Porota

John Grisham

(1997)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

U soudního dvora v Biloxi ve státě Mississippi se chystá projednávání neobvyklého případu - pozůstalí po osobách zemřelých na následky kouření žalují o náhradu škody finančně nesmírně silnou společnost vyrábějící tabákové produkty. Jejich stranu právně zastupuje neméně silná a vlivná organizace, která se hlavně opírá o veřejné mínění a ohání se vysoce humánními a morálními pohnutkami, ale přitom jedná pouze ve vlastním komerčním zájmu. Rozehrává se případ plný intrik, zneužívání zákonů a korupce. Žalující i žalovaná strana vytvářejí početné štáby nejlepších právníků, odborných poradců a organizátorů, kteří za astronomicky vysoké honoráře vypracují jedinou taktiku - soustředí se na soudní porotu ve snaze zajistit, samozřejmě podle naprosto odlišných hledisek obou soupeřících stran, její rádoby optimální složení. Pracovní štáby připravují soudní proces pečlivě několik let, vždyť v sázce jsou desítky milionů dolarů. S důslednou vytrvalostí a důmyslnými metodami zcela nezákonně prověřují navržené členy poroty, bez ustání je sledují a zjišťují jejich postoj k případu. Celá tato složitá, nákladná i riskantní příprava však vyznívá naplano, během procesu začne totiž porota jednat proti všemu očekávání.

Porota

John Grisham

Soudce Harkin si odkašlal a obrátil se ke skupině právníků, kteří ho napjatě sledovali. „Pánové, byl jsem upozorněn, že někteří z našich porotců mají pocit, že jsou sledováni Mám spolehlivý důkaz, že nejméně jeden z nich se stal oběti vloupání.“ Chtěl, aby se jeho slova všem vryla do paměti, což se také stalo. Právníci strnuli. Obě strany si byly dobře vědomy, že na takovém zločinu nenesou vinu, a proto ji hned házely tam, kam podle nich patřila na druhý stůl.

„Máme teď dvě možnosti. Mohu proces prohlásit za zmatečný, nebo izolovat porotu. Přikláním se k prosazeni druhého řešení, ať již bude sebevíc nechutné. Pane Rohre?“

Rohr pomalu vstal a chvilku se rozmýšlel, co říci. „Ctihodnosti, my bychom zmatečný proces viděli opravdu neradi. Myslím si totiž, ba vím to zcela jisté, že my jsme nic špatného neprovedli.“ Pohlédl tázavě ke stolu obhajoby: „Někdo se vloupal k porotci?“

„O tom jsem právě mluvil. Za okamžik vám předvedu důkaz. Pane Cable?“

Cable povstal a přepečlivě si pozapínal sako. „Je to dosti šokující, Ctihodnosti.“

„Samozřejmě.“

U soudního dvora v Biloxi ve státě Mississippi se chystá projednávání neobvyklého případu pozůstalí po osobách zemřelých na následky kouření žaluji o náhradu škody finančně nesmírně silnou společnost vyrábějící tabákové produkty. Jejich stranu právně zastupuje neméně silná a vlivná organizace, která se hlavně opírá o veřejné mínění a ohání se vysoce humánními a morálními pohnutkami, ale přitom jedná pouze ve vlastním komerčním zájmu. Rozehrává se případ plný intrik, zneužívání zákonů a korupce. Žalující i žalovaná strana vytvářejí početné štáby nejlepších právníků, odborných poradců a organizátorů, kteří za astronomicky vysoké honoráře vypracují jedinou taktiku soustředí se na soudní porotu ve snaze zajistit, samozřejmě podle naprosto odlišných hledisek obou soupeřících stran, její rádoby optimální složení. Pračovní štáby připravuji soudní proces pečlivě několik let, vždyť v sázce j? ou desítky milionů dolarů. S důsledpou vytrvalosti a důmyslnými metodami zcela nezákonně prověřuji navržepe členy poroty, bez ustání je sledují a zjišťují jejich postoj k případu.

Celá tato složitá, nákladná i riskantní příprava však vyznívá naplano, během procesu začne totiž porota jednat proti všemu očekávání.

JOHN GRISHAM se narodil v roce 1955. Vystudoval právnickou fakultu a poté působil jako obhájce ve věcech trestních.

Žije v Oxfordu ve státě Mississippi.

Jeho romány z prostředí americké justice, které odhaluji často podivné právnické metody a zákulisí projednávání neobvyklých případů, se pro dramatický děj a obratně vymyšlené zápletky vždy objevují na předních místech v žebříčku amerických bestsellerů.

V nakladatelství IKAR ve spolupráci S KNIŽNÍM KLUBEM od tohoto autora vyšly romány

KLIENT

CELA SMRTI

VYVOLÁVAČ DEŠTĚ

John Grisham

Porota

KNIŽNÍ KLUB I KAR

Přeložil Vladimír Panoš

Copyright © 1996 by John Grisham Translation © Vladimír Panoš, 1997 Jacket photo © by Jacek Kopalski Jacket ilustration © Viera Fabianová

ISBN 80-7176-550-3 (Knižní klub. Praha) ISBN 80-7202-169-9 (Ikar. Praha)

Památce

Tima Hargroveho (1953 1995)

PODĚKOVÁNÍ

Je mou povinností poděkovat ještě jednou mému příteli Willu Dentoiiovi, žijícímu nyní v Biloxi, Mississippi, za uskutečnění většiny šetření a za mnohé historky, na nichž spočívá děj knihy, i jeho milé paní Lucy za pohostinnost, s níž se mi věnovala při mém pobytu na Pobřeží.

Děkuji také Glenn Huntové z Oxfordu, Marku Leemu z Little Rocku, Robertu Warrenovi z Bogue Chito a Estelle za upozornění na chyby, jichž bylo víc, než jsem si vůbec myslel.

1

Tvář Nicholase Eastera trochu zakrýval stojan se štíhlými radiotelefony. Nebyla natočena přímo ke skryté kameře, ale někam doleva, snad na zákazníka anebo na počítač, u něhož se skláněla skupina kluků nad nejnovějšími elektronickými hrami z Asie. Ačkoli člověk, který při pořizování záběru ze vzdálenosti čtyřiceti metrů musel uhýbat dosti hustému pěšímu provozu na promenádě, byl snímek jasný a ukazoval hezký, hladce oholený obličej s ostrými rysy a sympatickým chlapeckým výrazem. Easterovi bylo sedmadvacet, což oni spolehlivě věděli. Nenosil brýle a neměl ani kroužek v nose, ani výstřední účes. Vše naznačovalo, že jde o jednoho z běžných, nezajímavých prodavačů v obchodě s elektronikou, kteří pracují za pět babek na hodinu. V jeho dotazníku stálo, že je tam zaměstnán už čtyři měsíce a že to je externí student. Žádný záznam o jeho přijetí se však na žádné vysoké škole v okruhu pěti set kilometrů nepodařilo zjistit. Byli si jisti, že v tomto ohledu lže.

Musí lhát, protože jejich šetření bylo velmi důkladné. Kdyby tenhle mladík studoval, bylo by se vědělo kde, jak dlouho, jaký obor a jak dobré či špatné byly jeho studijní výsledky. Věděli však jen to, že jde o zaměstnance obchodu s elektronikou „Computer Hut“ na promenádě. Nic víc, nic míň. Možná, že se chtěl někde zapsat. Možná, že mu studium nešlo a vypadl, ale rád o sobě stále uváděl, že je externí student. Možná, že mu to dodávalo lepší pocit, že to bylo účelové a dobře to znělo.

Student to však určitě nebyl, ani teď, ani v nedávné minulosti. Tak! A jak se mu tedy mohlo důvěřovat?

Tohle se v místnosti už promílalo dvakrát, pokaždé když se dostali k Easterovu jménu na hlavním seznamu a na promítacím plátně se objevila jeho tvář. Již se téměř shodli, že jde o nestoudnou lež.

Nekouřil. Obchod byl přísným nekuřáckým pracovištěm, ale Easter byl spatřen (nikoli fotografován), jak v zahradní restauraci „Food Garden“ pojídá mexickou topinku „taco“ se svým spolupracovníkem, který k limonádě vykouřil dvě cigarety. Zdálo se tedy, že Easter proti kouření nic nemá. Určitě to není žádný protikuřácký fanatik.

Na snímku měl hubenou snědou tvář, která se při sevřených rtech lehce usmívala. Bílá košile měla pod červenou služební blůzou rozhalenkový límec bez zapínání a na něm byla uvázaná vkusná proužkovaná kravata. Easter vypadal inteligentně. Muž, který jej vyfotografoval, s ním také skutečně mluvil. Předstíral totiž, že si chce koupit nějaký zastaralý přístroj. Říkal, že je to výmluvný, ochotný, odborně schopný a hezký mladík. Na jmenovce měl označení spolumanažera, ale se stejným titulem v téže době pobíhali po obchodě i dva další pracovníci.

Den po pořízení fotografie vešla do obchodu atraktivní mladá žena v džínách a jak listovala v technických návodech, zapálila si cigaretu. Ze tří prodavačů či spolumanažerů, nebo čím vlastně byli, stál Nicholas Easter náhodou nejblíž. Zdvořile k ženě přistoupil a požádal ji, aby přestala kouřit. Předstírala, že ji tím otravuje, dokonce uráží, a pokusila se ho provokovat. On se stále choval taktně, vysvětlil jí, že v obchodě je přísný zákaz kouření a vyzval ji, aby si zakouřila někde jinde. „Vás kouření obtěžuje?“ zeptala se a potáhla si. „Ve skutečnosti ne,“ odpověděl, „ale obtěžuje člověka, který je majitelem tohoto obchodu.“ Pak ji znovu požádal, aby přestala. Vyložila mu, že si vlastně přišla koupit nové digitální rádio, a požádala ho, zda by nedošel pro nějaký popelník. Nicholas sáhl pod pult, vytáhl odtud prázdnou plechovku od džusu, vzal od ní cigaretu a uhasil ji. Než si vybrala, bavili se dvacet minut o rádiích. Nestoudně s ním flirtovala a on to přijímal. Když pak platila, nechala mu své telefonní číslo. Slíbil, že zavolá.

Celá epizoda trvala čtyřiadvacet minut a ona ji zaznamenala na malém magnetofonu, který měla ukrytý v kabelce. Pásku přehrávali dvakrát, přičemž na zeď promítali Easterovu tvář, kterou studovali právníci a jejich experti. Její písemnou zprávu o události tvořil svazek o šesti tiskových stranách s výsledky nejrůznějšího pozorování, počínaje jeho botami (staré nikesky) a dechem (skořicová žvýkačka) a konče jeho slovníkem (vysokoškolská úroveň) a způsobem, jímž s cigaretou zacházel. Podle jejího názoru, a ona v těchto věcech zkušenosti měla, nekouřil.

Naslouchali příjemnému tónu jeho řeči, profesionálnímu obchodnickému výkladu i přitažlivému povídání a zamlouval se jim. Byl bystrý a nenávist k tabáku nejevil. Modelový porotce to pro ně sice nebyl, ale určitě stál za pozornost. Problém s Easterem, potenciálním porotcem číslo padesát šest, spočíval v tom, že o něm tak málo věděli. Zaručeně přibyl na pobřeží Mexického zálivu před necelým rokem, ale neměli ponětí, odkud se tu vzal. Jeho minulost byla naprostým tajemstvím. Najal si jednolůžkový pokoj osm bloků od soudní budovy v Biloxi měli fotografie ubytovny a nejdříve pracoval jako číšník v kasinu na pobřeží. Rychle se vypracoval na rozdavače v hazardní karetní hře „jednadvacet“, ale po dvou měsících toho nechal.

Krátce poté, co stát Mississippi legalizoval hazardní hry, na Pobřeží, tvrdě zasaženém novou vlnou prosperity, vyrostl přes noc tucet heren. Ze všech stran se sem hrnuli lidé hledající práci, takže se dalo celkem spolehlivě usuzovat, že i Nicholas Easter, jako deset tisíc jiných lidí, přišel do Biloxi právě kvůli tomu. V jeho počínání bylo jedinou podivnou věcí, že se tak rychle registroval k volbám.

Měl „brouka“ volkswagena z roku 1969, jehož fotografie nahradila na stěně Easterovu tvář. Opravdu velký hit! Jemu bylo sedmadvacet, byl svobodný a údajně externí student dokonalý typ pro takový vůz bez nárazníků. Jinak neměli nic, co by naznačovalo Easterovu politickou příslušnost, sociální cítění nebo alespoň nějaký oblíbený tým. „Brouk“ neměl ani vysokoškolskou parkovací nálepku, ba ani vybledlý obtisk s adresou dealera. O tom, co je zajímalo, neříkal docela nic. Naznačoval jen majitelovu finanční situaci, téměř chudobu.

Muž, který obsluhoval projektor a nejvíc mluvil, byl Carl Nussman, právník z Chicaga. Právu se však již nevěnoval. Vedl totiž vlastní porotní konzultační firmu. Za malé jmění mohl Carl Nussman se svou firmou dostat kohokoli do správné poroty. Sbírali data, pořizovali fotografie, nahrávali hlasy a do správných situací posílali blondýny v těsných džínách. Carl a jeho kumpáni flirtovali na hranici zákona a etiky, ale nedali se při ničem přistihnout. Fotografování potenciálních porotců není přece nic nezákonného nebo neetického. Před šesti měsíci provedli v harrisonském okrsku vyčerpávající telefonické šetření a před dvěma měsíci další. O měsíc později zjišťovali mínění společnosti o tabákových problémech a vytvářeli modely dokonalých porotců. Nepropásli jediný snímek a prošťourali každou špínu. O každém perspektivním porotci měli svazek informací.

Carl stiskl knoflík a „brouka“ vystřídal nicneříkající snímek ubytovny s oprýskanou omítkou. Tam někde byl domov Nicholase Eastera. Pak to bliklo a znovu se objevil obličej.

„A máme tedy jen tři snímky čísla padesát šest,“ přiznal Carl a se zklamaným výrazem se otočil na fotografa, jednoho ze svých soukromých čmuchalů. Ten vysvětlil, že prostě nedokázal mladíka zachytit, aby přitom nebyl sám přistižen. Fotograf seděl v křesle proti zadní stěně tváří k dlouhému stolu právníků, jejich pomocníků aporotních expertů. Byl úplně otrávený a nejraději by byl vypadl. Bylo sedm hodin v pátek večer! Na zdi bylo číslo padesát šest a dalších sto čtyřicet jich mělo ještě přijít. Tenhle víkend bude hrozný. Už by se potřeboval napít.

Půltuctu právníků v pomačkaných košilích s vyhrnutými rukávy si psalo nekonečné poznámky a občas pohlédlo na tvář Nicholase Eastera vzadu za Carlem. Porotní experti téměř všech odrůd psychiatr, sociolog, grafologický analytik, profesor práv a jiní odsunuli papíry a popadli tlustý svazek počítačových sjetin. Nemohli se rozhodnout, co s Easterem udělat. Byl to lhář, skrýval svou minulost, ale přesto v jejich papírech i vzadu na stěně vypadal dobře.

Možná, že nelže a je to opravdu student posledního ročníku na nějaké vysoké škole s nízkým školným ve východní Arizoně, a oni to možná jen prostě nezjistili.

Dejte klukovi pokoj, pomyslel si fotograf, ale nahlas neřekl nic. V této místnosti ve vysoce vzdělaném a dobře placeném sboru byl on poslední, na jehož názor by někdo dal. Něco říkat ani nebylo jeho úkolem.

Carl si odkašlal, ještě jednou se podíval na fotografa a ohlásil: „Číslo padesát sedm.“ Na zdi se objevila upocená tvář mladé matky a nejméně dva lidé v místnosti se ušklíbli. „Tracy Wilkesová,“ pokračoval Carl, jako by to byla již jejich stará přítelkyně. Kolem stolu začaly šustit papíry.

Věk třicet tři, vdaná, matka dvou dětí, žena lékaře, členka dvou venkovských společenských klubů, dvou zdravotnických a celé řady charitativních. Carl odhrčel tyto údaje zpaměti a přitom mačkal knoflík projektoru. Tracynu zrudlou tvář nahradil snímek, jak klusá podél chodníku bezvadně ohozená do neposkvrněného růžového a černého úboru z antilopí kůže, s bílým ochranným štítkem proti slunci, staženým těsně nad sportovní reflexní sluneční brýle, s dlouhými vlasy svázanými do ohonu a před sebou tlačí sportovní kočárek s malým dítětem. Tracy pro pocení žila. Byla sice opálená, vypadala zdravě, ale přece jen zase nebyla tak štíhlá, jak by chtěla. Měla několik špatných návyků. Další snímek ji ukázal v černém mercedesu, z jehož všech oken vykukovaly děti se psy. Na jiném snímku byla Tracy, jak nakládá do téhož vozu pytle s potravinami, a pak ještě Tracy v plátěnkách a těsných šortkách, přesný obraz někoho, kdo chce navěky vypadat sportovně. Bylo snadné ji sledovat. Byla aktivní do úplného vyčerpání a nikdy neměla čas někde se zastavit a rozhlédnout.

Carl promítl snímek Tracyna domova, masivního předměstského tříposchoďáku popsaného nápisy „Lékař“, ale.dlouho se s ním nezdržoval, protože nejlepší snímek si schovával nakonec. Na něm byla opět Tracy, prosáklá potem, a vedle ní na trávě leželo značkové kolo. Seděla v parku pod stromem, daleko od lidí, jakoby před nimi schovaná a-kouřila cigaretu!

Fotograf, autor snímku, se stupidně usmíval. Tento záběr lékařovy ženy tajně holdující cigaretě, pořízený ze vzdálenosti sto metrů, byl jeho nejlepším úlovkem. Vůbec ho nenapadlo, že by mohla kouřit, ale on sám právě bezstarostně hulil u můstku pro pěší, když Tracy náhodou projela kolem. Půl hodiny bloumal parkem, až uviděl, že zastavila a sáhla do brašny na kole.

Když spatřili Tracy pod stromem, nálada v místnosti se na krátký okamžik zlepšila. Carl pak prohlásil: „Mohu s jistotou říci, že číslo padesát sedm vezmeme.“ Udělal si poznámku na list papíru a pak si z papírového pohárku lokl vychladlé kávy. Ovšem, že Tracy Wilkesovou vezme! Kdo by nechtěl mít v porotě lékařovu ženu, když žalobcovi právníci požádují miliony? Carl nechtěl nikoho víc než ženy lékařů, ale neměl je. Skutečnost, že Tracy si pochutnává na cigaretách, byla prostě malou prémií.

Číslo padesát osm měl pracovník z loděnic v Ingalls v Pascagoule padesátník, běloch, rozvedený, státní úředník. Carl promítl snímek jeho malého dodávkového forda a chystal se stručně charakterizovat mužův život. Vtom se otevřely dveře a do místnosti vpadl pan Rankin Fitch. Carl zmlkl. Právníci se v křeslech narovnali a ford je najednou zcela fascinoval. Zuřivě psali do soudních zápisníků, jako by takové vozidlo už neměli nikdy vidět. I porotní konzultanti se ponořili do práce, se vší vážností si začali dělat poznámky a všichni se snažili, aby nemuseli na Fitche ani mrknout okem.

Fitch se vrátil. Fitch byl tady, v místnosti!

Pomalu za sebou zavřel dveře, udělal několik kroků dopředu k okraji stolu a podíval se na každého, kdo u něj seděl. Byla to spíš vzteklá grimasa než pohled. Naběhlé váčky pod vpadlýma černýma očima, čelo svraštělé do dlouhých, hlubokých vrásek a tlustý, zvolna se zvedající a klesající hrudník. Fitch byl na okamžik jediným dýchajícím člověkem v místnbsti. Rty otvíral jen když jedl nebo pil, občas když mluvil, ale nikdy k úsměvu.

Byl vzteklý jako obvykle. Nebylo to nic zvláštního, protože tento člověk se vztekem i spal. Bude teď nadávat a hrozit nebo házet věcmi, či prostě jen vřít pod povrchem? U Fitche si tím nikdy nebyli jisti. Zůstal stát u hrany stolu mezi dvěma mladými právníky, mladšími společníky firmy, kteří pohodlně pobírali šesticiferné platy. Byli však členy i této firmy, takže tohle byla vlastně jejich místnost a v jejich domě. Naproti tomu Fitch byl cizí člověk z Washingtonu, vetřelec, který již měsíc hřímal a štěkal po jejich chodbách. Ani oba mladíci se však neodvážili na Fitche pohlédnout.

„Jaké číslo?“ zeptal se Fitch Carla.

„Padesát osm,“ rychle odpověděl Carl ve snaze se zavděčit.

„Vraťte se k šestapadesátce,“ požádal Fitch a Carl začal rychle cvakat, dokud se zase na zdi neobjevila tvář Nicholase Eastera. Kolem stolu šustily papíry.

„Co víte?“ ptal se Fitch.

„Pořád totéž,“ odvětil Carl a díval se stranou.

„To je tedy ohromné! Kolik ještě záhad je mezi těmi stošestadevadesáti?“

„Osm.“

Fitch zafrkal a pomalu potřásl hlavou. Všichni čekali výbuch. Místo toho si však Fitch několik sekund pomalu potahoval pečlivě přistřiženou, černou, ale již prošedivělou bradku, pak se podíval na Carla, dokázal zkrotit okamžitou vznětlivost a zasípěl: „Budete pracovat až do půlnoci a ráno přijdete na sedmou. Totéž v neděli.“ Po těchto slovech otočil zavalité tělo a opustil místnost.

Dveře práskly a vzduch v místnosti se značně pročistil. Právníci, porotní konzultanti, Carl a vůbec všichni ostatní unisono mrkli na hodinky. Právě dostali rozkaz strávit v této místnosti třicet devět hodin z příštích třiapadesáti, hledět na zvětšeniny jednotlivých tváří, které už viděli, a učit se zpaměti jména, data narození a životní osudy téměř dvou set lidí.

Fitch prošel dveřmi do prvního poschodí a vyhledal tam svého řidiče, vysokého muže jménem José. Nosil černý oblek, černé západácké boty a černé sluneční brýle, které sundával, jen když se sprchoval nebo spal. Fitch otevřel bez zaklepání další dveře a přerušil schůzi, která již trvala hodiny. S přiděleným personálem se tu čtyři právníci dívali na přehrávku videozáznamu prvních svědků obžaloby. Přehrávání skončilo jen několik sekund předtím, než sem Fitch vpadl. Krátce promluvil s jedním z právníků a zase odešel. José šel za ním úzkou knihovnou do jiné chodby, kde Fitch vrazil zase do jiných dveří a vyděsil jiný hlouček právníků.

Firma Whitney & Cable & White byla s osmdesáti vlastními právníky největší na pobřeží Mexického zálivu. Vybral ji sám Fitch. Na tomto výběru poroty vydělá firma na poplatcích miliony. Ale aby k tomu skutečně došlo, musel Rankin Fitch svou tyranii a brutalitu náležitě přitvrdit.

Když se Fitch uspokojil, že celá budova o jeho přítomnosti ví a je vyděšena jeho pohyby, odešel. Vyšel na chodník do teplého říjnového vzduchu a čekal na Josého. O tři bloky dále viděl v polovině staré bankovní budovy řadu osvětlených kanceláří. Nepřítel také ještě pracoval. Žalobcovi právníci se tam v různých místnostech scházeli, konferovali s experty a prohlíželi si zrnité fotografie. Dělali prostě přesně totéž, co Fitchovi lidé. Soud začínal v pondělí ráno výběrem poroty a Fitch věděl, že i oni se potí nad jmény a tvářemi a uvažují, kdo to dočerta je ten Nicholas Easter a odkud se tu vzal. A Ramon Caro, Lucas Miller, Andrew Lamb, Barbara Furrowová a Delores DeBoeová? Co je to za lidi? Jen ve stojatých vodách takových měst, jaká jsou ve státě Mississippi, lze najít tak zastaralé seznamy možných porotců. Před tímto procesem Fitch řídil obhajobu v osmi procesech, v osmi různých státech, kde se užívalo počítačů a svazky byly vyčištěné. Když dostal od úředníků seznam perspektivních porotců, nemusel se starat, kdo zemřel a kdo ne.

Fitch přelétl očima světla v dálce a zamyslel se, jak se asi ti nenasytní žraloci budou dělit o peníze, podaří-li se jim vyhrát. Jak se, pro všechno na světě, při rozdělování zkrvavené mršiny vůbec shodnou? Proti řeži, která propukne, rozhodne-li soud v jejich prospěch a dostanou-li svou kořist, bude vlastní proces jen docela mírnou potyčkou.

Nenáviděl je. Odplivl si na chodník, zapálil cigaretu a tlustými prsty ji pevně stiskl.

José přijel k obrubníku v pronajatém, naleštěném dodávkovém autě s tmavými okny. Fitch si sedl na své obvyklé místo na předním sedadle. Když projížděli kolem, José se také podíval vzhůru ke kancelářím nepřátelských právníků, ale nic neřekl, protože jeho pán plané řeči nesnášel. Jeli kolem soudního dvora v Biloxi a kolem poloopuštěného šestákového obchodu, kde si Fitch a jeho společníci zřídili tajné kanceláře s čerstvými pilinami z překližek na podlaze a levným pronajatým nábytkem.

Po dálnici číslo 90 zabočili podél pobřeží k západu a propletli se hustým provozem. Byl páteční večer a kasina byla napěchovaná lidmi, kteří tu prohrávali peníze na živobytí, ale s velkými plány, že je zítra dostanou zpátky. Pomalu se dostali z Biloxi a projeli Gulfport, Long Beach a Pass Christian. Pak opustili pobřežní čáru a brzy projeli bezpečnostním kontrolním bodem nedaleko laguny.

2

Plážový dům byl moderní a rozsáhlý, ale chyběla mu pláž. Bílé prkenné molo se nořilo do klidných, zarostlých vod Zálivu, ale nejbližší písečná pláž byla odtud tři kilometry daleko. U mola byl přivázán šestimetrový rybářský člun. Dům byl pronajat od jednoho petrolejáře z New Orleans na tři měsíce, za hotové, bez otázek. Měl přechodně sloužit jako útulek, úkryt či jen pro přespání některých velmi důležitých osob.

Na plošině nad vodou popíjeli a povídali si čtyři pánové. Čekali návštěvu. Ačkoli jejich obchody vyžadovaly, aby byli zahořklými nepřáteli, odpoledne spolu sehráli osmnáct jamek golfu. Pak pojedli grilované garnáty a ústřice a teď popíjeli a hleděli do černých vod. Byli zhnuseni faktem, že museli být v pátek večer na pobřeží Zálivu, tak daleko od domova.

Ale čekala je práce, rozhodující záležitost, která vyžadovala oddech, a proto byl golf téměř příjemným zážitkem. Každý z těch čtyř byl generálním ředitelem velké veřejné společnosti sdružené s ostatními ve Fortune 500 a využívající NYSE. Nejmenší společnost měla v minulém roce obrat šest set milionů, největší čtyři miliardy. Všechny měly zisky, velké dividendy, spokojené akcionáře a generální ředitele, kteří za své výkony dostávali miliony.

Všechny společnosti byly součástí slepence s různými divizemi, množstvím výrobků a tučným fondem na reklamu. Jejich nicneříkající jména, jako Trellco či Smith Greer, měla odvrátit pozornost od skutečnosti, že v jádru nejde o nic jiného, než o tabákové společnosti. Kořeny všech těchto čtyř společností neboli Velké čtyřky, jak byly známy ve finančních kruzích, se daly snadno objevit u překupníků tabáku devatenáctého století v obou Karolínách a ve Virginii. Vyráběly cigarety, dohromady devadesát osm procent celkového množství prodávaného ve Spojených státech a v Kanadě. Vyráběly však, jakoby skrytě pod povrchem, i jiné věci, například páčidla, kukuřičné vločky či barvy na vlasy, ale jen jako zcela vedlejší produkt. Bylo zcela zřejmé, že jejich zisky pocházejí z cigaret. Docházelo k fúzím, změnám názvů a různým snahám ukazovat se před veřejností v nejlepším světle, ale Velká čtyřka byla přesto naprosto izolovaná a měla špatnou pověst u spotřebitelů, lékařů i politiků.

A teď po ní šli i právníci. Pozůstalí po zemřelých lidech je žalovali o náhradu škody, požadovali obrovské finanční částky a prohlašovali, že cigarety způsobují rakovinu plic. Zatím proběhlo šestnáct soudních procesů. Velká tabáková sice všechny vyhrála, ale tlak narůstal. A jakmile jednou porota přiřkne nějaké vdově pár milionů, rozpoutá se pravé peklo. Právní zástupci začnou šílet a vytrvalou propagandou budou podněcovat kuřáky i pozůstalé k podání žalob o náhradu škody právě teď, dokud se to vyplatí.

Když tihle čtyři byli sami mezi sebou, zpravidla mluvili o jiných věcech, ale teď jim alkohol rozvázal jazyky a jejich rozhořčení začalo prýštit na povrch. Opírali se o zábradlí kolem plošiny, hleděli na vodu a proklínali právníky i americký systém civilního právja na náhradu škody. Jejich společnosti vrazily ve Washingtonu miliony do různých skupin, které se pokoušely o reformu příslušných zákonů, aby tím zabránily soudním procesům. Společnosti potřebovaly ochranný štít proti takovým nesmyslným útokům údajných obětí. Zdálo se však, že to nepomohlo a teď se tu potí, kdesi v mississippských stojatých vodách, před dalším procesem.

V reakci na sílící útoky soudů Velká čtyřka vytvořila společný finanční vklad, nazvaný prostě „Fond“. Neměl limity a nezanechával stopy, jako by neexistoval. Finančních prostředků se využívalo k tzv, baseballové taktice při soudních sporech, k najímání nejlepších a nejpodlejších obhájců, nejprohnanějších expertů a nejsofističtějších porotních konzultantů. Funkce „Fondu“ neměla stanovena žádná omezení. Po šestnácti vítězstvích se všichni někdy mezi sebou ptali, zda vůbec existuje něco, co by „Fond“ nedokázal. Každá společnost odčerpala ročně tři miliony a tuto hotovost nechala obíhat tak dlouho, dokud nepřistála ve „Fondu“. Nezasvěcení účetní, auditoři či samozvaní strážci zákona neměli vůbec šanci nějak tyto špinavé peníze vyčenichat.

„Fond“ spravoval Rankin Fitch, člověk, jímž všichni společně pohrdali, ale přesto mu naslouchali akdyž bylo třeba ho i poslouchali. A teď na něho čekali. Sešli se, protože to nařídil. Na jeho rozkaz se rozcházeli i vraceli. Dokud vyhrával, snášeli, že za ním běhají doslova jako na zavolanou. Úspěšně a bez prohry řídil osm soudních sporů a vykonstruoval i dvě zmatečná řízení, ačkoli se to pochopitelně nedalo dokázat.

Na plošinu vstoupil sluha s tácem čerstvých nápojů namíchaných podle přesných zadání. Právě si nápoje rozebírali z podnosu, když někdo ohlásil: „Fitch je tady.“ Všichni čtyři unisono pozvedli sklenky, obrátili je do sebe a utáhli si opasky.

José s Fitchem zaparkovali u hlavních dveří a vešli do pracovny. Sluha Fitchovi nabídl minerální vodu bez ledu. Fitch nepil, ačkoli ve svém dřívějším životě, dokud se plavil na říčním člunu, konzumoval hodně. Sluhovi ovšem ani nepoděkoval, ani si ho nevšiml. Přistoupil k falešnému krbu a čekal, až se ti čtyři usadí na pohovkách. Jiný sluha přispěchal s podnosem zbylých garnátů a ústřic, ale Fitch ho mávnutím ruky zahnal. Vědělo se, že někdy jíst musel, ale u jídla ho nikdo neviděl. Tlustá hruď, široký pas, masité záhyby pod bradkou a zavalitá postava však dokazovaly, že si dopřával. Nosil tmavé obleky s upnutým sakem a využíval s úspěchem své váhy k tomu, aby vypadal důležitě.

„Stručná informace,“ začal, když usoudil, že už dost dlouho čekal, než se šéfové usadí. „Celý tým obhajoby v tomto okamžiku nepřetržitě pracuje a bude pokračovat celý víkend. Výběr poroty je vyhlášen, sbor právních zástupců ustaven. Všichni svědci byli poučeni a všichni experti jsou již ve městě. Nic neobyčejného se zatím neděje.“

Nastala pauza, jen malé přerušení, protože všichni chvilku čekali, až nabyli jistoty, že Fitch prozatím skončil.

„Co je s těmi porotci?“ zeptal se D. Martin Jankle, nejnervóznější člověk z celého klubka. Řídil U-Tab, což byla známá zkratka názvu staré společnosti, po léta nazývané Union Tobacco. Po vyčistění trhu obchodovala nyní pod novým jménem Pynex. Soudní proces, který byl na spadnutí, byl právě spor Woodová versus Pynex, takže Jankle seděl u této rulety na horké židli. Velikostí i obratem téměř dvou miliard za minulý rok byl Pynex ve Velké čtyřce na třetím místě. Náhodou měl také za poslední čtvrtletí ze všech čtyř společností největší hotovostní rezervy. Načasování tohoto soudního sporu bylo tedy naprosto nevhodné. Při troše smůly se totiž může porota dovědět o finanční explozi Pynexu a o úhledně uspořádaných sloupcích, které svědčí o přebytku osmi set milionů v hotovosti.

„Pracujeme na tom,“ přikývl Fitch. „Nejisté údaje máme o osmi. Čtyři mohou být buď mrtví, anebo se odstěhovali. Další čtyři jsou naživu a očekáváme, že v pondělí se dostaví k soudu.“

„Jeden ničemný porotce může být horší než jed,“ poznamenal Jankle. Než vstoupil do U-Tab, byl veřejným právníkem v Louisville a vytrvale připomínal Fitchovi, že ví o zákonech víc než ti tři ostatní.

„Dobře si to uvědomuji“odsekl Fitch.

„Musíme ty lidi znát.“

„Děláme vše, co můžeme, ale s tím, že zdejší seznamy nejsou tak aktuální jako v jiných státech, neuděláme nic.“

Jankle se zhluboka napil a zahleděl se na Fitche. Ostatně Fitch je jen dobře placený bezpečnostní ničema, byť má postavení téměř na úrovni generálního ředitele větší společnosti. Ať už se mu říká jakkoli konzultant, agent, kontrahent faktem je, že je v jejich službách. Asi ho zrovna něco žere, protože si potahuje knoflíky a chtěl by se vytahovat a štěkat. Ale, zatraceně, pořád je to jen proslavený gangster. Ovšem takovéhle myšlenky si Jankle nechával pro sebe.

„Ještě něco?“ otázal se Fitch Jankleho, jako by jeho předchozí dotazy byly nesmyslné, a měl by tedy raději držet pusu, nemá-li na srdci nic tvořivého.

„Důvěřujete těmto právníkům?“ zeptal se ještě Jankle a nebylo to poprvé.

„Již jsme je pokryli předtím,“ odvětil Fitch.

„Budu-li chtít, můžeme je zajisté prověřit znovu.“

„Proč vy se staráte o naše právníky?“ otázal se Fitch.

„Protože, no, protože jsou zdejší.“

„Aha. A vy myslíte, že by bylo moudřejší tahat sem právníky z New Yorku či z Bostonu a nechat je mluvit ke zdejší porotě?“

„Ne, ale faktem je, že tihle lidé dosud nikoho v tabákové kauze neobhajovali.“

„Také se dosud žádný tabákový proces na pobřeží Zálivu nekonal. Máte nějakou stížnost?“

„Jen mi to dělá starosti, toť vše.“

„Najali jsme z této oblasti ty nejlepší,“ prohlásil Fitch.

„A proč pracují tak levně?“

„Jo tak! Levně! Minulý týden vám náklady na obhajobu dělaly starosti a teď najednou zase právníci dostávají málo. Vzpamatujte se!“

„V minulém roce jsme platili pittsburským právníkům čtyři sta babek za hodinu a tihle chlápci pracují za dvě stě. To mne znepokojuje.“

Fitch se zamračil na Luthera Vandemeera, generálního ředitele Trellca. „Něčemu tu nerozumím,“ zeptal se, „myslí on to vážně? Do této kauzy jsme vrazili pět milionů a on se bojí, že sedím na šestáku?“ mávl Fitch směrem k Janklemu. Vandemeer se usmál a napil se.

„V Oklahomě jste utratil šest milionů,“ poznamenal Jankle.

„A vyhráli jsme! Nevzpomínám si, že by po vynesení rozsudku byly nějaké stížnosti.“

„Ani teď si nestěžuji. Jen vyjadřuji svůj zájem o věc.“

„Velkolepé! Půjdu tedy zpátky do kanceláře, svolám všechny právníky a řeknu jim, že jejich účty vzrušují mé klienty. Řeknu jim: ‚Podívejte se, hoši, vím, že z nás bohatnete, ale není to dost dobré. Moji klienti chtějí, abyste účtovali víc, dobrá? Koukejte nám přirazit! Kluci, pracujete příliš levně.‘ Bude to vypadat jako rozumný nápad?“

„Uklidni se, Martine,“ zasáhl Vandemeer. „Soud teprve začne. Věřím, že z těch právníků onemocníme, než odtud vypadneme!“

„To jo, ale tenhle soud je něco jiného a všichni to víme.“ Jankleho slova dozněla a on zvedl svou sklenku. S pitím měl problémy, jediný z těch čtyř. Jeho společnost ho před šesti měsíci v klidu vysušila, ale tlak soudního přelíčení byl příliš velký. Fitch, dříve sám náruživý pijan, o Jankleho potížích věděl. A přitom za pár týdnů bude muset svědčit.

Jako by Fitch neměl už dost starostí, ještě měl na krku povinnost udržet do té doby D. Martina Jankleho střízlivého. Pro tuto slabost ho Fitch nenáviděl.

„Soudím, že právníci žalující strany jsou připraveni,“ otázal se nepřímo jiný generální ředitel.

„Správný úsudek,“ ušklíbl se Fitch. „Je jich na to dost.“

Osm, podle posledního sčítání. Osm největších firem v zemi, zabývajících se náhradami škod podle soukromého práva, složilo údajně na financování tohoto rozhodujícího boje s tabákovým průmyslem po jednom milionu babek. Vybraly si žalobce, vdovu po muži jménem Jacob L. Wood. A vybraly si i fórum, pobřeží Mexického zálivu v Mississippi, protože tento stát měl krásné zákony pro poškozené a protože porotci z Biloxi tentokrát mohli být žalující straně příznivě nakloněni. Soudce si sice vybrat nemohly, ale nemohly mít větší štěstí. Ctihodný Frederick Harkin, než ho srdeční příhoda zahnala na soudní stolici, býval právním zástupcem žalujících stran.

Nebyla to tedy obyčejná tabáková kauza a všichni v místnosti to věděli.

„Kolik do toho vrazili?“

„K této informaci nemám spolehlivé podklady,“ zavrtěl hlavou Fitch. „Doslechli jsme se, že jejich válečná pokladna není tak nacpaná, jak to rozhlašují. Měli snad menší problémy s vybíráním záloh od několika právníků. Určitě však do toho vložili miliony. A kromě toho je na ně navěšeno asi tucet odběratelských skupin, které jsou připraveny jim na pokyn píchnout.“

Jankle rozdrtil v zubech led a vyprázdnil sklenku do poslední kapky. Už to byla čtvrtá. Fitch vstal, generální ředitelé se zahleděli na koberec a místnost na chvilku ztichla.

„Jak to bude dlouho trvat?“ ozval se konečně Jankle.

„Čtyři až šest týdnů. Výběr poroty tu probíhá rychle. Ustavíme ji pravděpodobně ve středu.“

„Allentown trval tři měsíce,“ protáhl Jankle.

„Tady není Kansas. Vy byste tříměsíční proces bral?“

„Ne, jen jsem, no, dobrá…“ Jankle sklesle zmlkl.

„Jak dlouho máme ve městě zůstat?“ zeptal se Vandemeer a podvědomě se podíval na hodinky.

„To mne nezajímá. Můžete odejet hned nebo můžete počkat, až skončí výběr poroty. Všichni máte ty své velké turbíny. Kdybych vás potřeboval, mohu si vás najít.“ Fitch odložil sklenici s vodou na římsu nad krbem, rozhlédl se po místnosti a náhle se měl k odchodu. „Ještě něco?“ Neozvalo se ani slůvko.

„Dobrá.“

Otevřel přední dveře, řekl něco Josému a odešel. Oni mlčky zírali na krásný koberec, plni obav z pondělka i z mnoha jiných věcí. Jankle si konečně roztřesenou rukou zapálil cigaretu.

Wendall Rohr si nadělal první jmění ve sporu o náhradu škody, když na plošině firmy Shell v Zálivu uhořeli dva petrolejářští dělníci. Jeho kořist Činila téměř dva miliony a on se rychle rozhodl ukončit svou kariéru soudního právníka. Rozmístil dobře peníze, zachytil další případy a ve čtyřiceti letech měl agresivní firmu a slušnou pověst rváče v soudních síních.

Potom však jeho život načas rozvrátily drogy, rozvod a několik špatných investic. V padesáti letech už zase jen kontroloval právní listiny a obhajoval krámské zloděje jako milion jiných právníků. Když pobřeží Zálivu zaplavila vlna „azbestózních“ žalob o náhradu škody, Wendall byl zase jednou na správném místě. Nadělal majetek podruhé a přísahal, že už o něj nepřijde. Vybudoval firmu, renovoval velký komplex kanceláří a dokonce si našel i mladou ženu. Zbavil se pilulek i pití a s pozoruhodnou energií se zaměřil na americké společnosti, které jménem poškozených lidí vypracovávaly žaloby o náhradu škody. Při této své druhé cestě v kruzích soudních právníků vyrostl ještě rychleji. Nosil vousy, olejoval si vlasy, stal se z něho radikál a při přednáškových cestách ho všichni zbožňovali.

S Celestou Woodovou, vdovou po Jacobu Woodovi, se setkal prostřednictvím mladého právníka, který připravoval poslední vůli, když Jacob začal tušit, že je smrt blízko. Jacob Wood zemřel v jednapadesáti letech a téměř třicet let kouřil denně tři balíčky cigaret. Těsně před smrtí byl produkčním kontrolorem v loděnici a měl plat čtyřicet tisíc ročně.

V rukou méně ambiciózních právníků by se byl jeho případ stal jen případem zemřelého kuřáka jako bezpočtu jiných. Rohr si však propracoval cestu do okruhu známých, kteří snili veliké sny, soudním právníkům dávno známé. Všichni to byli specialisté na rizikové výrobky a všichni vydělali miliony sesbírané za hrudní implantace, Dalkonovy štíty a léčbu azbestózy. Scházeli se teď několikrát do roka a trasovali cesty k vytěžení matečné žíly americké rizikové výroby. Žádný legálně vyráběný produkt na světě totiž ještě nezabil tolik lidí jako cigarety a kapsy jejich výrobců jsou tak hluboké, že v nich peníze plesnivějí.

Rohr vrazil do akce první milion a nakonec se k němu přidalo dalších sedm. Skupina získala bez námahy pomoc od Síly pro tabákové problémy, Koalice za svět bez kouře a Fondu závislosti na tabáku a mnoha jiných konzumentských skupin a hlídacích psů průmyslu. Založila Radu soudních žalobců a nebylo překvapením, že se Wendall Rohr stal jejím předsedou a hlavním designovaným mužem v soudní síni. Za hlasitých fanfár, jaké jen bylo možné vykouzlit, Rohrova skupina podávala první čtyři roky žaloby u okrskového soudu Harrison County ve státě Mississippi.

Podle Fitchova výzkumu byla žaloba Woodové proti Pynexu pětapadesátou kauzou svého druhu. Šestatřicet jich bylo z nejrůznějších důvodů zamítnuto, šestnáct se dostalo před soud a skončilo verdiktem ve prospěch tabákových společností. Dvě byly zmatečné. Nic se však nedokázalo a žalobci nezískali z cigaretových procesů ani vindru.

Podle Rohrovy teorie sice dosud žádnou žalobu nepodporovala tak vynikající skupina žalobců, jako v oněch pětapadesáti kauzách, ale právníci zastupující osobu hlavního žalobce neměli takové finanční možnosti, aby byli na úrovni hracího pole.

S tím souhlasil i Fitch.

Rohrova dlouhodobá strategie byla prostá, ale brilantní. Existovalo na sto milionů kuřáků. Všichni sice rakovinu plic neměli, ale určitě jich bude dost, kteří ho budou zaměstnávat až do penze. Až vyhraje první případ, stáhne se a bude čekat na pandemickou horečku. Každý krám se šunkou a vejci na hlavní třídě a truchlící vdovou bude volat po kauze s rakovinou plic. Rohr je bude se svou skupinou vyhledávat a vybírat si.

Operoval v komplexu kanceláří, zabírajících horní tři patra staré bankovní budovy nedaleko soudního dvora. V pátek pozdě v noci otevřel dveře do tmavé místnosti, kde Jonathan Kotlack ze San Diega obsluhoval projektor, a zůstal stát u zadní stěny. Kotlack odpovídal za průzkum a výběr porotců, ačkoli většinu šetření prováděl sám Rohr. Dlouhý stůl uprostřed místnosti byl poset pohárky na kávu a zmačkanými papíry. Lidé kolem stolu se dívali lhostejně na další tvář, která se objevila na stěně.

Nelle Robertové (sama své jméno vyslovovala „Robérová“), šestačtyřicátnice, rozvedená, kdysi znásilněná, pracuje jako bankovní mluvčí, nekouří, má velkou nadváhu a podle Rohrovy filozofie je tedy z výběru poroty vyloučená. Nikdy nebrat tlusté ženy! Nezajímalo ho, co mu řeknou porotní experti, ani co si myslí Kotlack. Rohr tlusté ženské prostě nikdy nebral, zejména ty osamělé. Mají sklon k lakotě a jsou nesympatické.

Znal jména a tváře nazpaměť a na další už neměl sil. Už tak dlouho všechny tyto lidi studoval, že se mu z nich dělalo zle. Vyklouzl z místnosti, v chodbě si promnul oči a sešel po schodech od svých obrovských kanceláří do konferenční místnosti, kde dokumentační komise pod dohledem Andrého Duronda z New Orleansu měla spousty práce s pořádáním tisíců papírů. V tuto dobu, téměř v deset hodin v pátek večer, v právnických kancelářích Wendalla H. Rohra tvrdě pracovalo přes čtyřicet lidí.

Rohr promluvil s Durondem a společně pár minut pozorovali pomocníky právníků. Pak Rohr opustil místnost a tentokrát již rychlejším krokem zamířil do další. Adrenalin stoupal.

Tabákoví právníci dole v ulici pracovali stejně tvrdě.

Prostě vzrušení vrcholících příprav soudního procesu se nemohlo vyrovnat nic!

3

Hlavní soudní síň v budově soudu v Biloxi byla ve druhém patře nad obloženým schodištěm do atria, prozářeného sluncem. Stěny byly nově vybílené a podlahy čerstvě naleštěné.

V pondělí ráno se již v osm hodin začal před velkými dřevěnými dveřmi do soudní síně hromadit dav lidí. Malou skupinku, shluklou v rohu, tvořili mladí muži v nápadně stejných černých oblecích. Byli pečlivě upravení, měli krátké naolejované vlasy a většina z nich měla brýle s kostěnými obroučkami. Pod jejich saky šitými na míru byly vidět šle. Byli to finanční analytici z Wall Streetu, specialisté na tabákový kapitál, poslaní na Jih k sledovaní počáteční fáze vývoje soudního procesu Woodová versus Pynex.

Jiná, větší skupina se zvolna tvořila uprostřed atria a minutu po minutě rostla. Každý její člen neobratně držel kus papíru, porotní předvolání. Jen pár lidí se vzájemně znalo, ale papíry je sbližovaly, takže konverzace se rychle rozproudila a nervózní povídání před soudní síní sílilo. Černé obleky první skupiny ztichly a pozorovaly potenciální porotce.

Třetí skupina v uniformách se mračila a hlídala dveře. Bylo sem přiděleno nejméně sedm strážných, aby se starali o bezpečnost zahajovacího dne. Dva si přede dveřmi pohrávali s detektorem kovů. Další dva se za provizorním stolem zabývali papírováním. Očekávali velký nával. Další tři popíjeli z papírových kelímků kávu a pozorovali rostoucí dav.

Přesně v osm třicet strážní otevřeli dveře do soudní síně, překontrolovali každému porotci obsílku, po jednom je prověřili detektorem a vpustili dovnitř. Ostatním divákům řekli, aby chvilku počkali. Platilo to i pro analytiky a reportéry.

V pravidelném kruhu skládacích židlí kolem čalouněných soudcovských stolic mohlo v soudní síni sedět kolem tří set lidí. Ke stolům právních zástupců za pultem se za chvíli nacpe zhruba dalších třicet osob. Okresní úřednice, veřejně zvolená občany, kontrolovala obsílky, usmívala se, několik porotců, s nimiž se znala, dokonce objala a všechny zkušeně nahnala na seřazená sedadla. Jmenovala se Gloria Laneová a již jedenáct minulých let byla pověřenou úřednicí okrsku Harrison County. Nemohla si dát ujít příležitost ukazovat, řídit, vyvolávat jména, potřásat rukama, taktizovat a vyžívat se v krátké chvilce, kdy byla při své naprosto fádní práci u soudu středem pozornosti. Pomáhaly jí tři mladší ženy z její kanceláře a úderem deváté byli všichni porotci řádně usazeni podle čísel a měli plno práce s vyplňováním další várky dotazníků.

Chyběli jen dva. Ernest Duly se údajně odstěhoval na Floridu, kde snad zemřel. Zcela chyběly jakékoli zprávy o osudech paní Telly Gail Ridehouserové, která se registrovala k volbám v roce 1959, ale od té doby, co Carter porazil Forda, se u voleb neobjevila. Gloria Laneová prostě prohlásila, že ti dva neexistují. Po její levici obsadilo 14 navržených porotců první až dvanáctou řadu a po pravé straně se jich v třinácté až šestnácté řadě usadilo zbývajících padesát. Gloria Laneová promluvila s ozbrojeným strážným a podle písemného výnosu soudce Harkina bylo vpuštěno ještě čtyřicet diváků a usazeno v zadní části soudní síně.

Dotazníky byly brzo vyplněné a pomocné úřednice je posbíraly. V deset hodin se do soudní síně začali trousit první z mnoha právníků. Nevcházeli předními dveřmi, ale zezadu, kde za soudním pultem byly dvoje dveře do malých místností a kanceláří. Všichni bez výjimky měli na sobě černé obleky, inteligentně se mračili a pokoušeli se před porotci o nemožně nešikovný výkon tvářit se nezaujatě. Když začali kontrolovat svazky papírů a šeptem mezi sebou konferovat, snažili se dávat najevo, že jsou naprosto zabráni do těch nejobtížnějších záležitostí. Trousili se dovnitř a usedali na místa kolem stolů. Napravo byl stůl žalující strany a naproti stůl strany žalované. Židle byly narovnané na centimetr těsně vedle sebe kolem stolů až k zábradlí, které je oddělovalo od diváků.

Sedmnáctá řada sedadel byla prázdná, opět na Harkinův příkaz, a v osmnácté řadě ztuhle seděli chlapci z Wall Streetu a studovali záda porotců. Za nimi bylo několik reportérů, pak skupina místních právníků a jiných podivných typů. V zadní řadě seděl Rankin Fitch a předstíral, že čte noviny.

Když se dostavili ještě další právníci, porotní poradci obou stran zaujali místa v těsných sedadlech mezi zábradlím a stoly soudní rady. Začali plnit složitý úkol totiž dívat se do 194 neznámých tváří a studovat je. Dělali to především proto, že za to dostali obrovské částky peněz, a pak proto, že byli podle svého prohlášení schopni důkladně analyzovat každou osobu podle bezděčných, zrádných fyzických projevů. Pozorovali a napjatě čekali, až se na prsou zkříží paže, na chrup nervózně zaklepají prsty, hlavy se podezřívavě nakloní na stranu a na sto jiných posuňků, které pozorovanou osobu údajně odhalí a vyjeví její nejsoukromější myšlenky.

Dělali si poznámky a mlčky zkoumali tváře. Na porotce číslo padesát šest, Nicholase Eastera, se soustředilo daleko víc upřených pohledů, než mu vůbec příslušelo. Seděl v páté řadě uprostřed, oblečen do bezvadně naškrobeného khaki kompletu. Byl to docela hezký mladý muž. Občas se kolem sebe rozhlédl, ale pozornost věnoval hlavně brožované knížce, kterou si přinesl na celý den. Nikoho jiného už nic takového nenapadlo.

U zábradlí se zaplnily další židle. Obhajoba měla pro kontrolu lícních tiků a hemeroidálních křečí dokonce šest porotních expertů, kdežto žalobce jen čtyři.

Většina navržených porotců nebyla takovým hodnocením nijak nadšena. Patnáct trapných minut zvídavé pohledy oplácelo mračení. Pak jeden z právníků poblíž pultu řekl soukromě, ale nahlas nějaký žert a všeobecnou tíseň uvolnil smích. Právníci spolu dál šeptem klevetili a porotci se neodvažovali ani hlesnout.

Poslední z právníků, který do soudní síně vstoupil, byl samozřejmě Wendall Rohr. Jako obvykle ho bylo dříve slyšet než vidět. Protože tmavý oblek vůbec neměl, přišel ve svém oblíbeném souboru z prvního dne soudního řízení šedém kostkovaném sportovním kabátě, šedých špatně padnoucích kalhotách, bílé vestě a modré košili s červenožlutým kašmírovým motýlkem. Poštěkával něco na soudního zřízence, a když dlouhými kroky míjel právníky obhajoby, ignoroval je, jako by byl s nimi někde vzadu právě absolvoval ostrou hádku. Řekl něco hlasitě jinému žalobcovu právníkovi. Když na sebe strhl pozornost celé soudní síně, pohlédl náhle na potenciální porotce. Tohle byli jeho lidé! Tohle byla jeho kauza, kterou připravoval ve svém domovském městě, aby s ní mohl jednoho dne vystoupit v této soudní síni a hledat spravedlnost u svých lidí. Několika pokývl, na jiné zamával. Tyto lidi znal a spolu s nimi bude hledat pravdu.

Jeho příchod porotní experty žalované strany rozrušil. Nikdo z nich se totiž s Wendallem Rohrem ještě nesetkal, ačkoli všichni byli o jeho reputaci podrobně poučeni. Všimli si úsměvů na tvářích některých porotců, kteří se s ním již znali. Když se zdálo, že celá porota při pohledu na známou tvář poněkud pookřála, začali sledovat tělesné projevy jednotlivců. Rohr byl místní legendou, ale Fitch ho ze zadní řady proklínal.

Nakonec v deset třicet vyrazil ze dveří za pultem strážný a zařval: „Povstaňte, soud přichází!“ Tři stovky lidí vyskočily a do soudní síně vešel ctihodný Frederick Harkin, přistoupil k pultu a všechny požádal, aby se posadili.

Na soudce to byl ještě docela mladý člověk, padesátník, stoupenec Demokratické strany. Do funkce soudce ho pro zbytek volebního období jmenoval guvernér a pak ho volbou potvrdili občané. Protože kdysi býval právním zástupcem žalující strany, říkalo se o něm, že je to teď i žalobcův soudce, ačkoli tomu tak vůbec nebylo. Byla to jen pomluva, delikátně šířená členy týmu obhajoby. Ve skutečnosti byl Harkin slušným hlavním právním zástupcem malé firmy, která pro jeho vítězství v soudní síni neměla význam. Těžce pracoval, ale jeho potěšením vždy byla místní politika a byl v této hře velmi obratný. Naštěstí se mu to vyplatilo, když byl dosazen na soudní stolici a bral za rok osmdesát tisíc dolarů, mnohem víc, než vydělával jako právník.

Pohled na soudní síň, napěchovanou tolika kvalifikovanými voliči, by zahřál srdce každého voleného funkcionáře. Ani Jeho Ctihodnost nedokázala skrýt široký úsměv, když ve svém doupěti vítala porotce, jako by šlo o dobrovolníky. Když skončil uvítací proslov, v němž vyzdvihl význam jejich přítomnosti, úsměv mu zvolna vyhasl na rtech. Harkin totiž nebyl znám ani srdečností, ani humorem a skutečně také rychle zvážněl.

A měl k tomu i dobrý důvod. Před ním totiž sedělo víc právníků, než se jich ke stolům mohlo opravdu vejít. V soudním svazku byl seznam osmi právníků zapisovatelského sboru žalující strany a devět strany žalované. Před čtyřmi dny Harkin v uzamčené soudní síni vyznačil pro obě strany místa k sezení. Jakmile bude porota vybrána a soudní řízení zahájeno, bude tu smět sedět jen šest právníků každé strany tak, aby měli nohy pod stolem. Ostatní měli vykázaná místa v řadě sedadel, kde se nyní tísnili a pozorovali porotní poradci. Harkin vyznačil sedadla i pro strany, vdovu Celestu Woodovou a představitele Pynexu. Zmenšený zasedací pořádek dal vložit do malého sešitku s pravidly, která sám pro tuto příležitost napsal.

Soudní proces byl zaregistrován před čtyřmi roky a od počátku byl aktivně rozvíjen i obhajován. Příslušné spisy nyní plnily jedenáct archivních boxů. Každá strana již utratila miliony, aby tohoto stavu dosáhla. Proces měl trvat alespoň měsíc. Mezi lidmi, shromážděnými teď v jeho soudní síni, bylo pár nejjasnějších právnických mozků a největších osobností v zemi. Fred Harkin byl určen vést pevnou rukou celý proces.

Pro informaci přednesl do mikrofonu stručné shrnutí případu, jen aby dal všem výslovně vědět, proč tu vlastně jsou. Řekl, že proces je plánován nejméně na několik týdnů a že porotci nebudou izolováni. Vysvětlil, že existují některá statutární ustanovení pro omluvení z porotní povinnosti, a otázal se, zda všichni, jimž je přes pětašedesát, prošli počítačem. Zvedlo se šest rukou. Zdálo se, že ho to překvapilo, a podíval se zběžně po Glorii Laneové, která jen pokrčila rameny, jako by se to stávalo vždycky. Těm šesti bylo přiznáno právo ihned odejít a pět z nich toho využilo. Celkový počet navržených se tedy snížil na 189. Porotní poradci si jména uvolněných osob zapsali a také právníci si rozčileně udělali poznámky.

„A nyní, máme tu nějakého slepého člověka?“ zeptal se soudce. „Myslím slepého ze zákona?“ Tato lehce neformální otázka vzbudila pár úsměvů. Proč by měla být slepá osoba nucena k porotní povinnosti? To bylo neslýchané!

Uprostřed davu, v sedmé řadě na půl cesty dolů, se pomalu zvedla jedna ruka. Porotce číslo šedesát tři, pan Herman Grimes, věk devětapadesát, počítačový programátor, běloch, ženatý, bezdětný. Co tohle, zatraceně, je? Věděl někdo, že ten muž je slepý? Porotní experti obou stran se shlukli. Na snímcích u jména Hermana Grimese byl jeho dům a na jednom či dvou snímcích byl na přední pavlači i on sám. Žil v oblasti zhruba tři roky a v jeho dotazníku o nějakém hendikepu nebylo ani zmínky.

„Prosím, vstaňte, pane!“ nařídil soudce.

Pan Herman Grimes s rukama v kapsách pomalu vstal. Byl neurčitě oblečen, měl normálně vyhlížející brýle a na slepce vůbec nevypadal.

„Vaše číslo, prosím,“ požádal soudce. Na rozdíl od právníků a jejich konzultantů nebylo jeho povinností znát zpaměti každý zjištěný pikantní údaj o všech porotcích.

„Šedesát tři.“

„A vaše jméno?“ zalistoval v počítačovém seznamu.

„Herman Grimes.“

Harkin našel jméno a pak se zahleděl do moře obličejů. „A jste opravdu ze zákona slepý?“

„Ano, pane.“

„Dobrá, pane Grimesi, podle našeho práva jste od porotní povinnosti osvobozen. Můžete odejít.“

Herman Grimes se ani nehnul, ba ani nemrkl. Jen se díval na něco, co by snad mohl vidět, a zeptal se: „Proč?“

„Promiňte?“

„Proč musím odejít?“

„Protože jste slepý.“

„To já vím.“

„A slepí lidé v porotách nemohou pracovat,“ vysvětlil Harkin. Když jeho slova dozněla, podíval se doprava i doleva. „Jste volný, pane Grimesi, můžete odejít.“

Herman Grimes zaváhal, jako by si rozmýšlel odpověď. Soudní síň ztichla. Nakonec se ozval: „Kdo říká, že slepý člověk nemůže pracovat v porotách?“

Jeho Ctihodnost sáhla po sbírce zákonů. Na tento proces se pečlivě připravovala. Před měsícem přestala zasedat u jiných záležitostí a uchýlila se do svých komnat, kde se potila nad protokoly o přelíčení, zpřístupněním skutečností, použitelnými zákony a nakonec nad pravidly soudních procedur. Za dobu, co zasedala na soudní stolici, vybrala tucty porot, porot všech typů pro všechny druhy procesů a myslela si, že všechno zná. Samozřejmě se tedy cítila zaskočena hned v prvních deseti minutách výběru poroty a ještě k tomu před nacpanou soudní síní.

„Vy chcete pracovat, pane Grimesi?“ otázal se Harkin ve snaze posílit dojem nekonfliktnosti okamžiku. Přitom obracel stránky a díval se na davy shromážděných právnických talentů.

Pan Grimes se rozhněval. „Vy mi raději řekněte, odkdy slepý člověk nemůže být v porotě. Je-li to psáno v zákoně, pak je ten zákon diskriminační a já si budu stěžovat, není-li to tam a je-li to jen záležitost praxe, budu si stěžovat tím spíš!“

Nebylo téměř pochyb, že pan Grimes není v soudních procesech žádný nováček.

Na jedné straně pultu bylo na dvě stovky obyčejných lidí přivlečených k soudu silou zákona. Na druhé straně byl sám zákon, soudce sedící vysoko nad ostatními, nad hromadami zkostnatělých právníků, kteří si nevidí ani na špičku svých odporných nosů, úředníků, strážných a soudních zřízenců. Pan Herman Grimes udělal státnímu zřízení hezký průvan a jeho kolegové ho za to odměnili úšklebky i tichým smíchem. On však na to nedbal.

Přes zábradlí se smáli právníci na budoucí porotce, protože se smáli i oni, vrtěli se na židlích a škrábali se na hlavě. Nikdo totiž nevěděl, co by se s tím mělo udělat. „Něco podobného jsem ještě nezažil,“ šeptali si.

Zákon pravil, že slepý člověk může být osvobozen od porotní povinnosti. Jakmile soudce uviděl slovo může, rychle se rozhodl usmířit pane Grimese a zabývat se jím později. Nemá smysl dostat stížnost proti sobě ve vlastní soudní síni. Jsou ostatně i jiné cesty, jak ho vyloučit z porotní povinnosti. Musí to se svými právníky probrat. „Na druhé straně si ovšem myslím, pane Grimesi, že z vás může být skvělý porotce. Posaďte se, prosím.“

Grimes přikývl, usmál se a zdvořile řekl: „Děkuji, pane!“

Jak se bude jednat se slepým porotcem? Experti si mumlali tuto otázku a dívali se, jak se Herman Grimes pomalu předklonil a usedl. Jaké má předsudky? Kterou stranu bude favorizovat? Ve hře bez pravidel bylo široce uznávaným axiomem, že hendikepovaní a nezpůsobilí lidé jsou ohromnými porotci pro žalobce, protože lépe rozumějí smyslu utrpení. Je ovšem i bezpočet výjimek.

Rankin Fitch se v zadní řadě natahoval doprava v marné snaze navázat očima kontakt s Carlem Nussmanem, jemuž již dal vyplatit 1 200 000 dolarů za výběr perfektní poroty. Nussman seděl uprostřed svých porotních konzultantů, držel zápisník a studoval tváře, jako kdyby byl o slepotě Hermana Grimese dobře věděl. Nevěděl, ale Fitch věděl, že to nevěděl. Byl to sice jen méně významný fakt, že Grimes proklouzl jejich rozsáhlou výzvědnou sítí, ale Fitch se ptal sám sebe, co ještě propásli? Jen co bude přestávka, stáhne Nussmana z kůže!

„A nyní, dámy a pánové,“ pokračoval soudce náhle ostřejším hlasem ve snaze rychle pokročit, když se podařilo dobře cílenou stížnost na diskriminaci zažehnat, „vstupujeme do fáze výběru poroty, která bude poněkud časově náročná. Týká se fyzických neduhů, které vám mohou bránit v porotě pracovat. Nebudeme vás uvádět do rozpaků, ale máte-Ii nějaký fyzický problém, musíme si o něm promluvit. Začneme s první řadou.“

Když Gloria Laneová vstoupila do uličky u první řady, muž kolem šedesátky zvedl ruku, pak se postavil a prošel výkyvnou brankou k pultu. Zřízenec ho zavedl ke křeslu pro svědky a ukázal, aby odstranili mikrofon. Soudce se posunul na okraj židle a nahnul dolů, aby mohl s mužem mluvit šeptem. Dva právníci, každý z jedné strany, zaujali místa přímo před svědeckým stanovištěm a zabránili tak divákům ve výhledu. Těsný hlouček doplnil soudní zpravodaj. Když všichni byli na svých místéch, soudce se muže citlivě zeptal na jeho nesnáze.

Byla to uskřinutá ploténka a muž se prokázal dopisem od svého lékaře. Byl omluven a ve spěchu opustil soudní síň.

Než byla vyhlášena polední přestávka, Harkin omluvil ze zdravotních důvodů třináct lidí. Rozhostila se nuda. Většinou z podobných důvodů dospěli nakonec k jednatřiceti omluveným.

Nicholas Easter odešel ze soudní budovy sám a kráčel přes šest bloků do restaurace Burger King, kde si objednal hamburger a kolu. Sedl si do boxu u okna, díval se na kluky skotačící na malém hřišti, občas přelétl očima noviny USA Today a přitom pomalu jedl, protože měl půldruhé hodiny čas.

Blondýna v těsných džínách, s níž se poprvé setkal v obchodě Computer Hut, měla dnes na sobě pytlovité umbrosky, volnou sportovní košili a nové nikesky a přes rameno přehozený malý sportovní pytel.

S Nicholasem se teď podruhé setkala, když procházela s jídelním podnosem kolem jeho boxu. Zastavila se, jako by se jí zazdálo, že ho zná.

„Nicholas,“ zaváhala s předstíranou nejistotou.

On se na ni podíval a trapnou sekundu uvažoval, kde se s ní již dříve potkal. Jméno mu uniklo.

„Vy si na mne nepamatujete,“ usmála se mile. „Přede dvěma týdny jsem byla u vás v Computer Hut a hledala jsem…“

„Ach ano, už si vzpomínám!“ vyrazil a rychle pohlédl na její krásně opálené nohy. „Kupovala jste digitální rádio.“

„Správně. Jmenuji se Amanda. Pokud si dobře pamatuji, dala jsem vám své telefonní číslo. Jistě jste je ztratil!“

„Nechcete si přisednout?“

„Děkuji.“ Rychle usedla a dala se do pomfritů.

„Číslo mám pořád,“ zaváhal. „Opravdu…“

„Netrapte se. Já vím, že jste volal několikrát, ale můj záznamník nefunguje.“

„Ne, ještě jsem nevolal, ale myslel jsem na to.“

„Určitě,“ téměř se zahihňala. Měla dokonalé zuby, které ráda ukazovala, a vlasy stažené do koňského ohonu. Na to, aby pěstovala běh pro zdraví, byla příliš afektovaná a příliš upravená. A na tváři nebylo ani stopy po potu.

„Tak, co tu děláte?“ otázal se.

„Jdu na aerobik.“

„To jste si před aerobikem dala pomfrity?“

„A proč ne?“

„Nevím, ale prostě se mi to nezdá být dobré.“

„Potřebuji uhlohydráty.“

„Aha. Kouříte před aerobikem?“

„Někdy. Je to ono, proč jste nezavolal? Protože kouřím?“

„Opravdu ne.“

„Ale jděte, Nicholasi! Já to snesu.“ Stále se usmívala a snažila se být rezervovaná.

„Dobrá, blesklo mi to myslí.“

„Představy! Měl jste někdy schůzku s kuřačkou?“

„Ne, to vím jistě.“

„Proč ne?“

„Možná, že se mi nechce vdechovat kouř z druhé ruky. Nevím. Není to tak závažné, abych kvůli tomu starostmi nespal.“

„Kouřil jste někdy?“ vzala si další pomfrit a napjatě ho pozorovala.

„Jistě. Zkouší to každý kluk. Když mi bylo deset, ukradl jsem balíček kamelek instalatérovi, který pracoval u našeho domu. Za dva dny jsem je vykouřil a bylo mi tak zle, že jsem myslel, že umírám na rakovinu,“ a ukousl si z hamburgru.

„A to bylo všechno?“

Žvýkal a zamyslel se, než odpověděl: „Myslím, že ano. Na jinou cigaretu si nemohu vzpomenout. Proč jste začala vy?“

„Z hlouposti. Snažím se přestat.“

„To je dobře. Jste ještě příliš mladá.“

„Děkuji. A nechte mne uvažovat když přestanu, zavoláte mi, ano?“

„Mohu vám zavolat i tak.“

„To už jsem jednou slyšela,“ poškádlila ho a zazubila se. Dlouho nasávala brčkem limonádu: „Smím se zeptat, co tu děláte?“

„Jím tenhle hamburger. A vy?“

„Už jsem vám řekla. Jdu do tělocvičny.“

„Ano, v pořádku. Já tudy jen procházím. Měl jsem nějakou práci dole ve městě a dostal jsem hlad.“

„Proč pracujete v Computer Hut?“

„Myslíte si, proč utrácím svůj život a pracuji za minimální mzdu na promenádě?“

„Ne, ale jste blízko.“

„Jsem student.“

„Kde?“

„Nikde. Právě přecházím na jinou školu.“

„A kde byla poslední škola?“

„V Severním Texasu.“

„A kde bude ta příští?“

„Pravděpodobně v Jižní Mississippi.“

„A co studujete?“

„Počítače. Dost se vyptáváte!“

„Ale jsou to jen lehké otázky, že ano?“

„Myslím, že jsou. Kde pracujete vy?“

„Nepracuji. Právě jsem se rozvedla s bohatým člověkem. Děti nemám. Je mi osmadvacet, jsem sama a chtěla bych tak zůstat, ale sem tam nějaká schůzka by byla hezká. Proč mi nezavoláte?“

„Jak byl bohatý?“

Zasmála se tomu, pak se podívala na hodinky. „Už musím jít. Za deset minut mi začíná cvičení.“ Vstala, vzala si pytel, ale podnos nechala ležet na stole. „Někdy na shledanou!“ A odjela v malém BMW.

Zbývající nemocní byli z poroty rychle vyřazeni a ve tři odpoledne byl celkový počet navržených snížen na sto padesát tři. Soudce vyhlásil patnáctiminutovou přestávku a po návratu na stolici oznámil, že nastává další fáze výběru. Pronesl důraznou přednášku o občanské odpovědnosti a prakticky tím vzal odvahu těm, kdo si chtěli stěžovat na nezdravotní potíže.

První to přesto zkusil uspěchaný vysoký úředník obchodní společnosti, který ze svědeckého křesla tlumeně soudci, dvěma právníkům a soudnímu zpravodaji vysvětloval, že pracuje osmdesát hodin v týdnu u velké společnosti, která přišla o hodně peněz, a že každá doba, kdy by musel být mimo kancelář, by znamenala katastrofu. Soudce mu nařídil vrátit se na místo a vyčkat dalších pokynů.

Jako druhá se o to pokusila žena středního věku, která ve svém domě vedla bez licence denní pečovatelské středisko. „Starám se o děti, Vaše Ctihodnosti,“ šeptala a s námahou zadržovala slzy. „To je všechno, co mohu dělat. Za týden schrastím dvě stě dolarů a sotva s tím vyjdu. Kdybych měla pracovat v této porotě, musela bych si někoho najmout, aby se o děti staral místo mne. Rodiče by si to nepřáli a někoho najmout si ani nemohu dovolit. Zkrachovala bych.“

Navržení porotci se s velkým zájmem dívali, jak sešla dolů do uličky a podél své řady vyšla ze soudní síně. Její historka musela být dobrá! Soudce se vztekal.

V pět třicet bylo omluveno jedenáct lidí a šestnáct dalších bylo posláno na místa, protože se jim nepodařilo vzbudit dostatečný soucit. Soudce nařídil Glorii Laneové, aby rozdala další a delší dotazníky a zbývajícím porotcům řekla, že je mají vyplnit a zítra ráno v devět odevzdat. S přísným varováním, aby o případu nikdo nemluvil s cizími lidmi, zasedání rozpustil.

V době, kdy bylo řízení odročeno na pondělí odpoledne, Rankin Fitch v soudní síni nebyl. Byl dole v ulici ve své kanceláři. Ve státě Severní Texas nebyl o nějakém Nicholasi Easterovi žádný záznam. Blondýna zaznamenala jejich povídání v restauraci Burger King a Fitch si je ze záznamu poslechl dvakrát. To on rozhodl poslat ji na tuto náhodnou schůzku. Bylo to riskantní, ale vyplatilo se to. Ona teď už byla v letadle na zpáteční cestě do Washingtonu. Její telefonní záznamník v Biloxi byl opět zapojen a bude fungovat i po výběru poroty. Kdyby se Easter rozhodl zavolat, o čemž Fitch pochyboval, prostě by ji nezastihl.

4

Dotazník, který byl porotcům rozdán, obsahoval otázky: Kouříte cigarety? Kouříte-li, kolik balíčků za den? Je-li tomu tak, jak dlouho už kouříte? Kouříte-li, chtěl jste někdy přestat? Kouřil jste někdy cigarety ze zvyku? Trpí některý člen vaší rodiny nebo některý váš dobrý známý nějakými zdravotními potížemi nebo chorobou, které přímo souvisejí s kouřením cigaret? Je-li tomu tak, kdo? (Místo pro odpověď je níže; udejte laskavě jméno osoby, povahu potíží nebo choroby a uveďte, zda se tato osoba úspěšně léčila či nikoli.) Myslíte, že kouření způsobuje a/ rakovinu plic; b/ srdeční potíže; c/ vysoký krevní tlak; d/ žádnou z uvedených chorob; e/ všechny uvedené choroby.

Na třetí straně dotazníku byly závažnější věci: Uveďte svůj názor na zavedení dolarové daně určené k podpoře léčebné péče o zdravotní problémy vyvolané kouřením. Uveďte svůj názor na vydání zákazu kouření ve všech veřejných budovách. Jaká práva by podle vás měli mít kuřáci? Pro odpovědi na tyto otázky byla k dispozici velká prázdná místa.

Strana čtyři uváděla jmenný seznam sedmnácti právníků, kteří byli úředně zplnomocněnými soudními zapisovateli, a jmenný seznam dalších osmdesáti, kteří byli s prvními sedmnácti nějak v praktickém spojení. Znáte osobně některého z těchto právníků? Zastupoval vás někdy některý z nich? Podílel jste se na nějaké právní záležitosti s některým z těchto právníků?

Ne. Ne. Ne. Nicholas na všechny tyto otázky rychle zaškrtal záporné odpovědi.

Na páté straně byla jména možných svědků, dvaašedesáti osob. Byla mezi nimi i žalobkyně, vdova Celesta Woodová. Znáte někoho z těchto lidí? Ne.

Nicholas si namíchal další šálek instantní kávy a přidal dva balíčky cukru. Nad těmito otázkami včera večer strávil celou hodinu a další dnes ráno, hned po východu slunce. Ke snídani si dal banán a okoralou bagetu. Žvýkal kousek tohoto o vařeného a opečeného moučníku, nad poslední otázkou se zamyslel a pak tužkou napsal úhledně nudnou odpověď tiskacím písmem, protože měl kostrbatý a téměř nečitelný rukopis. Věděl, že dnes večer před setměním bude nad jeho slovy hloubat celá komise grafologů, kterou nebude tak příliš zajímat co napsal, ale hlavně, jak tvaruje písmo. Chtěl, aby se jim zdál chytrý a přemýšlivý, inteligentní a objektivní, schopný poslouchat ušima a poctivě posuzovat věci, prostě jako arbitr, po němž budou volat.

O otázkách grafologického rozboru prostudoval tři knihy.

Znovu se vrátil k otázce o zvláštní dani z tabáku, protože šlo o těžký problém. Odpověď měl připravenou, protože se o této záležitosti dost napřemýšlel. Chtěl se vyjádřit jasně, ale spíše vágně, prostě tak, aby žádnou stranu nevyplašil a přitom svůj skutečný názor nezradil.

Mnoho stejných otázek padlo i v kauze Cimmino minulého roku v Allentownu v Pensylvánii, Nicholas se tehdy jmenoval David, David Lancaster, externí student filmové fakulty se skutečnou bradkou a falešnými brýlemi s kostěnými obroučkami, který pracoval v obchodě s videotechnikou. Také vyplňoval dotazník a odevzdal jej druhého dne výběrového řízení poroty. Byl to podobný případ, ale figurovala v něm jiná vdova i jiná tabáková společnost. Ačkoli se na něm podílelo na sto právníků, byli to zcela jiní lidé, nežli nynější sešlost. Jen Fitch byl tentýž.

Nicholas Či David tehdy přednesl dvě kousavé poznámky, ale v zasedacím pořádku poroty byl o čtyři řady sedadel dále. Oholil se, zahodil falešné okuláry a za měsíc opustil město.

Při psaní se jeho skládací karetní stolek lehce chvěl. To byl jeho jídelní kout stůl a tři křesla, každé jiné. Úzká ložnice po pravé straně byla vybavená chatrnou houpací židlí, televizorem postaveným na dřevěné bedně a zaprášenou pohovkou, kterou koupil za patnáct dolarů na bleším trhu. Mohl si dovolit pronajmout hezčí kousky, ale k pronájmu byly nutné tiskopisy a ty zanechávaly stopy. A všude byli lidé, kteří se v tomto smetí hrabali a zjišťovali, co je Nicholas vlastně zač.

Myslel na blondýnu a uvažoval, kde by se dnes mohla vynořit, určitě zase s cigaretou v ruce a se snahou zatáhnout ho opět do banálního tlachání o kouření. Nepřišlo mu ani na mysl, aby ji zavolal, ale fascinovala ho otázka, pro kterou stranu asi pracuje. Pravděpodobně pro tabákové společnosti, protože byla právě tím typem agentů, jichž Fitch s oblibou používal.

Nicholas věděl z dob, kdy studoval práva, že pro blondýnu i pro kohokoli jiného, kdo se pro takovou činnost dal najmout, bylo krajně neetické přímo se kontaktovat s možným porotcem. Věděl také, že Fitch má dost peněz na to, aby blondýnu odtud nechal beze stopy zmizet a nechal ji opět vyplavat při dalším soudním procesu, snad jako rusovlásku jiného ražení a třeba se zájmem o zahrádkaření. Některé věci nešlo prostě rozkrýt.

Jednolůžkovou ložnici téměř zcela vyplňovala mimořádně velká matrace položená bez podložky přímo na podlaze. Další kup na bleším trhu. Řada lepenkových krabic sloužila jako prádelník. Oblečení se válelo po zemi.

Byl to přechodný domov, který vypadal jako místo, jehož lze užívat jeden až dva měsíce, než člověk odejde uprostřed noci z města, což právě Nicholas zamýšlel. Žil tu již šest měsíců a číslo pokoje bylo jeho oficiální adresou, které použil, když se registroval k volbám, i pro vystavení mississippského řidičského průkazu. Mnohem hezčí ubytování měl o šest kilometrů dál, ale nemohl se vystavit riziku být tam spatřen.

Žil si tedy šťastně v chudobě jako jiní zkrachovalí, nemajetní a nepříliš odpovědní studenti. Byl si téměř jist, že Fitchovi slídiči dosud jeho byt nenavštívili, ale nedával jim k tomu ani možnost. Byt byl levný, ale pečlivě naaranžovaný, aby se tu nic podezřelého nedalo najít.

V osm hodin s vyplňováním dotazníku skončil a ještě naposled jej pročetl. Ten v Cimminově kauze napsal normálním písmem a úplně jiným stylem. Měsíce se cvičil v psaní tiskacího písma a byl si jist, že nemůže být odhalen. Tehdy tam bylo na tři sta navržených porotců a nyní téměř dvě stě, takže proč by vůbec někdo mohl nabýt podezření, že hraje na obou hřištích?

Skryt za povlakem na polštář nataženým přes kuchyňské okno rychle prozkoumal parkoviště dole před domem, zda tam nejsou fotografové či jiní vetřelci. Před třemi týdny jednoho uviděl, jak seděl na zemi za kolem taxíku.

Dnes nebylo po slídilech ani stopy. Zamkl dveře od bytu a pěšky vyrazil.

Druhého dne měla Gloria Laneová v nahánění svého stáda mnohem větší úspěch. Zbývajících 18 perspektivních porotců usadila po pravé straně a nacpala je těsně vedle sebe, po dvanácti v každé řadě. Hluboko v auditoriu obsadili dvanáct řad, z nichž jen čtyři byly blízko uličky. Lépe se však s nimi manipulovalo, když seděli jen na jedné straně soudní síně. Hned po příchodu jim odebrali dotazníky, rychle je okopírovali a rozdali oběma stranám soudního sporu.

V deset hodin již porotní poradci, odděleně zavření v místnostech bez oken, odpovědi analyzovali.

Za uličkou ukázněně seděl dav finančních hochů, reportérů, zvědavců a směsice jiných diváků a všichni zírali na chumel právníků, kteří seděli naproti a studovali tváře porotců. Fitch klidně přistoupil k přední řadě, blíž k týmu svých obhájců s hezky oblečenými poskoky po obou stranách, kteří čekali na poslední rozkazy svého šéfa.

Soudce Harkin se ujal plnění svého úterního úkolu. Dokončení nezdravotních potíží navržených porotců mu zabralo necelou hodinu. Uvolnil dalších šest kandidátů, takže jich na seznamu zůstalo ještě sto čtyřicet dva.

Pak konečně začalo představení. Wendall Rohr, který měl na sobě jako včera šedě kostkované sportovní sako, bílou vestu a červenožlutého motýlka, vstal a přistoupil k zábradlí, aby pozdravil posluchač stvo. Hlasitě zapraskal klouby, roztáhl ruce a vykouzlil temný, široký úsměv. „Buďte vítáni,“ pronesl dramaticky, jako by to, co mělo následovat, bylo památnou událostí, z níž se budou navždy těšit. Představil sebe, členy svého týmu, kteří se budou podílet na soudním řízení, a pak požádal žalobkyni Celestu Woodovou, aby vstala. Když ji předváděl kandidátům na členství v porotě, dokázal dvakrát použít slova „vdova“. Byla to malá, pětapadesátiletá žena, oblečená do prostých černých kalhotových šatů. Na nohou měla tmavé střevíce, které však za zábradlím nebylo vidět. Slabě a bolestně se usmívala, jako by právě vycházela z pohřební síně, ačkoli její manžel zemřel již před čtyřmi roky. Ve skutečnosti se málem znovu provdala, ale Wendall, jakmile se o tom dověděl, v posledním okamžiku svatbu zarazil. Vysvětlil jí, že milovat nějakého chlápka není nic špatného, ale že přitom musí postupovat s rozvahou a vzít si ho až bude po procesu. Vždyť jde o faktor sympatií, protože se o ní předpokládá, že manželovým odchodem trpí.

Fitch o tomto překaženém sňatku věděl, ale věděl také, že má jen malou šanci dostat tuto záležitost před porotu.

Když Rohr všechny spolupracovníky své strany oficiálně soudní síni představil, stručně shrnul celý případ. Jeho přednes vzbudil obrovský zájem právníků obhajoby a soudce. Zdálo se, že jsou připraveni vyskočit, kdyby Rohr překročil neviditelnou hráz mezi skutečností a argumentací. Vyhnul se tomu, ale bavil se tím, jak je to zneklidňovalo.

Pak došlo k zdlouhavým výzvám k navrženým porotcům, aby byli poctiví, otevření a nebáli se zvednout ostýchavé, malé ruce, kdyby je něco sužovalo. Jak jinak mohou zkoumat oni, právníci, myšlenky a city, dokud oni, budoucí porotci, nepromluví? „Určitě toho nemůžeme dosáhnout jen tím, že se na vás budeme prostě dívat,“ znovu zablýskal svým chrupem.

V tomto okamžiku se nejméně osm lidí v soudní síni beznadějně pokoušelo spočítat všechna zdvižená obočí a pokřivené rty.

Aby věci rozhýbal, popadl Rohr zápisník, pohlédl do něj a četl: „A teď, máme tu několik lidí, kteří již dříve působili v civilních porotách. Prosím, zvedněte ruce!“ Tucet rukou se poslušně zvedlo, Rohr přehlédl posluchače a ukázal na nejbližší dámu sedící v přední řadě. „Paní Millwoodová, že?“ Její líce zrudly a ona přikývla. Každý v soudní síni buď přihlížel, nebo se natahoval, aby na paní Millwoodovou viděl.

„Myslím, že jste byla v civilní porotě před několika lety, že?“ zeptal se Rohr laskavě.

„Ano,“ přitakala a pročistila si hrdlo, aby mohla hlasitěji mluvit.

„Co to bylo za případ?“ zeptal se Rohr, ačkoli znal dokonale všechny podrobnosti před sedmi lety, právě v této soudní síni, s jiným soudcem, nula bodů pro žalobce. Celý svazek soudních spisů dal okopírovat již před mnoha týdny a mluvil i s právním zástupcem žalobce, svým přítelem. Začal touto otázkou a právě tímto porotcem, protože šlo o jednoduchý případ na rozehřátí a jen o malou názornou ukázku pro ostatní, jak je to snadné zvednout ruku a diskutovat o příslušných věcech.

„Případ zničeného auta,“ upřesnila paní Millwoodová.

„Kde se přelíčení konalo?“ zeptal se srdečně.

„Právě zde.“

„Ach, přímo v této soudní síni!“ Tvářil se překvapeně, ale obhájci žalované strany věděli, že blufuje.

„Dospěla porota v onom případě k rozsudku?“

„Ano.“

„A jak ten rozsudek dopadl?“

„Nedali jsme mu nic.“

„Jemu, to znamená žalobci?“

„Ano. Nedospěli jsme k názoru, že byl skutečně poškozen.“

„Aha. Bylo pro vás působení v porotě příjemným zážitkem?“

Na chvilku se zamyslela: „Bylo to hezké. Ovšem hodně ztraceného času, víte, protože právníci se dohadovali o všem možném.“

Široký úsměv. „Ano, máme k tomu sklon. Ovlivnilo snad něco z onoho případu vaši ochotu účastnit se tohoto řízení?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Děkuji vám, paní Millwoodová.“ Její manžel byl kdysi účetním v jedné malé venkovské nemocnici, která musela být uzavřena, protože byla obviněna ze zanedbání povinné lékařské péče. Paní Millwoodová tajně nenáviděla velké rozsudky a dobře věděla proč. Jonathan Kotlack, právník žalující strany odpovědný za definitivní výběr poroty, se dlouho rozhodoval, že její jméno vyškrtne ze seznamu osob navržených za členy poroty.

Právníci žalované strany sedící kolem stolu necelé tři metry od Kotlacka ji však hodnotili velmi pozitivně. Pro ně by Joann Millwoodová byla velkou výhrou.

Rohr kladl stejné otázky i dalším veteránům porotní služby a rozhovory začaly být brzy jednotvárné. Přešel proto na choulostivou záležitost náhrady utrpěných škod a položil dlouhou řadu nesourodých otázek o právech obětí, povrchnosti soudních řízení a významu pojištění. Několik otázek mělo velmi blízko k miniargumentaci, ale Rohr se přece jen všem úskalím dokázal vyhnout. Byl již skoro čas k obědu a porota po chvíli ztratila zájem. Soudce Harkin proto nařídil hodinovou přestávku a strážní vyklidili soudní síň.

Zůstali tu jen právníci. Gloria Laneová se svým osazenstvem jim roznesla balíčky s poledním jídlem

– mazlavé obložené chlebíčky a červená jablka. Měl to být pracovní oběd. Bylo třeba rozhodnout o variantách řešení celého tuctu neprojednaných návrhů a Jeho Ctihodnost byla připravena k diskuzi. Nalévala se káva a ledový čaj.

Použití dotazníků výběr poroty velmi usnadnilo. Zatímco Rohr v soudní síni kladl otázky, tucty lidí kdesi zkoumaly psané odpovědi a zaškrtávaly na svých seznamech jména. Sestra jednoho muže zemřela na rakovinu plic. Sedm dalších mělo blízké přátele či členy rodiny s vážnými zdravotními potížemi. Všichni je přisuzovali kouření. Současní nebo bývalí kuřáci tvořili téměř polovinu poroty. Většina připouštěla, že by ráda přestala.

Údaje byly analyzovány, pak vloženy do počítačů a v polovině odpoledne druhého dne byly již upravené rozdány. Když se soudce Harkin odpoledne ve čtyři třicet vrátil, opět dal vyklidit soudní síň a začal je projednávat do protokolu. Téměř tři hodiny se o písemných odpovědích diskutovalo a debatovalo a nakonec vyškrtli ze seznamu dalších jedenatřicet jmen. Gloria Laneová dostala příkaz ihned všem zavolat a sdělit jim dobrou zprávu, že byli osvobozeni z porotní povinnosti.

Harkin byl rozhodnut, že ve středu výběr poroty dokončí. Zveřejnění výsledku plánoval na čtvrtek ráno. Vydal také pokyn k nějaké sobotní práci.

V úterý v osm hodin večer si vyslechl poslední návrh a poslal právníky domů. Právníci pracující pro Pynex se setkali s Fitchem v kancelářích firmy Whitney & Cable & White, kde je také očekávalo další chutné občerstvení studenými sendviči a zvlhlými smaženými brambůrky. Fitch chtěl pracovat, a zatímco unavení právníci pomalu vyplňovali tabulkové seznamy, dva zřízenci rozdávali kopie nejnovějších grafologických rozborů. Jako by jim chtěl jídlo okořenit, Fitch žádal, aby se rychle najedli. Seznam kajididátů byl redukován na „1 a zbytek bude dokončen zítra.

Ráno patřilo Durwoodu Cablemu či Durrovi. Pod touto přezdívkou ho totiž znali po celém pobřeží Mexického zálivu, které za celý život, až do svých jedenašedesáti let, neopustil. Pana Durra, nejstaršího společníka firmy Whitney & Cable & White, pečlivě vybral Fitch, aby pro Pynex vykonal v soudní síni hlavní kus práce. Jako právník, pak soudce a nyní opět právník strávil Durr v posledních třiceti letech většinu času tím, že se díval na porotce a mluvil k nim. Cítil se v soudních síních jako na rekreaci, protože to byla místa bez telefonů, bez chození a bez pobíhajících sekretářek. Místa, kde každý měl svou úlohu a dodržoval předpisy, místa, kde právníci byli hvězdami. Pohyboval se a mluvil velmi uvážlivě, ale mezi jednotlivými kroky a větami jeho šedým očím nic neuniklo. Zatímco jeho protivník, Wendall Rohr, byl halasný, společenský a zábavný, Durr byl upjatý a úplně škrobený. Obvykle nosíval tmavý oblek, dosti výraznou zlatou kravatu a standardní bílou košili, která hezky kontrastovala s jeho silně opálenou tváří. Durrovým koníčkem bylo rybařit v slaných vodách a v člunu trávil dlouhé hodiny na slunci. Holé temeno hlavy měl do bronzová opálené.

Jednou se mu podařilo během šesti let neprohrát jediný spor. Pak ho však Rohr, jeho soupeř a bývalý přítel, v tříkolové kauze pumpnul o dva miliony.

Durr přistoupil k zábradlí a zadíval se vážně do tváří „1 lidí. Přesně věděl, kde kdo žije, kolik má dětí a popřípadě i vnuků. Zkřížil ruce na prsou, vysunul bradu jako přísný profesor a promluvil příjemně zvučným hlasem: „Jmenuji se Durwood Cable a zastupuji Pynex, starou společnost vyrábějící cigarety již devadesát let.“ A vůbec se za to nestyděl! Mluvil o Pynexu celých deset minut a podal přitom mistrovský výkon. Zeslabil nechuť vůči společnosti a její zákazníky zmátl tak, že u nich vzbudil nejen sympatie, ale téměř i lásku.

Skončil tím, že beze strachu zabrousil do záležitostí výběru. Zatímco se Rohr obšírně zabýval návykem a závislostí, Cable využil svého času k pokojné volbě. „Můžeme se všichni shodnout, že cigarety jsou potenciálně nebezpečné, zneužívá-li se jich?“ zeptal se a viděl, že většina hlav souhlasně pokývala. Kdo by o tom mohl diskutovat? „Pak tedy dobrá. A teď, je-li to všeobecně známo, můžeme se všichni shodnout, že osoba, která kouří, by si měla být vědoma i nebezpečí?“ Další pokyvování a dosud žádná zvednutá ruka. Durr studoval tváře, zvláště tu bílou, co patřila Nicholasu Easterovi sedícímu nyní ve třetí řadě na osmém místě od uličky. Po úbytku uvolněných kandidátů už Easter neměl číslo padesát šest, ale třicet dva a po každém zasedání postoupil dopředu. Jeho tvář neprozrazovala nic než napjatou pozornost.

„Tohle je velmi důležitá otázka,“ protáhl Cable a jeho slova se rozlehla ve ztichlé síni. Zdviženým prstem jemně bodl směrem k posluchačům: „Je v tomto oddělení jediná osoba, která nesouhlasí s tím, že člověk, který se rozhodne kouřit, by měl znát i nebezpečí, které z toho plyne?“

Čekal, díval se, postoupil trochu blíž ke kandidátům a konečně někdo zabral. Ze čtvrté řady se pomalu zvedla jedna ruka. Cable se usmál, ještě se o krok přiblížil: „Myslím, že jste paní Tutwilerová. Vstaňte, prosím!“ Byl-li opravdu dojat, že našel dobrovolníka, jeho dojetí se rychle rozplynulo. Paní Tutwilerová, malá, křehká šedesátnice se vzpřímila se zlostným výrazem a vysunula bradu: „Mám k vám dotaz, pane Cable.“

„Samozřejmě.“

„Vědí-li všichni, že cigarety jsou nebezpečné, pročpak je tedy váš klient stále vyrábí?“

Několik jejích kolegů se ušklíblo. Všechny oči se upřely na Durwooda Cableho, který se nepřestal usmívat. Nikdy před ničím ani o píd necouvl. „Vynikající otázka,“ prohlásil hlasitě, ale neměl se k tomu, aby na ni odpověděl. „Myslíte, že by výroba cigaret měla být úplně zakázána, paní Tutwilerová?“

„Ano.“

„I kdyby lidé chtěli uplatňovat své právo rozhodnout se pro kouření?“

„Cigarety působí návyk, pane Cable, a vy to víte!“

„Děkuji vám, paní Tutwilerová.“

„Výrobci přidávají nikotin, nachytají na něj lidi a pak propagují cigarety jako blázni, aby udrželi jejich prodej.“

„Děkuji, paní Tutwilerová.“

„Já jsem ještě neskončila,“ vzepřela se hlasitě, pevně sevřela opěradlo židle před sebou a ještě více se vypjala. „Výrobci stále popírají, že kouření je návyk. A to je lež a vy to víte! Proč to neříkají na svých obalech?“

Výraz v Durrově tváři se neměnil. Trpělivě čekal a pak se docela mile zeptal. „Skončila jste, paní Tutwilerová?“ Ještě chtěla říci mnoho věcí, ale napadlo ji, že tu snad není vhodné místo. „Ano,“ řekla téměř šeptem.

„Děkuji. Reakce, jako ta vaše, jsou životně důležité pro proces výběru poroty. Velmi vám děkuji. Můžete se posadit.“

Rozhlédla se kolem sebe, jako že by měl vstát někdo jiný a pomoci jí v boji. Zůstala však sama a klesla na židli. Stejně dobře mohla hned ze soudní síně odejít.

Cable rychle přešel k méně citlivým záležitostem. Položil hodně otázek, vyprovokoval pár odpovědí a dal svým odborníkům na tělesné projevy dost materiálu k přežvýkání. Skončil v poledne, právě včas pro rychlý oběd. Harkin požádal porotu, aby se vrátila ve tři, ale právníkům nařídil, aby rychle pojedli a vrátili se za čtyřicet pět minut.

V jednu hodinu, v prázdné a zamčené jednací síni, kde se tísnili v hloučcích kolem stolů jen právníci, vstal Jonathan Kotlack a informoval soud, že „žalobce akceptuje porotce číslo jedna“. Zdálo se, že to nikoho nepřekvapilo. Všichni si něco napsali do svých listin. Poznámku si udělala i Jeho Ctihodnost a po malé pauze se zeptala: „Obhajoba?“

„Obhajoba akceptuje číslo jedna.“ Rovněž bez překvapení. Číslo jedna byla Rikki Colemanová, mladá žena, matka dvou dětí, která nikdy nekouřila a pracovala v nemocnici jako administrátorka zdravotních záznamů. Podle písemných odpovědí, zaměstnání ve zdravotnictví, vysokoškolské hodnosti a živého zájmu o všechno, o čem se až dosud mluvilo, dostala od Kotlacka a jeho družiny sedm bodů z deseti možných. Obhajoba jí dala šest bodů a nechala ji projít jen proto, že dole v první řadě sedělo několik zcela nežádoucích zjevů.

„To šlo lehce,“ mumlal si pro sebe Harkin. „Jdeme hned dále. Porotce číslo dvě, Raymond C. LaMonette.“ Pan LaMonette byl prvním strategickým zádrhelem ve výběru poroty. Žádná strana ho nechtěla – obě mu daly 4.5 bodu. Silně kouřil a zoufale chtěl přestat. Jeho písemné odpovědi byly naprosto nerozluštitelné a absolutně nepoužitelné. Lingvisté obou stran referovali, že pan LaMonette nenávidí všechny právníky a vše, co s nimi souvisí. Před lety ho málem zabil opilý řidič, ale soudní spor mu nevynesl nic.

Podle pravidel výběrového řízení měla každá strana právo na určitý počet neodvolatelných námitek neboli „škrtů“, jak se tomu říkalo. Bylo jich možné použít pro uvolnění navržených porotců bez udání důvodů. S ohledem na důležitost celé kauzy soudce Harkin povolil každé straně deset škrtů namísto obvyklých čtyř. Obě strany chtěly uvolnit LaMonetta, ale obě potřebovaly ušetřit škrty pro další tváře, proti nimž měly námitky.

Žalující strana byla vyzvána, aby vystoupila první. Po krátkém váhání Kotlack ohlásil: „Žalobce škrtá číslo dvě.“

„To je pro žalobce neodvolatelná námitka číslo jedna“udělal si poznámku Harkin. Pro obhajobu to bylo malé vítězství. Podle rozhodnutí učiněného v poslední chvíli byl totiž Durr Cable připraven škrtnout ho rovněž.

Žalobce použil škrtu i pro číslo tři, ženu z exekutivy společnosti, a pro číslo čtyři. Strategické škrty pokračovaly a prakticky zdecimovaly první řadu. Přežili jen dva porotci. V druhé řadě masakr zeslábl a přežilo jej pět porotců z dvanácti vyřazených pro různé námitky, u dvou osob podané přímo soudem. Když se výběr dostal k třetí řadě, bylo vybráno sedm porotců. O osm míst dál seděl neznámý Nicholas Easter, porotce číslo třicet dva, který na sebe poutal velkou pozornost a zdál se být jakžtakž přijatelný, ačkoli oběma stranám hýbal žlučí.

Wendall Rohr mluvící nyní za žalující stranu, protože Kotlack se šeptem dohadoval s expertem o dvou tvářích ze čtvrté řady, podal neodvolatelnou námitku proti číslu pětadvacet. Byl to již žalobcův devátý škrt. Poslední byl rezervován pro velmi obávaného notorického republikána ze čtvrté řady, pokud se k němu dostanou. Obhajoba škrtla číslo dvacet šest a spálila tím svou osmou neodvolatelnou námitku. Akceptováni byli porotci číslo dvacet sedm, dvacet osm a dvacet devět. Proti porotci číslo třicet vznesla námitku obhajoba s podmínkou, že soud vyhoví žádosti o uvolnění porotce pro důvody obou stran a nebude vyžadovat, aby tím obě strany vyplýtvaly svůj škrt.

Durr Cable požádal soud, aby řízení pokračovalo mimo protokol, protože má něco, co by chtěl prodiskutovat soukromě. Rohr byl trochu zmaten, ale nic nenamítal. Soudní zpravodaj vypnul záznam. Cable podal stručnou písemnou informaci Rohrovi a Jeho Ctihodnosti. Ztišil hlas a vysvětlil: „Vaše Ctihodnosti, z jistých zdrojů jsme se dověděli, že porotce číslo třicet, Bonnie Tyusová, trpí návykem na předepisovanou drogu Ativan. Nikdy nebyla léčena ani trestána, ani nepřiznala svůj problém. Určitě to neuvedla ani v dotazníku, ani při našem malém šetření. Snaží se žít klidně, má zaměstnání a manžela, byť je to její již třetí.“

„Jak jste na to přišli?“

„Dosti rozsáhlým šetřením všech navržených porotců. Ujišťuji vás, Vaše Ctihodnosti, že k nedovolenému kontaktu s paní Tyusovou nedošlo.“

Přišel na to Fitch. Její druhý manžel žil v Nashvillu, kde umýval přívěsy traktorových tahačů v nákladním depu s nepřetržitým provozem. Za sto dolarů v hotovosti rád o své bývalé ženě vypověděl všechno, nač jen si vzpomněl.

„Co s tím, pane Rohre?“ otázala se Jeho Ctihodnost.

Bez jakéhokoli zaváhání Rohr zalhal: „Máme, tytéž informace, Vaše Ctihodnosti.“ Vrhl „příjemný“ pohled na Jonathana Kotlacka, který se na oplátku zadíval na jiného právníka odpovědného za skupinu s Bonnie Tyusovou. Utratili přes milion babek a oni propásnou tak rozhodující fakt!

„Dobrá. Porotce číslo třicet je z poroty omluven. Vrátíme se do protokolu. Porotce číslo třicet jedna?“

„Dáte nám pár minut, Vaše Ctihodnosti?“ zeptal se Rohr.

„Ano, ale buďte struční!“

Ze třiceti jmen bylo vybráno deset. Devět škrtl žalobce, osm obhajoba a tři uvolnil soud. Bylo zřejmé, že výběr do čtvrté řady nedosáhne, takže Rohr, jemuž zbýval již jen jeden škrt, se díval na porotce číslo třicet jedna až třicet šest a syčel na hlouček členů své skupiny: „Který z nich smrdí nejvíc?“ Všechny prsty jednomyslně ukázaly na číslo třicet čtyři, velkou bělošku snědé pleti, která je poplašila hned prvního dne. Jmenovala se Wilda Haneyová a všichni se již celý měsíc zaříkali, že Širokou Wildu zruší. Studovali svůj hlavní seznam ještě pár minut a shodli se, že vezmou čísla třicet jedna, třicet dva, třicet tři a třicet pět. Nikoli proto, že by všichni byli nějak zvlášť atraktivní, ale byli určitě přijatelnější než Široká Wilda.

V ještě hustším chumlu jen pár metrů opodál se Cable se svou jednotkou dohodl, že škrtnou číslo třicet jedna, vezmou číslo třicet dva, vznesou námitku proti číslu třicet tři, protože to byl slepec, pan Herman Grimes, pak vezmou číslo třicet čtyři, Wildu Hanyeovou, a škrtnou, bude-li třeba číslo třicet pět.

Nicholas Easter se stal jedenáctým porotcem vybraným pro kauzu Woodová versus Pynex. Když se soudní síň ve tři odpoledne otevřela a porota zasedla, soudce Harkin začal vyvolávat jména dvanácti vybraných. Prošli brankou v zábradlí a zaujali označená místa v porotním boxu. Nicholasovo sedadlo mělo číslo dvě v přední řadě. Jako sedmadvacetiletý byl druhým nejmladším porotcem. V porotě bylo sedm bělochů, tři černoši, sedm žen, pět mužů, jeden slepý. Tři náhradníci zasedli do skládacích sedadel, nacpaných těsně na sebe v rohu porotního boxu. Ve čtyři třicet všech patnáct vstalo a opakovalo porotní slib. Pak půl hodiny poslouchali celou sérii přísných výstrah soudce Harkina nejen pro ně, ale i pro obě strany procesu. Kontakt s porotci, jakéhokoli typu či způsobu, bude mít za následek tvrdé sankce, peněžní pokuty, možná zmateční řízení a snad i škrtnutí ze seznamu právníků a smrt.

Porotcům zakázal mluvit o případu s kýmkoli, i s manželi či manželkami a družkami. Pak jim se srdečným úsměvem popřál šťastnou cestu domů, příjemnou noc a na shledanou zítra ráno přesně v devět.

Právníci přihlíželi a přáli si, aby mohli odejít také. Ale byla tam pro ně ještě práce. Když soudní síň opustili všichni, kromě právníků a úředníků, Jeho Ctihodnost oznámila: „Pánové, podali jste návrhy. Teď je musíme prodiskutovat.“

5

Z ČÁSTI SE SMÍŠENÝM POCITEM NEDOČKAVOSTI a nudy, zčásti v předtuše, že tam bude někdo čekat, vklouzl Nicholas Easter v osm třicet nezamčenými zadními dveřmi do soudní budovy a po téměř neužívaném zadním schodišti se dostal do úzké chodby za soudní síní. Většina okresních kanceláří se otevírala v osm, takže sem z prvního poschodí doléhal chvat a rámus. Když se na chvilku ztišil, Nicholas nakoukl do soudní síně a zjistil, že je liduprázdná. Na stolech se bez ladu a skladu válely přinesené kufříky s dokumenty. Právníci byli pravděpodobně vzadu u kávovaru, žertovali a připravovali se na boj.

Nicholas svoji arénu již dobře znal. Před třemi týdny, den nato, co dostal cenné předvolání k plnění povinnosti porotce, přišel trochu propátrat soudní síň. Když zjistil, že je v tu chvíli prázdná a mimo provoz, prozkoumával okolní chodby a prostory stísněné soudcovy pracovny, kavárnu, kde u stolů plných starých i čerstvých novin posedávali a klevetili právníci, náhradní místnosti pro svědky se skládacími židlemi a bez oken, místnost, kde nebezpeční delikventi čekali s pouty na rukou na vynesení rozsudku, a samozřejmě i místnost pro porotce.

Jeho předtucha z dnešního rána se vyplnila. Byla tu Lou Dellová, shrbená šedesátnice se šedivou ofinou zastřiženou nad očima, v polyesterových kalhotách a starých plátěnkách. Seděla v chodbě u dveří do místnosti pro porotce, četla ohmatanou brožovanou knihu a čekala, až někdo vstoupí do jejího rajónu. Vyskočila, stáhla ze sedadla list papíru na němž seděla, a vyhrkla: „Dobré jitro. Mohu vám nějak pomoci?“Usmívala se celou tváří a oči jí šelmovsky žhnuly.

„Nicholas Easter,“ představil se a sáhl po podané ruce. Ona mu ruku pevně stiskla, silně s ní potřásla a našla v papírech jeho jméno. Znovu se zeširoka usmála: „Vítejte v místnosti pro porotce. Je to vaše první soudní přelíčení?“

„Ano.“

„Pojďte,“ rozkázala, rychle otevřela dveře a ukázala mu místnost. Pak se mu přitiskla k paži a ukázala do rohu: „Káva a koblihy jsou tamhle. Tyhle jsem dělala sama,“ dodala hrdě a pozvedla koš plný olejově černých vdolečků. „To už je tradice. V první jednací den je nosím vždycky. Říkám, že to jsou moje porotní vdolečky. Vezměte si jeden.“

Stůl byl pokryt koblihami různých typů, pečlivě poskládanými na mísách. Ve dvou konvicích byla nalitá káva, z níž se kouřilo. Na stole ležely talíře a šálky, lžičky, vidličky, cukr, smetana a sladidla několika druhů. A uprostřed trůnily porotní vdolečky. Protože nebylo vyhnutí, Nicholas si jeden vzal…

„Dělám je už osmnáct let,“ vysvětlovala. „Dříve jsem do nich dávala hrozinky, ale musela jsem s tím přestat.“ Zvedla k němu oči, jako by pokračování historky bylo příliš skandální.

„Proč?“ otázal se Nicholas z povinnosti.

„Protože vyvolávají plynatost a někdy je v soudní síni slyšet každý zvuk. Víte, co myslím?“

„Asi ano.“

„Kávu?“

„Mohu si vzít sám.“

„Dobře, tedy.“ Zavířila kolem a ukázala na stoh papírů uprostřed dlouhého stolu. „Tam je výčet pokynů soudce Harkina. Chce, aby si každý porotce jeden výtisk vzal, pečlivě si jej pročetl a pak se dole podepsal. Já je potom vyberu.“

„Děkuji.“

„Budu na chodbě u dveří, kdybyste něco potřeboval. To je moje stanoviště. Věřil byste, že mi tam k tomu dali i zpropadeného strážného? Je mi z toho nanic. Pravděpodobně nějakého hlupáka, který svou pistolí netrefí ani stodolu. Zkrátka a dobře si myslím, že to bude ten největší tupec, jakého jsme tu kdy měli. Je to civilista. Nevěřil byste, jací tu už byli kriminálníci.“ Popadla knoflík na dveřích a trhla jím k sobě. „Jsem tady venku, drahý, budete-li něco potřebovat.“

Dveře se zavřely a Nicholas zíral na vdoleček. Pomalu si kousek ulomil. Byly to samé otruby a cukr a on si na vteřinku vzpomněl na ony zvuky v soudní síni. Strčil zbytek do odpadkového koše a nalil si do plastikového pohárku černou kávu. Tyhle plastikové pohárky budou muset zmizet! Jestliže mu už naplánovali, že tu bude tábořit čtyři až šest týdnů, pak budou muset opatřit na kávu pořádné šálky. A jestliže si okres může dovolit poskytovat porotcům hezké koblihy, určitě by jim raději mohl nabídnout bagety a žemle.

Káva bez kofeinu chyběla. Poznamenal si to. A nebyla tam ani horká voda na čaj, kdyby třeba někteří jeho noví přátelé kávu nepili. Oběd snad bude lepší. On přece nebude celých příštích šest týdnů jíst tuňákový salát.

Kolem stolu bylo uprostřed místnosti postaveno dvanáct křesel. Silná vrstva prachu, kterou zjistil před třemi týdny, byla odstraněna, místo bylo mnohem čistší a připravené k svému účelu. Na jedné stěně byla velká černá tabule s novou křídou a houbou na mazání. Ve stěně naproti tabuli byla tři velká okna od podlahy až ke stropu hledící na trávník soudního dvora, ještě zelený a svěží, ačkoli léto již skončilo déle než před měsícem. Nicholas z oken pozoroval pěší provoz na chodnících.

Nejnovější výčet pokynů soudce Harkina obsahoval jen pár věcí, které je třeba dělat, ale mnoho takových, které jsou zakázané. Jednejte organizovaně. Zvolte si vedoucího; nedokážete-li to udělat, sdělte to Jeho Ctihodnosti a ona ráda někoho vybere. Stále noste červenobílé odznaky porotců, které vám rozdá Lou Dellová. Přineste si něco na čtení během prostojů. Neváhejte ptát se na cokoli. Nediskutujte o případu mezi sebou, dokud vás k tomu Jeho Ctihodnost nevyzve. Po celou dobu s nikým o případu nemluvte. Bez povolení nepoužívejte telefony. Oběd se bude podávat a jíst v porotní místnosti. Denní menu bude každý den sestaveno před zahájením řízení v devět hodin. Uvědomte okamžitě soud, jakmile budete vy sám nebo někdo, koho znáte, jakýmkoli způsobem kontaktován ve věci vašeho zapojení do tohoto přelíčení. Uvědomte okamžitě soud, jakmile uvidíte, uslyšíte nebo zaznamenáte něco podezřelého, co by mohlo i nemuselo být spjato s vaší činností porotce v této kauze.

Ošklivé pokyny, zvláště ty dva poslední. Nicholas však znal podrobnosti z tabákového přelíčení ve Východním Texasu, které vybuchlo po jediném týdnu, když se zjistilo, že se do malého města vplížili záhadní agenti a nabízeli příbuzným porotců obrovské částky peněz. Agenti zmizeli a nepodařilo se je chytit, takže se nezjistilo, pro kterou stranu pracovali, ale obě strany se z toho navzájem vášnivě obviňovaly. Chladnější hlavy vyslovovaly vážné předpoklady, že to byla práce tabákových hochů. Ukázalo se, že s nimi porota velmi sympatizuje, takže obhajobu příliš nepotěšilo, když bylo přelíčení prohlášeno za zmatečné.

Ačkoli se to nedalo prokázat, Nicholas si byl jist, že za těmito úplatky byl Rankin Fitch. A věděl, že Fitch začne rychle pracovat i na novém souboru sympatizantů.

List s pokyny dole podepsal a nechal jej ležet na stole. V chodbě se ozvaly hlasy. To Lou vítala dalšího porotce. Dveře zaduněly, kopnutím se otevřely a do místnosti vešel první pan Herman Grimes oťukávající hůlkou prostor před sebou. Těsně za ním vešla jeho žena, která ho sice nevedla, ale okamžitě si prohlédla místnost a jedním dechem ji popsala. „Dlouhá místnost, sedm a půl metru na čtyři a půl, po délce před tebou, šířka zleva doprava, uprostřed dlouhý, podélně stojící stůl s křesly okolo, nejbližší křeslo je od tebe dva a půl metru daleko.“ On stál, vstřebával informace a otáčel hlavou ve směru, o němž jeho žena podávala popis. Za ní ve dveřích s rukama v bok stála Lou Dellová a umírala touhou nakrmit slepého muže vdolečky.

Nicholas udělal pár kroků a představil se. Popadl Hermanovu napřaženou ruku a vyměnil si s ním pár zdvořilostí. Pozdravil i paní Grimesovou a zavedl Hermana k jídlu a kávě, nalil mu kávu do pohárku, přidal cukr a smetanu a zamíchal. Popsal mu koblihy a vdolečky jako preventivní obranu proti Lou Dellové, která otálela u dveří. Herman neměl hlad. „Můj nejmilejší strýc je také slepý,“ vysvětloval Nicholas ke všem třem. „Bylo by pro mne ctí, kdybyste dovolil, abych vám při přelíčení pomáhal.“

„Jsem docela dobře schopen jednat sám,“ zamračil se Herman s trochou nevole, ale jeho žena nemohla skrýt teplý úsměv, zamrkala a pokývla.

„Nepochybuji, že tomu tak je,“ přisvědčil Nicholas. „Vím však, že je i mnoho maličkostí. Chci vám prostě pomoci.“

Herman po krátké pauze svolil: „Děkuji vám!“

Jeho žena se přidala: „Děkuji vám, pane!“

A Lou Dellová dodala: „Budu venku na chodbě, budete-li něco potřebovat.“

„Kdy mám asi pro muže přijít?“ zeptala se paní Grimesová.

„V pět. Kdyby to bylo dříve, zavolám,“ vysypala ze sebe Lou Dellová a zavřela dveře.

Hermanovy oči byly zakryté černými brýlemi. Měl hnědé, mírně prošedivělé, husté a pečlivě naolejované vlasy.

„Jsou tady nějaké písemnosti,“ ujal se Nicholas svého úkolu, když osaměli. „Sedněte si do křesla přímo před sebou a já pro ně dojdu.“ Herman nahmatal stůl, postavil si na něj kávu a zašmátral po křesle. Přejel konečky prstů po jeho obvodu, popošel do správného směru a usedl. Nicholas vzal pokyny a začal je předčítat.

Na výběr porotců padlo celé jmění, ale posudky přišly již levně. Každý mohl předložit jeden. Experti obhajoby si vzájemně blahopřáli, jak bezvadnou porotu se jim podařilo vybrat, ačkoli se tím většinou honosila a vytahovala legie právníků, která na tom pracovala ve dne v noci. Dun Cable zažil již horší poíóty, ale měl co dělat i s mnohem sympatičtějšími. Před lety také poznal, že je zcela nemožné předvídat, co která porota udělá. Fitch byl spokojen, či spokojen alespoň tak, jak si sám pro sebe připouštěl, ale nepřestal na všechny štěkat a vrčet. V porotě byli čtyři kuřáci. Ačkoli se výslovně nevyjádřil, byl nakloněn věřit, že pobřeží Mexického zálivu se svými erotickými zapadáky, hernami, blízkým městem New Orleans a svou tolerancí k neřestem není zrovna tak špatné místo.

Na druhé straně ulice Wendall Rohr se svou soudní radou také vyhlašoval nad složením poroty spokojenost. Zvláště je potěšilo neočekávané dodatečné zařazení pana Hermana Grimese, prvního slepého porotce v historii, pokud si kdo pamatoval. Pan Grimes trval na tom, aby byl posuzován stejně jako ti „se zrakem“, a hrozil zákonným zákrokem, bude-li se s ním jednat jinak. Jeho okamžité odvolání na zákonné normy velmi potěšilo srdce Rohra a jeho společnosti a jeho hendikep byl pro žalobcovy právníky přímo snem. Obhajoba vznášela námitky ze všech různých, sotva představitelných důvodů a nevynechala ani to, že Grimes nebude s to nadcházející přelíčení sledovat. Soudce Harkin dovolil, aby se na to právníci pana Grimese slušně zeptali. On je ujistil, že je schopen sledovat jednání, budou-li dostatečně přesně zachycena písemně.

Jeho Ctihodnost tedy rozhodla, že obsah jednání bude zapisovat zvláštní soudní zpravodaj. Disketu se záznamem si pak pan Grimes může večer přečíst na svém počítači, vybaveném Brailleovým písmem. Pana Grimese toto rozhodnutí potěšilo natolik, že o soudním projednání své stížnosti proti diskriminaci přestal mluvit. Obhajoba pak trochu změkla, zvláště když zjistila, že pan Grimes dříve mnoho let kouřil a že ve svém okolí neměl žádné problémy s lidmi, kteří se tohoto návyku nezbavili.

Obě strany byly tedy s porotou jakžtakž spokojeny. Neseděli v ní žádní radikálové, ani nebyly zjištěny žádné negativní postoje. Všech dvanáct mělo vysokoškolské diplomy, dva hyli držiteli akademických hodností a další tři měli opakované zápočty. Easterovy písemné odpovědi připouštěly ukončené vysokoškolské vzdělání, ačkoli jeho univerzitní studia byla stále záhadou.

Když se obě strany připravovaly na první celodenní soudní řízení, všichni pokojně přemítali o velké otázce, jíž se tak rádi zaobírali. Když se dívali na zasedací pořádek a studovali již po miliónkráte každou tvář, stále a stále se ptali: „Kdo z nich asi bude vedoucím?“

Hlavního neboli prvního porotce či předsedu měla každá porota a podle něho se dalo usuzovat i o verdiktu. Projeví se brzy, anebo se bude držet v pozadí a vedení se ujme až během rokování? Dosud to nevěděli ani sami porotci.

Přesně v deset si soudce Harkin zkoumavě prohlédl nacpanou soudní síň a přesvědčil se, že každý sedí na svém místě. Lehce poklepal kladívkem a šepot ustal. Všichni byli připraveni. Pak pokývl na Peteho, starého soudního zřízence v obnošeném hnědém hávu, a stručně nařídil: „Přiveďte porotu!“ Všechny oči se zahleděly na dveře vedle oddílu pro porotu. První se objevila Lou Dellová, jako kvočna vedoucí své hejno, a za ní se vevalilo dovnitř dvanáct vybraných a došlo k označeným sedadlům. Tři náhradníci zaujali místa ve skládacích křeslech. Než se usadili, upravili v křeslech polštáře. Na podlahu si rozložili kabely a brožované knížky. Za okamžik ztichli a samozřejmě si všimli, jak na ně kdekdo civí.

„Dobré jitro,“ hlasitě a se širokým úsměvem promluvil ctihodný soudce. Většina opětovala jeho pozdrav pokývnutím hlavy.

„Doufám, že jste našli místnost pro porotce a že jste se domluvili o organizaci.“ Nastala krátká přestávka. Když z nějakého důvodu pozvedl patnáct podepsaných formulářů, které rozdělila a potom posbírala Lou Dellová, nastala krátká odmlka. „Máme hlavního porotce?“ otázal se.

Všech dvanáct unisono přikývlo.

„Dobrá! Kdo je to?“

„Jsem to já, Vaše Ctihodnosti,“ oznámil Herman Grimes z první řady. V tom okamžiku obhajobu, všechny její právníky, porotní poradce a zástupce společností píchlo u srdce. Pak si pomalu vydechli, ale nedovolili si ani nejslabší náznak, že pociťují něco jiného než největší sympatie a náklonnost k slepému porotci, který nyní byl porotcem hlavním. Snad i ostatních jedenáct pociťovalo soucit s tímto starým chlapíkem.

„Velmi dobře,“ pokývla Jeho Ctihodnost s úlevou, že jeho porota dospěla k tomuto rutinnímu výběru bez zjevných rozporů. Viděl už mnohem horší věci. Jedna porota, napůl bělošská a napůl černošská, nebyla s to zvolit si hlavního porotce. Hádali se pak celou polední přestávku.

„Věřím, že jste si přečetli moje písemné pokyny,“ pokračoval a pak se pustil do podrobného projevu, v němž dvakrát zopakoval všechno, co již bylo v pokynech vytištěno.

Nicholas seděl v první řadě na druhém sedadle zleva. Zmrazil svou tvář do naprosto neutrálního výrazu. Zatímco Harkin drmolil, prohlížel si zbývající aktéry. Pomalu otáčel hlavou a očima přejížděl po soudní síni. Právníci, nacpaní kolem svých stolů a připravení jak supi vrhnout se střemhlav na kořist do jednoho drze hleděli na porotce. Určitě je to unaví, a brzy.

V druhé řadě za obhajobou seděl Rankin Fitch a jeho tlustá tvář s tmavou bradkou byla upřena přímo na ramena muže sedícího před ním. Pokoušel se ignorovat Harkinova varování a předstíral, že ho záležitosti poroty vůbec nezajímají. Nicholas však dobře věděl, že Fitchovi nic neunikne.

Před čtrnácti měsíci ho Nicholas viděl v Cimminově soudní síni v Allentownu v Pensylvánii. Vypadal tehdy stejně jako dnes, tlustý a neprůhledný. A viděl ho na chodníku před soudní budovou v Broken Allow v Oklahomě během Glavinova přelíčení. A vidět Fitche dvakrát úplně stačilo. Nicholas věděl, že Fitch o něm nyní ví, že na státní univerzitě Severního Texasu nestudoval. Věděl také, že dělá Fitchovi mnohem větší starosti než kterýkoliv jiný porotce a že k tomu má dobrý důvod.

Dvě řady za Fitchem byly obsazeny suitou stejných výrazně oděných hochů se zakaboněnými tvářemi a Nicholas věděl, že jde o ustarané chlapce z Wall Streetu. Podle ranních novin se burza rozhodla nereagovat na složení poroty. Akcie Pynexu se držely stabilně na osmdesáti dolarech. Nicholas se nemohl ubránit úsměvu. Kdyby teď vyskočil a vykřikl: „Myslím, že žalující strana by měla dostat miliony,“ suita by vyrazila ke dveřím a v poledne by Pynex klesl na deset bodů. Ostatní tři Trellco, Smith Greer a ConPack by dopadly stejně.

V předních řadách seděly skupinky ustrašených dušiček, o nichž si byl Nicholas jist, že jde o porotní poradce. Teď, když byl výběr proveden, vstoupili do druhé fáze svého úkolu pozorování. Jejich mizerným údělem bylo dávat pozor na každé slovo všech svědků a předvídat, jak bude jejich svědectví přijímat porota. Strategickým úkolem bylo zbavit se okamžitě svědka, který by na porotu udělal matný nebo dokonce škodlivý dojem, a poslat ho či ji ihned domů a pak použít jiného, silnějšího, který by škodu napravil.

V tomhle Nicholas jistotu neměl. Přečetl toho hodně o porotních konzultantech a dokonce se zúčastnil semináře v St. Louis, kde soudní právníci probírali válečné historky o velkých rozsudcích, ale stále nebyl přesvědčen, že by tito experti, nazývaní „ostrá čepel“, byli něčím víc než jen spoluhráči.

Žádalo se po nich, aby hodnotili porotce jen pozorováním jejich tělesných, sebeslabších reakcí na to, co bylo řečeno. Nicholas se znovu usmál. Co kdyby si strčil prst do nosu a nechal jej tam pět minut? Jak by asi interpretovali toto gesto?

Zbývající diváky Nicholas nedokázal klasifikovat. Bezpochyby tam bylo dost reportérů, obvyklá sbírka znuděných místních právníků a jiných pravidelných účastníků soudních přelíčení. Žena Hermana Grimese seděla v půli cesty dozadu, rozzářená hrdostí, že její manžel byl zvolen pro tak vznešenou funkci. Soudce Harkin přerušil své drmolení a ukázal na Wendalla Rohra, který pomalu vstal, zapnul si kostkovaný kabát, blýskl falešným chrupem na porotce a důležitě vykročil k řečnickému pultu. Vysvětlil, že to bude zahajovací hodnocení, v němž by chtěl svůj případ načrtnout porotcům. Soudní síň zcela ztichla.

Oni mohou prokázat, že cigarety vyvolávají rakovinu plic, a ještě přesněji, že zesnulý pan Jacob Wood, bezvadný člověk, dostal rakovinu plic, protože kouřil téměř třicet let cigarety značky Bristol. Ty cigarety ho zabily, oznámil Rohr slavnostně a zamnul si špičku své bradky. Jeho hlas byl křaplavý, ale přesný, schopný intonace, aby dosáhl skutečně dramatického vyvrcholení. Rohr byl výkonný umělec, zkušený herec, jehož nakřivo uvázaný motýlek, cvakající umělý chrup a nevhodně kombinovaný oblek ho dovolovaly řadit k průměrným lidem. Nebyl dokonalý, ale ať si právníci žalované strany v dokonalých tmavých oblecích s nádhernými hedvábnými kravatami a dlouhými nosy mluví k těmto porotcům, Rohr se tak chovat nemíní! Porotci jsou jeho lidé!

Ale jak mohou prokázat, že cigarety vyvolávají rakovinu plic? Ve skutečnosti je pro to mnoho důkazů. Především povolají několik nejznamenitějších odborníků z celé země, kteří se výzkumem rakoviny zabývají.*Ano, tak je to správné! A tito velcí lidé jsou již na cestě do Biloxi. Zasednou s porotou a pohovoří s ní. Jednoznačně jí vysvětlí a horami statistických údajů doloží, že cigarety skutečně rakovinu plic působí.

Rohr nedokázal potlačit jedovatý úsměv, když se chystal sdělit soudní síni další akci žalující strany. Žalobce seznámí porotu s bývalými pracovníky tabákového průmyslu a právě zde, v této soudní síni, se bude prát špinavé prádlo. Zničující důkazy jsou již na cestě.

Žalobce zkrátka prokáže, že cigaretový kouř způsobuje rakovinu plic, protože obsahuje přirozené karcinogenní látky, pesticidy, radioaktivní částice a azbestózní vlákna.

Soudní síň v tomto ohledu ani trochu nepochybovala, že by se Wendallu Rohrovi nepodařilo tohle všechno prokázat, ale že to naopak může prokázat docela snadno. Rohr se odmlčel, pohladil si deseti tlustými prsty konce motýlka a podíval se do poznámek. Pak začal velmi slavnostně mluvit o zemřelém Jacobu Woodovi. Milovaný otec rodiny, těžce pracující člověk, oddaný katolík, člen farního softballového týmu, válečný veterán. Začal kouřit již jako chlapec a nebyl si vědom žádného nebezpečí, jako tehdy ostatně nikdo. Dědeček… atak dále.

Rohr na chvíli dramatizaci přehnal, ale zdálo se, že si to uvědomil. Rychle probral otázky poškození Woodova organismu a oznámil, že tohle je velký soudní proces, který má obrovský význam. Žalobce očekává velkou finanční náhradu a určitě ji bude požadovat nejen za vlastní poškození, za ekonomickou hodnotu života Jacoba Wooda, za ztrátu jeho citů a lásky k rodině ale i o trestnou náhradu.

O trestné náhradě se Rohr rozpovídal poněkud zmateně a zdálo se, že se několikrát docela ztratil. Většině porotců bylo jasné, že je tak inspirován vyhlídkou na obrovský trestní postih, že se přestal kontrolovat.

Pro zahajovací prohlášení soudce Harkin písemně povolil každé straně jednu hodinu. A zároveň písemně oznámil, že přeruší každého právníka, který by tuto lhůtu překročil. Ačkoli Rohr trpěl běžným advokátským zlozvykem přehnaně ničit své odpůrce, věděl, že se s Harkinovým časovým limitem nesmí dostat do konfliktu. Skončil po padesáti minutách naléhavou výzvou k porotě, poděkoval jí za pozornost, usmál se, zacvakal zuby a posadil se.

Sedět padesát minut v křesle mlčky a nehnuté připadá každému jako nekonečné a soudce Harkin si toho byl vědom. Vyhlásil proto patnáctiminutovou přestávku, po níž bude následovat zahajovací prohlášení obhajoby.

Durwood Cable ukončil své připomínky za necelých třicet minut. Záměrně velmi chladně ujistil porotce, že Pynex má své vlastní experty, vědce a výzkumné pracovníky, kteří zcela jasně doloží, že cigarety rakovinu plic ve skutečnosti nepůsobí. U porotců se ovšem očekává určitý skepticismus, a proto je Cable požádal o trpělivost a nepředpojatost. Pan Durr mluvil bez poznámek a každičké slovo říkal porotcům z očí do očí. Svýma očima přejížděl pomalu z první řady do druhé a upíral svůj zvláštní pohled prakticky současně na všechny. Jeho hlas i upřený pohled působily téměř hypnoticky, ale poctivě. Tomuto člověku chtěli všichni věřit.

6

K první krizi došlo při obědě. Soudce Harkin ve dvanáct deset ohlásil polední přestávku. Po odchodu porotců soudní síň ztichla. Lou Dellová se s nimi setkala v úzké chodbě, ale nepočkala, až se všichni nasoukají do místnosti pro porotce. „Jen se posaďte,“ vykřikovala, „oběd tu bude za okamžik a je tam čerstvá káva.“ Když bylo všech dvanáct uvnitř, zavřela za nimi a odešla vyhledat tři náhradníky, kteří čekali odděleně v malé místnosti dole u haly. Když bylo všech patnáct na místě, vrátila se na své stanoviště a hleděla na Willise, mentálně postiženého zřízence, určeného být nablízku s nabitou pistolí za pasem a někoho chránit.

Porotci se pomalu rozptýlili po porotní místnosti. Někteří se protahovali nebo zívali, jiní se ještě vzájemně zdvořile představovali a většinou pronášeli krátké poznámky o počasí. Někteří se při svém přecházení a krátkých rozhovorech chovali škrobeně. U lidí, kteří se neznají a najednou jsou nahnaní do jedné místnosti, se ovšem takové chování dá očekávat. Protože kromě jídla nebylo co dělat, jevil se oběd jako mimořádná událost. Co se asi bude podávat? Určitě něco slušného.

Herman Grimes usedl do čela stolu. Myslel si, že je to pro hlavního porotce vhodné. Brzy ho strhla k rozhovoru Millie Dupreeová, laskavá padesátnice, která znala také jednu slepou osobu. Nicholas Easter se představil Lonniemu Shaverovi, jedinému černochovi v porotě, jemuž se zjevně půsóbení v porotě zajídalo. Shaver řídil pro velkou regionální organizaci obchod se smíšeným zbožím a ve společnosti byl nejvýš postaveným černochem. Byl rozechvělý a nemohl se nervozity zbavit. Přímo ho děsilo pomyšlení, že bude muset příští čtyři týdny trávit mimo obchod.

Uplynulo dvacet minut a oběd se neobjevil. Přesně ve dvanáct třicet zavolal Nicholas přes celou místnost: „Hej, Hermane, co je s naším obědem?“

Místnost se ihned ztišila a Herman s úsměvem odpověděl: „Já jsem jen hlavní porotce.“ Nicholas došel ke dveřím, otevřel je a zavolal na Lou Dellovou: „Máme hlad!“ Ona pomalu odložila brožovanou knížku, podívala se na jedenáct dalších tváří a oznámila: „Již je to na cestě.“

Nicholas se dožadoval: „Odkud to mají přinést?“

„Z 0’Reillyho lahůdkářství, přímo za rohem.“ Takové vyptávání se Lou Dellové příliš nezamlouva lo.

„Poslyšte, jsme tu zavřeni jak stádo domácích zvířátek,“ zvýšil hlas Nicholas. „Nemůžeme odejít a najíst se jako normální lidé. Já nechápu, proč nám není dána důvěra, abychom mohli vyjít na ulici a dát si dobrý oběd, jak řekl soudce.“ Nicholas postoupil o krok blíž a zadíval se na šedou ofinu visící Lou Dellové nad očima. „Snad s tím obědem nebude takový zmatek každý den?“

„Ne.“

„Navrhuji, abyste zašla k telefonu a zjistila, co s naším obědem je, jinak si to rozříkám se soudcem Harkinem.“

„Ano.“

Dveře se zavřely a Nicholas kráčel ke konvici s kávou.

„To bylo trochu drsné, nemyslíte?“ zeptala se MiUie Dupreeová. Ostatní poslouchali.

„Možná. A vypadalo-li to tak, omluvím se. Nedostaneme-li však věci přesně podle rozvrhu, zapomenou na nás.“

„Ale ona za to nemůže,“ namítl Herman.

„Její povinností je starat se o nás.“ Nicholas přistoupil ke stolu a sedl si vedle Hermana. „Víte, že opravdu při všech ostatních procesech mají porotci dovoleno odejít jako normální lidé a najíst se. Proč si myslíte, že nosíme tyto odznaky porotců?“ Ostatní se shromáždili poblíž stolu.

„Jak to víte?“ zeptala se přes stůl Millie Dupreeová.

Nicholas pokrčil rameny, jako by věděl mnohem víc, ale snad o tom nemohl mluvit. „Trochu ten systém znám.“

„A jak je to tedy?“

Nicholas se pro efekt chvilku odmlčel a pak se ozval: „Mám dvouletou právnickou školu.“ Dlouze se napil kávy, zatímco ostatní v pozadí se nad touto kvalifikací zadumali.

Easterův kredit u všech jeho kolegů ihned vzrostl. Už dříve se jim jevil jako přátelský, ochotný, zdvořilý a bystrý člověk, ale nyní u nich ještě povýšil, protože znal zákony.

Jídlo se neobjevilo ani ve dvanáct pětačtyřicet. Nicholas náhle přerušil rozhovor a otevřel dveře. Lou Dellová hleděla v chodbě na hodinky. „Poslala jsem tam Willise,“ bránila se nervózně. „Měl by tady být už každým okamžikem. Opravdu mne to mrzí.“

„Kde je tu pánská toaleta?“ zeptal se Nicholas.

„Hned za rohem vpravo,“ vydechla Lou s úlevou a ukázala mu prstem směr. Nicholas se však u toalety nezastavil, ale sešel klidně po zadním schodišti dolů a vyšel ze soudní budovy. Ulicí Lamuese Street přešel dva bloky až k Vieux Marche, široké aleji pro pěší s hezkými obchody, bývalému obchodnímu centru Biloxi. Znal tuto část města dobře, protože byla jen půl kilometru od domu, v němž bydlel. Měl rád kavárny a lahůdkářství podél Vieux Marche: Bylo tam i dobré knihkupectví.

Zahnul doleva a brzy vešel do velké, staré, bílé budovy, kde byl známý restaurant Mary Mahoneyové.

V době zasedání soudu se tu obvykle scházela k obědu většina místní právnické smetánky. Nicholas si vyzkoušel tuto cestu před týdnem a obědval tehdy u stolu blízko ctihodného Fredericka Harkina.

Vešel do restaurace a řekl první servírce, že by se rád podíval, zda je tu na obědě soudce Harkin. Ano. A kde by asi mohl být? Ukázala mu a Nicholas rychle prošel barem a malou předsíní do rozsáhlé jídelny s velkými okny, ozářené sluncem a plné čerstvých květin. Bylo tu sice plno, ale přece jen spatřil Jeho Ctihodnost u stolu pro čtyři. Harkin jeho příchod zpozoroval a vidlička s nabodnutým kusem masitého grilovaného garnáta mu ztuhla v půli cesty k ústům. Poznal tvář jednoho z porotců a všiml si i červenobílého porotního odznaku.

„Lituji, že vás ruším, pane,“ začal Nicholas. Zůstal stát u okraje stolu pokrytého plátky teplého chleba, listy hlávkového salátu a velkými sklenicemi ledového čaje. Gloria Laneová, okresní úřednice, ztratila okamžitě řeč. Druhá žena byla soudní zpravodajka a třetí Harkinova sekretářka.

„Co tu děláte?“ otázal se Harkin s kouskem kozího sýra na spodním rtu.

„Jsem tu jménem vaší poroty.“

„Co se děje?“

Nicholas se naklonil, aby nevyvolal scénu. „Máme hlad,“ vysvětlil se zaťatými zuby, jimiž prolínala zlost. Čtveřice přistižených tváří to dobře postřehla. „Lidi, zatímco si tu vy sedíte u chutného oběda, my sedíme tam v té těsné místnosti a čekáme na oběd z lahůdkářství, který k nám z nějakého důvodu nemůže najít cestu. Máme hlad, pane, při vší úctě! A jsme rozčileni.“

Harkinova vidlička dopadla tvrdě na talíř, garnát se uvolnil a skutálel na podlahu. Soudce odhodil na stůl ubrousek a naprosto nesrozumitelně něco zamumlal. Podíval se na sedící ženy a vyklenul obočí: „Dobrá, půjdeme se na to podívat.“ Vstali od stolu a všech pět vyrazilo z restaurantu.

Když Nicholas, soudce Harkin a všechny tři ženy vstoupili do chodby a otevřeli dveře do porotní místnosti, Lou Dellovou a Willise nebylo nikde vidět. Stůl byl prázdný žádné jídlo. Bylo už pět minut po jedné hodině. Porotci přestali klevetit a hleděli na Jeho Ctihodnost.

„Takové to je už téměř hodinu,“ podotkl Nicholas a mávl rukou k prázdnému stolu. Ačkoli někteří porotci užasli, když spatřili soudce, jejich překvapení se rychle změnilo v zlost.

„Máme právo, aby se s námi jednalo důstojně,“ vyštěkl Lonnie Shaver, čímž Harkina docela odzbrojil.

„Kde je Lou Dellová?“ zeptal se Harkin všeobecně směrem ke třem ženám. Všichni se podívali na dveře, do nichž náhle Lou Dellová vpadla. Když spatřila Jeho Ctihodnost, strnula. Harkin se na ni zaškaredil.

„Co se děje?“ zeptal se rozhodně, ale ovládal se.

„Právě jsem mluvila s lahůdkářstvím,“ šeptala Lou. Strachem sotva popadala dech a kapky potu jí stékaly po tvářích. „Tam je chaos. Prohlašují, že jim někdo volal a řekl, že budeme chtít oběd až v jednu třicet.“

„Tihle lidé tady trpí,“ protáhl Harkin, jako by to až dosud Lou Dellová nevěděla. „Na jednu třicet?“

„Je to zmatek v lahůdkářství. Někdo jim zkřížil dráty.“

„Které lahůdkářství?“

,,0’Reillyho.“

„Připomeňte mi, abych promluvil s majitelem.“

„Ano, pane.“

Soudce obrátil pozornost ke své porotě. „Je mi to moc líto. Už se to nebude opakovat.“ Na okamžik se odmlčel, podíval na hodinky a pak se na ně mile usmál. „Zvu vás, abyste se mnou zašli k Mary Mahoneyové a poobědvali se mnou.“ Otočil se k sekretářce a nařídil: „Zavolejte Bobovi Mahoneymu a řekněte mu, ať pro nás připraví zadní místnost!“

Poobědvali koláče z krabího masa, grilované mořské ryby kaj manky, čerstvé ůstřice a slavnou Mahoneyho směs „gumbo“. Nicholas Easter se stal hrdinou dne. Když pár minut po půl třetí dojedli dezert, nenuceně volným krokem šli za soudcem Harkinem do soudní síně. V době, kdy se porota usazovala k odpolednímu jednání, všichni přítomní již věděli, jak skvěle se naobědvala.

Neal 0’Reilly, majitel lahůdkářství, se později sešel se soudcem Harkinem a přísahal na Bibli, že mluvil s nějakou mladou ženou, která mu sdělila, že je soudní úřednice a že má pro něho zvláštní příkaz, aby dodal oběd přesně v jednu třicet.

Prvním svědkem v procesu byl zesnulý Jacob Wood, svědčící z videozáznamu pořízeného pár měsíců před smrtí. Na místo před porotou byly přivezeny dva dvacetipalcové monitory a šest dalších rozestavěno po soudní síni. Techniku instalovali v době, kdy porota hodovala u Mary Mahoneyové.

Jacob Wood byl na nemocničním lůžku opřen

0 polštáře, měl na sobě hladkou bílou polokošili a od pasu dolů byl zakryt přikrývkou. Byl bledý, vyzáblý a vdechoval kyslík tenkou trubičkou, kterou měl zavedenou zezadu od zátylku do nosní dírky. Když byl vyzván začít, pohlédl do kamery a řekl své jméno a adresu. Mluvil chraplavě nemocným hlasem. Trpěl

1 rozedmou plic.

Ačkoli byl obklopen právníky, záznam ukazoval jen jeho tvář. Občas mimo kameru propukla mezi právníky menší slovní potyčka, ale Jacob si toho nevšímal. Bylo mu jednapadesát, ale vypadal o dvacet pět let starší a zjevně klepal na bránu Smrti.

Na pobídku svého právníka, Wendalla Rohra, začal líčit od narození svůj životopis. Zabralo to téměř hodinu. Dětství, základní vzdělání, přátelé, domov, námořnictvo, svatba, práce, děti, zvyky, koníčky, dospělí přátelé, cesty, dovolené, vnoučata, myšlenky na odchod do důchodu. Sledovat monolog mrtvého muže bylo zpočátku velmi podmanivé, ale porotci brzy poznali, že jeho život byl stejně nudný jako jejich vlastní. Těžký oběd se slehl a oni znervózněli a začali se vrtět. Mozky a oční víčka zlenivěly. Začal se nudit i Herman, který pouze slyšel hlas, ale tvář si musel představovat. Naštěstí i Jeho Ctihodnost začala podléhat popolednímu útlumu a po hodině a dvaceti minutách vyhlásila krátkou přestávku.

Potřebovali ji i čtyři kuřáci v porotě. Naštěstí je Lou Dellová zavedla do místnosti s otevřeným oknem hned vedle pánské toalety, do malého kamrlíku, normálně používaného pro mladistvé delikventy očekávající příchod soudu. „Nedokážete-li po tomto přelíčení přestat kouřit, v něčem musí být chyba,“ pokusila se o humor. Nikdo z těch čtyř se ani neusmál. „Promiňte,“ zavřela za sebou dveře. Jerry Femandéz, osmatřicet let, prodejce automobilů s těžkou závislostí na hernách a špatném manželství, si zapálil první a pak zamával zapalovačem do tváří tří žen. Všichni silně zabafali a u okna vyfukovali velká oblaka kouře. „To na počest Jacoba Wooda,“ poznamenal Jerry jakoby na přípitek. Žádná ze tří žen ani nemukla, všechny byly příliš zabrány do kouření.

Pan hlavní porotce Grimes již pronesl krátkou přednášku o nezákonnosti diskuzí o procesu. Prostě je nebude tolerovat, protože soudce Harkin se k tomu stále tak usilovně vracel. Herman však byl ve vedlejší místnosti a Jerry byl posedlý zvědavostí. Na nikoho z přítomných se ale přímo neobrátil: „Uvažuji, zda se starý Jacob vůbec kdy pokusil přestat!“

Sylvia Taylor-Tatumová, potahující zuřivě ze štíhlé emancipované cigarety, odvětila: „Jsem si jista, že na to přijdeme.“ A vypustila dlouhým špičatým nosem impozantní oblak namodralého kouře. Jerry miloval přezdívky a hned jí dal tajně jméno „Pudla“ podle úzké tváře, ostře vystouplého nosu a střapatých, hustých, šedivějících vlasů, které měla uprostřed dokonale rozčesané, takže jí padaly v těžkých kadeřích na obě ramena. Měřila alespoň sto osmdesát centimetrů, byla hranatá a neustále zamračená, což hodně lidí odrazovalo. Pudla byla nejraději sama.

„Uvažuji, kdo přijde na řadu teď,“ pokusil se Jerry navázat konverzaci.

„Myslím, že všichni ti doktoři,“ zavrčela Pudla a zahleděla se do otevřeného okna.

Ostatní dvě dámy prostě jen kouřily a Jerry zmlkl.

Jméno té ženy bylo Marlee, alespoň to byla varianta, kterou si vybrala pro toto období svého života. Bylo jí třicet, měla krátké hnědé vlasy, hnědé oči, byla středně vysoká a štíhle stavěná. Nosila jednoduché šaty, pečlivě vybrané, aby nebudily pozornost. Vypadala nádherně v těsných džínách i v krátké sukni. Prostě byla krásná, ať už na sobě měla cokoliv anebo nic, ale v tomto okamžiku nestála o to, aby si jí někdo všiml. Byla v soudní síni při dvou předchozích příležitostech jednou před dvěma týdny, kdy tam seděla při jiném přelíčení, a jednou při výběru poroty v tabákové kauze. Věděla dobře, kudy má chodit. Věděla, kde má soudce pracovnu i kde obědvá. Znala jména právníků žalující i žalované strany což nebyl snadný úkol. Přečetla si soudní svazky a věděla, v kterém hotelu se během soudního řízení skrývá Rankin Fitch.

Během přestávky se dala u hlavních dveří prohlédnout detektorem a v soudní síni vklouzla do zadní řady. Diváci se protahovali a právníci shlukovali a konferovali. Viděla Fitche, mluvícího v rohu se dvěma lidmi. Usoudila, že jde o porotní konzultanty. Fitch si jí nevšiml. Bylo tu totiž kolem sta lidí.

Několik minut uplynulo. Pečlivě pozorovala dveře za soudní stolicí. Když z nich vyšla soudní zapisovatelka se šálkem kávy, poznala, že soudce nebude příliš daleko za ní. Vytáhla z kabelky obálku, okamžik počkala a pak přistoupila k jednomu strážnému u předních dveří. Vykouzlila půvabný úsměv a otázala se: „Prokázal byste mi laskavost?“

On se málem také usmál a všiml si obálky. „Pokusím se.“

„Já musím letět. Můžete to předat tomu pánovi tamhle v rohu? Nechci ho rušit.“

Strážný mrkl na druhou stranu soudní síně, kam ukázala. „Který je to?“

„Ten nejvyšší uprostřed, s bradkou, v tmavých šatech.“

V tom okamžiku vystoupil zezadu před soudní stolici zřízenec a zvolal: „Soud přichází křížení!“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se potichu strážný. Podala mu obálku a ukázala mu na ní jméno. „Rankin Fitch. Děkuji!“ Poklepala mu na rameno a zmizela ze soudní síně.

Fitch se naklonil nad řadu sedadel a něco šeptal jednomu spolupracovníkovi. Když porotci začali přicházet, odešel do zadní části soudní síně. Pro tento den už toho měl dost. Jakmile byli porotci vybráni, Fitch se obvykle v soudní síni příliš nezdržoval. Pro sledování soudního řízení měl jiné prostředky.

U dveří ho zastavil strážný a podal mu obálku. Fitche překvapilo, když uviděl své jméno napsané tiskacími písmeny na obálce. Byl neznámým, bezejmenným stínem, nikomu se nepředstavoval a žil pod smyšleným jménem. Své firmě, Arlington West Associates, také dal takové neslané nemastné a nic určitého neříkající jméno, jaké si jen dokázal vymyslet. Nikdo ho neznal jménem samozřejmě mimo vlastní zaměstnance, klienty a několik najatých právníků. Hleděl na strážného a ani ho nenapadlo mu poděkovat. Pak vešel do atria a stále nevěřícně zíral na obálku. Tiskací písmena psala nepochybně ženská ruka. Pomalu otevřel obálku a vytáhl jediný bílý lístek papíru. Bylo na něm, hezky uprostřed, rovněž tiskacím písmem, napsáno: „Milý pane Fitchi! Porotce číslo dvě, Easter, bude mít zítra na sobě šedou vlněnou golfovou zapínací košili s červeným lemováním, khaki kalhoty, bílé ponožky a hnědé kožené šněrovací boty.“

Řidič José se loudal kolem fontány, ale okamžitě přiběhl ke svému pánovi jako poslušný hlídací pes. Fitch si opět přečetl zprávu a nepřítomně se zadíval na Josého. Pak se vrátil ke dveřím, pootevřel je a požádal strážce, aby vyšel ze soudní síně.

„Co se děje?“ zeptal se strážný. Jeho místo bylo uvnitř, za dveřmi, a on byl člověk, který rozkazy plnil.

„Kdo vám to dal?“ zeptal se Fitch tak laskavě, jak jen dovedl. Dva strážní u detektoru ostražitě přihlíželi.

„Nějaká ženská. Jménem ji neznám.“

„A kdy vám to dala?“

„Právě než jste odcházel. Jen chviličku před tím.“

Fitch se rychle rozhlédl kolem. „Vidíte ji, kde je?“

„Ne, ani nápad,“ prohlásil strážný, když se zběžně podíval.

„Můžete mi ji popsat?“

Byl to policajt a poldové jsou cvičeni, aby si věcí všímali. „Samozřejmě. Dost přes dvacet, tak pětadvacet či sedmadvacet. Krátké hnědé vlasy, hnědé oči, hezká, zatraceně pohledná ženská. Štíhlá.“

„Co měla na sobě?“

Nevšiml si, ale nemohl to připustit. „Hmm, světlé šaty, trochu do béžová, bavlna, vpředu na knoflíky.“

Fitch to spolkl, podumal a zeptal se: „Co vám řekla?“

„Nic moc. Jen požádala, abych to odevzdal. Pak odešla.“

„Bylo něco zvláštního na tom, jak mluvila?“

„Ne. Podívejte, musím se už vrátit.“

„Jistě, díky.“

Fitch s Josém sešli ze schodů a chvíli bloumali po chodbách v prvním poschodí. Pak vyšli ven a procházeli se kolem soudní budovy. Oba kouřili a chovali se tak, jako by se jen chtěli nadýchat trochu čerstvého vzduchu.

Promítání videozáznamu Jacoba Wooda by bylo zabralo dva a půl dne, než by dospělo ke konci jeho života. Soudce Harkin sestříhal dohadování právníků, vystoupení zdravotních sester a irelevantní části svědectví a zkrátil promítání na pouhé dvě hodiny a jedenatřicet minut.

Přesto se zdálo, že to trvalo několik dní. Poslouchat ubohého muže, jak líčí historii svého kouření, bylo do jisté míry zajímavé, ale právníci začali brzy litovat, že Harkin nezkrátil promítání ještě víc.

Jacob začal v šestnácti letech kouřit redtopsky, protože je kouřili i jeho kámoši. Brzy si na ně zvykl a vykouřil jich denně dva balíčky. S redtopskami přestal, když odešel z námořnictva, protože se oženil. Jeho žena ho přesvědčila, že by měl kouřit něco s filtrem. Chtěla, aby s tím kouřením skončil. Nedokázal to, ale začal kouřit bristolky, protože reklama tvrdila, že obsahují méně dehtu a nikotinu. V pětadvaceti letech jich však denně spotřeboval tři balíčky. Dobře si to pamatoval. Když mu totiž bylo pětadvacet, narodilo se mu první dítě a jeho žena Celesta ho varovala, že již neuvidí vnoučata, nepřestane-li s kouřením. Při nákupech mu odmítla cigarety brát, takže Jacob si je začal kupovat sám. Vykouřil týdně průměrně dva kartony po deseti balíčcích a obvykle ještě jeden či dva balíčky navíc, než si koupil další karton.

Beznadějně se snažil přestat. Jednou vydržel nekouřit dva týdny, ale pak v noci tajně slezl z postele a začal znovu. Několikrát se pokusil kouření omezit, nejprve na dva balíčky za den, pak na jeden, ale potom, než si to uvědomil, vykouřil dokonce tři. Chodil po doktorech i po hypnotizérech, zkusil akupunkturu i antinikotinovou žvýkačku, ale přestat prostě nemohl. Nedokázal to, ani když mu zjistili rozedmu plic, a dokonce ani potom, co se dověděl, že má rakovinu.

Byla to nejpitomější věc, kterou kdy dělal, a teď v jednapadesáti letech na to umírá. „Prosím vás,“ zapřísahal diváky mezi kašlem, „kouříte-li, přestaňte!“

Jerry Fernandéz a Pudla se na sebe podívali.

Když Jacob mluvil o tom, oč se připravil, propadl melancholii. O ženu, děti, vnoučata, přátele, o lov lososů kolem ostrova Ship Island a tak dále. Celesta sedící poblíž Rohra před dlouhou Millie Dupreeovou, číslem tři, a Nicholasem Easterem, tiše plakala a utírala si oči papírovým kapesníčkem.

První svědek konečně vyřkl poslední slovo a monitory zmlkly. Jeho Ctihodnost poděkovala porotě za hezký první den a slíbila, že zítra toho bude víc. Zvážněla a přešla do odstrašujícího varování, aby nikdo o případu s nikým nemluvil, ani s manželkou či manželem. A soudce zvláště zdůrazňoval, aby každý okamžitě ohlásil, kdyby se s ním někdo pokusil navázat styk. Vtloukal to do nich dobrých deset minut a teprve v devět hodin povolil rozchod.

Fitch si již dříve pohrával s myšlenkou vniknout do Easterova bytu, ale nyní se to již stalo nutností. A bylo to snadné. Do domu, kde Easter bydlel, poslal Josého a soukromého detektiva Doyla. Easter teď samozřejmě trčel v porotním boxu a trpěl spolu s Jacobem Woodem. Pro případ, že by soudní řízení bylo nenadále odročeno, ho pozorně sledovali dva Fitchovi muži.

José zůstal ve voze a pozoroval přední vchod. Doyle zmizel uvnitř, vystoupil po jednom rameni schodiště a na konci poloosvětlené chodby našel byt číslo 312. Z okolních bytů se neozýval žádný zvuk. Všichni byli v práci.

Doyle zatřásl volně upevněnou kulovou klikou, pak ji pevně podržel a podél obložení dveří zasunul šestnácticentimetrový plastikový pásek. Zámek cvakl a knoflík kliky se otočil. Doyle lehce pootevřel dveře tak na pět centimetrů a čekal, zda nezapípá nebo se jinak neozve nějaké poplašné zařízení. Budova ubytovny však byla stará a platilo se tu nízké nájemné. Skutečnost, že Easter neměl poplašné zařízení, Doyleho nijak nepřekvapila.

V okamžiku byl uvnitř. Malou kamerou opatřenou bleskem rychle vyfotografoval kuchyni, pracovnu, koupelnu a ložnici. Zběžně prohlédl časopisy na laciném kávovém stolku, rozházené knihy po zemi, cédéčko položené na stereu a programy poházené kolem dosti moderního osobního počítače. Dotýkal se věcí jen opatrně. Na záchodě našel pověšený šedý golfový pulovr s červeným lemováním a vyfotografoval jej. Otevřel chladničku a vyfotografoval její obsah, potom skříňky a věci pod dřezem.

Byt byl malý a levně zařízený, ale čistý a pečlivě udržovaný. Klimatizace byla vypnutá nebo nefungovala. Doyle vyfotografoval i termostat. Nebyl v bytě ještě ani deset minut, ale spotřeboval dva filmy a zjistil, že Easter skutečně žije sám. Po nějaké druhé osobě, zvláště ženského pohlaví, tu nebylo ani stopy. Pak potichu byt opustil a pečlivě za sebou zamkl. Za deset minut již byl ve Fitchově kanceláři.

Nicholas šel ze soudní budovy pěšky a náhodou se zastavil v 0’Reillyho lahůdkářství, kde si koupil čtvrt kila uzeného krůtího masa a mísu těstovinového salátu. Potom se ubíral pomalu domů a užíval si slunce po celodenním sezení uvnitř. Na rohu si v potravinářském obchodě koupil láhev studené minerální vody a za chůze ji popíjel. Zadíval se na několik černošských kluků zuřivě hrajících košíkovou na parkovišti u kostela. Pak vešel do malého parku a málem se ztratil svému stínu. Vyšel na druhé straně, stále ještě srkal minerálku a nabyl jistoty, že je sledován. Jeden z Fitchových zvědů, Pang, malý Asiat s baseballovou čepicí, téměř v parku zpanikařil.

U dveří svého bytu Nicholas odstranil malou krytku z klíčové dírky a nastavil čtyřmístný číselný kód. Když slabé červené světélko zezelenalo, odemkl dveře.

Ve větráku nad chladničkou byla umístěna skrytá kamera a ze svého bidýlka mohla pozorovat celou kuchyni, pracovnu a dveře do ložnice. Nicholas šel rovnou k počítači a za pár sekund zjistil, že za prvé se do něj nikdo nepokusil vniknout, a za druhé, že k nepovolenému vstupu do bytu došlo odpoledne, přesně ve 4 hodiny 52 minuty.

Zhluboka se nadechl, rozhlédl kolem a rozhodl se prohlédnout byt. Čekal však, že žádné stopy po vniknutí nenajde. Na dveřích nebylo nic zvláštního poznat, kulová klika byla volná a po zatlačení lehce dveře otvírala. Také kuchyně a pracovna byly v takovém stavu, v jakém je opustil. Jediné Nicholasovy vlastní věci stereo, přehrávač a televizor se zdály být nedotknuté. Ani v ložnici nenašel stopy po nějakém vloupání či krádeži.

Vrátil se k počítači a se zatajeným dechem čekal na obraz. Prošel řadou souborů, nastavil příslušný program a pak vypnul skrytou kameru. Stiskl dvě tlačítka, aby přetočil její záznam a pak nastavil číslo čtyři sta padesát dva. A hele! Na šestnáctipalcové černobílé obrazovce se otevřely dveře bytu a kamera se natočila přímo k nim. Pak se okamžik nedělo nic, vetřelec totiž čekal na reakci poplašného zařízení. Když se neozvalo, dveře se otevřely a vešel nějaký muž. Nicholas zastavil obraz a zadíval se na tvář na obrazovce. Nikdy předtím ji neviděl.

Videozáznam se opět rozběhl. Muž rychle vytáhl z kapsy fotoaparát a začal fotografovat. Čmuchal po bytě, na okamžik zmizel v ložnici, kde pokračoval ve fotografování.Chvilku si prohlížel počítač, ale nedotkl se jej. Nicholas se usmál. Do jeho počítače se nedalo vstoupit a ten gangster by byl spínač stejně nenašel.

Byl v bytě přesně devět minut a třicet sekund a Nicholas mohl jen spekulovat, proč sem dnes vlezl. Bezpečně dospěl pouze k závěru, že Fitch věděl, že byt bude prázdný, dokud nedojde k odročení soudního řízení na příští den.

Tato návštěva tedy Nicholase nezneklidnila, ostatně ji očekával. Znovu si prohlédl videozáznam, usmál se pro sebe a pak jej uložil pro budoucí použití.

Nicholas kráčel prosluněným parkem a rozhlížel se. Vzadu ve výzvědné dodávce, kte rá měla na dveřích značku a smyšlené telefonní číslo instalatérské firmy, seděl Fitch. „Tamhle je,“ oznámil Doyle a oba vyskočili. Fitch sáhl po dalekohledu, rychle jej namířil do začerněného otvoru a zaklel: „Zatraceně!“

„Co se děje?“ zeptal se Pang, korejský technik, který včera sledoval Nicholase.

Fitch se naklonil s otevřenou pusou a ohrnutým horním rtem k okrouhlému průzoru. „Ať se propadnu! Šedý pulovr, khaki, bílé ponožky, hnědé kožené boty.“

„Tatáž košile jako na fotce?“ zeptal se Doyle.

„Jo.“

Pang stiskl knoflík přenosné vysílačky a upozornil jiného slídila stojícího o dva bloky dále. Easter šel pěšky a pravděpodobně mířil někam k budově soudu.

V tomtéž potravinářství na rohu jako včera si koupil velký hrnek černé kávy a noviny, seděl dvacet minut v parku a prohlížel si noviny. Měl černé brýle a registroval každého, kdo šel kolem.

Fitch odjel s Doylem a Pangem přímo do své kanceláře v ulici u soudní budovy a sešel se tam s bývalým agentem FBI Swansonem. „Musíme najít to děvče,“ opakoval stále Fitch. Sestavili plán posadit jednoho člověka do zadní řady v soudní síni, jednoho postavit venku nad schodiště, jednoho poblíž automatu s nealkoholickými nápoji v prvním poschodí a jednoho venku s vysílačkou. O každé přestávce si tito lidé vymění místa. Napsali a rozdali jim chatrný popis oné dívky. Fitch se rozhodl, že si sedne přesně tam, co včera, a že se také bude úplně stejně pohybovat.

Swanson, odborník na sledování, měl o účelnosti celého tohoto zmatku pochybnosti: „Tohle nebude k ničemu.“

„Proč ne?“ dožadoval se Fitch.

„Protože ona si vás najde sama. Má něco, o čem s vámi chce mluvit, a proto také provede sama nějaký další tah.“

„Možná, ale já chci vědět, kdo to je!“

„Klid, však ona si vás najde.“

Fitch se s ním dohadoval téměř do devíti hodin. Pak rychle odešel do budovy soudu. Doyle promluvil se strážným a přiměl ho, aby mu dal vědět, kdyby se to děvče znovu objevilo.

Nicholas se v pátek ráno rozhodl popovídat si u kávy a housky s hezkou třicátnicí Rikki Colemanovou. Byla vdaná, měla dvě děti a pracovala jako administrátorka zdravotnických záznamů soukromé nemocnice v Gulfportu. Byla to zdravotní sestra a odmítala kofein, alkohol a samozřejmě i nikotin. Měla vlasy jako len, ostříhané na kluka a hezké, ozdobnými brýlemi zvýrazněné oči. Seděla v rohu, popíjela pomerančový džus a četla USA Today. Nicholas k ní přistoupil: „Dobré jitro. Nemyslím, že bychom se byli včera nějak oficiálně seznámili.“

Usmála se, což jí nebylo zatěžko, a podala mu ruku. „Rikki Colemanová.“

„Nicholas Easter. Jsem rád, že vás poznávám.“

„Děkuji za včerejší oběd,“ usmála se krátce.

„To nestojí ani za řeč. Mohu si přisednout?“ otázal se a kývl hlavou k ohýbané židli vedle ní.

„Jistě,“ odvětila a odložila si noviny na klín.

Všech dvanáct vybraných porotců bylo v malých skupinkách zabráno do rozhovorů, jaké se obvykle vedou po ránu. Herman Grimes seděl u stolu sám, oběma rukama držel kelímek s kávou a poslouchal uštěpačné řeči o soudním procesu. Sám seděl u stolu i Lonnie Shaver, zabořený do počítačových přehledů svého supermarketu. Jerry Fernandez s Pudlou odešli dolů do haly na pár šluků.

„Tak co porotní povinnosti?“ zeptal se Nicholas.

„Je to přehnané.“

„Pokusil se vás dnes v noci někdo podplatit?“

„Ne. A vás?“

„Také ne. A to je moc zlé, protože soudce Harkin bude hrozně zklamán, nepokusí-li se nás někdo uplácet.“

„Proč se těmi nepovolenými kontakty pořád zabývá?“

Nicholas se trochu nahnul dopředu, ale ne příliš blízko. Ona se také přiklonila a vrhla opatrný pohled na hlavního porotce, jako by je mohl vidět. Bavila je uzavřenost a soukromí jejich tlachání. Vždyť šlo o zcela normální jev, který někdy vzájemně sbližuje dva fyzicky přitažlivé lidi. Zcela neškodné flirtování. „Dříve už k tomu došlo, a nejednou,“ vysvětlil téměř šeptem. U pohárků s kávou vypukl smích. Paní Gladys Cardová a Stella Hulicová totiž našly v místním plátku něco směšného.

„K čemu že to došlo dříve?“ zeptala se Rikki.

„K otravování porotců v tabákových procesech. Opravdu, dochází k tomu téměř vždy a obvykle u nohsledů obhajoby.“

„Nerozumím,“ vrtěla hlavou. Brala to všechno vážně a od absolventa dvouleté právnické školy se toho chtěla dozvědět víc.

„V této zemi už došlo k mnoha takovým případům a proti tabákovému průmyslu také dosud žádný nepříznivý rozsudek nebyl vynesen. Vydávají na obhajobu miliony, protože nemohou dopustit, aby jednou prohráli. První rozsudek ve prospěch žalobce totiž vyvolá povodeň.“ Odmlčel se, rozhlédl se kolem a usrkl z pohárku. „Proto se uchylují k nejrůznějším trikům.“

, Jakým?“

„Nabízejí například peníze rodinným příslušníkům porotců. Nebo rozšíří po městě pomluvy, že zemřelý, ať to byl kdokoli, měl čtyři milenky, bil svou ženu, okrádal přátele, chodil do kostela jen při pohřbech a měl syna homosexuála.“

Nevěřícně se zamračila, takže Nicholas pokračoval: „Je to pravda a v právnických kruzích se o tom dobře ví. Ví to i soudce Harkin. Jsem si jist, že právě proto nám dává ty výstrahy.“

„Nelze jim to zarazit?“

„Zatím ne. Jsou to velice mazaní, vychytralí podvodníci a nezanechávají po sobě stopy. A mají miliony.“ Odmlčel se a ona ho upřeně pozorovala, až zase promluvil: „Před výběrem poroty vás sledovali.“

„Ne.“

„Samozřejmě, že sledovali! Při velkých procesech je to běžný postup. Zákon jim zakazuje jakýkoli přímý kontakt s navrženým porotcem před výběrem, takže ze všech sil podnikají jiné věci. Fotografovali pravděpodobně váš dům, vůz, děti, manžela, pracoviště. Mohou mluvit se spolupracovníky, pouštět se do rozhovorů v kanceláři nebo tam, kam chodíte na oběd. A vy o tom samozřejmě nevíte.“

Odložila oranžádu na okenní parapet. „To je ale nezákonné nebo neetické nebo něco podobného.“

„Ano, ale dělají to, protože vy o tom nemáte ani tušení.“

„A vy o tom víte?“

„Jo. Viděl jsem fotografa ve voze před svým bytem. A poslali nějakou ženskou do obchodu, kde pracuji, aby rozvířila boj proti našemu nekuřáckému režimu. Věděl jsem přesně, co dělají.“

„Ale řekl jste, že zakázán je jen přímý kontakt.“

„Ano, ale řekl bych, že ani tohle není poctivá hra… Právě naopak. Oni porušují všechna pravidla, jen aby vyhráli.“

„Proč jste to neřekl soudci?“

„Protože jsem o tom věděl, ale bylo to neškodné. Do poroty jsem se dostal a dávám teď pozor na každé hnutí.“

Její zvědavost rostla a Nicholas proto usoudil, že bude nejlíp nechat si další špínu na pozdější příležitost. Podíval se na hodinky a náhle vstal. „Myslím, že si skočím do místnůstky pro chlapce, než nás naženou do boxu.“

Lou Dellová vtrhla do místnosti, málem že nevyvrátila dveře. „Je čas jít!“ oznámila stroze, téměř jako členka táborové rady, ačkoli měla mnohem menší autoritu, než si osobovala.

Dav v soudní síni prořídl asi na polovinu včerejšího počtu. Když porotci usedli a zabořili se do odřeného čalounění, Nicholas si prohlédl diváky. Fitch, jak se dalo předvídat, seděl na stejném místě, ale nyní měl hlavu zčásti skrytou za novinami. Porota ho zajímala stále teď třeba nemohl kašlat na to, co má na sobě Easter. Musí se po něm později podívat. Novináři zmizeli, ale určitě se sem budou trousit během dne. Wallstreetské typy již vyhlížely docela otráveně; všichni byli mladí, s čerstvými vysokoškolskými diplomy a byli posláni na Jih, protože byli bažanti a jejich bossové měli na práci něco lepšího. Paní Grimesová seděla na stejném místě a Nicholas přemýšlel, zda tam bude sedět den co den a všechno poslouchat, stále připravená pomoci svému manželovi plnit jeho úděl.

Nicholas s jistotou čekal, že uvidí muže, který mu vnikl do bytu, možná že už dnes, určitě však někdy jindy během procesu. V tuto chvíli v soudní síni nebyl.

„Dobré ráno,“ pozdravil soudce Harkin vlídně porotu, když se soudní síň ztišila. Všichni se usmáli, soudce, úředníci, dokonce i právníci, kteří se na hezky dlouho přestali shlukovat a šeptat, podívali se na porotu a neupřímně se na ni zašklebili. „Doufám, že se všem dnes daří dobře,“ pokračoval soudce a čekal, až všech patnáct hlav trpně přikývne. „Dobrá, madam Dellová mne informovala, že všichni jsou dnes připraveni být tu celý den.“ Jim ovšem bylo dost zatěžko představit si Lou Dellovou jako madam.

Jeho Ctihodnost pak zvedla list papíru s napsanými otázkami, které porotci brzy začnou nenávidět. Pročistil si hlasivky a přestal se usmívat. „Nyní, dámy a páni porotci, vám chci položit několik otázek, velmi důležitých otázek, a chci, abyste na ně odpovědě li, pocítíte-li i tu nejmenší potřebu tak učinit. Také bych vám rád připomněl, že pokud odpověď nařídím a vy neodpovíte, mohu to považovat za akt opovrhování soudem, za který hrozí i trest na svobodě.“

Počkal, až jeho hrozivé varování obletí soudní síň. Porotci pocítili vinu, hned jak je vyslechli. Přesvědčen, že dosáhl cíle, začal hned s otázkami: Pokusil se někdo s vámi o tomto procesu mluvit? Měli jste po včerejším odročení nějaký neobvyklý telefonický rozhovor? Viděli jste nějaké neznámé lidi, kteří vás nebo některé členy vaší rodiny pozorovali? Slyšeli jste nějaké řeči nebo pomluvy o některé straně podílející se na procesu? O právnících? O některých svědcích? Kontaktoval někdo někoho z vašich přátel nebo z členů rodiny a pokusil se diskutovat o procesu? Pokusil se některý přítel nebo člen rodiny po včerejším odročení s vámi diskutovat o procesu? Viděli nebo dostali jste nějaký písemný materiál, který se jakkoli zmiňuje o něčem, co souvisí s tímto procesem?

Za každou otázkou v psaném seznamu se soudce odmlčel, podíval se tázavě na každého porotce a pak se, zřejmě zklamaně, vrátil k textu.

Porotcům se hnusila zejména atmosféra očekávání doprovázející otázky. Právníci viseli na každém slově s jistotou, že se z poroty už už ozvou proklaté odpovědi. Úředníci, obvykle zaneprázdnění přehrabováním či rozdáváním papírů nebo dělající tucet věcí, které s procesem nemají žádnou souvislost, úplně ztichli a pozorovali, zda se některý porotce svěří. Soudcova planoucí tvář a obočí zdvižené po každé otázce zpochybňovaly bezúhonnost všech porotců a jejich mlčení bylo přijímáno skoro jako podvod.

Když však soudce skončil, dodal zcela klidně „Děkuji vám.“ Bylo téměř slyšet, jak si soudní síň vydechla. Porotci se cítili znásilněni, ale Jeho Ctihodnost si usrkla z vysokého pohárku kávy a dokonce se na Wendalla Rohra usmála: „Zavolejte svého dalšího svědka, pane rado!“

Rohr vstal. Na pomačkané košili měl uprostřed velkou hnědou skvrnu, motýlek jako vždy pokroucený a ošoupané boty den ze dne špinavější. Přikývl a s porozuměním se laskavě usmál na porotce. Nemohli si pomoci a na oplátku se na něj také usmáli.

Jeden Rohrův porotní poradce měl za úkol zaznamenávat vše, co měli porotci na sobě. Měl-li jeden z pěti mužů náhodou na nohou kovbojské boty, Rohr měl hned jeden pár po ruce také. Vlastně dva jeden s ostrými a druhý s kulatými špičkami. Při jiné příležitosti byl připraven obout si i plátěnky. Udělal to již jednou při jiném procesu, když se plátěnky objevily v porotním boxu. Soudce, tehdy nikoli Harkin, si na to stěžoval u právnické komory, ale Rohr vysvětlil, že má nemocnou nohu, a předložil potvrzení svého ortopeda. Mohl nosit škrobené khaki, pletené vázanky, polyesterové sportovní kabáty, kovbojské opasky, bílé ponožky i šestákové mokasiny (naleštěné či ošoupané). Jeho nepřeberný šatník sloužil k tomu, aby ho sblížil s lidmi, kteří tady nyní byli nuceni sedět a šest hodin denně ho poslouchat.

„Rádi bychom zavolali doktora Miltona Frickeho,“ oznámil.

Doktor Fricke byl vzat pod přísahu, usazen a zřízenec mu upravil mikrofon. Brzy se ukázalo, že souhrn jeho referencí lze vážit na kila četné hodnosti z mnoha škol, stovky publikovaných článků, sedmnáct knih, léta učitelské praxe a desítky výzkumných programů studujících účinky tabákového kouře. Byl to malý muž s dokonale kulatou tváří, v černých brýlích s kostěnými obroučkami prostě génius. Rohrovi zabralo téměř hodinu, než probral udivující sbírku jeho akademických hodností. Když nakonec Dr. Frickeho nabídl jako znalce, Durr Cable s tím sice nesouhlasil, ale připustil: „Navrhujeme dohodu, že Dr. Fricke má pro tento obor kvalifikaci.“ Ve skutečnosti to ovšem znělo jako velmi zdrženlivé odmítnutí.

Doktor Fricke svůj obor během let zúžil, takže nyní trávil deset hodin denně studiem účinků tabákového kouře na lidský organismus. Byl ředitelem Protikuřáckého výzkumného ústavu v Rochesteru, stát New York. Porota se brzy dověděla, že ho Rohr najal ještě v době, než Jacob Wood zemřel, že byl přítomen při pitvě provedené čtyři hodiny po jeho smrti a že přitom pořídil i několik snímků.

Rohr existenci fotografií zdůraznil a nikoho nenechal na pochybách, že je porotci uvidí, až na to přijde řada. Ještě nebyl hotov. Potřeboval strávit s tímto mimořádným odborníkem v chemii a farmakologii kouření co nejvíc času. Fricke se osvědčil jako skutečný profesor. Probral citlivě velmi těžké lékařské a vědecké pasáže, vyřadil odborné termíny a podal porotcům všechno tak, že mu rozuměli. Byl uvolněný a naprosto přesvědčivý.

Když Jeho Ctihodnost oznámila polední přestávku, Rohr informoval soud, že Dr. Fricke zůstane na místě pro svědka i celý zbytek dne.

V místnosti pro porotce čekal oběd. Přítomen byl i sám pan 0’Reilly, aby se představil a zároveň řádně omluvil za to, co se stalo včera.

Když usedli na místa kolem stolu, Nicholas upozornil: „Tohle jsou papírové tácky a plastikové vidličky!“ A zůstal stát. Pan 0’Reilly pohlédl na Lou Dellovou, která protáhla: „Tak?“

„Tak! Výslovně jsme řekli, že chceme jíst ze skutečného porcelánu a skutečnými vidličkami. Neřekli jsme to?“ Jeho hlas sílil a pár porotců se dívalo jinam. Chtěli se prostě najíst.

„Co je špatného na papírových táccích?“ nervózně se zeptala Lou Dellová a kadeře její ofiny se chvěly.

„Nasáknou tukem, ano? Změknou a zůstanou po nich na stole skvrny, rozumíte? Právě proto jsem výslovně žádal skutečné talíře a skutečné vidličky.“ Vzal bílý plastikový tácek, roztrhl jej a hodil do odpadkového koše. „A co mne zvlášť rozčiluje, Lou Dellová, je to, že soudce, všichni právníci a jejich klienti, svědkové, úředníci, diváci a nevím kdo ještě, kdo je zapojen do tohoto procesu, si právě teď sedí u dobrého oběda v hezké restauraci nad skutečnými talíři, sklenkami a příbory, které se nelámou, a objednávají si dobré jídlo z tlustého jídelního lístku. To mne přivádí k zuřivosti! A my, porotci, nejdůležitější lidé z celého zatraceného procesu, tu trčíme jako prvňáčci a čekáme, že nás nakrmíte sušenkami a limonádou.“

„To jídlo je velmi dobré,“ bránil se 0’Reilly.

„Myslím, že to trochu přeháníte,“ namítla paní Gladys Cardová, upjatá malá dáma s bílými vlasy a sladkým hlasem.

„Tak si ten mazlavý sendvič snězte a nechte si to líbit,“ vyštěkl Nicholas až příliš hrubě.

„To nám budete předvádět své číslo u oběda každý den?“ zeptal se Frank Herrera, penzionovaný plukovník odněkud ze Severu. Herrera byl malý a tělnatý, měl tenounké ruce a zatím vyjadřoval své názory ke všemu. Byl jediný, kdo byl opravdu zklamán, že nebyl zvolen hlavním porotcem.

Jerry Fernandez mu již dal přezdívku „Napoleon“, zkráceně „Nap“ či jako alternativu „retardovaný plukovník“.

„Včera stížnosti nebyly,“ oplatil mu to Nicholas.

„Jezme! Mám hlad,“ snažil se je zarazit Herrera a rozbalil sendvič. Několik dalších udělalo totéž.

Vůně pečeného kuřete a pomfritů se začala šířit kolem stolu. Pan 0’Reilly vybalil mísu těstovinového salátu: „V pondělí vám s radostí přinesu nějaké talíře a vidličky. Žádný problém.“

Nicholas klidně ucedil: „Díky,“ a posadil se.

Obchodní transakce bude snadná. Na podrobnostech se domluvili dva staří přátelé během tříhodinového oběda v Klubu „21“ na Padesáté druhé. Luther Vandemeer, generální ředitel Trellca, a jeho někdejší chráněnec Larry Zeli, nyní generální ředitel Listing Foods, prodiskutovali základy telefonicky, ale potřebovali se sejít u jídla a u vína osobně, aby je nikdo nemohl poslouchat. Vandemeer mu vylíčil pozadí nejnovější vážné hrozby dole v Biloxi a netajil se s tím, že mu to dělá starosti. Jistě, Trellco nebyla žalovanou společností, ale pod palbou byl celý tabákový průmysl a Velká čtyřka stála pevně při sobě. Zeli to věděl. Pracoval pro Trellco sedm let a již dlouho předtím se naučil právníky nenávidět.

V Pensacole byla malá regionální potravinářská síť, Hadley Brothers, která náhodou vlastnila několik obchodů podél mississippského pobřeží. Jeden z těchto obchodů byl v Biloxi a jeho manažerem byl schopný mladý černoch Lonnie Shaver. A teď byl Lonnie Shaver tam dole náhodou členem poroty. Vandemeer chtěl, aby Super House, mnohem větší potravinářská síť v Georgii a v obou Karolínách, koupila za jakoukoli cenu Hadley Brothers. Super House byl jednou ze zhruba dvaceti divizí Listing Foods. Byla by to malá transakce Vandemeer a jeho lidé to již spočítali a nestála by Listing Foods víc než šest milionů. Hadley Brothers byl rodinný podnik, takže transakce by v podstatě nevzbudila pozornost. Společnost Listing Food vydělala v minulém roce dvě miliardy, takže ze šesti milionů by se nezapotila. Měla osm milionů v hotovosti a jen malé závazky. Aby transakci osladil, Vandemeer slíbil, že Trellco po dvou letech Hadley Brothers odkoupí, bude-li se jí Zeli chtít zbavit.

Nic zlého se nemohlo stát. Listing a Trellco byly na sobě naprosto nezávislé. Listing už byla v byznysu zakotvená jako majitel sítě potravinářských prodejen a Trellco nebyla do soudního procesu tam dole zapletena. Byla to tedy prostě transakce potvrzená mezi dvěma přáteli stiskem ruky.

Později, samozřejmě, bude nutný osobní stisk ruky i s Hadley Brothers jako jedna z obvyklých přestaveb neodmyslitelná u každé koupě nebo fúze či u čehokoli jiného, ať už se to nazývá jakkoli. Vandemeer bude muset Zellovi poskytnout několik instrukcí, aby je poslal po své linii dolů, až bude možno vyvinout potřebnou dávku tlaku na Lonnie Shavera.

A je to třeba udělat rychle. Soud je plánován ještě na čtyři týdny a první týden uplyne právě za pár hodin.

Po krátkém šlofíku v kanceláři v centru Manhattanu Vandemeer zavolal určité číslo v Biloxi a nechal tam zprávu pro Rankina Fitche, aby ho o víkendu navštívil v Hamptons.

Fitchova kancelář byla v zadní části prázdného obchodu „za pět šupů“, který byl před lety zrušen. Nájem byl nízký, parkoviště prostorné a nikdo si toho místa nevšímal, ačkoli bylo jen pár kroků od soudní budovy. Bylo tam pět velkých místností se stěnami z nenatřených překližkových tabulí a piliny se ještě válely na podlaze. Levný nábytek byl pronajatý a tvořily jej hlavně skládací stoly a plastikové židle. Místnosti měly dobré zářivkové osvětlení a vstupní dveře byly dokonale zajištěné. Celý komplex nepřetržitě střežili dva ozbrojení muži.

Ačkoli na rekonstrukci místa bylo vynaloženo jen pár měďáků, na vybavení se nešetřilo. Všude byly počítače a monitory. Na podlaze se vinula změť kabelových přívodů k faxům, kopírkám a telefonům. Fitch měl nejmodernější technologii a měl i lidi, kteří s ní dovedli pracovat.

Stěny jedné místnosti pokrývaly velké fotografie patnácti porotců. Na jiné stěně byly připevněné počítačové sjetiny. Na další stěně pak visel velký kus papíru se zasedacím pořádkem porotců a jeden ze zaměstnanců právě doplňoval údaje do bloku pod jménem Gladys Cardové.

Nejmenší, zadní místnost byla pro normální zaměstnance naprosto nepřístupná, ačkoli všichni dobře věděli, co se tam děje. Dveře se automaticky zamykaly zevnitř a klíč měl pouze Fitch. Byla to promítací místnost bez oken. Na zdi bylo velké promítací plátno a před ním půl tuctu křesel. V pátek odpoledne tam potmě seděl Fitch se dvěma experty a hleděli na promítací plochu. Experti se chránili pouštět se s Fitchem do řeči a Fitch se neměl k tomu, aby se s nimi bavil. Bylo ticho.

Jeden z Fitchových chlapců tajně instaloval v soudní síni snímací kameru značky Yumara XLT-2, drobnou jednotku, která se dala upevnit takřka všude. Čočka měla průměr centimetr a samotná kamera nevážila ani půl kilogramu. V opotřebovaném kufříku z hnědé kůže ležela v soudní síni na podlaze pod stolem obhájců. Tajně ji hlídal Oliver McAdoo, právník z Washingtonu, jediný cizinec, jehož vybral Fitch, aby seděl s Cablem a jeho partou. Měl za úkol promýšlet strategii, usmívat se na porotce a dodávat Cablemu dokumentaci. Jeho skutečným úkolem, který znal pouze Fitch a několik málo dalších, bylo chodit každý den do soudní síně těžce naložený válečnou výzbrojí. Tvořily ji dva velké, stejné hnědé diplomatické kufříky. V jednom z nich byla kamera. McAdoo s ní měl sedět u stolu obhájců, pokud možno na stejném místě. Byl také v soudní síni každé ráno první ze všech právníků obhajoby. Měl vhodně umístit kufřík, zamířit jej na porotní box a pak radiotelefonem rychle zavolat Fitchovi, že je vše zařízeno.

Během soudního řízení bylo po soudní síni neustále rozmístěno kolem dvaceti kufříků, většinou rozestrkaných po stolech soudní rady nebo pod nimi. Několik jich však leželo pohromadě i poblíž úřednického pultu a jiné pod židlemi, na nichž při práci seděli právníci druhého sledu. Několik zdánlivě opuštěných kufříků se dokonce opíralo přímo o pult. Protože měly různé rozměry a barvy, spolu s vlastním kufříkem McAdooa vypadaly v celé sbírce úplně stejně. Svůj kufřík McAdoo občas otevřel a vytáhl z něj papíry, ale ten druhý s kamerou byl uzamčen tak pevně, že se dal otevřít snad jen pomocí výbušniny. Fitchova strategie byla jednoduchá kdyby snad z nějakého nepředstavitelného důvodu kamera vzbudila pozornost, v nastalém zmatku by McAdoo kufříky prostě vyměnil a doufal v to nejlepší.

Odhalení však bylo zcela nemyslitelné. Kamera nepůsobila hluk a vysílala signály pro lidské ucho neslyšitelné. Kufřík stál blízko mnoha ostatních a občas jej někdo posunul nebo i převrátil, ale bylo snadné vrátit jej zase do původní polohy. McAdoo měl prostě najít klidné místo a zavolat Fitchovi. Minulý rok během Cimminova procesu v Allentownu systém zdokonalili.

Technologie byla ohromující. Drobné čočky zabíraly porotní box v celé jeho šířce i hloubce a vysílaly barevný obraz všech tváří dolů ulicí do Fitchovy malé promítací místnosti, kde dva porotní experti celý den seděli a studovali i ta nejslabší hnutí tváří a zívání.

Podle toho, co se dělo v porotním boxu, pak Fitch hlásil Durrovi Cableovi, že jeho lidé v soudní síni zachytili to či ono. O kameře neměl Cable ani nikdo z místních právníků obhajoby ani tušení.

V pátek odpoledne zaznamenávala kamera dramatické ohlasy. Naneštěstí byla zaměřená jen na porotní box. Japonci již vyvinuli jinou kameru, která mohla snímat z nitra zamčeného kufříku a zaměřovat se i na jiné zajímavé body. Fitchova kamera ještě nedokázala například snímat a přenášet zvětšené fotografie svraštělých, zčernalých plic Jacoba Wooda, které viděli porotci. Jak Rohr s Dr. Frickem postupovali ve scénáři svého vystoupení, všichni bez výjimky civěli s bezmeznou hrůzou na příšerné rány zasazované po pětatřicet let.

Rohrova režie byla dokonalá. Dvě fotografie byly připevněny na velké trojnožce před stanovištěm svědka. Když Dr. Fricke patnáct minut po páté skončil svou svědeckou výpověd, nastal čas k přerušení řízení na víkend. Poslední obraz, na který porotci budou myslet celé příští dva dny a který je přiměje k neústupnosti, ukazoval spálené plíce vyňaté z těla a položené na bílé podložce.

8

Na víkend si Easter naplánoval pohodlný program. V pátek opustil soudní síň a šel pěšky opět k 0’Reillyho lahůdkářství, kde si klidně pohovořil s panem 0’Reillym. Bylo vidět, že se přitom oba usmívají. Easter pak nakoupil plný pytel jídla a vysokou láhev s pitím. Odešel přímo domů a už nevylezl. V sobotu ráno v osm odjel do své prodejny na promenádě, kde si odpracoval dvanáctihodinovou směnu a prodával počítače a součástky. V zahradní restauraci si se svým spolupracovníkem, mladým chlapcem jménem Kevin, dali k obědu mexické topinky a smažené fazole. K vizuální komunikaci se žádnou ženskou, alespoň trochu podobnou děvčeti, které vyhlíželi, nedošlo. Po práci se Nicholas vrátil do bytu a už zůstal doma.

V neděli ho čekalo příjemné překvapení. V osm hodin ráno odejel z bytu do místního přístavu pro malé čluny a potkal tu čirou náhodou Jerryho Fernandeze. Naposled je viděli, jak v devítimetrovém rybářském člunu opouštějí molo se dvěma dalšími muži, patrně Jerryho přáteli.

Vrátili se za osm a půl hodiny s rudými tvářemi a ve velké ledničce měli pár mořských ryb neurčitelných druhů. Člun však byl plný prázdných plechovek od piva.

Rybaření bylo tedy prvním koníčkem Nicholase Eastera, který se jim podařilo zjistit, a Jerry byl prvním Nicholasovým přítelem, kterého objevili.

Po dívce, na jejíž zjevení Fitch tak netrpělivě čekal, nebylo ani stopy. Ukazovalo se, že má obdivuhodnou trpělivost, a to samo o sobě bylo k zbláznění. Její první výstup byl zcela určitě jen přípravou k druhému a třetímu jednání. A čekání bylo k nevydržení.

Swanson, bývalý agent FBI, však již byl přesvědčen, že během týdne dá o sobě vědět. Svoje schéma, ať už šlo o cokoli, měla rozvržené na větší počet kontaktů.

Počkala si až do pondělního rána, třicet minut před zahájením soudního řízení. Právníci již byli na místě a v malých skupinách kuli pikle v soudní síni. Soudce Harkin byl ve svých komnatách a zabýval se naléhavými záležitostmi v kriminálním případě. Porotci byli shromážděni v porotní místnosti a Fitch v kanceláři dole v ulici, ve svém velitelském bunkru. Jeho asistent, mladý muž jménem Konrád, který se točil kolem telefonů, kabelů, magnetofonových pásků a součástek dokonalé sledovací techniky, vešel otevřenými dveřmi a oznámil: „Je tam telefonický hovor, který byste možná rád přijal.“

Fitch se jako obvykle zadíval na Konrada a okamžitě analyzoval situaci. Všechny telefonní hovory, i od jeho osobního washingtonského sekretáře, se přijímaly u předního stolu a předávaly se k vyřízení vnitřním spojovacím systémem zabudovaným přímo ve sluchátku. Tak to fungovalo vždy.

„Proč?“ otázal se s velkou dávkou podezření.

„Ona říká, že má pro vás další zprávu.“

„Její jméno?“

„Nechce říci. Je moc příjemná a tvrdí, že je to důležité.“

Další dlouhá pauza. Fitch se zahleděl na světlo blikající na jednom z jeho telefonů. „Máte nějakou představu, jak se dostala k číslu?“

„Ne.“

„Podívali jste se na to?“

„Ano. Dejte nám minutu. Podržte ji na lince.“

Fitch stiskl knoflík a zvedl sluchátko. „Ano,“ řekl co nejpříjemněji.

„Je to pan Fitch?“ zeptala se, rovněž velmi mile.

„Ano, je. A kdo je tam?“

„Marlee.“

Jméno! Chvilku se odmlčel. Každý telefonický hovor byl zaznamenáván, takže jej mohl analyzovat později. „Dobré jitro, Marlee! A druhé jméno máte?“

„Samo…! Porotce číslo dvanáct, Fernandez, půjde asi za dvacet minut do soudní síně a bude držet výtisk Sports lllustrated. Je to vydání z 12. října s Danem Marinem na obálce.“

„Aha,“ utrousil, jako by si dělal poznámky. „Ještě něco?“

„Kdepak! Teď ne.“

„A kdy zase můžete zavolat?“

„Nevím.“

„Jak jste zjistila telefonní číslo?“

„Snadno! Nezapomeňte, číslo dvanáct, Fernandez;“ Klap a byla pryč. Fitch stiskl jiný knoflík a pak dvoumístný kód. Celý rozhovor se přehrál do reproduktoru nad telefony.

Konrád přiběhl ohlásit: „Bylo to z veřejného telefonu v Gulfportu, obchod se zmraženými potravinami.“

„To je překvapení!“ zasyčel Fitch, popadl kabát a začal si urovnávat vázanku. „Myslím, že poběžím k soudu.“

Nicholas čekal, až se ztišilo klábosení jeho kolegů, kteří buď většinou seděli u stolu, anebo postávali vedle. Hlasitě se zeptal: „Dobrá, byl někdo z vás během víkendu podplácen nebo stopován?“ Objevilo se několik úsměvů a ozvalo se i trochu lehkého smíchu, ale nesvěřil se nikdo.

„Můj hlas není na prodej, ale určitě jej lze najmout,“ poznamenal Jerry Fernandez a těmito slovy opakoval nejdůležitější větu, kterou slyšel od Nicholase včera na rybářském člunu. Kromě Hermana Grimese se to všem zdálo legrační.

„Proč nám stále dělá takováhle kázání?“ zeptala se Millie Dupreeová, zřejmě potěšená, že někdo prolomil ledy, a nedočkavá, aby už zase mohla začít klevetit. Ostatní přistoupili blíž a naklonili se, aby slyšeli, co tím bývalý student myslí. Rikki Colemanová stála v rohu s novinami. Ona to už slyšela.

„K takovým pokusům docházelo již dříve,“ zdráhavé vysvětlil Nicholas. „A k několika lumpárnám došlo i s porotci.“

„Myslím, že bychom o tom neměli diskutovat,“ zasáhl Herman.

„Proč ne? Je to neškodné. Nediskutujeme přece o důkazech nebo svědectvích,“ namítl autoritativně Nicholas. Herman si tím nebyl jist.

„Soudce řekl, aby se o procesu nemluvilo,“ zaprotestoval a čekal, že mu někdo přijde na pomoc. Žádný dobrovolník se však neozval. Nicholas získal půdu pod nohama a usmál se: „Uklidněte se, Hermane. Tohle se netýká důkazů nebo věcí, o nichž bychom se eventuálně radili. To se týká…“ Pro efekt sekundu zaváhal a pokračoval: „To se týká ovlivňování poroty.“

Lonnie Shaver odložil papír s inventurou potravin a přisedl si blíž ke stolu. Rikki nyní začala poslouchat také. Jerry Fernandez to všechno slyšel už včera na člunu a byl již o ovlivňování přesvědčen.

„Podobný tabákový proces se před sedmi lety konal v Deltě, okres Quitman County, stát Mississippi. Někteří z vás se na to možná pamatují. Šlo o jinou tabákovou společnost, ale někteří z hráčů byli titíž, na obou stranách. A došlo tam několikrát k hezky ostudnému jednání, jak před výběrem poroty, tak po zahájení procesu. Soudce Harkin samozřejmě všechny ty historky slyšel a velmi přísně nás sleduje. A pozoruje nás hodně lidí.“

Millie se chvilku dívala kolem sebe a zeptala se: „Kdo?“

„Obě strany.“ Nicholas se rozhodl hrát poctivě, protože v ostatních procesech se nesprávného chování dopouštěly obě strany. „Najmou si chlápky, takzvané porotní konzultanty, a ti sem přicházejí z celé země pomáhat ve výběru perfektní poroty. Samozřejmě nikoli perfektní tím, že by byla poctivá, ale tím, že přispěje k takovému rozsudku, jaký si ta či ona strana přeje. A před výběrem nás studují. Oni…“

„Jak to dělají?“ přerušila ho paní Gladys Cardová.

„No, fotografují naše domy a byty, naše vozy, naše okolí, kanceláře, děti i jejich kola a ovšem i nás. Tohle všechno by bylo etické a legální, ale je to takřka na hranici únosnosti. Kontrolují veřejné záznamy, soudní spisy a seznamy poplatků a snaží se nás dokonale poznat. Mohou se dokonce vyptávat našich přátel, kolegů a sousedů. A k tomu dnes dochází u každého velkého procesu.“

Všech jedenáct poslouchalo a nestačilo se divit. Tlačili se blíž a pokoušeli se vzpomenout, zda neviděli nějaké cizí lidi očumující s kamerami kolem rohů. Nicholas se napil kávy a pokračoval: „Když je porota vybraná, změní trochu své způsoby. Seznam se zúžil ze dvou set na patnáct, takže sledování je již mnohem snazší. Během procesu mají obě strany v soudní síni skupinu porotních konzultantů, kteří nás budou pozorovat a pokoušet se sledovat naše reakce. Obvykle sedí v prvních dvou řadách, takže se mohou celkem snadno pohybovat všude.“

„Vy víte, kdo to je?“ otázala se nevěřícně Millie.

„Jejich jména neznám, ale lze je celkem snadno vystopovat. Jsou dobře oblečení a stále se na nás dívají.“

„Myslel jsem si, že to jsou reportéři,“ poznamenal penzionovaný plukovník Frank Herrera, který nedokázal rozhovor ignorovat.

„Já jsem to nezaregistroval,“ prohlásil Herman Grimes a všichni se usmáli, dokonce i Pudla.

„Pozorujte je dnes,“ nabádal Nicholas. „Oni obvykle vystartují zezadu, z míst, kde sedí jejich příslušná rada. Opravdu, mám velký nápad. Je tam jedna ženská, o níž jsem téměř přesvědčen, že je to porotní konzultantka obhajoby. Je jí kolem čtyřiceti, zavalitá, s hustými krátkými vlasy. Až dosud byla každé ráno v přední řadě za Durwoodem Cablem. Až budeme dnes ráno vycházet, podívejte se na ni. Všech nás dvanáct by se na ni mělo jen opravdu tvrdě zadívat a pozorovat, zda ji to zneklidní!“

„Ano, Herme, i vy. Natočte se do správného směru a zadívejte se tam spolu s námi.“

„Proč tuhle hru připravujeme?“ otázala se Silvia „Pudla“ Taylor-Tarumová.

„A proč ne? Co budeme mít v příštích osmi hodinách ještě na práci?“

„Mně se to líbí,“ zasmál se Jerry Fernandez. „Možná, že je to přiměje, aby na nás přestali civět.“

„A jak dlouho se máme dívat?“ zeptala se Millie.

„Dívejme se tak dlouho, dokud nám bude soudce Harkin dnes ráno předčítat zákon o zákazu sledování. To zabere deset minut.“ Víceméně všichni s Nicholasem souhlasili.

Lou Dellová pro ně přišla přesně v devět a oni opustili porotní místnost. Nicholas si nesl dva časopisy jeden z nich byl výtisk Sports Illustrated z 12. října. Sel vedle Jerryho Fernandeze. Když přišli ke dveřím vedoucím do soudní síně a začali se řadit, otočil se k svému novému příteli a nabídl: „Nechcete něco na čtení?“

Přitlačil mu časopis trochu na žaludek, takže Jerry si jej jakoby náhodou vzal: „Jistě, díky.“ A prošli dveřmi do soudní síně.

Fitch sice věděl, že Fernandez, číslo dvanáct, bude tento časopis mít, ale pohled na skutečnost jím otřásl. Fitch si všiml obálky na novinovém stánku čtyři bloky od soudní budovy a poznal na ní Marina v akvamarinovém vlněném svetru, číslo třináct, připraveného se zvednutou paží někoho trénovat.

Překvapení dalo rychle průchod vzrušení. To děvče, Marlee, pracovalo venku, zatímco někdo z poroty pracoval uvnitř. Možná, že jsou v porotě dva, tři či čtyři, kteří s ní konspirují. Fitchovi na tom nezáleželo. Čím víc, tím líp. Tito lidé připravili hrací stolek a Fitch byl připraven se přidat.

Porotní konzultantka se jmenovala Gingerová a pracovala pro firmu Carla Nussmana ve Washingtonu. Proseděla už tucty procesů. Obvykle trávila v soudní síni půl dne, o přestávkách měnila místo, svlékla si blůzu nebo si sundala brýle. Ve studování porotců byla starý profík a všechny je měla prohlédnuté. Seděla v přední řadě za právníky obhajoby, její kolega o kousek níže. Když se porota usazovala, prohlížela si noviny.

Gingerová se dívala na porotce a čekala, až je Jeho Ctihodnost pozdraví. Když tak učinila, většina porotců pokývla hlavou a na soudce se usmála, ale pak se všichni, dokonce i ten slepý muž, otočili a zahleděli se přímo na ni. Pár se usmívalo, ale většina se zdála být něčím značně pobouřena.

Začala se tedy dívat jinam.

Soudce Harkin se prodíral textem jednou zlověstnou otázku za druhou a velmi rychle si všiml, že porota zaměřuje svou pozornost na jednu osobu z diváků.

Jako jeden muž se na ni nepřetržitě dívali.

Nicholas dělal, co mohl, aby nevyprskl smíchem. Měl neuvěřitelné štěstí. Za právníky obhajoby sedě lo v levé části soudní síně asi dvacet lidí a o dvě řady vzadu čněla Fitchova postava. Při pohledu z porotního boxu seděl Rankin Fitch ve stejném směru jako Gingerová a ze vzdálenosti patnácti metrů se nedalo rozeznat, zda se porotci dívají na ni či na Fitche.

Gingerová si ovšem myslela, že se určitě dívají na ni. Našla si nějaké poznámky a začala je studovat, kdežto její kolega pátral stále dál.

Fitch měl pocit, že je nahý, když ho z porotního boxu studovalo dvanáct tváří. Nad obočím mu vyvstaly kapičky potu. Soudce kladl další otázky a několik právníků se nemístně otočilo a dívalo se za sebe.

„Dívejte se dál,“ zašeptal Nicholas a ani nehnul rty.

Wendall Rohr mrkl přes rameno, aby viděl, kdo tam sedí. Jeho pozornost u Gingerové upoutaly tkaničky bot. Ostatní se dívali dál.

Pro soudce bylo nepřijatelné, aby při procesu žádal porotu o pozornost. Soudce Harkina to sice svádělo již dříve, ale obvykle se to týkalo některého porotce, který se tak zabral do svědeckých výpovědí, že usnul a začal chrápat. Proletěl tedy zbytek dotěrných otázek a pak nahlas řekl: „Děkuji vám, dámy a pánové. Nyní budeme pokračovat s panem doktorem Miltonem Frickem.“

Gingerová musela náhle navštívit místnost pro dámy. Když vedlejšími dveřmi vešel Dr. Fricke a zaujal své místo na svědeckém stanovišti, vyklouzla ze soudní síně.

Cable zdvořile oznámil, že při vší úctě k Dr. Frickemu má několik otázek pro křížový výslech. Nechtěl se dohadovat s vědcem o vědeckých problémech, ale doufal, že získá u poroty alespoň pár bodíků. Fricke připustil, že poškození plic pana Wooda nelze přičítat jen téměř třicetiletému kouření bristolek. Jacob Wood v kanceláři řadu let pracoval s kuřáky, ano? Je pravdou, že rozpad jeho plic mohl být zčásti vyvolán tím, že byly vystaveny vlivu kouře jeho kolegů? „Ale i to přece byl cigaretový kouř!“ připomenul Dr. Fricke Cablemu, který pohotově souhlasil.

A co znečistění ovzduší? Je možné, aby stav plic ovlivňovalo vdechování nečistého vzduchu? Doktor Fricke připustil, že takovou možnost nelze vyloučit.

Cable měl ještě v kapse nebezpečnou otázku a hned k ní přikročil: „Doktore Fricku, uvažujete-li o nejrůznějších příčinách přímém kouření cigaret, nepřímém kouření, znečistěném vzduchu a jiných, o nichž jsme se ani nezmínili můžete říci, do jaké míry poškození plic způsobilo kouření bristolek?“

Dr. Fricke se na okamžik soustředil a pak prohlásil: „Většinu.“

„Kolik, šedesát, osmdesát procent? Může nám takový odborník v lékařských vědách, jako vy, udat přibližné procento?“

Možné to nebylo a Cable to dobře věděl. Měl připravené dva experty pro vyvrácení takového tvrzení, kdyby snad Dr. Fricke překročil meze a přespříliš spekuloval.

„Obávám se, že to udělat nemohu,“ přiznal Fricke.

„Děkuji. Jedna poslední otázka, doktore. Kolik procent kuřáků trpí rakovinou plic?“

„Záleží na tom, které studii věříte.“

„Vy nevíte?“

„Mám určitou představu.“

„Pak odpovězte na otázku.“

„Kolem deseti procent.“

„Nemám dalších otázek.“

„Doktore Fricku, můžete odejít,“ ozvala se Jeho Ctihodnost. „Pane Rohre, prosím, zavolejte dalšího svědka.“

„Doktor Robert Bronsky.“

Když se svědkové před pultem míjeli, Gingerová znovu vešla do soudní síně a usedla do zadní řady, co nejdál od porotců. Fitch využil krátkého přerušení a zmizel. V atriu sehnal Josého, oba vyběhli ze soudní budovy a spěchali zpátky do šestákového obchodu.

I Bronsky byl vynikající a velmi vzdělaný badatel v lékařských vědách a byl držitelem téměř tolika hodností a publikoval téměř tolik článků jako Fricke. Vzájemně se velmi dobře znali, protože společně pracovali ve výzkumném centru v Rochesteru. Rohr s velkým potěšením přednesl úctyhodný Bronského rodokmen. Jakmile byl Bronsky uznán za odborníka, ihned vpadli do základů klinické problematiky:

Struktura tabákového kouře je velmi složitá a tvoří ji přes čtyři tisíce identifikovaných složek. Je známo, že z nich je asi šestnáct karcinogenů, čtrnáct alkaloidů a mnoho dalších složek se známou biologickou aktivitou. Tabákový kouř je plynná směs v malých kapičkách. Když jej člověk inhaluje, kolem padesáti procent vdechnutého kouře zůstává v plicích a některé kapičky se usazují přímo na stěnách průdušinek.

Dva právníci z Rohrova týmu rychle postavili do středu soudní síně velkou trojnožku a Dr. Bronsky opustil svědecké stanoviště, aby si trochu zapřednášel. První tabule obsahovala seznam všech složek,

0 nichž je známo, že existují v tabákovém kouři. Nejmenoval je všechny, ale když je zhodnotil jako skupinu, vypadaly úplně smrtonosně. Na dalším listě byl seznam známých karcinogenů a Bronsky u každého podal stručné charakteristiky. Přehodil si ukazovátko do levé ruky a připustil, že kromě těch šestnácti mohou být v tabákovém kouři přítomny další, dosud nezjištěné karcinogeny a je docela možné, že dva nebo

1 několik z nich mohou působit v kombinaci, vzájemně se posilovat a vyvolávat rakovinu.

Zabývali se karcinogeny celé dopoledne. S každou další tabulí se Jerry Fernandez a ostatní kuřáci cítili hůř a hůř. Než odešli z porotního boxu k obědu, Sylvii „Pudlu“ dokonce přepadly závratě. Nikoho však vůbec nepřekvapilo, že všichni čtyři si ještě zaskoči li na jednu rychlovku do „kouřící díry“, jak to nazvala Lou Dellová, a teprve pak šli za ostatními k jídlu.

Oběd už čekal a prokazatelně vyhladil všechny vrásky. Na stole ležel porcelán a ledový čaj se naléval do skutečných sklenic. Pan 0’Reilly servíroval kromě objednaných jídel i sendviče vyrobené podle místního zvyku, k nimž otevřel velké mísy kouřící zeleniny a těstovin. Nicholas nešetřil pochvalami.

Fitch byl se dvěma svými lidmi v předváděcí síni, když přišel telefonický hovor. Konrád nervózně zaklepal na dveře. Platil tu totiž přísný zákaz přibližovat se k místnosti bez Fitchova povolení.

„To je Marlee. Linka čtyři,“ zašeptal Konrád a Fitch ztuhl u novin. Pak rychle prošel nouzovou chodbou do své kanceláře.

„Stopujte to,“ nařídil.

„Stopujeme.“

„Jsem si jist, že je zase u veřejného telefonu.“

Fitch stiskl na telefonu čtvrtý knoflík: „Haló!“

„Pan Fitch?“ ozval se známý hlas.

„Ano.“

„Víte, proč na vás zírali?“

„Ne.“

„Řeknu vám to zítra.“

„Řekněte mi to teď!“

„Ne, protože stopujete hovor. A budete-li sledovat i nadále, přestanu volat.“

„Dobře, stopování přeruším.“

„A vy čekáte, že vám uvěřím?“

„Co chcete?“

„Později, Fitchi.“ Zavěsila. Fitch hovor přehrál a čekal na zjištění telefonu. Konrád se objevil s očekávanou zprávou. Byl to opravdu opět veřejný telefon, tentokrát z promenády v Gautier, třicet minut odtud.

Fitch klesl do velkého pronajatého otočného křesla a chvíli civěl do stěny. „Dnes ráno v soudní síni nebyla,“ zašeptal. Myslel nahlas a tahal se za bradku. „Jak tedy může vědět, že na mne hleděli?“

„Kdo hleděl?“ zeptal se Konrád. Kjeho povinnostem nepatřila hlídací služba v soudní síni. Nikdy neopustil šestákový obchod, ale Fitch mu řekl o té zvláštní příhodě, jak na něho zírala porota.

„Tak kdo jí to říká?“ zeptal se Konrád.

„To je otázka.“

Odpoledne strávili s nikotinem. Od půl druhé do tří a pak od půl čtvrté až do odročení řízení v pět se porotci dověděli o nikotinu víc, než je zajímalo. Je to jed obsažený v tabákovém kouři. V každé cigaretě jsou jeden až tři miligramy nikotinu. U kuřáků, kteří kouř vdechují, jako to dělal Jacob Wood, plíce absorbují až devadesát procent nikotinu. Dr. Bronsky strávil většinu svého času vestoje, ukazoval různé části lidského těla namalovaného jasnými barvami v životní velikosti na obraze pověšeném na trojnožce. Velmi podrobně vysvětlil, jak nikotin působí stahování povrchových cév v údech, zvedá krevní tlak, zvyšuje rytmus tepu a ztěžuje funkci srdce. Jeho účinky na zažívací trakt jsou záludné a komplikované. Může vyvolávat nevolnost od žaludku a zvracení, zejména u začínajících kuřáků. Nejprve stimuluje a pak potlačuje vyměšování slin a střevní pohyby a působí stimulačně na centrální nervový systém. Bronsky mluvil metodicky a upřímně. Z cigarety udělal dávku smrtícího jedu.

Nejhorší vlastností nikotinu je, že vytváří návyk. Poslední hodina opět dokonale načasovaná Rohrem byla věnována přesvědčování porotců o nepřekonatelnosti návyku na nikotin. O tomto faktu se ví již kolem čtyř desítek let. Ve výrobním procesu lze úroveň nikotinu snadno regulovat.

Kdyby Bronsky slovo „kdyby“ zdůraznil se úroveň nikotinu uměle zvýšila, kuřáci by návyku propadli přirozeně mnohem rychleji. A víc kuřáků znamená víc prodaných cigaret.

A to byla perfektní tečka za celým dnem.

9

V úterý přisel Nicholas do porotní mIstnosti brzy ráno. Lou Dellová tu teprve vařila první hrnec kávy bez kofeinu a pečlivě aranžovala denní podnosy čerstvých loupáčků a koblih.

U jídla se leskl soubor nových šálků a talířků. Nicholas prohlašoval, že kávu z plastikových pohárků nenávidí a naštěstí dva z jeho kolegů měli stejný předsudek. Jeho Ctihodnost na seznam požadavků rychle přistoupila.

Když vstoupil do místnosti, Lou svou práci kvapně dokončila. Usmál se a mile ji pozdravil, ale jí se ještě držela nevole z dřívějších rozmíšek. Nalil si kávu a otevřel noviny.

Jak očekával, krátce po osmé přišel penzionovaný plukovník Frank Herrera, téměř o hodinu dříve, než bylo jeho povinností. Nesl si dvoje noviny, z toho jeden The Wall Street Journal. Chtěl mít místnost pro sebe, ale dokázal se na Eastera usmát.

„Dobré jitro, plukovníku,“ pozdravil Nicholas srdečně, „jste tu brzy.“

„Však vy také.“

„Jo, nemohl jsem spát. Zdálo se mi o nikotinu a černých plících,“ zasmál se Nicholas a pustil se do čtení sportovní stránky.

Herrera si zamíchal kávu a usedl za stůl naproti Nicholasovi. „Já jsem kouřil v armádě deset let,“ přiznal. Seděl ztuhle, ramena stažená, bradu vysunutou, stále připraven postavit se do pozoru. „Pevně jsem si však umínil, že toho nechám.“

„Myslím, že někteří lidé to nedokážou. Jako Jacob Wood.“

Plukovník znechuceně zabrblal a rozevřel noviny. Pro něj nebylo odkopnutí špatného návyku nic jiného než prostý akt silné vůle. Napřímit hlavu a tělo si může dělat cokoli.

Nicholas obrátil stránku: „Proč jste přestal?“

„Protože je to pro člověka škodlivé. Nemusíte být géniem, abyste věděl, že cigarety jsou smrtonosné. Ví to každý.“

Kdyby byl Herrera tak neomalený v nejméně dvou předprocesových dotaznících, neseděl by tam, kde sedí dnes. Nicholas si ty otázky pamatoval dobře. Skutečnost, že Herrera byl nyní tak nekompromisní, mohla znamenat jen to, že se chtěl do poroty za každou cenu dostat. Byl to penzionovaný voják, pravděpodobně znuděný golfem, unavený manželkou, snažící se něco dělat a zřejmě byl něčím naštvaný.

„Myslíte si tedy, že cigarety by měly být postaveny mimo zákon?“ zeptal se Nicholas. Byla to jedna z otázek, které si kladl již tisíckrát před zrcadlem a měl připraveny náležité reakce při nejrůznějších odpovědích.

Herrera pomalu odložil na stůl noviny a dlouze se napil černé kávy. „Ne, já si myslím, že lidé mají mít víc zdravého rozumu a nekouřit téměř třicet let tři balíčky denně. Co potom, zatraceně, mohou čekat? Dokonalé zdraví?“ Mluvil sarkastickým tónem a nebylo pochyb, že vstupoval do poroty rozhodnut a s jasnou hlavou.

„Kdy jste o tom začal být přesvědčen?“

„Jste tupý? To není tak těžké pochopit.“

„Možná, že je to váš názor, ale jistě jste se k tomu mohl vyjádřit během voir dire.“

„Co je to voir dire“

„Proces výběru poroty. Právě o těchto věcech nám byly kladeny otázky. Nepamatuji se, že byste byl pronesl jediné slovo.“

„Nikdy jsem to tak nebral.“

„Ale měl jste.“

Herrerovy tváře zrudly, ale na chviličku zaváhal. Ostatně tenhle chlápek Easter znal zákon nebo alespoň znal víc než oni. Možná, že přece jen udělal něco špatně. Možná, že existoval nějaký způsob, že by o něm Easter mohl podat informace a dát ho vyrazit z poroty. Možná, že by mohl upadnout v opovržení, být poslán do vězení nebo dostat pokutu.

A pak ho napadlo něco jiného. Nediskutovali snad o procesu oba? Samosebou! Jak by tedy Easter mohl soudci něco hlásit? Bylo jasné, že by riskoval, že se dostane do potíží sám, kdyby šel a opakoval něco, co slyšel v porotní místnosti. Herrera trochu okřál. „Nechte mne uvažovat. Vy to ženete k velkému rozsudku, k velkému počtu potrestaných nebo k něčemu podobnému.“

„Ne, pane Herrero. Na rozdíl od vás jsem se já ještě nerozhodl. Myslím, že jsme zatím slyšeli tři svědecké výpovědi, všechny ve prospěch žalobce, takže přijde ještě mnoho dalších. Myslím, že musíme počkat na všechny důkazy, z obou stran, a pak se teprve pokusit všechno si utřídit. Myslím, že to je to, co jsme slíbili udělat.“

„Ano, dobrá, tak já to také myslím. Já se dám přesvědčit, víte?“ A náhle se začal zajímat o noviny. Dveře se prudce otevřely, vešel pan Herman Grimes a poklepával před sebou slepeckou hůlkou. Za ním následovaly Lou Dellová a paní Grimesová. Nicholas jako obvykle vstal a předsedovi své poroty připravil kávu. Teď už to byl rituál.

Fitch civěl až do devíti na svůj telefon. Zmínila se přece, že dnes možná bude volat.

Nejenže si s ním pohrávala, ale určitě se ani nevyhýbala lžím. Protože si vůbec nepřál, aby na něho zase tak upřeně zírali, zamkl dveře a šel do předváděcí místnosti, kde potmě seděli dva jeho porotní experti, dívali se na převrácenou scénu na stěně a čekali, až v soudní síni dojde k nápravě. Někdo totiž kopl McAdooemu do nesprávného kufříku a kamera se o tři metry vychýlila. Porotci číslo jedna, dvě, sedm a osm byli mimo obraz a z paní Millie Dupreeové a Rikki Colemanové vzadu bylo viděl jen půlku.

Porota již dvě minuty zasedala, takže McAdoo byl přišpendlený k sedadlu a po svém mobilním telefonu nemohl sáhnout. Nevěděl tedy, že nějaký nemotora kopl pod stolem do nesprávného kufříku. Fitch před promítacím plátnem zaklel, vrátil se do kanceláře a napsal vzkaz. Dal jej dobře oblečenému poslíčkovi, který přeběhl ulici, vešel jako jeden ze stovky mladých spolupracovníků nebo zřízenců do soudní síně a písemný vzkaz nenápadně vsunul na stůl obhajoby.

Kamera se pohnula doleva a objevil se obraz celé poroty. McAdoo s ní však pohnul poněkud hrubě, takže odsekl půlku Jerryho Femandeze a Angelu Weeseovou, porotce číslo šest. Fitch zase nadával. Musel čekat až na dopolední přestávku, kdy se konečně s McAdooem telefonicky spojil.

Doktor Bronsky si odpočinul a byl připraven na další den učené přednášky o ničivých účincích tabákového kouře. Po probrání karcinogenů a nikotinu v tabákovém kouři se chystal přistoupit k dalším složkám zdravotnického významu, k dráždidlům.

Rohr nahrál na tvrdé smeče, Bronsky vyskočil a spustil. Tabákový kouř obsahuje mnoho různých složek čpavek, těkavé kyseliny, aldehydy, fenoly a ketony které mají dráždivě účinky na membrány sliznice. Opět opustil stanoviště svědka a přistoupil k čerstvě načrtnutému schématu horní části lidského trupu a hlavy, který ukazoval porotě dýchací trakt, hrdlo, průdušnicové kanálky a plíce. V této části těla tabákový kouř stimuluje sekreci hlenu a zároveň zpomaluje jeho odstraňování, protože brzdí činnost řasinkové výstelky průdušinek.

Bronsky měl pozoruhodnou schopnost udržovat medicínský žargon na takové úrovni, aby mu průměrný laik rozuměl. Zpomalil kadenci vysvětlováním, co se děje v průdušinkách při vdechování tabákového kouře. Na přední stranu pultu soudcovské stolice byly připevněny další dva velké barevné obrázky a Bronsky po nich začal šermovat ukazovátkem. Vyložil porotě, že bronchiální kanálky jsou vystlány membránou opatřenou jemnými vlasovými vlákny, nazývanými řasinky, které se vlnovitě pohybují a kontrolují pohyb hlenu po povrchu membrány. Pohyb řasinek zbavuje plíce prakticky veškerého vdechnutého prachu a mikroorganismů.

Kouření, samozřejmě, tento proces narušuje. Jakmile si Bronsky s Rohrem byli docela jisti, že porotci vysvětlení předpokládaného procesu pochopili, rychle přikročili k přesnému výkladu, jak kouření porušuje filtrační proces a způsobuje všechny typy poškození dýchacího systému.

Přešli na hlen, membrány a řasinky.

První si v zadní řadě viditelně zívl Jerry Femandez. Pondělní noc strávil v jednom kasinu, kde se díval na fotbal a vypil toho víc, než plánoval. Vykouřil za den dva balíčky, ačkoli dobře věděl, jak je to nezdravé. Přesto však právě teď by jednu cigaretu potřeboval. Pak přišlo další zívání a v jedenáct třicet soudce Harkin poslal všechny ven na tolik potřebný dvouhodinový oběd.

Procházka centrem Biloxi byla Nicholasovou myšlenkou, jednou z těch, které v pondělí sdělil písemně soudci Harkinovi. Zdá se být absurdní držet je zavřené v malé místnosti po celý den bez naděje nadýchat se čerstvého vzduchu, jako by byly v sázce jejich životy anebo jim hrozilo napadení neznámými konspirátory, budou-li ponecháni volně na chodnících. Madam Lou Dellová, strážný Willis a další letargický strážný by prostě mohli dostat za úkol doprovázet je při procházce, řekněme kolem šesti až osmi bloků, přičemž by porotci měli, jako obyčejně, zakázáno s kýmkoli mluvit a vrátili by se společně třicet minut po obědě, až by se jim jídlo slehlo. Vypadalo to jako neškodná myšlenka a Harkin ji po delším uvažování přijal za vlastní.

Nicholas ukázal dopis paní Lou Dellové a ona po skončení oběda všem sdělila, že půjdou na plánovanou vycházku díky panu Easterovi, který napsal soudci. Za tak obyčejnou myšlenku Nicholas sklidil neskonalý obdiv.

Teplota venku nebyla ani pětadvacet stupňů, vzduch byl čistý a čerstvý a stromy dělaly, co mohly, aby změnily své barvy. Lou Dellová a Willis skupinu vedli a čtyři kuřáci Fernandez, Pudla, Stella Hulicová a Angela Weeseová ji uzavírali a zcela se oddávali hlubokému vdechování a dlouhému vydechování. K čertu s Bronskym i jeho hlenem a membránami, k čertu s Frickem a s jeho nechutnými obrázky lepkavých zčernalých plic pana Wooda. Teď byli venku. Sluneční světlo, slaný vzduch a ostatní podmínky byly pro kouření dokonalé.

Fitch poslal Doyla a místního operativce Joea Boye pořídit zdálky pár snímků exkurze.

Když Bronsky odpoledne pokračoval, už byl nudný. Ztratil schopnost vysvětlovat věci prostě a porotci ho přestali vnímat. Obdivuhodné, zřejmě drahé tabule a schémata jednotlivých částí a složek lidského těla jim začaly splývat. Šlo už o vysoce odborné otázky a odporně drazí porotní konzultanti ani nemuseli sledovat, jak jsou porotci otrávení. Bylo jisté, že Rohr se při svých právnických praktikách nevyvaroval přepísknutí.

Jeho Ctihodnost řízení brzy, již ve čtyři, odročila a vymluvila se, že si musí vyslechnout ještě nějaké návrhy a jiné věci, které se netýkají poroty. Propustila porotce s naléhavým varováním a napomínáním, která už znali nazpaměť a sotva je poslouchali. Byli štastni, že mohou vypadnout.

Obzvlášť potěšen, že může tak brzy odejít, byl Lonnie Shaver. Odejel přímo do svého supermarketu, deset minut odtud, zaparkoval na vyhrazeném místě vzadu, rychle prošel skladem v skryté naději, že přistihne nespolehlivého skladníka, jak si mezi zeleninou dává šlofíka. Měl kancelář nahoře nad mléčnými a masnými výrobky a mohl odtud dvouramenným zrcadlem přehlédnout celé přízemí.

V síti sedmnácti obchodů byl Lonnie jediný černý manažer. Vydělával za rok čtyřicet tisíc dolarů se zdravotním pojištěním a průměrným odvodem na důchod a za tři měsíce měl dostat přidáno. Kromě toho byl udržován v naději, že bude povýšen do funkce okrskového vedoucího s přihlédnutím k výkonu ve funkci manažera a uspokojivým výsledkům. Bylo mu řečeno, že společnost se obává povýšit černocha, ovšem písemně mu tyto námitky nesdělili.

Jeho kancelář byla stále otevřená a obvykle v ní pořád byl některý z půl tuctu jeho podřízených. Pomocný asistent ho pozdravil, kývl ke dveřím a zamračil se: „Máme hosty.“

Lonnie zaváhal a pohlédl k zavřeným dveřím vedoucím do velké místnosti užívané ke všemu možnému oslavám narozenin, schůzím personálu a návštěvám bossů. „Kdo je to?“ optal se.

„Hlavní kancelář. Chtějí tě vidět.“

Lonnie popadl dveře, zaklepal a hned vešel. Ostatně to byla jeho kancelář. Na konci stolu seděli tři muži s vyhrnutými rukávy nad hromadou papírů. Neochotně povstali.

„To je dobře, že tě vidím, Lonnie,“ začal Troy Hadley, syn jednoho z majitelů a jediný člověk, kterého znal. Hadley je všechny chvatně představil a potřásli si rukama. Ti druzí dva muži se jmenovali Ken a Ben, ale jejich příjmení si Lonnie zapamatoval až později. Dohodli se, že si Lonnie sedne na konec stolu do židle, kterou mu mladý Hadley ochotně uvolnil. Z jedné strany se posadil Ken a z druhé Ben.

Troy zahájil rozhovor, ale mluvil nějak nervózně. „Tak jak je v porotě?“

„Utrpení.“

„Dobrá. Podívej, Lonnie, důvod, proč jsme tady, je tenhle: Ken a Ben jsou z organizace zvané Super House, velké sítě v Charlotte. A můj děd a strýc se z mnoha důvodů rozhodli prodat této organizaci celou naši síť. Všech sedmnáct skladů a tři obchodní domy.“

Lonnie si všiml, že Ken a Ben pozorují i jeho dech, a proto zprávu přijal s kamennou tváří. Pokrčil jen slabě rameny. „No, a co?“ Nedokázal to však jen tak spolknout a přiměl se k dotazu: „Proč?“

„Z mnoha důvodů, uvedu alespoň dva hlavní. Dědovi je osmašedesát a AI je na operaci, jak víš. To je důvod číslo jedna. Důvod číslo dvě je fakt, že Super House nabízí velmi slušnou cenu.“ Zamnul rukama, jako by se už ani nemohl dočkat, až ty peníze bude moci utrácet. „Zkrátka a dobře, Lonnie, právě přišel vhodný čas to prodat.“

„To mne překvapuje, nikdy jsem…“

„Máš pravdu. Za čtyřicet let to v byznysu vytáhli z malého stánku s potravinami na společnost v pěti státech se šesti miliony ročního obratu. Ani se mi nechce věřit, že už hodili do ringu ručník.“ Přes veškerou snahu však Troy nedokázal nikoho ani trochu přesvědčit, že by byl nějak sentimentální, a Lonnie věděl proč. Byl to neschopný hlupák, bohatý snob, který hrál denně golf, ale před ostatními si hrál na odpovědného šéfa společnosti, který všechno táhne. Jeho otec a strýc prodávali společnost nyní, protože za pár roků, až by Troy převzal vládu, by se výsledek čtyřicetileté dřiny a šetrnosti rozplynul v závodních člunech a plážových rekvizitách.

Nastala pauza a Ben s Kenem se jen stále dívali na Lonnieho. Jednomu mohlo být pár let po čtyřicítce, měl špatně ostříhané vlasy a kapsy nadité lacinými propiskami. Snad to byl Ben. Druhý byl trochu mladší, lépe oblečený, výkonný typ s úzkou tváří a tvrdýma očima. Lonnie na ně pohlédl a bylo mu jasné, že je na něm řada, aby něco řekl.

„Tenhle obchod má být zrušen?“ zeptal se téměř odevzdaně.

Troy při této otázce vyskočil. „A co se ti stalo? Dobrá, dovol, abych tě ujistil, že o tobě jsme podali jen samé dobré reference, všechno po pravdě, a doporučili jsme, abys tu zůstal v téže funkci, kterou zastáváš.“ Ben i Ken jen velmi slabě přikývli. Troy sáhl po kabátě. „Ale to už teď není moje práce. Půjdu se trochu projít a vy si to, hoši, všechno prohovořte.“ A vypadl z místnosti jako blesk.

Z nějakého důvodu vyloudil jeho odchod na Kenových a Benových rtech úsměvy. Lonnie se zeptal: „Máte, chlapci, služební průkazy?“

„Jistě,“ přisvědčili, vytáhli z kapes průkazky a šoupli je na konec stolu. Ben byl ten starší, Ken ten mladší.

Ken byl také vedoucím této schůzky. Začal: „Jen pár slov o naší společnosti. Jsme z Charlotte, máme osmdesát skladů v Karolínách a Georgii. Super House je divizí Listing Foods, konglomerátu, který má základnu v Scarsdale a za poslední rok jeho obrat činil kolem dvou miliard. Je to veřejná společnost, napojená na NASDAQ. Asi jste o ní už slyšel. Já zastávám funkci viceprezidenta pro operace se Super House, Ben je ve funkci regionálního viceprezidenta. Expandujeme na jih a na západ a Hadley Brothers vypadají atraktivně. A proto jsme tady.“

„Vy tedy chcete tento obchod nadále držet?“

„Zatím určitě ano.“ Pohlédl na Bena, jako by měl říci víc.

„A co bude se mnou?“ zeptal se Lonnie.

Takřka v tandemu zrozpačitěli a Ben si vytáhl ze své sbírky propisku. Ken začal: „No, pane Shavere, musíte pochopit…“

„Říkejte mi Lonnie, prosím.“

„Jistě, Lonnie! Při akvizicích dochází k zásadním reorganizacím. To patří k byznysu. Místa se ruší i vytvářejí a mění.“

„A co s mým místem?“ naléhal Lonnie. Měl pocit, že to vypadá špatně a chtěl to mít za sebou.

Ken rozvážně vytáhl list papíru a tvářil se, že něco čte. „Je to dobré,“ řekl a papír založil. „Máte solidní popis.“

„A velmi silná doporučení,“ přišel na pomoc Ben.

„Rádi bychom vás v místě udrželi, zatím určitě.“

„Zatím určitě? Co to znamená?“

Ken pomalu položil papír na stůl, naklonil se kupředu a opřel se o lokty. „Chci být zcela upřímný, Lonnie. Vidíme vaši budoucnost u nás, v naší společnosti.“

„Je to mnohem lepší společnost než ta vaše dosavadní,“ dodal Ben. Špičkový tandem pracoval dokonale. „Poskytujeme vyšší platy, větší výhody, naturálie, pracovní příležitosti.“

„Lonnie, Ben i já se stydíme přiznat, že naše společnost nemá ve vedení žádného Afroameričana. Společně s našimi bossy bychom to rádi změnili, a to hned. Chceme to změnit s vámi.“

Lonnie studoval jejich výraz a potlačil tisíc otázek.

V jedné minutě se dostal z okraje nezaměstnanosti k vyhlídce na povýšení. „Nemám univerzitní diplom. A je to podmínka k…“

„Tady žádné podmínky neexistují,“ zarazil ho Ken. „Máte dva roky nižší střední školy a bude-li třeba, můžete si studium doplnit. Naše společnost za vás náklady na školu uhradí.“

Lonnie se musel usmát, úlevou i štěstím. Rozhodl se však jednat opatrně. Ty lidi neznal. Řekl tedy: „Poslouchám.“

Ken měl odpověď na všechno. „Studovali jsme personál Hadley Brothers. Dovolte mi říci… no, dejme tomu…, že většina lidí z hlavního i středního vedení se bude muset brzy poohlédnout po práci někde jinde. My jsme si vytipovali vás a ještě jednoho mladšího manažera z Mobile. Byli bychom rádi, kdybyste oba přijeli co nejdříve do Charlotte a strávili tam u nás pár dnů. Seznámíte se s našimi lidmi, poznáte naši společnost a promluvíme si o budoucnosti. Musím vás však upozornit, že nemůžete strávit zbytek života tady, v Biloxi, chcete-li povýšit. Musíte souhlasit, že se budete pohybovat po různých místech“

„S tím bych souhlasil.“

„Mysleli jsme si to. Kdy vás tam můžeme odvézt letadlem?“

Před očima se mu mihl obraz Lou Dellové, zavírající za nimi dveře, a zamračil se. Zhluboka vydechl a řekl s velkým zklamáním: „No jo, ale já jsem právě nyní vázán u soudu. Porotní povinnost. Jsem si jist, že vám o tom Troy řekl.“

Kena i Bena to zjevně zmátlo. „Snad je to jen na pár dní?“

„Ne. Proces je vyhlášen na měsíc a jsme v druhém týdnu.“

„Na měsíc?“ ujišťoval se Ben. „Co je to za proces?“

„Vdova po mrtvém kuřákovi žaluje tabákovou společnost.“

Oba reagovali téměř stejně a nenechali ho v pochybnostech o svých osobních názorech na takové soudní spory.

„Snažil jsem se tomu vyhnout“pospíšil si Lonnie ve snaze věc uhladit.

„Případ rizikového výrobku?“ znechuceně se otázal Ken. „No jo, něco takového.“

„A ještě další tři týdny?“ zeptal se Ben.

„Prý ano. Nechce se mi tam tvrdnout“poznamenal a odmlčel se.

Nastala dlouhá pauza, během níž si Ben otevřel nový balíček bristolek a jednu si zapálil. „Soudní procesy!“ vzdychl hořce. „Nás žaluje co týden nějaký mizerný ťulpas, který zakopne a upadne a pak to svádí na všechno možné. Minulý měsíc vybuchla při soukromé party v Rocky Mount láhev sodovky. Hádejte, kdo jim tu vodu prodal. Hádejte, kdo byl minulý týden žalován o náhradu deseti milionů. My a plnič lahví. Výrobní rizikovost.“ Dlouhé zabafání a pak rychlé hryzání nehtu na palci. V Benovi to vřelo. „Máte sedmdesátiletou ženu v Aténách, která prohlašuje, že ji píchlo v zádech, když se údajně snažila sundat plechovku s leštěnkou na nábytek. Její právník říká, že má právo na dvoutisícové odškodné.“

Ken se podíval na Bena, jako by chtěl, aby už sklapl, ale Ben se zřejmě snadno rozohňoval, když už byla věc na přetřesu. „Smradlaví advokáti,“ vyprskl a z nozder se mu vyvalil kouř. „Minulý rok jsme za pojištění proti riziku zaplatili tři miliony, vyhozené prachy jen proto, že kolem krouží hladoví advokáti.“

Ken ho zarazil: „Tak už dost!“

„Promiňte.“

„A co o víkendech?“ zeptal se Lonnie ustaraně. „Od pátečního odpoledne do nedělního večera jsem volný.“

„Právě jsem na to myslel. Řeknu vám, co uděláme. Pošleme pro vás jedno z našich letadel, aby vás v sobotu ráno vyzvedlo, a odvezeme vás a vaši paní do Charlotte, provedeme vás po hlavní správě a představíme našim bossům. Většina těch chlápků stejně o sobotách pracuje. Mohl byste tento víkend?“

„Jistě.“

„Hotovo. Zajistím letadlo.“

„Jste si jist, že to není v rozporu s procesem?“

„Pokud mohu předvídat, není.“

10

AŽ DOSUD POKRAČOVAL PROCES V UDIVUjící shodě s harmonogramem, ale ve středu ráno se zadrhl. Obhajoba předložila návrh na zamítnutí svědecké výpovědi doktora Hila Kilvana, známého montrealského odborníka v oboru statistických sumářů plicní rakoviny. Kolem tohoto návrhu se rozpoutala malá bitva. Wendalla Rohra a jeho tým tato taktika mimořádně rozezlila. Obhajoba se jako obvykle pokoušela nepřipustit svědecké výpovědi expertů žalující strany a po čtyři roky měla opravdu velké úspěchy v úsilí zdržovat řízení a pokoušet se jim zabránit. Rohr tvrdil, že Cable a jeho klient opět zdržují hru, a rozhněvaně žádal Harkina, aby na obhajobu uvalil sankce. Boj o sankce, v němž každá strana žádala pro tu druhou udělení finanční pokuty a soudce to dosud odmítal, propukl hned po zapsání zahajovacího soudního řízení. Ve většině velkých civilních procesů si vedlejší zápletka se sankcemi často vyžádala více času než vlastní záležitost.

Rohr křičel a dupal před prázdným porotním boxem a vysvětloval, že tento poslední návrh obhajoby je již jedenasedmdesátý „spočítejte si to, jedenasedmdesát!“ předložený k projednání tabákovou společností ve snaze zabránit přednesení důkazů. „Byly tu už návrhy vyloučit důkazy o jiných chorobách způsobených kouřením, předejít důkazům o příznacích, předložit důkazy o reklamě, vyloučit důkazy vyplývající z epidemiologických studií a statistických teorií, předem znemožnit reference o vyhláškách nedodržovaných žalovanou stranou, vyloučit důkazy o následných nebo nápravných opatřeních zavedených tabákovou společností, předejít přednesení důkazů z testování cigaret, vypustit určité části pitevních protokolů, vyloučit důkazy, že kuřáci propadají návyku, návrhy…“

„Viděl jsem ty návrhy, pane Rohre,“ přerušila ho Jeho Ctihodnost, když se zdálo, že by je Rohr mohl jmenovat všechny.

Rohr se však nedal. „A kromě těchto jedenasedmdesáti návrhů na vyloučení důkazů, jen si je spočítejte, Vaše Ctihodnosti, jedenasedmdesát, si dali zaregistrovat osmnáct návrhů na odročení!“

„I o tom velmi dobře vím, pane Rohre. Prosím, postupte dále!“

Rohr přistoupil ke svému stolu přecpanému dokumenty a pomocník mu podal tlustý svazek informací pro právního zástupce. „A obhajoba, samozřejmě, každou registraci doprovází jednou z těchto zatracených věcí,“ vykřikl a praštil svazkem na stůl. „Nemáme čas to číst, jak víte sám, protože příprava na soudní řízení vyžaduje mnoho práce. Naproti tomu oni mají tisíc právníků placených od hodiny a pracujících i na jiných, jak my říkáme, ztřeštěných návrzích, které budou nepochybně vážit tři kila a určitě nám zaberou spousty času.“

„Můžeme přejít k věci, pane Rohre?“

Rohr ho neposlouchal. „Protože nemáme čas to číst, Vaše Ctihodnosti, my to prostě zvážíme a naše zcela stručná odpověď bude předložena asi v tomto znění: ‚Prosím, dovolte, aby toto psané memorandum sloužilo jako reakce na tříkilové, typicky přehnané podání obhajoby na podporu jejího nejnovějšího frivolního návrhu.

Protože v soudní síni nebyli porotci, všichni zapomněli na úsměvy a způsobné, slušné chování. V tvářích všech hráčů bylo patrné napětí. Dokonce i úředníci a soudní zpravodaj vypadali podrážděně.

Rohr se svým legendárním temperamentem bouřil. Již dávno jej uměl využívat k získání výhody pro sebe. Jeho příležitostný přítel Cable si udržoval odstup, ale jazyk na uzdě nedržel. Nevázaná, jen volně kontrolovaná hádka strhla i diváky.

V devět třicet Jeho Ctihodnost uložila Lou Dellové, aby informovala porotce, že s návrhy skončil a že proces začne v několika okamžicích, asi v deset. Protože to bylo první zdržení, při němž se jim řeklo, že mají čekat, ačkoli se jim předtím nařídilo přijít, přijali to ještě dobře. Samovolně se vytvořily malé skupinky, v nichž nedobrovolně čekající lidé pokračovali v planém tlachání. Rozdíly byly jen v pohlaví, nikoli v rase. Muži se seskupovali na jednom konci místnosti, ženy na opačném. Kuřáci přicházeli a odcházeli. Jen Herman Grimes seděl stále na svém místě v čele stolu a metodou „hledej a najdi“ si ťukal na svém laptopu se slepeckým písmem. Bylo zřejmé, že se od rána probírá slovními popisy Bronskyho schémat.

Druhý laptop byl zapojen do zásuvky v rohu, kde si Lonnie Shaver na třech skládacích židlích zřídil nouzovou kancelář. Rozebíral seznamy potravinářského zboží, studoval inventury, revidoval sto jiných detailů a všeobecně byl spokojen, že ho ostatní ignorují. Nešlo o uzavřenost, jen o přílišnou starostlivost.

Poblíž Brailleova počítače seděl Frank Herrera nad posledními zprávami o kurzech v The Wall Street Journal a občas tlachal s Jerrym Fernandezem, který seděl u stolu naproti němu a studoval nejnovější sestavu Las Vegas na sobotních univerzitních hrách. Jediným mužským, který se bavil tlacháním se ženskými, byl Nicholas Easter. Dnešního dne klidně diskutoval o případu s Loreen Dukeovou, velkou žoviální černou dámou, pracující jako sekretářka na letecké základně v Keesleru. Jako porotce číslo jedna seděla vedle Nicholase a oba si navykli, že si během soudního řízení na účet téměř všech šeptali. Loreen bylo pětatřicet, neměla manžela, za to dvě děti a pěkné federální místo, o které v žádném případě nechtěla přijít. Svěřila se Nicholasovi, že i kdyby v kanceláři celý rok nebyla, nikdo by se o to nestaral. On jí zase vyprávěl divoké historky o podlém jednání tabákových společností v minulých procesech a svěřil se jí, že během dvou let právní školy nejdéle studoval žaloby proti tabákovým společnostem. Řekl, že toho z finančních důvodů nechal. Pečlivě tlumili hlas, aby jejich slova nedolehla k uším Hermana Grimese, který v této chvíli ťukal na laptopu

Cas ubíhal a v deset hodin Nicholas vyšel ze dveří a vyrušil Lou Dellovou ze čtení. Neměla ani ponětí, kdy pro ně soudce může poslat, takže prostě nebylo co dělat.

Nicholas si sedl na židli u tabule a začal probírat s Hermanem strategii. Nebylo to fér držet je zavřené při tak dlouhých prodlevách, jako byla tato. Podle Nicholasova názoru by měli dostat povolení opustit s průvodci budovu a udělat si ranní procházku, jakousi variantu té polední. Bylo dohodnuto, že Nicholas tento požadavek napíše a předá jej v polední přestávce soudci Harkinovi.

V deset třicet konečně odešli do soudní síně, kde byl vzduch ještě těžký žárem bojovného střetnutí. První osoba, které si Nicholas všiml, byl muž, nezvaný host v jeho bytě. Seděl v třetí řadě na žalobcově straně v košili s vázankou. Před sebou měl rozevřené noviny položené na opěradle sedadla přední řady. Byl sám a jen přihlížel, jak si porotci sedali. Nicholas se na něho nijak dlouho nedíval. Jen dva delší pohledy a byl s identifikací hotov.

Při vší své lstivosti a prohnanosti Fitch dělal i některé, stupidní věci. A poslat tohoto najatého bachaře do soudní síně byl právě jeden z takových riskantních činů jen s malým potenciálním přínosem. Co asi předpokládal, že uvidí nebo uslyší jiného, než co vidí či slyší tucet právníků, půl tuctu porotních konzultantů či plno jiných nohsledů, které si Fitch v soudní síni drží?

Ačkoli Nicholas byl přítomností onoho chlápka překvapený, hned začal přemýšlet, co udělat. Měl již předtím několik nápadů, podle toho, kde by se muž objevil. Soudní síň však byla překvapením, ale trvalo mu jen minutu, než si všechno v hlavě srovnal. Bylo bezpodmínečně nutné, aby soudce Harkin věděl, že jeden ze slídilů se angažuje tak přehnaně, že nyní sedí v soudní síni a předstírá, že je jen jedním z náhodných přihlížejících. Harkin musel vidět jeho tvář, protože později ji může uvidět znovu na Nicholasově videozáznamu.

Prvním svědkem byl doktor Bronsky, nyní již třetí den, ale poprvé, co předstoupil před obhajobu ke křížovému výslechu. Pan Durr začal pomalu, zdvořile, jakoby v úctě před velkým odborníkem, a položil mu několik otázek, na něž mohl odpovědět každý porotce. Všechno ostatní se však rychle změnilo. Jednal-li Cable s Dr. Miltonem Frickem přiměřeně, s Bronskym byl připraven bojovat.

Začal u více než čtyř tisíců složek, zjištěných v tabákovém kouři, jednu si vybral a ptal se, jak na plíce působí benzopyrén. Bronsky řekl, že neví, a pokusil se vysvětlit, že není možné zjistit poškození způsobené jednou z mnoha složek. A co s bronchiálními kanálky a membránami a řasinkami, jak na ně benzopyrén působí? Bronsky se pokusil vysvětlit ještě jednou, že účinky jediné složky tabákového kouře výzkum nemůže určit.

Cable bušil dál. Vytáhl další složku a nutil Bronskyho přiznat, že nemůže porotě říci, jak působí na plíce, bronchiální kanálky či membrány. Ani nespecificky, ovšem.

Rohr vznesl námitku, ale Jeho Ctihodnost námitku nepřipustila, poněvadž šlo o křížový výslech. Svědkovi lze předhodit prakticky vše, co je relevantní či alespoň trochu relevantní.

Doyle stále seděl na svém místě ve třetí řadě, vypadal otráveně a čekal na příležitost odejít. Měl nařízeno čekat na to děvče. Po čtyřech dnech by se snad už mělo něco dít. Okouněl po chodbě již téměř čtyři hodiny. Strávil tam celé odpoledne, seděl na bedně Dr. Peppera nedaleko prodejních automatů, tlachal s domovníkem a pozoroval přední dveře. V blízké kavárničce a lahůdkářství už zkonzumoval litry kávy. On, Pang a dva další byli zapřažení do těžkého úkolu a marnili čas, jen aby uspokojili svého bosse.

Po čtyřech dnech sezení na jednom místě, šest hodin denně, Nicholas pochopil smysl Fitchovy rutiny. Jeho lidé, ať už to byli porotní konzultanti či pobíhající operativci, se pohybovali po celé soudní síni. Posedávali osaměle i po skupinách a nenápadně přicházeli i odcházeli během krátkých přestávek v soudním řízení. Jen zřídkakdy spolu promluvili. Utkvěle pozorovali svědky a porotce a v dalších minutách to změnili a hleděli po oknech.

Nicholas věděl, že ten muž za chvíli odejde.

Napsal tedy krátké oznámení, lístek složil a požádal Loreen Dukeovou, aby jej zatím měla u sebe, ale nečetla. Pak ji požádal, aby se při krátkém přerušení křížového výslechu, když Cable nahlížel do svých poznámek, naklonila dopředu a podala lístek strážnému Willisovi, který stál u zdi a hlídal vlajku. Náhle probuzenému Willisovi chvilku trvalo, než se vzpamatoval, ale přece jen mu došlo, že má vzkaz donést soudci.

Doyle viděl, jak Loreen lístek podává, ale nevěděl, že je od Nicholase a že se týká jeho.

Soudce Harkin lístek bezmyšlenkovitě sebral, a když Cable ze sebe chrlil další otázky, přisunul si jej rukávem soudcovského hávu po stole blíž k sobě a pomalu jej otevřel. Byl od Nicholase Eastera, porotce číslo dvě, a stálo v něm:

Soudci:

Ten muž, tam nalevo, třetí řada zpředu v uličce, bílá košile, zelená vázanka, mne včera sledoval. Bylo to už podruhé, co jsem ho viděl. Mohli bychom zjistit, kdo to je?

Nicholas Easter

Jeho Ctihodnost mrkla nejdříve na Durra Cableho a teprve pak se podívala na slídila. Muž seděl o samotě a díval se dozadu na pult, jako by věděl, že ho někdo pozoruje.

Pro Fredericka Harkina to byl další zádrhel. Ve skutečnosti v tomto okamžiku nemohl vyvolat další incident, byť jen vzdáleně podobný tomu předchozímu. Měl jen omezené možnosti něco podniknout a čím víc situaci zvažoval, tím byla volba omezenější. Věděl také, že obě strany mají spoustu konzultantů, pomocníků a operativců šmejdících po soudní síni nebo v okolí. Pozoroval upřeně soudní síň a všiml si mnoha klidných pohybů u lidí, kteří byli v takových procesech zkušení a dobře věděli, jak se chovat, aby si jich nikdo nevšiml. Byl si jist, že by ten muž nejraději okamžitě zmizel.

Jakmile vyhlásí krátkou přestávku, muž se určitě vypaří.

Pro soudce to byla strašně vzrušující chvilka. Po všech těch pohádkách a povídačkách, které se tradovaly o jiných procesech, a po všem tom zřejmě planém varování porotců byl právě v tomto okamžiku v soudní síni jeden ze záhadných agentů, stopař, najatý jednou či druhou stranou, a monitoroval porotce.

Strážní v soudní síni jsou sice uniformovaní a ozbrojení, ale zpravidla naprosto neškodní. Mladší muži jsou určeni k boji s různými živly na ulicích, kdežto do služby u procesů se obvykle přidělují senioři, kteří jsou již před penzí. Soudce Harkin se rozhlédl, protože možnosti volby se ještě více scvrkly –

Byl tam Willis opírající se u vlajky o zeď, a zdálo se, že už zase upadl do svého běžného stavu polospánku. Z pravého koutku polootevřené pusy mu kapaly sliny. Dole za uličkou, přímo před Harkinem, ale nejméně o třicet metrů dál, střežili hlavní dveře Jip a Rasco. Jip právě seděl u dveří na zadní lavici, na špičce tlustého nosu měl brýle na čtení a prohlížel si místní noviny. Přede dvěma měsíci prodělal operaci kyčle, nevydržel dlouho stát, a proto měl dovoleno během jednání sedět. Rascq už měl dávno po padesátce a z celé sestavy byl sice nejmladší, ale nebylo známo, že by byl nějak rychlý a obratný. Mladší strážný, obvykle přidělený k hlavním dveřím, byl v tuto chvíli v atriu a obsluhoval detektor kovů.

Harkin požadoval, aby při předběžném zjišťování kompetencí navržených porotců byly uniformy všude, ale po týdnu svědeckých výpovědí původní vzrušení vyprchalo a teď už to byl jen další nudný civilní proces, ačkoli v sázce byly obrovské částky.

Po úvaze o použitelnosti svých jednotek se Harkin rozhodl, že se k cíli přibližovat nebudou. Rychle napsal vzkaz, chvilku jej držel v ruce, přičemž muže zcela ignoroval. Pak lístek posunul ke Glorii Laneové, okrskové úřednici, která seděla u malého stolku před pultem naproti stanovišti svědka. Vzkaz popisoval muže, instruoval Glorii, aby ho bedlivě, ale nenápadně pozorovala, pak aby vyklouzla postranními dveřmi a sehnala šerifa. Šerif tam měl další pokyny, bohužel však zcela zbytečně.

Po hodině sledování nelítostného křížového výslechu Dr. Bronsky ho se Doyle připravoval k odchodu. Děvče v dohledu nikde nebylo a už se ani nedalo očekávat, že by se objevilo. Rozkazy prostě splnil a kromě toho se mu nelíbilo posunování vzkazů po pultě. Klidně složil noviny a nikým neobtěžován vyšel ze soudní síně. Harkin jen přihlížel a nemohl uvěřit vlastním očím. Již popadl pravou rukou svůj zapnutý mikrofon, jako by chtěl na chlapa zařvat, aby zůstal stát, sedl si a odpověděl na nějaké otázky. Zachoval si však chladnou hlavu. Vždyť byla naděje, že se muž vrátí.

Nicholas pohlédl na Jeho Ctihodnost a oba dva byli zklamaní. Cable se mezi otázkami chvilku odmlčel a soudce náhle poklepal kladívkem. „Desetiminutová přestávka. Myslím, že porotci potřebují krátké přerušení“

Willis předal Lou Dellové vzkaz, ona vsunula hlavu do škvíry pootevřených dveří a zeptala se: „Pane Eastere, mohu vás na minutku vyrušit?“

Nicholas následoval Willise bludištěm úzkých chodeb až ke dveřím, které vedly do Harkinových komnat. Soudce byl sám, vysvlečený z hávu a v ruce držel koflík s kávou. „Prosím, posaďte se, pane Eastere,“ mávl přes nacpaný stůl směrem ke křeslu. Místnost nebyla jeho stálou pracovnou, ve skutečnosti se nyní o ní dělil se dvěma jinými soudci, kteří seděli v soudní síni. „Kávu?“

„Ne, děkuji.“

Harkin klesl do svého křesla, nahnul se dopředu a opřel o lokty. „Teď mi řekněte, kde jste toho muže viděl?“

Nicholas se rozhodl nechat si videozáznam na důležitější okamžik. Již si pečlivě naplánoval příští děj. „Včera, po odročení, jsem šel pěšky domů. Zastavil jsem se za rohem u Mikeše, abych si dal zmrzlinu. Vešel jsem a ohlédl se. Uviděl jsem toho chlápka na chodníku, jak nahlíží dovnitř. Neviděl mne, ale uvědomil jsem si, že já jsem ho už předtím někde viděl. Vzal jsem si zmrzlinu a odcházel. Myslel jsem si, že mne ten chlápek sleduje, a proto jsem se otočil, šel zpět a přitom udělal několik kliček. Naprosto bezpečně jsem ho přistihl, že mne stopuje.“

„A už jste ho viděl předtím?“

„Ano, pane. Pracuji v obchodě s počítači na promenádě. Jednoho večera se tento chlápek, určitě tentýž, zastavil u dveří a nahlížel dovnitř. Později jsem si udělal přestávku a on se objevil na druhém konci stromořadí, kde jsem pil kolu.“

Soudce ožil a uhladil si vlasy. „Buďte ke mně upřímný, pane Eastere, zmínil se i někdo z vašich kolegů o něčem takovém?“

„Ne, pane.“

„Řeknete mi, kdyby něco řekli?“

„Určitě.“

„Na tomhle malém rozhovoru, který spolu vedeme, není nic špatného, a kdyby se zase něco dělo, musím o tom vědět.“

„Jak se s vámi mám kontaktovat?“

„Pošlete prostě vzkaz po Lou Dellové. Napište jen, že potřebujete se mnou mluvit. Neudávejte důvody, protože člověk nikdy neví! Mohla by si to přečíst.“

„Dobře.“

„Dohodnuto?“

„Jistě.“

Harkin zhluboka nabral dech a zalovil v otevřeném kufříku. Našel noviny a posunul je po stole. „Viděl jste tohle? Je to dnešní Wall Street Journal.“

„Ne, nečetl jsem to.“

„Dobrá. Je tam velký článek o tomto procesu a o možných důsledcích, které verdikt ve prospěch žalobce může mít pro tabákový průmysl.“

Nicholas si nemohl dovolit, aby propásl příležitost. , Journal tu čte jen jedna osoba.“

„Kdo je to?“

„Frank Herrera. Čte je každé ráno. Stránku po stránce.“

„A dnes ráno?“

„Ano. Když jsme čekali, četl si každé slovo dvakrát.“

„Komentoval něco?“

„Ne, pokud vím.“

„Zatraceně!“

„Ale to nevadí,“ namítl Nicholas a díval se na zed.

„Proč ne?“

„Protože on už je rozhodnut.“

Harkin se znovu naklonil dopředu a tvrdě se podíval přivřenýma očima. „Co tím myslíte?“

„Podle mého názoru neměl být vůbec do poroty vybrán. Nevím, jak odpověděl na písemné otázky, ale rozhodně neřekl pravdu, jinak by tady nebyl. A já si přesně pamatuji ty otázky, na něž jsme měli odpovědět při předběžném šetření.“

„Poslouchám.“

„Dobrá, Vaše Ctihodnosti, ale nerozčilujte se. Mluvil jsem s ním včera brzy ráno. Byli jsme v porotní místnosti sami dva a nediskutovali jsme speciálně, přísahám, o tomto procesu. Nějak jsme se motali kolem cigaret. Frank před lety přestal kouřit a jsou mu nesympatičtí všichni, kdo to nedokážou rovněž. Je to penzionovaný voják, víte, dosti přísný a tvrdý vůči…“

„Já jsem bývalý námořník.“

„Promiňte, mám sklapnout?“

„Ne, pokračujte.“

„Dobrá, ale znervózňuje mne to a rád kdykoli přestanu!“

„Já vám řeknu, kdy přestat.“

„Jistě, dobře tedy. Podle Frankova názoru každý, kdo vykouří tři balíčky denně, si zaslouží to, co dostane. Bez jakýchkoli sympatií. Trochu jsem se s ním dohadoval a on mne obvinil, že chci přiřknout ve prospěch žalobce soudní rozhodnutí o obrovském postihu.“

Pro soudce to bylo tvrdé, trochu se v židli sesul, svěsil ramena a protřel si oči. „To je opravdu velkolepé!“ zamumlal.

„Promiňte, pane soudce!“

„Ne, ne, žádal jsem vás o to.“ Opět si sedl zpříma, znovu si prsty upravil vlasy a přinutil se k úsměvu: „Podívejte, pane Eastere! Nežádám po vás, aby se z vás stal práskač, ale zajímám se o tuhle porotu kvůli velkým tlakům zvenčí. Tento typ procesu má špinavou historii. Uvidíte-li nebo uslyšíte cokoli, byť jen vzdáleně spojené s nedovolenými kontakty, dejte mi, prosím, vědět. Dohodněme se o tom!“

„Jistě, pane soudce!“

Článek na titulní straně Journalu napsal Agner Layson, starší reportér, který proseděl v soudní síni většinu času při výběru poroty a celou dobu svědeckých výpovědí. Layson se ve své novinářské praxi po deset let zabýval právem a byl už v mnoha soudních síních. Jeho článek, první z celé série, podával základní informace o případu a údaje o hráčích. Neobsahoval ani názor, jak proces pokračuje, ani úvahu o tom, kdo vyhrává či ztrácí. Bylo v něm jen nestranné shrnutí značně přesvědčivých lékařských důkazů, které dosud předložil žalobce.

V reakci na článek akcie Pynexu po zahajovacím zazvonění na burze klesly o dolar, ale v poledne se již zase dostatečně zotavily a upravily. Soudilo se, že je krátká bouřka jen provětrala.

Článek však vyvolal záplavu telefonických hovorů z makléřských domů v New Yorku s jejich analytiky na území Biloxi. Minuty bezvýznamného klábosení vzrostly na hodiny beznadějných spekulací a uštvané dušičky v New Yorku se vyptávaly, vyšetřovaly a uvažovaly o jediné otázce, která je zajímala: „Co bude dělat porota?“

Mladí muži a ženy pověření monitorováním procesu a prognózováním chování poroty, neměli společný záchytný bod.

11

Křížový výslech Bronskyho skončil ve čtvrtek pozdě odpoledne a v pátek ráno se náhle ozvala Marlee. Konrád zachytil první volání v sedm pětadvacet, přepojil rychle na Fitche, který byl na telefonu ve Washingtonu, a pak poslouchal z reproduktoru, jak to spolu hrají. „Dobré jitro, Fitchi,“ začala sladce.

„Dobré ráno, Marlee,“ odpověděl Fitch šťastným hlasem a snažil se být co nejpříjemnější. „A jak se máte?“

„Báječně. Číslo dvě, Easter, bude mít na sobě světle modrou džínovou košili, vyrudlé džínové kalhoty, bílé ponožky, staré běžecké boty, nikesky, myslím. Přinese si výtisk ‚Rolling Stone‘, říjnové vydání. Na obálce je šiška sekané. Máte to?“

„Ano. Kdy se můžeme sejít a promluvit si?“

„Až budu hotova. Sbohem!“ Zavěsila. Bylo zjištěno, že volala z haly motelu v Hattiesburgu, stát Mississippi, nejméně devadesát minut jízdy vozem z Biloxi.

V kavárničce, tři bloky od Easterova bytu, seděl Pang a chvilkami se loudal ve stínu stromů asi pětačtyřicet metrů od staré přístavní hráze Beetle. Easter vyšel z předního vchodu v sedm pětapadesát přesně podle rozvrhu a nastoupil obvyklou pětadvacetiminutovou procházku k soudnímu dvoru. Zastavil se na rohu v potravinářství a opět si tu koupil noviny a kávu.

Samozřejmě byl oblečen přesně tak, jak slíbila Marlee.

Její druhý telefonický hovor přišel také z Hattiesburgu, ovšem z jiného čísla. „Mám pro vás další tip, Fitchi. A bude se vám zamlouvat.“

Fitch zatajil dech: „Poslouchám“

„Až dnes porotci přijdou, nesednou si. Co si myslíte, že asi budou dělat?“

Fitchovi ztvrdl mozek a nemohl ani pohnout rty. Věděl, že ona ani nečeká, že ho něco napadne. Řekl tedy: „Já se poddám.“

„Budou skládat Slib věrnosti.“

Fitch vrhl na Konrada rozdivočelý pohled.

„Máte to, Fitchi?“ zeptala se téměř posměšně.

„Jo.“

Linka zmrtvěla.

Její třetí telefonát směřoval do právnických kanceláří Wendalla Rohra, který však byl podle sekretářky příliš zaměstnán a nebyl k zastižení. Marlee to‘ samozřejmě plně chápala, ale sdělila, že má pro pana Rohra důležitou zprávu. Pošle ji asi za pět minut faxem. Sekretářka měla tedy být tak laskavá, přijmout ji a odevzdat do rukou panu Rohrovi, než odejde k soudu. Sekretářka ochotně souhlasila. Za pět minut našla v přihrádce faxu papír bez přenosového čísla i bez údajů, odkud či od koho přišel. Byla na něm vytištěna slova:

W. R.: Porotce číslo 2, Easter, bude mít dnes na sobě modrou džínovou košili, vyrudlé džíny, bílé ponožky a staré nikesky.

Má rád Rolling Stone a bude dokazovat, jaký je patriot.

M. M.

Sekretářka s tím vpadla do Rohrovy kanceláře, kde šéf balil pro dnešní boj obrovskou kabelu. Přečetl si vzkaz, vyslechl sekretářku a zavolal do své rady, že svolává naléhavou schůzi.

Nálada nebyla nijak veselá, zvláště u těch dvanácti lidí držených u soudního řízení proti své vůli. Byl však pátek! Když se sešli a vzájemně pozdravili, jejich tlachání se rozběhlo na plné obrátky. Nicholas si sedl ke stolu vedle Hermana Grimese a naproti

Franku Herrerovi a čekal, až se plané tlachání utiší. Díval se na Hermana, který byl zabrán do práce na svém laptopu. „Hej, Hermane, mám nápad.“

Hermanova paměť teď už měla všech jedenáct hlasů zafixovaných. Však také jeho žena strávila hodiny tím, že mu k tomu dodávala patřičné popisy. Easterův tón řeči znal zvlášť dobře.

„Ano, Nicholasi.“

Nicholas zvýšil hlas ve snaze upoutat pozornost všech. „Když jsem byl ještě malý kluk, chodil jsem do malé soukromé školy, kde nás učili, abychom každý den začínali Slibem věrnosti. Stále vidím tu vlajku v časném ránu a chce se mi ten slib skládat.“ Většina porotců poslouchala, jen Pudla vyšla ven dát si čouda. „A v soudní síni máme krásnou vlajku, hned tam za soudcem. Stačí, když se po příchodu neposadíme a budeme se na ni dívat.“

„Já o ní nevím,“ podotkl Herman.

„Nechtěli byste skládat Slib věrnosti tamhle venku, na dvoře?“ otázal se Herrera, penzionovaný plukovník.

„Proč ne? Třeba jednou za týden?“

„Na tom není nic špatného,“ přidal se Jerry Fernandez, který byl už tajně pro věc získán.

„Ale co tomu řekne soudce?“ optala se paní Gladys Cardová.

„Proč by mu to mělo dělat vrásky? A proč by to mělo vůbec někoho vzrušovat, postojíme-li chvíli a vzdáme čest vlajce?“

„Není to snad zase nějaká hra?“ zeptal se plukovník.

Nicholase to náhle velmi ranilo. Pohlédl přes stůl s bolestí v očích: „Můj otec padl ve Vietnamu, víte? Byl vyznamenán. A ta vlajka pro mne znamená hodně.“

A tím bylo vše zpečetěno.

Když vcházeli po jednom do dveří, soudce Harkin je zdravil milým pátečním úsměvem. Byl připraven spustit s běžnou rutinou o nedovolených kontaktech a pokračovat ve svědeckých výpovědích. Okamžitě si však všiml, že si porotci nesedají jako obvykle. Zůstali stát a když všech dvanáct bylo u svých sedadel, zahleděli se na zed po jeho levici za stanoviště svědka. Položili si ruku na srdce. Easter se ozval první a zaníceně začal předříkávat Slib věrnosti. Ostatní se přidali.

Harkin tomu v první reakci prostě nemohl uvěřit. Byla to skutečně ceremonie, jakou dosud nezažil ani v soudní síni, ani u skupiny právníků. Ačkoli o něčem takovém nikdy neslyšel, najednou měl dojem, že už to někde musel všechno slyšet i vidět. Nebylo to ovšem ani součástí denního rituálu, nedal k tomu svolení a opravdu to ani nebylo v žádné učebnici či příručce. Po tomto otřesu je chtěl v prvním impulzu zarazit, setřít a později si s nimi o tom promluvit. Pak si náhle uvědomil, jak by bylo hrozně nevlastenecké a možná i naprosto nepochopitelné, kdyby přerušil skupinu občanů v okamžiku, kdy v dobré vůli vzdávají čest své vlajce. Pohlédl na Rohra a Cableho a neviděl nic než otevřené pusy a skleslé sanice.

Tak tedy jen stál. Asi v polovině slibu se však předklonil, napřímil, otočil se ke zdi, až kolem něho zavlál černý háv, přitiskl si ruku na hruď a přidal se k recitaci.

Porotci i soudce vzdávající čest pruhům a hvězdám náhle zapůsobili na všechny ostatní jako příkaz připojit se také. Zejména na právníky, kteří nemohli vyslovit svou nelibost, ani dát najevo nejmenší náznak neloajálnosti. Proto rychle vyskočili, odkopli kufříky a odstrčili židle dozadu. Gloria Laneová, soudní úřednice, soudní zpravodaj i Lou Dellová sedící daleko na konci první řady rovněž povstali, otočili se k vlajce a začali odříkávat slib. Vroucnost však ztrácela intenzitu někde za třetí řadou diváků, což náhodou uchránilo Fitche, že nemusel stát jako skautské vlče a mumlat slova, která si už ani dobře nepamatoval.

Seděl v zadní řadě mezi Josém a Hollym, sympatickým mladým spolupracovníkem. Pang byl venku v atriu a Doyle zpátky na bedně Dr. Peppera v prvním patře poblíž automatů s kolou. Byl oblečen jako dělník, žertoval s údržbáři a pozoroval přední dveře.

Fitch se díval a poslouchal naprosto ohromen. Pohled na spontánní iniciativu a kolektivní jednání poroty, ovládající v takové míře celou soudní síň, byl prostě k neuvěření. A fakt, že Marlee věděla, že k tomu dojde, byl zarážející až příliš.

Ale skutečnost, že tu hru zřejmě režírovala ona, rozněcovala. Alespoň Fitche, ačkoli měl jen matnou představu o tom, co se bude dít dál. Úplně zaskočen se cítil Wendall Rohr. Pohledem na Eastera, oblečeného přesně tak, jak bylo slíbeno, nesoucího přesně týž časopis, který si položil pod židli a pak vedl při slibu kolegy porotce, byl tak omráčen, že stačil sotva odříkávat poslední slova. Mumlal je a na vlajku se přitom ani nepodíval. Třeštil oči na porotu, zvláště na Eastera, a uvažoval, co se, dočerta, bude dít dál.

Když se poslední věta „… a spravedlnost pro všechny“ odrazila od stropu, porotci jako jeden muž zasedli do křesel a rychle se rozhlédli po soudní síni, aby posoudili reakci.

Soudce Harkin si upravil háv, urovnal papíry a zdálo se, že se rozhodl zahájit jednání, jako by předpokládal, že všichni porotci jsou k tomu připraveni také. Co mohl říci? Uběhlo třicet sekund.

Většina právníků byla v skrytu duše v rozpacích nad tím dětinským projevem vlastenectví. Ale co, jsou-li spokojeni porotci, budou spokojeni i oni. Pouze Wendall Rohr se stále jen díval, jako by ztratil řeč. Teprve když ho spolupracovník pošfouchl, pustil se s ním šeptem do debaty. A Jeho Ctihodnost začala rychle probírat standardní připomínky a otázky k porotě.

„Doufám, že jsme připraveni na dalšího svědka,“ otázal se soudce ve snaze urychlit jednání.

Rohr ještě jako omámený vstal: „Žalobce povolává doktora Hilo Kilvana.“

Když přiváděli dalšího experta z místnosti pro svědky, Fitch pokojně vyklouzl ze soudní síně a José ho rychle následoval. Šli dolů ulicí do bývalého šestákového obchodu.

Dva porotní konzultanti v předváděcí místnosti mlčeli. Jeden pozoroval na hlavní obrazovce úvodní vyšetřování Dr. Kilvana, druhý sledoval na menším monitoru nahrávku Slibu věrnosti. Fitch zabalancoval nad monitorem a zeptal se: „Kdy to bylo naposled, co jste něco takového viděl?“

„To Easter,“ hlesl nejbližší expert. „Ten je k tomu přiměl.“

„Samozřejmě,“ vyštěkl Fitch. „Viděl jsem to v soudní síni ze zadní řady.“ Fitch, jako obvykle, nehrál poctivě. Nikdo z těchto konzultantů nevěděl o Fitchových telefonátech s Marlee, protože Fitch se o informace s každým nedělil, kromě svých agentů Swansona, Doyleho, Panga, Konrada a Hollyho.

„Tak! A co to udělá s vaší počítačovou analýzou?“ otázal se Fitch s těžkým sarkazmem.

„Je to v pekle.“

„Myslím si přesně totéž! Pozorujte dál.“ Práskl dveřmi a odešel do své kanceláře.

Přímý výslech Dr. Hilo Kilvana prováděl nový žalobcův právník, Scotty Mangrum z Dallasu. Mangrum vydělal těžké peníze žalobou proti petrolejářským společnostem kvůli toxickým deliktům a nyní se úporně věnoval spotřebnímu zboží, které vyvolává smrtelné škody na zdraví. Byl po Rohrovi první z právníků, který vložil milion dolarů do Woodova procesu. Shodli se na tom, že Dr. Kilvan je velmi zběhlý ve statistických sumářích rakoviny plic.

V uplynulých čtyřech letech věnoval bezpočet hodin rozboru všech možných studií a zpráv o tomto tématu, hodně cestoval a stýkal se s odborníky. Rohr velmi pečlivě a bez ohledu na náklady vybral Dr. Kilvana, aby přijel do Biloxi a podělil se s porotou o své znalosti.

Dr. Kilvan mluvil dokonale anglicky, ale jeho uvažování nad správnými výrazy a nezvyklý přízvuk působily na porotu stále zvláštním dojmem. Jen málo jiných okolností mohlo být pro soudní síň přesvědčivějších než vystoupení odborníka, který přijel z velké dálky, měl exotické jméno a navíc i přízvuk. Dr. Kilvan byl z Montrealu, kde žil uplynulých čtyřicet let. Již jen fakt, že byl cizinec, zvyšoval jeho důvěryhodnost. Porota jím byla unešena mnohem dříve, nežli se dostal ke svědecké výpovědi. Kilvan s Mangrumem společně přednesli děsivý úvod, přičemž kladli zvláštní důraz na svazky knih publikovaných Dr. Kilvanem a věnovaných statisticky zjištěné pravděpodobnosti plicní rakoviny.

Po posledním dotazu Durr Cable uznal, že Dr. Kilvan je kvalifikován v tomto oboru svědčit. Scotty Mangrum mu poděkoval a začal s první studií srovnávající poměr úmrtnosti na plicní rakovinu mezi nekuřáky a kuřáky cigaret. Dr. Kilvan studoval tuto otázku na montrealské univerzitě dvacet let. Když porotě vysvětlil základy svého výzkumu, usedl ke krátkému odpočinku do křesla. Studoval skupiny mužů a žen z celého světa, ale především z Kanady a ze Spojených států. Zjistil, že u Američanů kouřících po deset let patnáct cigaret denně je riziko onemocnění rakovinou plic desetkrát větší než u nekuřáků. Vzroste-li množství vykouřených cigaret na dva balíčky denně, jako u Jacoba Wooda, zvýší se riziko oproti nekuřákům pětadvacetkrát.

Názorná vyobrazení v jasných barvách byla pověšena na tři troj nožky a Dr. Kilvan na nich porotcům pečlivě a bez jakéhokoli spěchu demonstroval své poznatky.

Další studií bylo srovnání poměru úmrtnosti na plicní rakovinu podle způsobu kouření. Dr. Kilvan vysvětlil základní rozdíly mezi kouřem z lulky a doutníku a uvedl poměry rakoviny u amerických mužů, kteří takto tabák kouří. O těchto srovnáních publikoval dvě knihy a byl zcela připraven ukázat porotě další sérii obrazů a grafů. Jejich počet ovšem přehnal, takže porotcům začaly splývat před očima.

První osobou, která nervózně sebrala ze stolu talíř a odnesla si jej do rohu, byla Loreen Dukeová. Balancovala s talířem na kolenou a jedla o samotě. Protože se obědy objednávaly podle jídelního lístku každé ráno v devět a protože Lou Dellová a strážný Willis, personál v 0’Reillyho lahůdkářství a všichni, kdo se o podávání jídla starali, měli nařízeno, aby jídlo bylo na stole úderem dvanácté, bylo třeba zavést určitý řád. Kromě jiného byl stanoven i zasedací pořádek. Loreen bylo určeno místo u stolu naproti Stelle Hulicové, která při jídle mlaskala a mluvila s plnou pusou. Stella byla špatně oblečený společenský šplhavec. Většinu života pracovala jen občas, ale beznadějně všech jedenáct porotců přesvědčovala, že ona a její manžel Cal, penzionovaný instalatér, mají víc než ostatní. Cal měl hotel, Cal měl ubytovací komplex a Cal měl umývárnu aut. Měli i jiné investice a většinu z nich dokázala vyplivovat i s jídlem, jako by to k sobě patřilo. Podnikali zájezdy, prostě neustále cestovali, nejraději měli Řecko. Cal měl letadlo a několik člunů.

Podle poznatků všeobecně rozšířených po celém Pobřeží měl Cal před několika málo lety starý člun pro lov garnátů a pašoval v něm z Mexika marihuanu. Ať už to byla pravda či nikoli, Hulicovi teď byli při penězích a Stella tím obtěžovala všechny, kdo ji poslouchali. Mlela o tom s nechutným, na Pobřeží neobvyklým nosovým přízvukem a čekala, až si všichni nacpou jídlem ústa a kolem stolu se rozhostí hluboké ticho.

Pak prohodila: „Pevně doufám, že dnes skončíme brzy. Jedeme s Calem na víkend do Miami. Je tam několik nových pohádkových obchodů.“ Všichni sklonili hlavy, protože nesnesli pohled na roládu servírovanou v půli oběda, nacpanou do pusy a vyčuhující mezi zuby. Každou slabiku doprovázelo křoupání jídla.

Loreen odešla, ještě než pozřela první sousto. Rikki Colemanová ji následovala s chatrnou omluvou, že nemůže sedět u okna. Lonnie Shaver náhle potřeboval pracovat i při obědě. Omluvil se a schoulený u svého počítače okusoval porci kuřete. „Doktor Kilvan je působivý svědek, že?“ pronesl Nicholas k porotcům, kteří zůstali sedět u stolu. Někteří pohlédli na Hermana, který jedl svůj obvyklý krocaní sendvič z bílého chleba, bez majonézy či hořčice nebo jiného ochucení, aby si jej mohl vkládat mezi rty a do úst. S nařezanými kousky krocaního sendviče a hromadou smažených brambůrků mu to šlo dobře, ačkoli na jídlo neviděl. Herman na sekundu zpomalil pohyb čelistí, ale neřekl nic.

„Tyto statistiky lze jen těžko ignorovat,“ dodal Nicholas a usmál se na Jerryho Fernandeze. Byl to svévolný pokus vyprovokovat předsedu poroty.

„Tak dost!“ zarazil je Herman.

„Dost čeho, Herme?“

„Dost řečí o procesu. Nařízení soudce znáte.“

„Ach, ale soudce tu není, že, Herme? A ani nemá možnost dovědět se, o čem spolu diskutujeme, či ano? Jedině, že byste mu to řekl.“

„Ale já bych to právě mohl udělat.“

„Dobře, Herme. A o čem byste se chtěl bavit?“

„O čemkoli, jen ne o procesu.“

„Řekněte si téma. Fotbal, počasí…“

„Na fotbal se nedívám.“

„Ha, ha.“

Nastalo těžké ticho, přerušované jen Stellou Hulicovou žvýkající jídlo plnou pusou. Rychlá výměna názorů mezi oběma muži ji zjevně rozčilila, takže začala žvýkat ještě rychleji.

Jerry Fernandez však už toho měl dost. „Mohla byste, prosím, přestat při jídle takhle mlaskat?“ vyštěkl zlostně.

Stellu to zasáhlo uprostřed sousta, s pusou otevřenou a plnou jídla. Díval se na ni, jako by ji chtěl plácnout. Pak si zhluboka povzdechl: „No dobře, omlouvám se! Bylo to jen proto, že máte u stolu tak hrozné způsoby.“

Stella na okamžik strnula a upadla do rozpaků. Pak zaútočila. Tváře jí zrudly a podařilo se jí polknout velkou porci, kterou měla v puse. „Možná, že já zase nesnáším ty vaše!“ prskla naježeně a všechny hlavy se zase rychle sklonily. Všichni chtěli, aby ten okamžik byl už za nimi.

„Já alespoň jím klidně a mám jídlo v puse,“ poznamenal Jerry. Uvědomil si, že mluví dětinsky.

„Já také,“ odsekla Stella.

„Ne, vy ne,“ přidal se plukovník, který měl tu smůlu, že seděl vedle Loreen Dukeové a naproti Stelle. „Děláte větší brajgl než tříleté dítě.“

Herman si hlasitě odkašlal: „A všichni se teď zhluboka nadechněte a nechte nás v klidu dojíst!“

Nepadlo už ani slovo a všichni se snažili dojíst oběd. První odešli do kuřácké místnosti Jerry a Pudla. Nicholas Easter je následoval. Sice nekouřil, ale potřeboval změnit vzduch. Začalo slabě pršet a odpolední procházka musela být zrušena.

Sešli se v malé čtvercové místnosti se skládacími židlemi a otevřeli okno. Brzy se k nim připojil nejklidnější z porotců, Angela Weeseová. Stella, čtvrtý kuřák, byla uražená a rozhodla se čekat vzadu.

12

Pudla nebyla proti tomu bavit se o procesu, ani Angela. Co jiného ještě měli společného? Zdálo se, že všichni souhlasí s Jerrym. Každý ví dobře, že cigarety způsobují rakovinu. Jestliže někdo kouří, pak to tedy dělá jen na vlastní riziko. Proč by se měly dávat miliony dědicům zemřelého člověka, který kouřil pětatřicet let? Měl sám nejlíp vědět, co dělá.

Ačkoli Hulicovi toužili po malém kouzelném tryskáči s koženými sedadly a dvěma piloty, museli se zatím spokojit se starou dvoumotorovou česnou. Cal s ní ovšem dovedl létat jen za denního světla a když nebyly mraky. Neměl odvahu letět v noci, zejména do tak frekventovaného místa jako Miami. Nastoupili tedy na městském letišti v Gulfportu do pravidelné linky do At lanty a odtud letěli první třídou na mezinárodní letiště Miami. Cestou do sebe Stella kopla za necelou hodinu dva koktejly martini a sklenici vína. Byl to dlouhý týden a z plnění občanské povinnosti měla pocuchané nervy.

Zavazadla si přehodili do taxíku a odjeli do Miami Beach, kde se zapsali v novém Sheratonu.

Marlee je sledovala. Seděla za nimi v pravidelné lince a pak s nimi letěla ve druhé třídě i z Atlanty. Potulovala se hotelovou halou, až se ujistila, že se zapsali. Její taxík na ni čekal. Pak si našla pokoj v rekreačním hotelu na pobřeží asi o dva kilometry dál. Čekala až téměř do jedenácti hodin večer, než zavolala.

Stella byla unavená a prostě chtěla pití a večeři do pokoje. A hodně pití! Nakupovat bude zítra, dnes potřebuje tekutiny. Když zazvonil telefon, byla roztažená na posteli a sotva vnímala. Cal jen v padajících boxerkách vzal telefon: „Haló?“

„Pane Hulic,“ ozval se velmi úsečný, profesionální hlas mladé ženy. „Musíte být opatrný.“

„Řekněte, oč jde!“

„Jste sledován.“

Cal si protřel zarudlé oči. „Kdo je tam?“

„Poslouchejte dobře, prosím. Nějací muži pozorují vaši ženu. Jsou tady, v Miami. Vědí, že jste letěl linkou „76 z Biloxi do Atlanty, pak Deltou, let 533, do Miami a přesně vědí, v kterém jste nyní pokoji. Sledují každý váš pohyb.“

Cal hleděl na telefon a popleskal se lehce po čele. „Počkejte minutku, já…“

„A pravděpodobně zítra začnou odposlouchávat váš telefon,“ dodala ochotně.

„Co je to za chlápky?“ zeptal se hlasitě a Stella trochu oživla. Podařilo se jí položit bosé nohy na podlahu a upřela na manžela zamžené oči.

„Jsou to agenti najatí tabákovými společnostmi,“ zazněla odpověď. „A jsou nebezpeční.“

Mladá dáma zavěsila. Cal se znovu podíval na sluchátko a pak smutně na svou ženu, která si sáhla pro cigarety. „Co je to?“ domáhala se těžkým jazykem a Cal jí opakoval každé slovo.

„Ach, můj Bože!“ zaječela a šla ke stolu vedle televizoru, kde popadla láhev s vínem a nalila si další sklenku. „Proč po mně jdou?“ ptala se, klesla do křesla a pobryndala si laciným cabernetem hotelovou koupací róbu. „Proč já?“

„Ale ona neříkala, že tě chtějí zabít,“ vysvětlil jí se slabou stopou lítosti v hlase.

„Proč mne sledují?“ Málem začala brečet.

„To já nevím, zatraceně!“ bručel Cal a vzal si z minibaru další pivo. Pár minut popíjeli bez řečí, neodvažovali se podívat jeden na druhého a oba byli znepokojeni.

Pak zazvonil telefon znovu a Stella vykřikla. Cal vzal sluchátko a pomalu pronesl: „Haló!“

„Ahoj, to jsem zase já,“ ozval se tentýž hlas, tentokrát docela vesele. „O něčem jsem se zapomněla zmínit. Nevolejte poldy! Ti chlápci nedělají nic ilegálního. Nejlepší je předstírat, že se neděje nic špatného, ano?“

„Kdo jste vy?“ zeptal se.

„Sbohem!“ a byla pryč.

Společnost Listing Foods měla nikoli jeden, ale tři tryskáče. V sobotu brzy ráno byl jeden poslán vyzvednout pana Lonnieho Shavera a přivézt ho do Charlotte. Ovšem jen jeho, protože jeho paní se nepodařilo zajistit opatrovnici pro jejich tři děti. Piloti ho srdečně pozdravili a před startem mu nabídli kávu a ovoce.

Na letišti na něho čekal Ken se služebním vozem s řidičem a po patnácti minutách dorazili do hlavního stanu Super House na charlottském předměstí. Lonnieho tu uvítal Ben, druhý kumpán z jejich prvního setkání v Biloxi. Ben a Ken společně provedli Lonnieho centrálou společnosti, umístěnou v novém objektu. Byla to jednopatrová cihlová stavba se spoustou skla, k nerozeznání od tuctu jiných, které míjeli cestou z letiště. Měla široké dlážděné chodby, lesknoucí se čistotou, a jednoduché kanceláře přeplněné technikou. Lonnie málem slyšel zvuk, jako by se tu tiskly peníze.

Ve velké pracovně s výhledem do malého dvorku, plného umělé plastikové zeleně, popili kávu s generálním ředitelem Georgem Teakerem. Byl to mladý energický člověk, oblečený v kombinéze (svém běžném sobotním oblečení, jak vysvětlil). O nedělích nosil joggingovou soupravu. Zasvětil Lonnieho do záměrů společnosti společnost bláznivě rostla a oni by ho chtěli mít na své palubě. Pak se Teaker vzdálil, protože musel na poradu.

Lonnieho zavedli do malé zasedací síně správní rady a posadili ho ke stolu, na němž byla přichystána káva a koblihy. Ben zmizel, ale Ken si přisedl, přitlumil světla a na stěně se objevil obraz. Rozběhl se třicetiminutový videozáznam o organizaci Super House stručná historie, současná pozice na trhu a plány ambiciózního rozvoje. A její lidé, „skutečná aktiva“.

Super House podle komentáře plánovala v příštích šesti letech vzrůst celkového prodeje i počtu prodejen o patnáct procent za rok. Zisky budou ohromující.

Rozsvítilo se a do místnosti vkročil vážný mladý muž, jehož jméno Lonnie brzy zapomněl, a usedl naproti ke stolu. Byl to odborník na sociální výhody a měl odpověď na všechny otázky týkající se zdravotní péče, penzijních plánů, dovolených, svátků, odchodu pro nemoc a zaměstnaneckých naturálních nároků. Všechno to bylo v jednom ze svazků ležících na stole před Lonniem, takže nad tím mohl podumat později.

Po dlouhém obědě s Benem a Kenem v luxusní předměstské restauraci se Lonnie vrátil do zasedací místnosti správní rady k několika dalším schůzkám. Jedna se týkala doškolovacího programu, který s ním probrali. V další byl promítán videozáznam, který načrtával strukturu společnosti, zahrnující jak mateřskou společnost, tak její konkurenty. Na Lonnieho padla nuda. Pro člověka, který měl za sebou celý týden hašteření právníků s experty, nebyl tohle právě ten nejlepší způsob, jak trávit sobotní odpoledne. Průběh návštěvy i vyhlídky ho však přece jen vzrušily a náhle potřeboval být na čerstvém vzduchu.

Ken to samozřejmě poznal, okamžitě vypnul video a navrhl, aby si šli zahrát golf, sport, který si Lonnie sotvakdy vyzkoušel. Ken pochopitelně věděl i tohle, a proto navrhl, aby si tedy alespoň vyšli trochu na sluníčko. Ken měl bleděmodrý, bezvadně naleštěný BMW a s ním si vyjeli na venkov. Jeli po tříproudové silnici a míjeli pečlivě udržované farmy a pozemky, až dorazili k venkovskému společenskému klubu.

V Gulfportu by se černý chlapec, pocházející z rodiny, která patřila k nižší vrstvě střední třídy, bál i jen pomyslit, že by mohl vůbec vstoupit do venkovského společenského klubu. Lonnie také nejprve proti této myšlence pocítil odpor a přísahal si, že odejde, neuvidí-li tam žádnou černou tvář. Zároveň mu však zase trochu lichotilo, že to s ním jeho noví zaměstnavatelé myslí tak dobře. Byli to opravdu milí a upřímní chlápci, kteří se zřejmě snažili, aby se přizpůsobil kultuře své společnosti. Zatím nepadla ani zmínka o penězích, ale jak by mohl dostávat méně než dosud?

Vstoupili do klubové jídelny, rozsáhlé místnosti s koženými křesly a stěnami přecpanými různými herními tabulemi. Pod vyklenutým stropem visel mrak modrého doutníkového kouře. Pravá pánská místnost. U velkého stolu, blízko okna nad golfovým trávníkem, uviděli George Teakera, nyní již v golfovém obleku, popíjet se dvěma rovněž elegantně oděnými černými pány, kteří zřejmě krátce předtím hráli golf. Všichni tři vstali a srdečně Lonnieho pozdravili. Jemu se ulevilo, když uviděl příbuzné duše. S hrudi mu spadla opravdu velká tíha a náhle se mu chtělo pít, ačkoli jinak byl s alkoholem velmi opatrný. Jeden z černých džentlmenů, Morris Peel, byl statný, hřmotný a srdečný člověk, který se stále smál. Představil Lonniemu druhého černocha, Percyho Kelluma z Atlanty.

Oběma mužům bylo už hodně přes čtyřicet. Když Peel objednal pro všechny první rundu, zmínil se, že je viceprezidentem mateřské společnosti v New Yorku, spojené s Listing Foods. Kellum byl kýmsi regionálním v Listingu.

Společenský žebříček nikdo neupřesnil, ale nebylo to ani zapotřebí. Peel z newyorské mateřské měl zřejmě vyšší postavení než Teaker, který sice měl titul generálního ředitele, ale vedl jen divizi. Kellum byl pod hlavním vrcholem někde níž a Ken ještě níž. A Lonnie byl prostě rád, že tam je. Při druhé rundě už zanechali formalit a zdvořilých frází a Peel se s velkou chutí a humorem pustil do líčení svých životních osudů. Před šestnácti lety jako první černoch vstoupil ve funkci manažera střední úrovně do světa Listing Food a stal se doslova černou ovcí. Byl přijat jako symbol, nikoli pro svůj talent, a svou cestu vzhůru si musel probojovat. Dvakrát společnost žaloval a pokaždé vyhrál. A chlapci nahoře náhle uznali, že je třeba vzít ho mezi sebe a že na to má. Přijali ho jako osobnost. Ani pak to nebylo snadné, ale již ho respektovali. A pak, po třetí skotské, se Teaker naklonil k Lonniemu a sdělil mu, samozřejmě zcela důvěrně, že Peel je vybrán pro vysoké místo. „Možná, že mluvíte s budoucím generálním ředitelem,“ šeptal Lonniemu. „Prvním generálním ředitelem společnosti Fortune 500.“

Peel totiž v Listingu začal realizovat smělý program získávání černochů a pověřování je funkcemi manažerů. A k tomu se hodí i Lonnie. Hadley Brothers byla slušná společnost, ale naprosto staromódní a zcela jižanská. Proto Listing ani nepřekvapilo, že tam našla jen pár černochů s větší pravomocí, než mají metaři.

Zatím na golfový trávník padla tma, jídelnou zněly pianistovy písně a oni se už celé dvě hodiny bavili, popíjeli a kuli plány do budoucnosti. Pak vedle haly v soukromé jídelně s krbem a losí hlavou nad římsou povečeřeli. Podávaly se tlusté steaky s pikantní houbovou omáčkou. Lonnie tu noc spal v apartmá třetího poschodí společenského klubu. Probudil se se slabou kocovinou, ale s nádherným výhledem na travnaté golfové hrací pole mezi odpalištěm a jamkou.

V neděli byly na pozdní ráno naplánované jen dvě krátké schůzky. První bylo v plánu, opět za Kenovy přítomnosti, posezení s Georgem Teakerem, který přišel zase v joggingovém sportovním úboru, právě osvěžený osmikilometrovým během, a prohlásil: „Je to nejlepší věc na kocovinu.“ Chtěl, aby Lonnie vedl obchod v Biloxi ještě devět dnů podle nové smlouvy, a oni v té době vyhodnotí jeho výkonnost. Za předpokladu, že všichni budou spokojeni, o čemž ani nelze pochybovat, bude Lonnie přeložen do většího obchodu, pravděpodobně v oblasti Atlanty. Větší obchod znamená více zodpovědnosti a samosebou i větší plat. Po roce pak bude znovu hodnocen a pravděpodobně opět přeložen na jiné místo. Během těchto patnácti měsíců bude muset trávit nejméně jeden víkend v měsíci v Charlotte v manažerském kurzu, jehož program i s detaily byl načrtnut na vývěsce.

Teaker konečně domluvil a objednal další černou kávu.

Posledním hostem byl mladý, štíhlý, holohlavý černoch, pečlivě oblečený, se vzornou vázankou. Jmenoval se Taunton a byl to právník z New Yorku, dokonce přímo z Wall Streetu. Chraplavě vysvětlil, že jeho firma zastupuje Listing Foods a že ve skutečnosti se nezabývá ničím jiným než obchodními záležitostmi Listingu. Přijel, aby předložil návrh pracovní smlouvy, tedy jen v rutinní, ale přesto velmi důležité záležitosti. Lonniemu předal dokument, jen o třech až čtyřech stranách, který se však zdál mnohem závažnější, když jej přivezl až z Wall Streetu. Na Lonnieho to tak zapůsobilo, že nebyl schopen slova.

„Prohlédněte si to,“ naléhal Taunton a poklepával si značkovým perem po bradě. „Příští týden to projednáme, je to velmi standardní. Odstavec o mzdě má dosud několik bílých míst. Později je doplníme.“

Lonnie pohlédl na první stranu a pak dokument přiložil k jiným papírům, svazkům a poznámkám, jejichž stoh každým okamžikem rostl. Taunton vytáhl poznámkový blok, jako by chtěl zahájit nepříjemný křížový výslech. „Jen pár otázek,“ oznámil.

Lonniemu bleskla hlavou nepříjemná vzpomínka na soudní síň v Biloxi, kde právníci také vždycky měli „jen pár otázek“!

„Jistě,“ přikývl Lonnie, ale podíval se na hodinky. Nemohl si pomoci.

„Máte nějaký trestní záznam jakéhokoli druhu?“

„Ne. Jen pár lístků za pokuty pro rychlou jízdu.“

„Nějaká soudní řízení vedená osobně proti vám?“

„Ne.“

„Proti vaší manželce?“

„Ne.“

„Byl jste někdy registrován pro bankrot?“

„Ne.“

„Byl jste někdy vězněn?“

„Ne.“

„obviněn?“

„Ne“.

Taunton obrátil stránku. „Byl jste někdy ve své funkci zapleten do nějaké žaloby o náhradu škody?“

„Ach, okamžik. Asi před čtyřmi lety jeden starý muž na mokré podlaze uklouzl a upadl. Podal stížnost a já jsem předložil písemné svědectví.“

„Dostalo se to před soud?“ otázal se Taunton s velkým zájmem, ačkoli měl prostudovaný soudní zápis, jehož kopii měl ve svém objemném kufříku a znal každou podrobnost starcovy stížnosti.

„Ne. Pojišťovací společnost to vyřídila bez soudu. Myslím, že mu zaplatili dvacet tisíc či kolik.“

Bylo to pětadvacet tisíc a Taunton si toto číslo zapsal do zápisníku. Scénář vyžadoval, aby se k tomu vyjádřil Teaker. „Zatracení soudní právníci! To je vřed společnosti!“

Taunton pohlédl na Lonnieho, pak na Teakera a jakoby v sebeobraně ucedil: „Já soudní právník nejsem.“

„Ach, to já vím,“ bránil se rychle Teaker. „Vy jste docela hodný hoch. Já nenávidím ty nenasytné advokáty, kteří se specializují na vymáhání odškodného při úrazech!“

„Víte, kolik jsme v minulém roce zaplatili pojistného na povinnou odpovědnost?“ zeptal se Taunton Lonnieho, jako by mohl podat nějaký rozumný odhad. On jen zavrtěl hlavou.

„Listing zaplatila přes dvacet milionů! Jen aby ty žraloky zadržela,“ dodal Taunton.

V rozhovoru nastala dramatická pauza, či alespoň pauza před dramatem, v němž se Taunton i Teaker kousali do rtů, aby ukázali své znechucení. Vypadali, jako by počítali peníze vyhozené na ochranu proti soudním procesům. Pak se Taunton podíval na něco ve svém zápisníku, pohlédl na Teakera a zeptal se: „Nepředpokládám, že diskutujeme o konkrétním soudním procesu?“

Teaker se zatvářil překvapeně: „Nemyslím, že je to nutné. Lonnie je s námi na jedné palubě. Je jedním z nás.“

Zdálo se, že to Taunton ignoruje. „Tento tabákový proces v Biloxi má vážné aspekty v celém hospodářství, zvláště pro společnosti jako je naše,“ obrátil se k Lonniemu, který mírně přikývl a snažil se pochopit, jak by mohl proces postihnout někoho jiného než Pynex.

Teaker připomněl Tauntonovi: „Nevím, zda byste o tom měl mluvit.“

Taunton pokračoval: „To je v pořádku. Znám soudní postupy. Nemáte nic proti tomu, že ne, Lonnie? Myslím, že v tomto ohledu vám můžeme důvěřovat, že ano?“

„Zajisté. Neřeknu ani slovo.“

„Vyhraje-li žalobce tento případ a dojde-li k velkému rozsudku, otevřou se stavidla pro tabákové žaloby na náhradu škody. Právníci u soudu začnou šílet a přivedou tabákové společnosti k bankrotu.

Prodejem tabákových výrobků vyděláváme hodně peněz, Lonnie, dodal v působivém časovém odstupu.

„Oni pak začnou pravděpodobně žalovat i mlékárenské společnosti a prohlašovat, že lidi zabíjí cholesterol.“ Tauntonův hlas sílil a on se naklonil přes stůl, jako by mu tahle záležitost drásala nervy. „S těmi procesy se musí skoncovat! Tabákový průmysl zatím neprohrál ani jeden. Myslím, že je jich zaznamenáno asi pětapadesát vítězných a žádné prohrané. Lidé v porotách vždy dobře chápou, že člověk kouří na své vlastní riziko.“

„Lonnie to chápe,“ připomněl Teaker, téměř jako na obranu.

Taunton zhluboka vydechl. „Jistě. Omlouvám se, řekl-li jsem toho moc. Bylo to jen proto, že v procesu v Biloxi je toho mnoho v sázce.“

„Nic se neděje,“ bránil se Lonnie. Jeho ten rozhovor opravdu nerozčiloval. Ostatně Taunton byl právník a určitě znal zákon, takže snad bylo také v pořádku, mluvil-li o procesu jen v obecných termínech a nezacházel do podrobností. Lonnie byl spokojen. On byl na společné palubě, s ním problémy nebudou.

Taunton byl najednou samý úsměv, zabalil své poznámky a slíbil Lonniemu, že ho v polovině týdne zavolá. Schůzka skončila a Lonnie byl volný. Ken ho zavezl na letiště, kde už seděl a naprázdno vrčel připravený tentýž lear s týmiž příjemnými piloty.

Meteorolog sliboval možnost odpoledních přeháněk a to právě Stella potřebovala slyšet. Cal oponoval, že na obloze není ani mráčku, ale ona se tam ani nepodívala. Zastínila okna a dívala se až do poledne na filmy. Objednala si smažený sýr a dvě Krvavé Mary. Pak zamkla dveře, opřela o ně židli a za chvíli usnula. Cal odešel na nudistickou pláž, o níž sice slyšel, ale kterou kvůli své ženě neměl nikdy možnost navštívit. Teď však byla manželka bezpečně utábořená ve svém pokoji, on byl volný, mohl se zahrabat do písku a obdivovat mladá těla. U baru pod střechou z palmového listí popíjel pivo a pochvaloval si, jaký se z toho najednou stal nádherný výlet. Ona měla strach někde se ukázat, takže i kreditní karty byly pro tento týden v bezpečí.

V neděli brzy ráno chytili letecký spoj a vrátili se do Biloxi. Stella měla kocovinu a byla z víkendu otrávená, protože byla sledována. Měla strach z pondělka a ze soudní síně.

13

V PONDĚLÍ RÁNO SE VŠUDE OZÝVALY POzdravy „nazdar“ a „jak se máte?“ a sílilo rutinní povídání u šálku kávy a při ochutnávání koblih i závinů. Spolu s tím narůstala nuda nejen z monotónního opakování, ale spíše z tíživě tajemné skutečnosti, že nikdo nevěděl, jak dlouho se vlastně tohle všechno ještě povleče. V malých skupinkách rekapitulovali zážitky z doby víkendového klidu. Většinou chodili po procházkách, nákupech a rodinných návštěvách, někteří byli v kostele. Všechno poznamenávalo znepokojující tušení, že je někdo sleduje. Herman se opozdil, a proto si šeptali i o soudním procesu. Nešlo ovšem o nic významného, ale shodovali se, že se žaloba propadá do bahna tabulkových přehledů, grafů a statistik. Nikdo nepochyboval, že kouření působí rakovinu, a proto chtěli slyšet nové informace.

Nicholasovi se podařilo hned zrána navázat hovor s Angelou Weeseovou. Vyměňovali si krátké zdvořilůstky během soudního přelíčení, ale o ničem podstatném nemluvili. Angela a Loreen Dukeová byly jediné černošky v porotě, ale kupodivu si udržovaly vzájemný odstup. Angela byla štíhlá, klidná, svobodná a pracovala u dopravce piva. Zdálo se, že něčím tiše trpěla, ale bylo těžké ji přimět, aby se k tomu nějak vyjádřila. Stella přišla pozdě a vypadala jako smrt. Byla bledá, rudé oči měla oteklé. Při nalévání kávy se jí třásly ruce. Hned odešla do kuřárny pod soudní síní, kde se spolu již bavili a flirtovali Fernandez a Pudla, jako by je zrovna něco k sobě hrozně přitahovalo.

Nicholas byl zvědav na Stellin víkendový raport.

Prohodil k Angele: „Jak je to s kouřením?“ Angela totiž byla v porotě čtvrtou oficiální kuřačkou.

„Vy jste začal také, že? A kdypak?“ zeptala se ho s úsměvem, u ní skutečně vzácným.

„Minulý týden. Ale až bude po soudu, přestanu.“ Opustili místnost pro porotu, sledováni všetečným pohledem Lou Dellové, a připojili se k ostatním k neúnavně vykládající dvojici Pudly a Jerryho a ke Stelle, která se s kamennou tváří tetelila na hranici kolapsu.

Nicholas pumpnul Jerryho o kamelku a zapálil si. „No, jak bylo v Miami?“ otázal se Stelly.

Vylekaně trhla hlavou: „Pršelo.“ Skousla v zubech filtr cigarety a silně si potáhla. Nebylo jí do řeči. Oba se soustředili na své cigarety a konverzace uvázla. Bylo za deset minut devět, právě čas na poslední šluk nikotinu.

„Myslím, že jsem byl o víkendu sledován,“ poznamenal Nicholas po minutě odmlky.

Kouření pokračovalo bez přerušení, ale mozky pracovaly. „Co jste to říkal?“ zeptal se Jerry.

„Sledovali mne,“ opakoval Nicholas a pohlédl na Stellu, které se strachem rozšířily oči.

„Kdo?“ zeptala se Pudla.

„Nevím. Došlo k tomu v sobotu, když jsem odcházel ze svého bytu do práce. Viděl jsem nějakého chlápka lelkovat u mého vozu a pak jsem ho ještě zahlédl v aleji. Pravděpodobně to byl nějaký agent najatý tabákovými chlapci.“

Stella stála s otevřenými ústy, třásla se jí brada, z nosu se jí valil kouř. Se zatajeným dechem se zeptala: „Řeknete to soudci?“ To byla otázka, s níž se potýkala ona i Cal.

„Ne.“

„Proč ne?“ zeptala se nepříliš zvědavě Pudla.

„Nevím to jistě, víte? Chci říci, že sice jistě vím, že jsem byl sledován, ale nejsem si jist, kdo to byl. Co bych tedy měl soudci říci?“

„Řekněte mu prostě, že jste byl sledován.“ navrhl Jerry.

„A proč by vás sledovali?“ ptala se Angela.

„Z téhož důvodu, proč nás sledují všechny.“

„Já tomu nevěřím,“ namítala Pudla.

Stella to považovala za jisté. Jestliže však Nicholas, bývalý student práv, to chtěl před soudcem zatajit, ona bude jednat stejně.

„Proč nás sledují?“ nervózně se znovu zeptala Angela.

„Proč? Tabákové společnosti totiž věnovaly miliony na náš výběr a nyní vydávají ještě víc na naše pozorování.“

„A co hledají?“

„Způsob, jak se k nám dostat, přátele, s nimiž bychom mohli mluvit, místa, kam chodíme. V místech, kde žijeme, prokazatelně rozšiřují pomluvy, drobné klepy o zemřelých, o špatnostech, jichž se zaživa dopustili. Stále pátrají po nějakých slabinách. A proto také dosud žádný soudní spor neprohráli.“

„A jak víte, že to dělají tabáčníci?“ zeptala se Pudla a zapálila si ještě jednu.

„Nevím to, ale mají určitě víc peněz než žalobce. Skutečně, oni mají neomezené fondy na vybojování těchto sporů.“

Jerry Fernandez, vždy připravený přispět k legraci nějakým vtipem, se přidal: „Víte, když tak o tom přemýšlím, vzpomínám si, že jsem toho neznámého malého frajera o tomto víkendu také viděl, jak po mně za rohem čumí. A nebylo to jen jednou.“ Pohlédl na Nicholase, zda jeho příspěvek kvituje, ale Nicholas pozoroval Stellu. Zamrkal tedy na Pudlu, ale ani ona si toho nevšimla.

Na dveře zaklepala Lou Dellová.

Onoho pondělního rána nerecitovali slib, ani nezpívali hymnu. Soudce Harkin i právníci čekali v chování porotců sebemenší náznak, aby se k nim v neskrývaném vlastenectví přidali, ale nic se nedělo. Usedli tedy znuděně a rezignovaně na místa k dalšímu dlouhému týdnu svědeckých výpovědí. Harkin po nich bleskl krátkým vlídným úsměvem na uvítanou a pustil se do předepsaného monologu o nedovoleném kontaktování. Stella beze slova hleděla na podlahu.

Cal ji z třetí řady pozoroval, připraven poskytnout jí pomoc.

Scotty Mangrum povstal a informoval soud, že žalobce by rád shrnul svědectví doktora Hilo Kilvana, jehož objevili někde vzadu a přivedli na stanoviště svědka. On zdvořile kývl hlavou k porotcům, ale nikdo na pozdrav nereagoval.

Pro Wendalla Rohra a jeho tým právníků obžaloby víkend neznamenal žádnou přestávku v práci. Řadu naléhavých úkolů přinesl vlastní proces, ale fax, došlý v pátek a podepsaný zkratkou M. M., úplně rozvrátil stanovený pořádek. Zjistili, že byl odeslán ze zastávky nákladní dopravy v Hattiesburgu. Úředník, který měl službu, za jistou hotovost zběžně popsal odesílatelku jako mladou ženu, hodně přes dvacet, možná v začínajících třiceti, s černými vlasy zastrčenými pod hnědou rybářskou čepicí. Velké sluneční brýle jí z poloviny zakrývaly tvář. Měla malou nebo snad spíše střední postavu, tak kolem 170 či 173 centimetrů. Určitě byla štíhlá. Fax ovšem podávala v pátek ráno před devátou hodinou, tedy v nejfrekventovanější části dne. Jednostránkový fax stál pět dolarů a byl adresován na udané číslo právní kanceláře v Biloxi. A právě tato adresa připadla úředníkovi tak zvláštní, že si všechno zapamatoval. Většina faxů, odtud odesílaných, se totiž týkala povolení dopravy pohonných hmot a speciálního zboží.

O jejím vozidle žádnou poznámku nepřipojil, protože stanoviště bylo v tu dobu zcela přeplněné.

Osm hlavních žalobcových právníků, kteří dohromady měli 150 let zkušeností ze soudních procesů, dospělo k názoru, že je to nějaký nový jev. Nikdo z nich si totiž nepamatoval, že by při některém soudním procesu kontaktoval právníky sledující chování porotců někdo zvenčí. Jednomyslně se shodli v předpokladu, že se ta M. M. ještě ozve. Ačkoli se nejprve zdráhali si to přiznat, o víkendu dospěli, ač neradi, k přesvědčení, že pravděpodobně bude požadovat peníze. Podíl z peněz za rozsudek.

Neodvažovali se však načrtnout strategii, s níž by se k ní měli chovat, kdyby chtěla vyjednávat.

Fitch naproti tomu myslel ještě na něco jiného. Jeho fond měl běžné saldo šest a půl milionu dolarů, z čehož dva miliony byly určeny na zbývající soudní výlohy. Peníze byly zcela likvidní a snadno uvolnitelné. Víkend trávil monitorováním porotců, schůzkami s právníky a posloucháním souhrnných zpráv pracovníků, kteří sledovali porotce. Značnou dobu věnoval také telefonickému rozhovoru s D. Martinem Janklem z Pynexu. Měl radost z výsledků Kenova a Benova divadelního představení v Charlottě. George Teaker ho totiž ujistil, že Lonnie Shaver je mužem, jemuž lze důvěřovat. Také si prohlédl videozáznam tajně pořízený při poslední schůzce, při níž Taunton a Teaker udělali vše, aby přiměli Shavera podepsat závazek.

Fitch spal v sobotu pět a v neděli šest hodin, což byla zhruba průměrná doba, po niž obvykle spával. Trpěl totiž nespavostí. Zdálo se mu o dívce Marlee a o tom, co by z ní mohl mít. Zatím by to bylo to nejsnadnější získání rozsudku.

Pondělní zahajovací ceremoniál sledoval s porotním konzultantem ze své pozorovací místnosti. Skrytá kamera pracovala dobře, ale Fitch se rozhodl zkusit lepší, s většími čočkami a jasnějším obrazem. Byla uzamčena v témž kufříku a umístěna pod týmž stolem a nikdo v soudní síni o tom neměl tušení.

Slib věrnosti, který byl v uplynulých dnech již zcela obvyklý a na který Fitch čekal, se tentokrát nekonal. Marlee by byla určitě zavolala, kdyby to znamenalo něco zvláštního.

Poslouchal tedy shrnutí svědectví doktora Hilo Kilvana a téměř se usmíval pod vousy, když viděl, že porotcům zřejmě nahání hrůzu. Jeho konzultanti a právníci byli shodně přesvědčeni, že svědci žalující strany již mají porotu v rukou. Na experty sice posudky a vizuální pomůcky zapůsobily, ale tabáková obhajoba je již všechny předtím viděla.

Obhajoba tedy bude jednoduchá a snadná. Lékaři žalované strany budou dokazovat, že kouření rakovinu plic nevyvolává, a ostatní vlivní experti tvrdit, že lidé jsou informováni tak dobře, že se mohou svobodně rozhodnout, zda kouřit či nekouřit. Právníci pak budou argumentovat, že každý, kdo kouří, zná své riziko, jsou-li cigarety opravdu tak nebezpečné.

Fitch to zažil již mnohokrát předtím. Svědectví znal zpaměti, protrpěl si dokazování právníků, potil se při rokování poroty, klidně oslavoval rozsudky, ale předem si nemohl koupit ani jeden.

Podle Dr. Kilvana cigarety každoročně zabijí na sto tisíc Američanů, což dokazovaly čtyři velké tabule. Je to nejvražednější výrobek na trhu, jemuž se nic jiného ani zdaleka nevyrovná, ovšem kromě zbraní, které však nejsou určeny k tomu, aby mířily a pálily na lidi. Za to však cigarety jsou přímo určeny k tomu, aby se zapalovaly a bafaly, a takto se jich také užívá. A užívá-li se jich, jak určeno, zabíjejí –

Tato argumentace byla určena porotcům, kteří by na ni neměli zapomenout. Bylo však už deset třicet a porotci mysleli na ranní kávu a malou přestávku. Soudce Harkin na patnáct minut jednání přerušil. Nicholas přisunul Lou Dellové napsaný lístek. Ona jej předala Willisovi, který náhodou na okamžik procitl a odnesl jej soudci. Easter v něm žádal o soukromé setkání, pokud možno v poledne. Bylo to naléhavé.

Nicholas se omluvil z oběda vysvětlením, že má podrážděný žaludek a že nemá na jídlo chuť. Řekl, že musí navštívit místnůstku pro pány a že se za okamžik vrátí. Nikoho to nezajímalo. Většina z nich stejně odešla od stolu, aby nemusela být v blízkosti Stelly Hulicové.

Prošel úzkými chodbami za soudní síní a vstoupil do místností, kde již na něho čekal soudce. Byl sám a pojídal studený sendvič. Nervózně se pozdravili. Nicholas si přinesl malou hnědou koženou kabelu, posadil se a začal: „Musíme si promluvit.“

„Vědí ostatní, že jste zde?“ otázal se Harkin.

„Ne, ale musím si pospíšit.“

„Tak, do toho!“ Harkin dojedl kukuřičnou placku a odstrčil talíř.

„Tři věci. Stella Hulicová, číslo čtyři, přední řada, odjela na víkend do Miami. Sledovaly ji neznámé osoby pracující patrně pro tabákovou společnost.“

Jeho Ctihodnost přestala žvýkat. „Jak to víte?“

„Zaslechl jsem dnes ráno rozhovor. Pokoušela se to šeptat jinému porotci. Neptejte se mne, jak ona ví, že byla sledována to jsem neslyšel. Z té ubohé ženy však je zřícenina. Krátce, myslím si, že dnes ráno před soudním jednáním vypila hezkých pár sklenek. Vodky, řekl bych. Pravděpodobně ‚Krvavou Mary‘.“

„Pokračujte!“

„Za druhé, Frank Herrera, číslo sedm, mluvili jsme oněm minule, změnil názor a já se obávám, že se snaží ovlivnit ostatní lidi.“

„Poslouchám.“

„Přišel k tomuto procesu s hotovým názorem. Myslím, že chtěl pomoci je to Vysloužilý voják či něco podobného, pravděpodobně k smrti otrávený, ale je silně pro obhajobu a dělá mi starosti. Nevím, co s takovými porotci, jako je on, uděláte.“

„Diskutuje o procesu?“

„Jednou, se mnou. Herman je velmi hrdý na svou funkci předsedy a žádný rozhovor o procesu by netoleroval.“

„Dobře dělá.“

„Nemůže však sledovat všechno. No, a jak víte, pomlouvání je v lidské povaze. Ale Herrera je skutečný jed.“

„Dobrá. A třetí věc?“

Nicholas otevřel koženou kabelu a vyndal videokazetu. Kývl hlavou směrem k videorekordéru s malou barevnou obrazovkou, který stál v rohu na pojízdném stojanu. „Funguje to?“

„Myslím, že ano. Minulý týden fungoval.“

„Smím?“

„Prosím.“

Nicholas stiskl spouštěcí tlačítko a založil kazetu. „Pamatujete se na chlápka, jehož jsem viděl minulý týden v soudní síni? Toho, který mne sledoval?“

„Ano.“ Harkin vstal a přiblížil se až na půl metru k obrazovce. „Vzpomínám si.“

„Dobrá, tady ho máte.“ Na černobílém, sice trochu rozmazaném, ale jinak dobře rozeznatelném obraze se pomalu otevřely dveře a do Easterova bytu vstoupil muž. Úzkostlivě se rozhlížel a dlouhou chvíli se zdálo, že se dívá přesně ve směru kamery skryté ve ventilátoru nad mrazničkou. Nicholas zastavil video v plném čelním pohledu na mužův obličej a řekl: „To je on!“

Soudce Harkin bez dechu opakoval: „Ba, to je on.“ Videokazeta se opět rozběhla a muž (Doyle) vstupoval a vycházel z obrazu, fotografoval, nakláněl se těsně k počítači a za necelých deset minut odešel. Obrazovka ztmavla.

„Kdy to…“ otázal se Harkin pomalu a stále ještě zíral na obrazovku.

„V sobotu odpoledne. Měl jsem osmihodinovou směnu a ten chlápek tam vnikl, když jsem byl v práci.“ Nebyla to docela pravda, ale Harkin by se stejně nemohl nějaký ten rozdíl dovědět. Nicholas přeprogramoval video, aby v pravém dolní rohu ukazovalo datum a čas minulé soboty.

„Proč jste…“

„Před pěti lety, když jsem žil v Mobile, jsem byl téměř k smrti zbit a oloupen. Došlo k tomu také po vniknutí do mého bytu. A teď tedy prostě dbám o svou bezpečnost, toť vše.“

A všechno to bylo docela přijatelné a důvěryhodné

– náročná pozorovací technika, počítače a kamery v zchátralém bytě i při minimálním výdělku. Ten člověk se přímo děsil násilí. Každý by to pochopil. „Chcete to vidět ještě jednou?“

„Ne. Je to on.“

Nicholas vyndal kazetu a dal ji soudci. „Vezměte si to, mám ještě kopii.“

Fitch si přestal pochutnávat na sendviči s hovězí roštěnkou. Na dveře zaklepal Konrád se slovy, po nichž Fitch toužil. „Na telefonu je to děvče!“ Hřbetem ruky si otřel ústa a kozí bradku a popadl telefon. „Haló!“

„Fitchi, děťátko,“ smála se. „To jsem já, Marlee.“

„Ano, milá!“

„Neznám jméno toho chlápka, ale je to ten slídil, kterého jste poslal do Easterova bytu před jedenácti dny, ve čtvrtek, devatenáctého. Ve 4.52 odpoledne, aby to bylo přesné.“ Fitch zalapal po dechu a rozkašlal se, když mu zaskočil ze sendviče kousek slaniny. Potichu zaklel, vstal a ona pokračovala: „Bylo to právě po tom, co jsem vám poslala zprávu, že Nicholas má na sobě šedou golfovou košili a škrobené khaki kalhoty, vzpomínáte si?“

„Ano,“ přisvědčil chraplavě.

„Jenomže vy jste později poslal toho slídila do soudní síně, patrně aby se podíval po mně. Bylo to minulou středu, pětadvacátého. Byla to pěkná pitomost, protože Easter toho chlápka poznal a uvědomil o tom soudce, který ho viděl na vlastní oči také. Posloucháte, Fitchi?“

Poslouchal, ale bez dechu. „Ano!“ vyštěkl.

„No, a teď tedy soudce ví, že ten chlápek vnikl ďo Easterova bytu a podepsal příkaz k jeho zatčení. Tak! Okamžitě ho dostaňte z města nebo z toho budete mít velké potíže a možná, že budete zatčen i vy sám.“

Fitchovi vířilo hlavou sto otázek, ale věděl, že by na ně stejně nedostal odpověď. Kdyby Doyleho nějak poznali, zadrželi a on příliš mluvil, pak, no, ani se mu to vůbec nechtělo domyslet! Vloupání a násilné vniknutí bylo těžkým zločinem kdekoli na Zemi a Fitch musel rychle jednat. „Ještě něco?“ otázal se.

„Pro tentokrát je to vše.“

Doyle měl podle předpokladu právě jíst u okna v maličké vietnamské restauraci čtyři bloky od soudního dvora, ve skutečnosti však právě hrál dvoudolarových jednadvacet, když mu u pasu spustilo dálkové pípátko. Byl to Fitch ze své kanceláře. Za tři minuty Doyle mířil po dálnici číslo 90 k východu. K východu proto, že státní linka z Alabamy odlétala dříve než z Louisiany. Za dvě hodiny už letěl do Chicaga.

Fitchovi trvalo hodinu, než se mu podařilo zjistit, že k zatčení Doyleho Dunlapa či jiné, jemu podobné osoby žádný příkaz vydán nebyl. To ovšem celý problém nijak neulehČovalo, protože skutečností bylo, že Marlee ví, že Fitchovi lidé vnikli do Easterova bytu.

Ale jak to mohla vědět? To byla velká a obtížná otázka. Fitch přes zamčené dveře řval na Konrada a Panga. Po třech hodinách se jim podařilo najít odpověď.

V pondělí ve tři třicet soudce Harkin přerušil svědeckou výpověď Dr. Kilvana a poslal ho na jeden den domů. Překvapeným právníkům oznámil, že se vyskytla řada vážných věcí týkajících se poroty, s nimiž je nutno se bez odkladu zabývat. Porotce poslal zpátky do jejich místnosti a všem divákům nařídil opustit soudní síň. Jim a Rasco je vyprovodili a zamkli dveře.

Oliver McAdoo svou dlouhou levou nohou jemně posunoval pod stolem kufřík, až se kamera zaměřila na soudcovský pult. Těsně u ní byly položené čtyři další různé kabely a kufříky a dvě lepenkové krabice plné písemných svědeckých výpovědí a jiného právnického smetí. McAdoo si nebyl jist, co se vlastně bude dít, ale soudil, a zcela správně, že to Fitch bude chtít vidět.

Soudce Harkin si odkašlal a obrátil se ke skupině právníků, kteří ho napjatě sledovali. „Pánové, byl jsem upozorněn, že někteří z našich porotců mají pocit, že jsou sledováni. Mám spolehlivý důkaz, že nejméně jeden z nich se stal obětí vloupání.“ Chtěl, aby se to všem vrylo do paměti, a také se tak stalo. Právníci strnuli. Obě strany si byly dobře vědomy, že na takovém zločinu nenesou vinu, a proto ji hned házely tam, kam podle nich patřila na druhý stůl.

„Máme teď dvě možnosti. Mohu proces prohlásit za zmatečný, nebo izolovat porotu. Přikláním se k prosazení druhého řešení, ať již bude sebevíc nechutné. Pane Rohre?“

Rohr pomalu vstal a chvilku se rozmýšlel, co říci. „Ctihodnosti, my bychom zmatečný proces viděli opravdu neradi. Myslím si totiž, ba vím to zcela jistě, že my jsme nic špatného neprovedli.“ A když to řekl, pohlédl ke stolu obhajoby. „Někdo se vloupal k porotci?“

„O tom jsem právě mluvil. Za okamžik vám předvedu důkaz. Pane Cable?“

Cable povstal a přepečlivě si pozapínal sako. „Je to dosti šokující, Ctihodnosti.“

„Samozřejmě.“

„Já skutečně nemohu odpovědět, dokud o tom neuslyším víc.“

Po těchto slovech obrátil svůj zrak plný ošklivého podezření směrem k právníkům, kteří tím byli zřejmě vinni, tedy k právníkům žalující strany.

„Velmi dobře. Přiveďte, prosím, porotce číslo čtyři, Stellu Hulicovou,“ přikázala Jeho Ctihodnost Willisovi. Stella byla při návratu do soudní síně bledá a ztuhlá strachy.

„Posaďte se, prosím, na sedadlo pro svědka, paní Hulicová. Nebude to trvat ani minutu.“ Soudce se důvěrně usmál a mávl rukou k sedadlu na stanovišti pro svědka. Když si Stella sedala, vrhala kolem sebe divoké pohledy všemi směry.

„Děkuji vám. A nyní bych vám, paní Hulicová, chtěl položit jen několik otázek.“

Soudní síň ztichla a zmlkla. Právníci ignorovali své zápisníky, ale popadli pera a čekali, až se vyjeví velké tajemství. Po čtyřech letech přípravy procesu věděli skutečně všechno, co svědci vypovídali předtím. Vyhlídka na nepředvídaná prohlášení ze svědeckého stanoviště byla prostě fascinující.

Hulicová vzhlížející žalostně k soudci určitě odhalí nějaký odporný hřích spáchaný druhou stranou. Někdo ucítil její dech a zasyčel na ni.

„Byla jste o víkendu v Miami?“

„Ano, pane,“ odvětila pomalu.

„S manželem?“

„Ano.“ Cal ovšem musel před obědem odejít ze soudní síně kvůli obchodnímu jednání.

„A co bylo důvodem vaší návštěvy?“

„Nákupy.“

„Událo se za vašeho pobytu něco mimořádného?“

Zhluboka si vzdychla a podívala se po dychtivých právnících namačkaných kolem stolů. Pak se obrátila k soudci Harkinovi a přikývla: „Ano, pane.“

„Řekněte nám, prosím, co se stalo.“

Ubohé ženě vyhrkly slzy a málem se přestala ovládat. Soudce Harkin přerušil na chvilku naléhání: „Všechno je v pořádku, paní Hulicová. Vy jste nic špatného neudělala. Jen nám povězte, k čemu došlo.“

Kousla se do rtů a stiskla zuby. „Přijeli jsme v pátek večer do hotelu, a když jsme tam byli dvě či tři hodiny, zazvonil telefon. Nějaká žena nám řekla, že ti muži z tabákových společností nás sledují. Řekla, že nás sledovali již z Biloxi a že věděli čísla našeho letu a všechno ostatní. Řekla také, že nás budou sledovat po celý víkend a možná že se pokusí i odposlouchávat naše telefonní hovory.“

Rohr a jeho muži si s úlevou oddechli. Vrhli jen dva tři znechucené pohledy k druhému stolu, kde seděli celí ztuhlí Cable a ostatní.

„Viděla jste někoho, když vás sledoval?“

„Musím přiznat, že mne to rozrušilo tak, že jsem vůbec neopustila pokoj. Můj manžel Cal se odvážil několikrát vyjít a na pláži jednoho z těch chlápků viděl. Vypadal jako Kubánec a měl kameru. Pak ho viděl ještě jednou v neděli, když jsme se odhlašovali.“ Náhle Stelle připadlo, že je s ní konec a okamžitě jí to přemohlo tak, že nemohla pokračovat. Samovolně jí začaly z očí téci slzy.

„Ještě něco, paní Hulicová?“

„Ne,“ vzlykla. „Je to prostě hrozné. Nemohu se ubránit…“ a další slova utonula v úzkosti.

Jeho Ctihodnost pohlédla na právníky. „Omluvím paní Hulicovou z poroty a na její místo dám náhradníka číslo jedna.“ Stella zanaříkala, ale nikdo se neodvážil proti soudcovu rozhodnutí nic namítnout, protože nebylo možné, aby Stella v tak mizerném stavu v porotě zůstala. Porotě hrozila izolace a ona by to žádným způsobem nedokázala zvládnout.

„Můžete se vrátit do porotní místnosti, vzít si své věci a odejít domů. Děkuji vám za vaše služby a lituji, že to tak dopadlo.“

Přemohla se a zašeptala: „Je mi to tak líto!“ Pak vstala ze svědeckého křesla a opustila soudní síň. Její odchod znamenal pro obhajobu velkou ztrátu. Již při výběru ji velmi dobře hodnotili a po dvou týdnech soustavného pozorování dospěli porotní experti obou stran k shodnému závěru, že nesympatizuje se žalobcem. Čtyřiadvacet let kouří a nikdy se nepokusila přestat.

Její uvolnění z poroty bylo tvrdým zákrokem, který poděsil obě strany, ale hlavně obhajobu.

„Přivedte porotce číslo dvě, Nicholase Eastera,“ nařídil Harkin Willisovi stojícímu u otevřených dveří. Po Easterově předvolání přivezla Gloria Laneová s jedním pomocníkem do středu soudní síně velký televizor a právníci, zejména žalované strany, začali rozčileně okusovat svá pera.

Durwood Cable předstíral, že se soustředěně zabývá různými věcmi na stole, ale myslel jen na jedno

– co to zase ten Fitch vyvedl. Před procesem Fitch řídil všechno složení týmu obhájců, výběr svědeckých výpovědí expertů, najímání porotních poradců i účelové ověřování navržených porotců. Organizoval delikátní komunikaci s klientem, Pynexem, a jako jestřáb pozoroval žalobcovy právníky. Většina toho, co dělal Fitch po zahájení procesu, však byla utajena a Cable to ani nechtěl vědět. Hrál velkou hru a vedl soudní projednávání případu. Nechť si Fitch hraje v pozadí a případ vyhraje.

Easter seděl ve svědeckém křesle se zkříženýma nohama a nedával na sobě znát, je-li vylekaný či nervózní. Soudce se ho vyptával na tajemného muže, který ho sledoval, a Easter udával přesně dobu i místa, kde muže viděl. A do všech detailů dokonale vysvětlil, co se stalo, když se rozhlédl minulou středu soudní síní a uviděl onoho muže sedět ve třetí řadě.

Pak popsal bezpečnostní opatření, která udělal ve svém bytě a vzal od soudce Harkina videokazetu. Vložil ji do přehrávače a právníci si rozčilením poposedli až na hranu sedadel. Nechal běžet pásek celých devět a půl minuty a když jej zastavil, usedl opět do svědeckého křesla a potvrdil vetřelcovu totožnost byl to tentýž člověk, který ho sledoval, tentýž chlápek, který se u soudu objevil ve středu.

Fitch to zatracené monitorování skrytou kamerou nemohl vidět, protože McAdoo či jiný dlouhonohý nemotora odkopl kufřík pod stůl. Slyšel však každé Easterovo slovo, takže i se zavřenýma očima přesně viděl, co se v soudní síni děje. A silně ho rozbolela hlava v zátylku. Polkl aspirin a spláchl jej minerálkou. Hrozně rád by byl položil Easterovi prostou otázku: měl-li takovou starost o svou bezpečnost, že instaloval skryté kamery, proč dveře svého bytu neopatřil poplašným systémem? Tato otázka ovšem napadla jen jeho a nikoho jiného.

Jeho Ctihodnost prohlásila: „Já mohu potvrdit, že ten muž na videu byl minulou středu v této soudní síni.“ Ten muž na videu byl nyní už dávno pryč.

V době, kdy ho soudní síň viděla na videu vstupovat do bytu a slídit po něm, byl už tak bezpečně zašit v Chicagu, že ho nemohli nikdy chytit.

„Můžete se vrátit do porotní místnosti, pane Eastere.“

Uplynula hodina, během níž právníci přednesli chabé a nepřipravené argumenty pro a proti izolování poroty. Jakmile již věci byly jednou rozehrány, začala sem a tam létat obvinění ze zločinů a většinu zásahů schytala obhajoba. Obě strany věděly věci, které nemohly prokázat a tedy ani o nich mluvit, takže obviňování se poněkud rozplizlo do šířky.

Porotcům Nicholas přednesl podrobnou zprávu, přikrášlenou vším, co se seběhlo u soudu i na videu. Soudce Harkin ve spěchu zapomněl zakázat Nicholasovi diskutovat o věci s kolegy. Tohoto opominutí se Nicholas ihned chytil a neměl ani čas si příhodu upravit tak, aby mu co nejlíp seděla. Využil příležitosti a vysvětlil i Stellin rychlý odchod. Opustila je v slzách.

Fitch se jen taktak vyhnul rozbití dvou zrcadel, když dupal po své kanceláři, škrábal se po zátylku a po spáncích, poškubával kozí bradkou a žádal po Konrádovi, Swansonovi a Pangovi nemožné odpovědi. Kromě těch tří měl ještě mladíky Hollyho a Joea Boye, místní soukromá očka s neuvěřitelně měkkou chůzí, Danteho, bývalého černého poldu okrskového soudu, a Dubaze, jiného chlapce z Pobřeží s dlouhým záznamem. A v kanceláři měl kromě Konrada ještě čtyři lidi a další tucet mohl v Biloxi dát dohromady během tří hodin. Měl i houfy právníků a porotních konzultantů. Fitch měl hodně lidí, kteří ho také stáli hodně peněz, ale byl si zatraceně jist, že do Miami ke sledování Stelliných a Calových nákupů nikoho neposlal.

Kubánec? S kamerou? Když si to Fitch rekapituloval, neovládl se a mrštil telefonním seznamem o zed.

Pang pomalu zvedl hlavu, kterou sklonil, když hledal telefonní seznam, a otázal se: „Co když to bylo to děvče?“

„Jaké děvče?“

„Marlee. Hulicová řekla, že je telefonem zavolalo děvče. Pangova vyrovnanost ostře kontrastovala s výbušností jeho šéfa. Fitch uprostřed chůze ztuhl a pak na okamžik usedl do židle. Vzal si další aspirin, zalil jej další minerálkou a nakonec přiznal: „Myslím, že můžete mít pravdu.“

A pravda to byla. Kubánec byl levný „bezpečnostní poradce“, jehož Marlee našla ve „Žlutých stránkách“. Dostal od ní dvě stovky, aby se choval podezřele, což nebylo těžké, a aby se dal přistihnout s kamerou, až Hulicovi budou opouštět hotel.

V porotní místnosti se shromáždilo jedenáct porotců a tři náhradníci. Prázdné křeslo po Stelle v první řadě obsadil Phillip Savelle, osmačtyřicetiletý samorost, jehož ani jedna strana nedovedla klasifikovat. Označil se za soukromého ošetřovatele stromů, ale důkaz jeho profese se na pobřeží Mexického zálivu za posledních pět let nenašel. Byl také avantgardním foukačem skla. Jeho hitem byly barevně křiklavé, beztvaré kreace, jimž dával obskurní vodní a mořská jména a příležitostně je vystavoval v maličké opomíjené galerii ve vesnici Greenwich. Chlubil se, že byl námořnickým odborníkem, ale ve skutečnosti si jednou postavil vlastní malou dvoustěžňovou plachetnici a plavil se na ní do Hondurasu, kde se v klidných vodách potopila. Tehdy si vsugeroval, že je archeolog a po potopení lodi strávil jedenáct měsíců v honduraském vězení pro ilegální vykopávky.

Byl svobodný, agnostik, promovaný na Grinnellu, nekuřák. Všem právníkům v soudní síni připravil peklo.

Soudce Harkin se omluvil za to, co se chystal udělat. Izolace poroty byla vzácným radikálním opatřením, vynuceným mimořádnými okolnostmi a téměř vždy u senzačních případů vražd. Teď však Harkin neměl na vybranou. Došlo k nedovolenému kontaktu a vzdor jeho varování nebylo naděje, že by pokusy ustaly. Nebyl tomu rád a mrzelo ho, že to způsobí velké potíže, ale jeho povinností v tomto ohledu bylo zaručit poctivost procesu.

Vysvětlil, že před několika měsíci vypracoval právě pro takový případ plán eventualit. Okrsek rezervoval v blízkém bezejmenném motelu blok místností. Bude zesílen bezpečnostní dozor. Měl seznam pravidel, podle nichž se bude postupovat. Proces teď vstupuje do druhého týdne svědeckých výpovědí a Harkin bude tvrdě tlačit na právníky, aby je ukončili co nejdříve. Patnáct porotců mělo nyní odejít domů, zabalit si věci, uspořádat své záležitosti a příštího rána se hlásit soudu s vědomím, že příští dva týdny budou trávit v izolaci.

Všichni byli tak strnulí, že se žádné bezprostřední reakce neozvaly. Jen Nicholas Easter z toho měl legraci.

14

Protože Jerry měl rád pivo, karty, fotbal a občas i nějakou tu lumpárnu, Nicholas navrhl, aby zašli v pondělí večer do kasina a oslavili spolu několik posledních hodin svobody. Jerry návrh přijal jako bezvadný nápad. Když zůstali v soudní budově sami, řekli si, že by mohli přizvat i několik kolegů. V podstatě to nebyla špatná myšlenka, ale ve skutečnosti byla k ničemu. S Hermanem se počítat nedalo, zcela rozrušený Lonnie Shaver na nikoho ani nepromluvil a rychle odešel a Savelle byl nový a neznámý. Mimo to byl zřejmě typem člověka, od něhož je lépe držet se dál. Zbýval tedy Herrera, ale o něj zase nebyl zájem. Stejně s ním budou zavřeni celé dva týdny.

Jerry tedy pozval Sylvii Taylor-Tatumovou, Pudlu. Oba se velmi spřátelili. Ona byla podruhé rozvedená a Jerry se právě rozváděl, poprvé. Protože znal všechna kasina na pobřeží, navrhl, aby se sešli v jednom novém kasinu, nazývaném „Diplomat“. Měli tam sportovní hrací automat s velkou obrazovkou, levné nápoje, trochu soukromí a velice skrovně oděné, dlouhonohé servírky.

Když Nicholas v osm hodin přišel, Pudla tam již byla, držela stůl v nacpaném baru a popíjela točené pivo. Příjemně se usmívala, což u ní u soudu nebylo vůbec zvykem. Vlající kadeřavé vlasy měla stažené dozadu, na sobě měla těsné vyrudlé džíny, mohutný svetr a rudé kovbojské boty. Ačkoli moc krásy nepobrala, v baru vypadala mnohem líp než v porotním boxu.

Měla černé, smutné, výmluvné oči ženy ubité životem. Nicholas se rozhodl trochu do ní zavrtat, než přijde Fernandéz. Objednal rundu a pustil se do tlachání. „Vy jste vdaná?“ otázal se, ačkoli věděl, že ne. Poprvé se vdala, když jí bylo devatenáct a měla dva kluky dvojčata. Teď jim už bylo dvacet. Byli velmi rozdílní, jeden začal studovat na vyšší škole, druhý pracoval na moři na ropné plošině. První manžel Pudlu po pěti letech opustil, takže zůstala s chlapci sama. „A co vy?“ zeptala se.

„Nic. Prakticky jsem student, ale teď pracuji.“

Druhý Pudlin manžel byl starší člověk a bohudík spolu neměli děti. Manželství vydrželo sedm let a on ji pak vyměnil za novější model. Rozhodla se, že už se znovu neprovdá. S Nicholasem si odnesli pivo k fotbalovému hracímu automatu a Sylvia se zájmem přihlížela hře. Měla fotbal ráda, protože oba její kluci hráli v celostátní univerzitní lize.

Vtom dovnitř vpadl Jerry a obezřetně se za sebe ohlížel. Omluvil se za pozdní příchod, v několika sekundách do sebe vrazil první pivo a sdělil, že si myslí, že je sledován. Pudla se tomu zasmála a vyslovila názor, že si teď všichni porotci mohou vykroutit krky v domnění, že se za nimi táhnou nějaké stíny.

„Zapomeň na porotu,“ smál se Jerry. „Myslím, že je to žena.“

„Tvoje žena?“ ptal se Nicholas.

„Jo. Myslím, že si sehnala nějakého soukromého čmuchala, aby mne sledoval.“

„Můžeš se tedy těšit, až budeš v izolaci.“

„Taky že jo!“ souhlasil Jerry a přisedl si k Pudle.

Do Packerova hracího automatu vrazil pět set dolarů a měl šest bodů, ale sázka platila jen pro kombinované skóre v prvním poločase. O přestávce tedy vložil další sázku. Vysvětlil oběma nováčkům, kteří s ním seděli, že profesionální i vysokoškolské zápasy skýtají obrovské možnosti sázek, ale že žádná nemá vliv na konečnou hlavní výhru. Střídavě sázel na toho, kdo první ztratil míč, kdo dal první gól či kdo nejvíc útočil. Pozoroval hru s nervozitou člověka, který vsadí peníze a s úzkostí čeká, že o ně přijde. Za první čtvrtinu zápasu vypil čtyři točená piva. Nicholas se Sylvií si brzy odsedli dozadu.

V přestávkách neustálého Jerryho žvanění o fotbale a metodách úspěšného sázení se Nicholas několikrát neobratně pokusil zabrousit na problematiku procesu, ale bez úspěchu. Izolace bylo sice citlivé téma, ale protože ji ještě nikdo z nich nezažil, nemohli k tomu také dohromady nic říci. Denní svědecké výpovědi se daly přetrpět jen s obtížemi a pomyšlení na omílání názorů Dr. Kilvana v době odpočinku bylo kruté. Ani o rozsáhlejší výklad již nebyl zájem. Sylvii obzvláště znechucovala jednoduchost výzkumu obecné koncepce závislosti.

Když soudce Harkin oznamoval pravidla izolace, paní Grimesová se vytratila ze soudní síně do atria. Než odvedla Hermana domů, sdělila mu, že musí strávit příští dva týdny v motelovém pokoji a že tu bude žít v cizím prostředí bez ní. Zkrátka, sotva došli domů, zavolala telefonicky soudce Harkina a zaplavila ho svými názory na celou situaci. Její manžel byl slepý, což mu připomněla již několikrát, a potřeboval tedy speciální pomoc. Herman seděl na pohovce, popíjel své jediné denní pivo a pěnil nad tím, že se žena do těchto záležitostí plete.

Soudce Harkin rychle zvolil zlatou střední cestu. Povolí, aby paní Grimesová byla s Hermanem v jeho pokoji v motelu. Může s ním snídat i večeřet, pečovat o něj, ale nesmí se stýkat s ostatními porotci. Procesu již nebude smět přihlížet. Důvodem bylo, aby nemohla o procesu s Hermanem diskutovat. Tohle zase ovšem nesedělo paní Grimesové, jedné z mála návštěvnic, které dosud vyslechly každé slovo. Ačkoli se o tom vůbec nezmínila ani Jeho Ctihodnosti, ani Hermanovi, utvořila si o celém procesu některé velmi osobité názory. Soudce se uklidnil, Herman zuřil a paní Grimesová zvítězila a vyšla z ložnice balit.

Lonnie Shaver se v pondělí večer ve své kanceláři věnoval celotýdenním pracovním úkolům. Po několika pokusech se spojil s Georgem Teakerem v jeho bytě v Charlotte a sdělil mu, že porota bude až do konce procesu izolovaná. Měl domluven rozhovor s Tauntonem uprostřed týdne a dělalo mu starosti, že nebude k dosažení. Vysvětlil Teakerovi, že soudce zakázal všechny přímé telefonické hovory v motelovém pokoji, takže s Lonniem bude možné mluvit až po procesu. Teaker mu vyjádřil své sympatie a během hovoru vyslovil vážné obavy o výsledek procesu.

„Naši lidé v New Yorku soudí, že nepříznivý rozsudek by mohl vyvolat nárazové vlny v maloobchodní ekonomice a zejména v našem sektoru. Bůhví kam až se vyšplhají pojistné kvóty!“

„Udělám vše, co bude v mých silách,“ slíbil Lonnie.

„Porota asi ještě není vážně rozhodnuta o konečném rozsudku, či ano?“

„Teď se to dá jen těžko říci. Jsme teprve v polovině žalobcových důkazů. Prostě je ještě příliš brzy.“

„Musíte nás tam chránit, Lonnie. Já vím, že vás to vrhá do středu událostí, ale vy prostě, zatraceně, u toho náhodou jste, víte, co myslím?“

„Ale jo, rozumím. Udělám, co budu moci.“

„Počítáme tady s vámi, že tam v porotě jednohlasný výrok znemožníte!“

Konfrontace s Fitchem byla krátká a k ničemu nevedla. Durwood Cable čekal v pondělí večer téměř do devíti hodin, kdy se ještě kanceláře zabývaly přípravou procesu. V konferenční místnosti dojídal pozdě servírovanou večeři. Požádal Fitche, aby za ním přišel do jeho kanceláře. Fitch mu vyhověl, ačkoli chtěl odejít a vrátit se do svého šestákového obchodu.

„Chtěl bych si s vámi o celé věci promluvit,“ začal Durr chladně a stoupl si na své straně ke stolu.

„Oč jde?“ vyštěkl Fitch také vestoje a s rukama v kapsách. Věděl přesně, co má Cable na mysli.

„Dnes odpoledne jsme se u soudu ocitli ve velmi trapné situaci.“

„V žádné trapné situaci jste nebyli. Pokud si vzpomínám, porota u toho nebyla. Takže, ať už se přihodilo cokoli, nemá to žádnou vazbu na konečný verdikt.“

„Vy jste byl přistižen a my jsme se tím dostali do trapné situace.“

„Nebyl jsem přistižen.“

„Tak? A jak byste to označil?“

„Označil bych to jako lež. My jsme žádné lidi neposlali, aby sledovali Stellu Hulicovou. Proč bychom to dělali?“

„Kdo jí tedy volal?“

„Nevím, ale určitě to nebyl nikdo z našich lidí. Ještě nějaké otázky?“

„Zajisté. Kdo to byl ten chlápek v bytě?“

„Nebyl to nikdo z mých lidí. Neviděl jsem video, rozumíte. Neviděl jsem tedy ani jeho tvář, ale důvodně se domníváme, že to bylo nějaké nemehlo najaté Rohrem a jeho chlapci.“

„Můžete to prokázat?“

„Tuhle zatracenou věc prokazovat nemusím. A nemusím odpovídat ani na další otázky. Vaším úkolem je vést tento proces a mne laskavě nechte starat se o bezpečnost.“

„Fitchi, neuvádějte mne do trapných situací!“

„Vy mne neuvádějte do trapasů tím, že prohrajete proces.“

„Zřídka prohrávám.“

Fitch se otočil a vykročil ke dveřím. „Já vím. A udělal jste hezkou práci, Cable, ale přesto potřebujete trochu pomoci zvenčí.“

Nicholas přišel první a přinesl si dva sportovní vaky nacpané šatstvem a toaletními potřebami.

V chodbě před porotní místností čekali Lou Dellová, Willis a ještě jeden strážný, aby zavazadla převzali a na chvíli je uložili do prázdné místnosti pro svědky. Bylo úterý, osm dvacet.

Nicholas své vaky nepustil z rukou a dosti podezíravě se zeptal: „Jak se ty vaky odtud dostanou do motelu?“

„Někdy během dne je převezeme, ale nejprve je musíme prohlédnout,“ oznámil Willis.

„Mne snad vezme čert!“

„Prosím?“

„Tyhle vaky nikdo prohlížet nebude!“ prohlásil Nicholas a vešel do prázdné porotní místnosti.

„Nařídil to soudce,“ bránila se Lou Dellová a vyběhla za ním.

„Mne nezajímá, co nařídil soudce. Moje vaky nikdo prohlížet nebude!“ Položil je na roh, vykročil ke kávovaru a řekl Lou Dellové a Willisovi v chodbě: „Odejděte, ano? Tohle je místnost pro porotce!“

Vyšourali se ven a Lou Dellová zavřela dveře. Po minutě se v chodbách ozvaly hlasy. Nicholas dveře otevřel a spatřil Millie Dupreeovou. Stála před Lou Dellovou a Willisem se dvěma obrovskými cestovními kufry a po čele se jí lil pot. „Oni si myslí, že budou naše zavazadla prohlížet, ale nebudou! Položte si je sem,“ oznámil jí Nicholas. Popadl nejbližší kufr, namáhavě jej zvedl a položil v porotní místnosti rovněž do rohu.

Zaslechli mumlání Lou Dellové: „Je to soudcův příkaz.“

Nicholas zadýchaně odsekl: „Přece nejsme teroristé! Co si myslí, že asi budeme dělat? Pašovat zbraně, drogy či co?“ Millie sáhla po koblize a vyjádřila Nicholasovi dík za ochranu soukromí. Samozřejmě, že tam měla různé věci a nechtěla, aby se jich lidé jako Willis či jiní z jakéhokoli důvodu dotýkali nebo je osahávali.

„Odejděte,“ zařval Nicholas, ukázal na Lou Dellovou a Willise a oni oba opět ustoupili do chodby.

V osm čtyřicet pět se sešli již všichni porotci a místnost byla nacpaná zavazadly, která Nicholas zachránil a uložil. Vztekle křičel a s každým novým přírůstkem jeho vztek rostl. Udělal hezkou práci a dokázal vybičovat porotu tak, že se změnila v neůstupnou partu připravenou k rozhodujícímu boji. V devět hodin Lou Dellová zaklepala na dveře, otočila knoflíkem a chtěla vstoupit.

Dveře však byly zevnitř zamčené.

Zaklepala ještě jednou.

V porotní místnosti se nikdo ani nepohnul, kromě Nicholase. Přistoupil ke dveřím: „Kdo je to?“

„Lou Dellová. Je čas jít. Soud je pro vás připraven.“

„Řekněte soudci, že může jít k čertu!“

Lou Dellová se otočila k Willisovi, který s vyvalenýma očima sáhl po svém rezivém revolveru. Nicholasova hrubá reakce pobouřila i některé naštvané porotce, ale jejich jednotu to neporušilo.

„Co jste to říkal?“ zeptala se Lou Dellová.

Zámek u dveří hlasitě cvakl, Nicholas otočil knoflíkem, vyšel na chodbu a dveře za sebou zavřel: „Řekněte soudci, že odtud nevyjdeme,“ a zahleděl se dolů na Lou Dellovou a její špinavě šedou ofinu.

„To nemůžete udělat,“ ozval se Willis tak agresivně, jak jen dovedl. Nebyla to ovšem agresivita, spíše

„Vy mlčte, Willisi!“

Vzrušení nad potížemi s porotou způsobilo, že v úterý ráno proudily do soudní síně opět velké davy lidí. Rychle se rozšířila zpráva, že jednoho porotce vyhodili, druhému že se do bytu někdo vloupal a že se soudce vztekl a nařídil celou porotu držet pod zámkem. Vynořila se také spousta jiných pověstí. Nejpopulárnější se týkala tabákového slídila, který byl zastižen v porotcově bytě a na něhož byl vydán příkaz k zatčení. Všude po něm pátrají poldové a FBI.

Ranní noviny v Biloxi, New Orleansu, Mobile a Jacksonu přinesly velké články na titulních stranách.

Do soudní síně sé zase vrátila stáda soudních úředníků a náhle se tam opět protlačila i většina místních obhájců. Přední řadu na žalobcově straně obsadilo půl tuctu reportérů z různých novin. Chlapci z Wall Streetu, jejichž skupina se značně zmenšila, když objevili kasina, rybaření na širém moři a dlouhé noci v New Orleansu, se také vrátili v plné síle.

V soudní síni tedy bylo mnoho svědků, kteří přihlíželi nervóznímu cupitání Lou Dellové ode dveří pro porotu přes přední část soudní síně k soudnímu pultu, kde se natahovala vzhůru, kdežto Harkin se k ní skláněl dolů a konferovali spolu. Harkin pokyvoval hlavou do stran, jako by nejprve Lou nerozuměl a pak se nepřítomným zrakem zahleděl na porotní dveře. U nich stál Willis se zdviženými rameny, která mu při krčení ztuhla.

Lou Dellová ukončila zpravodajství a hned se vrátila k čekajícímu Willisovi. Soudce prostudoval tázavé tváře právníků a diváků v soudní síni. Pak něco naškrábal, co sám po sobě nedokázal přečíst, a horečně uvažoval, co by měl udělat nejdřív.

Jeho porota vstoupila do stávky!

A co k tomu vlastně říkala soudcovská příručka?

Přitáhl si blíže mikrofon a oznámil: „Pánové, u poroty došlo k menšímu problému. Musím tam zajít a promluvit s nimi. Žádám pana Rohra a pana Cableho, aby mi asistovali. Všichni ostatní zůstanou na místech.“

Dveře už byly opět zamčené. Soudce zdvořile zaklepal a po třech lehkých poklepech stiskl knoflík zámku. Dveře se neotevřely, ale zevnitř se ozval mužský hlas: „Kdo je to?“

„Soudce Harkin,“ zavolal. U dveří stál Nicholas. Otočil se a usmál na kolegy. Millie Dupreeová a paní Gladys Cardová, zcela znervóznělé, se krčily v rohu u hromady zavazadel v obavách před vězením nebo něčím jiným, co by na ně mohl soudce uvalit. Ostatní však byli ještě stále silně rozhořčeni.

Nicholas odemkl dveře a otevřel je. Příjemně se usmál, jako kdyby se nic nestalo, jako by stávka byla rutinní součástí soudních procesů. „Vstupte, prosím,“ řekl.

Harkin v šedém obleku, bez taláru, v závěsu s Rohrem a Cablem vešli. „Co je tu za problém?“ otázal se soudce, když se rozhlédl po místnosti. Většina porotců seděla u stolu, na němž byly rozházené šálky od kávy, prázdné mísy a noviny. Lonnie Shaver seděl v rohu a na kolenou měl laptop. Easter byl nepochybně mluvčím a pravděpodobně i organizátorem.

„Domníváme se, že není správné, aby nám strážní prohlíželi naše zavazadla.“

„A proč ne?“

„Mělo by to být jasné! Jsou to naše osobní věci. Nejsme ani teroristé, ani pašeráci drog a vy nejste celní úředník.“ Easterův tón byl rozhodný a fakt, že mluvil se ctihodným soudcem tak směle, naplnil většinu porotců velkou hrdostí. Byl jedním z nich a nezávisle na tom, co si myslel Herman, i jejich vedoucím. Několikrát jim řekl, že nejdůležitějšími lidmi v tomto procesu jsou oni nikoli soudce, právníci či obě strany.

„Je to rutinní postup při všech případech izolace,“ vysvětlovala Jeho Ctihodnost a přistoupila o krok k Easterovi, který byl o deset centimetrů větší a nemínil se mu podřídit.

„Ale není to prostě jen tak černobílé, že ano? Opravdu se vsadím, že to záleží jen na uvážení předsedajícího soudce. Pravda?“

„Ovšem je tu pro to několik dobrých důvodů.“

„Nejsou dost dobré! Vaše Ctihodnosti, my odtud nevyjdeme, dokud neslíbíte, že k prohlídce našich zavazadel nedojde.“ Easter to pronesl se zaťatými, téměř vyceněnými zuby a soudci i právníkům bylo jasné, že to tak také myslí. Mluvil i za celou skupinu, v níž se nikdo ani nepohnul.

Harkin udělal chybu, když se přes rameno ohlédl na Rohra, který se už nemohl dočkat, aby se několika myšlenkami nepřipojil. „Ach, do čerta, soudce, v čem je tu tak velký problém?“ vyhrkl. „Tihle lidé přece nepřenášejí plastické trhaviny!“

„Stačí,“ zarazil ho Harkin, ale Rohr se snažil získat si u poroty ještě trochu přízně. Cable měl ovšem podobnou snahu a chtěl vyjádřit svou upřímnou důvěru v nezávadnost všeho, co porotci zabalili do svých cestovních kufrů populární značky „American Tourister“. Harkin mu však nedal šanci.

„Dobrá,“ souhlasila Jeho Ctihodnost. „Zavazadla se tedy prohlížet nebudou, ale dozvím-li se, že některý porotce má u sebe nějaký předmět uvedený v seznamu zakázaných věcí, který jsem vám včera předal, pak onen porotce bude obviněn z pohrdání soudem a bude vzat do vazby. Rozumíme si?“

Easter se rozhlédl po místnosti, aby se ujistil o mínění svých kolegů porotců, z nichž většině se zřejmě ulevilo a několik jich dokonce přikývlo. „To je bezvadné, Vaše Ctihodnosti,“ zazářil.

„Dobře, a teď můžeme pokračovat v procesu?“

„Ano, ale je tu ještě jeden problém.“

„Co je to?“

Nicholas vzal ze stolu list papíru, něco si v něm přečetl a vysvětlil: „Podle vámi určených pravidel se nám povoluje jedna manželská návštěva za týden. Myslíme, že by jich mělo být víc.“

„Kolik?“

„Tolik, kolik je možné.“

Pro většinu porotců to byla novinka. Několik mužů, zejména Easter, Fernandez a Lonnie Shaver, začalo mezi sebou mumlat o počtu manželských návštěv, ale ženy se k diskuzi nepřipojily. Zvláště paní Gladys Cardová a Millie Dupreeová se skutečně cítily trapně a nechtěly, aby si snad Jeho Ctihodnost myslela, že i ony trvají na takové dávce sexu, jakou si jen mohou prosadit. Pan Card má už několik let potíže s prostatou a paní Gladys se už už chystala, že se o tom veřejně zmíní, aby očistila své dobré jméno, když Herman Grimes navrhl: „Pro mě dvě!“

Nikdo nedokázal potlačit představu, jak starý Herm myslí na své blaho s paní Grimesovou pod pokrývkou. Vyvolala smích a ten prolomil napětí.

„Myslím, že kvůli tomu nezahájíme výzkum,“ namítal soudce Harkin. „Můžeme se shodnout na dvou návštěvách? Lidé, vždyť jde jen o dva týdny!“

„Dvě a je-li možné, tři,“ předložil protinávrh Nicholas. „Tak dobře! Vyhovuje to všem?“ Jeho Ctihodnost se rozhlédla po místnosti. Loreen Dukeová se u stolu pro sebe hihňala, paní Gladys Cardová a Millie by se byly nejraději zavrtaly do zdi, kdyby to šlo, jen aby se nemusely za žádných okolností podívat soudci do očí.

„Ano, to je bezvadné“přikývl Jerry Fernandez s rudýma očima a naprosto vykolejený. Zůstal-li Jerry jeden den bez sexu, přepadly ho bolesti hlavy a teď věděl dvě věci jeho žena byla ráda, že ho bude mít příští dva týdny z domu, a on sám už si něco zařídí s Pudlou.

„Proti téhle formulaci mám námitky,“ ozval se Phillip Savelle od okna. Byla to jeho první slova za celý proces. Držel list s pravidly a pokračoval: „Vaše definice osob volitelných pro manželské návštěvy má v sobě něco jako zbožné přání.“

Napadená definice v anglické verzi zněla přesně takto: „Během každé manželské návštěvy smí každý porotce strávit dvě hodiny o samotě se svým manželem nebo manželkou, přítelkyní či přítelem v jeho nebo jejím pokoji.“

Soudce Harkin a oba právníci, hledící mu přes rameno, i všichni porotci v místnosti pečlivě četli onu větu a uvažovali, co měl soudce, pro všechno na světě, na mysli touto výstřední formulací. Ani Harkin na to nepřišel. „Ujišťuji vás, pane Savelle i ostatní členy poroty, že pokud jde o vaše manželské návštěvy, neměl jsem v plánu nikoho z vás v žádném případě omezovat. Zkrátka mne nezajímá, co děláte, ani s kým to děláte.“

Zdálo se, že to Savella uspokojilo stejně, jako to pokořilo paní Gladys Cardovou.

„A nyní, ještě něco?“

„To je vše, Vaše Ctihodnosti, a děkujeme vám“zakončil hlasitě Herman, čímž se znovu ujal funkce hlavního porotce.

„Díky,“ doplnil Nicholas.

Jakmile se porota spokojeně usadila, Scotty Mangrum oznámil soudu, že s doktorem Kilvanem skončil. Durr Cable začal s křížovým výslechem tak delikátně, že se zdálo, jako by byl z velkého experta hezky vystrašen. Vyslovil souhlas s několika statistickými rozbory. Byly ovšem docela bezvýznamné. Dr. Kilvan konstatoval, že na základě spousty svých čísel je přesvědčen, že kolem deseti procent všech kuřáků skutečně rakovinu plic dostane.

Cable tento bod zdůraznil. Něco chtěl použít hned na počátku, něco si nechat až na konec. „Tak, doktore Kilvane, působí-li kouření rakovinu, proč ji dostane jen tak málo kuřáků?“

„Kouření silně zvyšuje riziko rakoviny plic.“

„Ale nepůsobí to vždy, že ne?“

„Ne. Každý kuřák rakovinou plic neonemocní.“

„Děkuji vám.“

„Pro kuřáky je ovšem riziko rakoviny plic mnohem větší.“

Cable se rozehřál a zvýšil tlak. Ptal se Dr. Kilvana, zda zná dvacet let starou studii univerzity v Chicagu, v níž badatelé uvádějí zjištění, že výskyt rakoviny plic u kuřáků žijících v metropolitních oblastech je větší než u kuřáků žijících na venkově. Kilvan znal tuto studii velmi dobře, ačkoli se na jejím vypracování nepodílel.

„Můžete to vysvětlit?“ ptal se Cable.

„Ne.“

„Můžete alespoň vyslovit domněnku?

„Ano. Tato studie byla kontroverzní, už když vyšla, protože indikovala jiné faktory, které kromě tabákového kouře mohou rakovinu plic vyvolávat.“

„Například znečištěný vzduch?“

„Ano.“

„Věříte tomu?“

„Je to možné.“

„Vy tedy připouštíte, že znečištěný vzduch vyvolává rakovinu plic?“

„Může, ale já trvám na svém výzkumu. Venkovští kuřáci trpí rakovinou plic mnohem častěji nežli venkovští nekuřáci a městští kuřáci ji dostanou mnohem častěji než městští nekuřáci.“

Cable zvedl další tlustou zprávu a okázale v ní listoval. Zeptal se Dr. Kilvana, zda je obeznámen se studií stockholmské univerzity z roku 1989, v níž badatelé určili spojitost mezi dědičností, kouřením a rakovinou plic.

„Četl jsem tu zprávu,“ přikývl Kilvan.

„Máte na ní svůj názor?“

„Ne. Dědičnost není moje specializace.“

„Nemůžete tedy k otázce, zda dědičnost lze spojovat s kouřením a rakovinou plic, říci ani ano, ani ne.“

„Nemohu.“

„Ale nenapadl jste onu zprávu, že ne?“

„Nejsem k tomu oprávněn.“

„Znáte badatele, kteří tento výzkum uskutečnili?“

„Ne.“

„Nemůžete tedy říci, zda jsou kvalifikovaní, či nikoli?“

„Ne. Jsem si jist, že vy jste s nimi mluvil.“

Cable odešel ke svému stolu, vyměnil zprávy a vrátil se opět k řečnickému pultu.

Po dvou týdnech přísného zkoumání, ale malého pohybu se akciový kapitál Pynexu z nějakého důvodu rozhýbal. Příčinou nemohl být sám o sobě jiný jev, než improvizovaný Slib věrnosti, který vyvedl z konceptu soudní síň. Při vlastním procesu nedošlo v podstatě k žádnému většímu dramatu až do pondělního odpoledne, kdy se projevil otřes v porotě. Jeden z mnoha právníků obhajoby podsunul jednomu z mnoha finančních analytiků hlášku, že Stellu Hulicovou všeobecně považovali za tajného porotce obhajoby. Hláška se pak několikrát opakovala a s každým vyjádřením rostl Stellin význam pro tabákový průmysl do dalších výšin. V té době se mnohokrát volalo do New Yorku, že obhajoba ztratila svůj nejcennější majetek, Stellu Hulicovou, zatímco ona zůstala vlivem martini doma na pohovce v děsné kocovině.

Přídavkem k těmto zmateným pověstem byla chuťovka o vloupání do Easterova bytu. Bylo snadné usoudit, že vetřelec byl placen tabákovým průmyslem.

Jakmile již jednou došlo k přistižení či alespoň k silnému podezření, začaly pro obhajobu věci všude vypadat zle. Ztratila porotce, byla přistižena při podvodu a obloha se začala zatahovat.

V úterý ráno Pynex začal na devětasedmdesáti a půl, rychle klesl na sedmdesát osm a díky pověstem rostoucím jako houby po dešti byl postupem doby stále hůře obchodovatelný. Během dopoledne byl na sedmdesáti šesti a čtvrt. Náhle však z Biloxi přišla čerstvá zpráva. Analytik, který tam právě byl v soudní síni, volal své kanceláři novinku, že toho rána porota odmítla vyjít ze své místnosti a že ve skutečnosti vstoupila do stávky, protože je znuděná a unavená otravným svědectvím nabídnutým žalobcovými odborníky.

V několika sekundách se zpráva stokrát opakovala a na Wall Streetu se stalo holou skutečností, že porota tam dole revoltuje proti žalující straně. Cena vyskočila na sedmdesát sedm, přeskočila sedmdesát osm, dosáhla devětasedmdesáti a kolem poledne se přiblížila k osmdesáti.

15

Ze Šesti žen, které zůstaly v porotě, Fitch potřeboval co nejdůkladněji prověřit zejména Rikki Colemanovou, spořádanou a hezkou třicetiletou matku dvou dětí. Jako administrátorka zdravotních záznamů v místní nemocnici vydělávala za rok jedenadvacet tisíc dolarů. Její manžel, soukromý pilot, měl roční plat šestatřicet tisíc dolarů. Žili v hezké předměstské vile s pečlivě stříhaným trávníkem a s devadesátitisícovou hypotékou. Každý měl vlastní japonský vůz zaplacený v hotovosti. Spořili skromně a investovali konzervativně osm tisíc dolarů za poslední rok a jen do společných fondů. Byli velmi činní v místním kostele ona učila malé děti v nedělní škole a on zpíval ve sboru.

Špatné návyky Colemanovi zřejmě neměli. Nekou řili a nebylo ani důkazů, že by pili. Rádi rekreačně běhali a hráli tenis, Rikki trávila denně hodinu ve fitcentru. Kvůli tomuto řádnému životu a působení ve zdravotní péči se jí Fitch jako porotkyně obával.

Lékařské záznamy, získané od jejího ošetřujícího gynekologa, neprozrazovaly nic pozoruhodného. Dvě těhotenství s perfektními porody a rekonvalescencemi. Ročně se pravidelně podrobovala přešetření. Mammografie před dvěma lety neukazovala nic neobvyklého. Měřila 165 centimetrů a vážila 53 kilogramů.

Fitch měl zdravotní záznamy sedmi z dvanácti porotců. Easterovy záznamy se z nevysvětlitelných důvodů nepodařilo objevit. Herman Grimes byl slepý a neměl co skrývat. Savelle byl nový a Fitch ho teprve prověřoval. Lonnie Shaver nebyl u doktora nejméně posledních dvacet let. Lékař Sylvie Taylor-Tatumové zahynul před měsícem na moři při nehodě člunu a jeho nástupce byl zelenáč, který nevěděl, jak se tahle celá hra hraje.

Byl to skutečně tvrdý baseball, jehož pravidla napsal sám Fitch. Jeho fond každým rokem přispíval milionem dolarů na organizaci nazývanou „Aliance pro soudní reformu“. Původně ji s velkým halasem založily ve Washingtonu pojišťovací společnosti, lékařské asociace, skupiny výrobců a tabákové společnosti. Velká čtyřka odváděla od každého svého člena roční příspěvky sto tisíc dolarů, přičemž Fitch a jeho fond strkal alianci pod dveře další milion. Účelem této organizace bylo lobbovat pro přijetí zákonů, které by omezily rozsah přiznávání náhrad za utrpěné škody a zvláště eliminovaly zlořád trestných škod.

Hlasujícím členem předsednictva ASR byl Luther Vandemeer, generální ředitel Trellca, který se spolu s Fitchem systematicky vyslovoval ke všem otázkám. Kromě toho Vandemeer bezohledně jel po členech organizace. Fitche přitom vidět nebylo, ale dostával, co chtěl. Prostřednictvím Vandemeera a ASR vyvíjel obrovský tlak na různé místní lékaře, kteří mu na oplátku poskytovali choulostivé, naprosto důvěrné zdravotní záznamy vybraných pacientů. Když tedy Fitch náhodou chtěl po Dr. Dowovi z Biloxi, aby mu poslal na poštovní schránku bez adresy v Baltimore zdravotní záznamy paní Gladys Cardové, řekl Vandemeerovi, aby při svých kontaktech se Vzájemnou zdravotní pojišťovnou v St. Louis přitvrdil tlak na problém zanedbávání povinné péče při výkonu lékařské praxe Dr. Dowa. Vzájemná pak Dr. Dowovi sdělila, že by mu mohlo být zrušeno odpovědnostní krytí, kdyby nespolupracoval, a on byl štěstím bez sebe, že mohl vyhovět.

Ačkoli Fitchova sbírka zdravotních záznamů byla docela slušná, zatím v ní nebylo nic, co by mohlo zvrátit rozsudek. Při úterním obědě však Fitche potkalo štěstí.

Rikki Colemanová, za svobodna Rikki Weldová, navštěvovala církevní střední školu v Montgomery v Alabamě a byla tam velmi populární. Vědělo se, že některé hezčí dívky ze školy se scházejí s chlapci z Auburnu. Když rutinní šetření Rikkiny minulosti pokročilo, Fitchův vyšetřovatel v Montgomery dostal hlášku, že patrně měla těch styků víc. S náležitým eskamotérstvím Fitch prohnal hlášku Aliancí pro soudní reformu a po dvou týdnech bezvýchodného pátrání byla konečně objevena ta správná klinika.

Byla to malá soukromá ženská nemocnice v centru Montgomery, jedna ze tří míst ve městě, v nichž se v té době jedině prováděly potraty. Rikki Weldová tu ve svém juniorském školním roce, týden po dvacátých narozeninách, prodělala potrat.

A Fitch o tom měl konečně záznam. Telefonicky mu bylo sděleno, že je již na cestě. Když jeho text vytahoval z faxu, spokojeně se usmíval pod vousy. Jméno otce sice v záznamu nebylo, ale možná tím lépe. Rikki totiž potkala svého manžela Rheu až rok po dokončení školy. V době jejího potratu byl Rhea v seniorském ročníku letecké a námořní školy v Texasu a bylo víc než pochybné, že by se ti dva byli předtím znali.

Fitch byl ochoten vsadit se o fůru peněz, že ten potrat byl zahalen přísným tajemstvím, že na něj kromě Rikki všichni zapomněli a že se o něm svému manželovi ani nezmínila.

Porotce ubytovali v motelu Siesta Inn v Pass Christian, třicet minut jízdy z Biloxi podél pobřeží k západu. Dopravil je tam najatý autobus. Lou Dellová a Willis seděli s řidičem vpředu a čtrnáct porotců bylo roztroušeno po sedadlech vzadu. Seděli na nich po jednom, takže konverzace neexistovala. Stejně byli všichni unaveni, deprimováni a cítili se již teď izolovaní a uvěznění, ačkoli ještě svůj nový dočasný domov ani neviděli. V prvních dvou týdnech procesu pro ně odročení jednání v pět hodin alespoň znamenalo únik vždycky se všichni rychle vypařili a spěchali do reality, do svých domovů, k dětem, k teplému jídlu, na procházky nebo i do kanceláří. Teď bude odročení znamenat jen pravidelný převoz do jiné cely, kde je budou pozorovat, monitorovat a chránit před zlými duchy, kteří by se mohli odkudkoli vynořit.

Jen Nicholas Easter měl z izolace radost, ale dokázal se tvářit sklíčeně jako ostatní.

Harrisonský okres pro ně najal v jednom křídle motelu celé první poschodí, celkem dvacet pokojů, ačkoli jich bylo zapotřebí jen devatenáct. Lou Dellová a Willis měli samostatné pokoje u dveří do hlavní budovy, kde byla také recepce a restaurace. Na druhém konci chodby měl pokoj vysoký mladý strážný Chuck, zřejmě aby střežil dveře vedoucí na parkoviště.

Pokoje přiděloval sám soudce Harkin a dal tam také již dopravit a umístit zavazadla, která určitě nikdo neotvíral a neprohlížel. Lou Dellová rozdávala klíče jako bonbony a vědomí vlastní důležitosti v ní rostlo od hodiny k hodině. Postele, z určitého důvodu ve všech pokojích dvojité, byly proklepané a prohlédnuté, televizory zapnuté na „nepoužívat“, takže během izolace nebudou ani programy, ani zprávy, jen filmy z motelové stanice, koupelny pečlivě prozkoumané, kohoutky utěsiněné a toalety spláchnuté. Dva týdny tu budou připadat jako celý rok.

Fitchovi chlapci samozřejmě autobus sledovali. Opustil soudní budovu v doprovodu policie, s poldy na motocyklech vpředu i vzadu. Právě poldy bylo snadné sledovat. Sledování se zúčastnili i dva detektivové pracující pro Rohra. Nikdo ani neočekával, že místo motelu zůstane utajené.

Nicholas měl z jedné strany Savella a z druhé plukovníka Herreru. Pánské pokoje byly vedle sebe, dámské naproti v hale, jako by izolace měla zabránit i neschválenému dovádění. Pět minut po odemčení se stěny pokojů začaly nějak svírat. Po deseti minutách hlasitě zaklepal Willis a vyptával se, zda je všechno v pořádku. Nicholas neotevřel, jen zabručel: „Prostě bezvadné.“

Telefony a minibary odstranili. Z jednoho pokoje na konci haly vynesli postele a místnost vybavili dvěma kulatými stoly, telefony, pohodlnými křesly, televizorem s velkou obrazovkou a barem nacpaným nejrůznějšími nealkoholickými nápoji. Někdo pokoj nazval „společenská místnost“ a jméno se ihned vžilo. Každé telefonické volání strážní prověřili a hovory zvenčí nepovolili. Nutné případy se měly vyřizovat u recepčního pultu u hlavního vchodu. Z pokoje č. 40 přímo naproti v hale odstranili postele také a umístili tam improvizovaný jídelní stůl.

Bez předchozího povolení soudce Harkina nebo náhradního souhlasu Lou Dellové či jednoho ze strážných nikdo z porotců nesměl vyhrazené křídlo opustit. Zákaz vycházení vydán nebyl, protože stejně nebylo kam jít. Společenská místnost se však zavírala v deset.

Večeře se podávala od šesti do sedmi, snídaně od šesti do osmi třiceti, ale nemuseli jíst všichni najednou. Mohli přijít a odejít, vzít si jídlo a vrátit se na pokoj. Soudce Harkin se pečlivě staral o kvalitu stravy a chtěl, aby ho každé ráno informovali o svých stížnostech.

V úterý se podávalo jako předkrm bud smažené kuře, nebo grilovaná mořská ryba se saláty a spoustou zeleniny. Všichni byli ohromeni vlastní chutí. Ačkoli celý den nic nedělali, jen seděli a poslouchali, v šest hodin, kdy se podávala večeře, většina z nich už trpěla hladem a slabostí. Nicholas si první vybral jídlo a sedl si na konec stolu, kde všechny zatáhl do hovoru a trval na tom, aby jedli všichni pohromadě. Byl milý a veselý a jednal, jako kdyby izolace byla jen nějakým dobrodružstvím. Jeho nadšení bylo dokonce trochu nakažlivé.

Jen Herman Grimes jedl na pokoji. Paní Grimesová připravila dva podnosy a rychle je odnesla. Soudce Harkin vydal písemně přísné instrukce, podle nichž měla zakázáno jíst společně s porotou. Zákaz platil i pro Lou Dellovou, Willise a Chucka. Když si tedy Lou Dellová přišla do místnosti pro večeři a našla Nicholase uprostřed vyprávění, konverzace náhle ustala. Naházela si kolem kuřecích prsíček pár zelených fazolových lusků, vzala si rohlík a odešla.

A oni už zase byli partou, izolovanou ve vyhnanství, odtrženou od reality a drženou proti své vůli v motelu Siesta Inn. Neměli nikoho než sami sebe. Easter byl určen k tomu, aby se cítili co možná nejlíp. Nebude z nich sice rodina, ale určitě se stanou pevným bratrstvem. Nicholas musí dbát, aby se mezi nimi nevytvořily dílčí skupiny a kliky. Ve „společenské místnosti“ se pak dívali na dva filmy a v deset už byli všichni ospalí.

Při snídani Jerry Fernandez prohlásil: „Jsem připraven na manželskou návštěvu.“ Hleděl přitom upřeně na paní Gladys Cardovou.

„Opravdu?“ zapýřila se a obrátila oči ke stropu. Jerry se na ni usmál, jako by mohla být objektem jeho touhy. Snídaně byla skutečnou hostinou se vším všudy, od pečené šunky až po pražené kukuřičné vločky.

Nicholas přišel uprostřed jídla, srdečně pozdravil skupinu a s utrápenou tváří si povzdechl: „Nepochopím, proč nemůžeme mít telefony.“ Byla to jeho první slova a příjemná ranní nálada náhle posmutněla. Sedl si naproti Jerrymu, který mu dokázal číst ve tváři a ihned se přidal.

Zeptal se: „A proč nemůžeme mít studené pivo? Doma si dám vychlazené pivo a někdy i dvě večer co večer. Kdo má právo diktovat nám, co tu můžeme pít?“

„Soudce Harkin,“ připomněla Millie Dupreeová, která alkohol odmítala.

„Zatraceně!“

„A což televize?“ otázal se Nicholas. „Proč se nemůžeme dívat na televizi? Díval jsem se na ni od začátku procesu a nevzpomínám si, že by mne to nějak zvlášť rozrušovalo.“ Obrátil se k Loreen Dukeové, velké ženě s talířem plným míchaných vajíček. „Viděla jste v posledních televizních zprávách nějakou neočekávanost z procesu?“

„Ani nápad!“

Podíval se na Rikki Colemanovou sedící u malé misky neškodných vloček. „A copak gymnastika, nějaké místo, kde by se člověk mohl vypotit po osmi hodinách v soudní síni? Určitě mohli vybrat nějaký motel s tělocvičnou.“ Rikki s absolutním souhlasem přikývla.

Loreen polkla dávku vajec: „Já nechápu jedno. Proč se nám nedůvěřuje s tím telefonem? Moje děti mi možná potřebují zavolat. No, přece nejsou žádní diverzanti, kteří by mne volali do pokoje a děsili mne!“

„Já prostě mám rád pivo, nejraději hned dvě,“ opakoval Jerry. „A možná k tomu i o pár manželských návštěv víc,“ dodal a opět pohlédl na Gladys Cardovou.

Kverulantské řeči kolem stolu nabíraly na síle a za deset minut po Easterově příchodu byli porotci na pokraji revolty.

Velké podráždění působil teď i plně kvalifikovaný seznam zlořádů. Ani Herrera, penzionovaný plukovník zvyklý na táboření v džunglích, nebyl nadšen výběrem nápojů nabízených ve společenské místnosti. Millie Dupreeová si stěžovala, že nejsou noviny. Lonnie Shaver měl naléhavou práci a především kvůli tomu bral ve zlém každou zmínku o izolaci. „Nemohu myslet na sebe,“ prohlásil, „mne nikdo ovlivnit nemůže.“ Potřeboval alespoň neomezený telefon. Phillip Savelle každé ráno za svítání běhal v lesích, sám, aby mohl komunikovat s přírodou. A tady v okruhu dvou kilometrů kolem motelu nebyl ani stromeček. A copak kostel? Paní Cardová byla oddaná baptistka, nikdy nepromeškala úterní vizitace, středeční večerní společné modlitby či páteční schůzky ženského spolku. A což teprve sobota, samozřejmě nabitá schůzkami k prasknutí?

„Nejlépe by bylo, kdybychom to vyřídili hned,“ navrhl Nicholas vážně. „Budeme tu ještě dva týdny, možná tři. Myslím, že bychom o tom měli uvědomit soudce Harkina.“

Harkinova pracovna byla nacpaná devíti právníky. Dohadovali se o denních záležitostech, které bylo třeba vyřídit mimo porotu. Soudce je žádal, aby přišli každé ráno v osm na zahřívací kolo a často je tam držel i hodinu či dvě po odchodu poroty. Vzrušenou debatu mezi Rohrem a Cablem přerušilo rázné zaklepání. Gloria Laneová otevřela dveře tak prudce, že zasáhly židli, na níž seděl Oliver McAdoo.

„Máme problém s porotou,“ oznámila chraplavě.

Harkin vyskočil: „Jaký?“

„Chtějí s vámi mluvit. To je vše, co vím.“

Harkin se podíval na hodinky. „A kde jsou?“

„V motelu.“

„Nemůžeme je dostat sem?“

„Ne. Pokoušeli jsme se o to. Nepřijdou, dokud si s vámi nepromluví.“

Soudce stál se svěšenými rameny a otevřenými ústy. „Začíná to být směšné,“ poznamenal Wendall Rohr, ale k nikomu se přímo svými slovy neobrátil. Právníci pozorovali soudce, který hleděl nepřítomně na stoh papírů na svém stole a sbíral myšlenky. Pak zamnul rukama a na všechny vrhl široký strojený úsměv. „Pojedme za nimi.“

Konrád zachytil první volání v 8.02. Marlee s Fitchem mluvit nechtěla, jen si přála, aby mu odevzdali zprávu, že porota už zase dělá zmatek a nechce vyjít ven, dokud se Harkin nepřesune do motelu Siesta Inn a nepohladí ji po srsti. Konrád běžel do Fitchovy místnosti a zprávu odevzdal.

V 8.09 volala znovu a informovala Konrada, že Easter bude mít na sobě světle hnědou sportovní košili, tmavou džínovou blůzu, červené ponožky a obvyklé škrobené khaki kalhoty. Červené ponožky, opakovala.

V 8.12 zavolala potřetí a chtěla mluvit s Fitchem, který stepoval kolem svého stolu a poškubával si kozí bradkou. Popadl sluchátko. „Haló!“

„Dobré jitro, Fitchi,“ pozdravila.

„Dobré jitro, Marlee.“

„Byl jste někdy v Hotelu St. Regis v New Orleansu?“

„Ne.“

„Je to na ulici Canal Street ve Francouzské čtvrti. Na střeše je bar na volném vzduchu. Říká se mu Terrace Grill. Mám tam rezervovaný stůl s vyhlídkou na čtvrť. Budte tam dnes večer v sedm. Já přijdu později. Přijdete za mnou?“

„Ano.“

„A přijďte sám, Fitchi. Budu váš příchod do hotelu pozorovat a vezmete-li si s sebou nějaké přátele, schůzka odpadá. V pořádku?“

„V pořádku.“

„A pokusíte-li se mne sledovat, zmizím.“

„Máte mé slovo.“

„Proč mne vaše slovo neuklidňuje, Fitchi?“ a zavěsila.

Cable, Rohr a soudce Harkin se sešli u předního recepčního pultu s Lou Dellovou. Byla zmatená, vystrašená a mlela, že se jí něco takového dosud nestalo a že vždycky měla porotu pod kontrolou. Zavedla je do společenské místnosti, kde bylo zalezlých třináct porotců. Jediným disidentem byl Herman Grimes. Dohadoval se se skupinou o její taktice a Jerryho Fernandeze rozčilil tak, že ho chtěl inzultovat. Jerry poukazoval na to, že Herman má u sebe svou ženu, takže nepotřebuje televizi ani noviny, už nepije a pravděpodobně ani nepotřebuje cvičit. Jerry se pak na žádost Millie Dupreeové omluvil.

Pokud byla Jeho Ctihodnost ze začátku naježená, dlouho jí to nevydrželo. Po několika nejistých pozdravech začala špatně: „Jsem tím trochu zmaten.“

Nicholas Easter na to odpověděl: „Nemáme náladu na nějaké zákazy!“

Rohr i Cable měli výslovně zakázáno mluvit. Stáli tedy u dveří a velmi pobaveně přihlíželi. Oba věděli, že tahle scéna se v jejich soudních kariérách už asi opakovat nebude.

Nicholas měl napsaný seznam jejich stížností. Soudce Harkin si svlékl kabát, sedl si a brzy se dostal do krupobití protestů, které se na něho odevšad sypaly. Byl k politování, protože byl v menšině a naprosto bezbranný.

Pivo nebude problémem, noviny lze u recepčního pultu cenzurovat a uvolnění telefonických hovorů je namístě. Totéž platí o televizi, ovšem s podmínkou slibu, že se nebudou dívat na místní zprávy. Cvičení by mohlo být problematické, ale musí se na to podívat. Návštěvy kostela lze organizovat.

Skutečně, všechno se dalo zvládnout.

„Můžete nám vysvětlit, proč jsme zde?“ dožadoval se Lonnie Shaver.

Harkin se o to pokusil. Odkašlal si a energicky se snažil ospravedlnit důvody jejich izolace. Trochu plácal o nepovolených kontaktech i o událostech, k nimž dosud došlo u této poroty. Pak podal několik vágních referencí ke komplikacím u jiných tabákových případů.

Nesprávné počínání bylo^obře doložené a v minulosti se provinily obě strany. Fitch zanechal na poli tabákových procesů širokou brázdu. Operativci některých právníků žalující strany se v jiných procesech dopustili špinavostí. Soudce Harkin však o nich mluvil před porotou, proto musel být opatrný a nesměl být vůči žádné straně předem zaujatý.

Schůzka trvala hodinu. Harkin žádal o záruky, že k žádné stávce už nedojde, ale Easter se k ničemu neza vázal.

Pynex zahájil poklesem o dva body po zprávách o druhé stávce. Podle analytika čekajícího v soudní síni nešlo totiž o projev negativní reakce porotců k jistým taktikám použitým předešlého dne týmem obhajoby. I tyto taktiky byly mylně definované. Druhá šeptanda od jiného analytika v Biloxi trochu spekulativním způsobem věci vyjasnila tím, že vlastně nikdo v soudní síni neví jistě, proč porota nyní stávkuje. Cena akcií se nejprve stabilizovala, pak poklesla o půl bodu a během ranního obchodování začala šplhat vzhůru.

U hlodavců, zkoumaných v laboratorních podmínkách, vyvolává rakovinu dehet obsažený v cigaretách. Po patnáctiletém výzkumu myší a krys to zjistil Dr. James Ueuker z Palo Alto. Sám uskutečnil mnoho experimentů a intenzivně studoval práci badatelů po celém světě. Podle jeho názoru nejméně šest velkých prací spojuje ve svých závěrech kouření cigaret s rakovinou plic. Vysvětlil porotě velmi podrobně a přesně, jak se svým týmem použil kondenzátů cigaretového kouře, obvykle označovaných prostě jako „dehty“, a nanesl je jednoduše na kůži nejméně milionu myší. Dokládal to velkými barevnými obrazy. Některých myší, těch šťastných, se dehtem pouze dotkl, jiné prostě natřel. Nebylo žádným překvapením, že čím více dehtu použil, tím rychleji se vyvinula rakovina kůže.

Od povrchových nádorů u hlodavců k rakovině plic u lidí je ovšem velmi dlouhá cesta a Dr. Ueuker a Rohr, který jeho svědeckou výpověď řídil, neměli k jejímu probrání dostatek času. Historie medicíny je plná výzkumných prací týkajících se srovnávacích experimentů, při nichž se laboratorní výsledky ověřovaly aplikací u lidí. Všeobecně se ukázaly jen velmi řídké výjimky. Ačkoli myši a lidé žijí v naprosto odlišném prostředí, výsledky některých testů na zvířa tech jsou naprosto shodné s epidemiologickými nálezy u lidí.

Během Ueukerovy svědecké výpovědi byli v soudní síni přítomni všichni porotní konzultanti. Malých hlodavců se mnoho lidí štítí, ale krysy a malí stavěči psi bývají zase pro mnohé roztomilými mazlíčky. Další Ueukerova studie se týkala patlání dehtu na krysy, které mělo v podstatě stejné výsledky. K svému poslednímu testu použil třiceti špiců, které naučil kouřit pomocí trubiček, vpravených do průdušnic. Těžcí psí kuřáci se dopracovali až k devíti cigaretám za den, což odpovídá asi čtyřiceti cigaretám u člověka o váze šedesáti osmi kilogramů. U těchto psů bylo zjištěno vážné poškození plic zhoubnými nádory po souvislé řadě 875 dnů kouření.

Dr. Ueuker se však naštěstí nedostal k tomu, aby porotě o svých pokusech na krysách a špicech vykládal. I nezkušenému laikovi stačilo podívat se na tvář Millie Dupreeové, aby poznal, jak jí je velice líto těch malých myšiček a jak nenávidí Ueukera za to, že je zabíjí. Také Sylvia Taylor-Tatumová a Angela Weeseová dávaly otevřeně najevo své znechucení. Rovněž u paní Gladys Cardové a Phillipa Savelleho byly zřejmé známky nesouhlasu s těmito praktikami. Ostatní muži jen nehnuté poslouchali a zírali.

Rohr a jeho kumpáni se při obědě rozhodli, že Jamese Ueukera v jeho svědectví raději nenechají pokračovat.

16

JUMPERA, STRÁŽNÉHO SOUDNÍHO DVORA, který před třinácti dny přijal od Marlee zprávu a předal ji Fitchovi, kontaktovali během oběda a nabídli mu pět tisíc dolarů v hotovosti, aby se hodil marod pro žaludeční křeče nebo průjem nebo nějaké podobné potíže a odjel k večeru v obyčejných šatech s Pangem do New Orleansu na večeři, za zábavou a snad i za nějakou holkou, má-li k tomu sklon. Pang od něho potřeboval jen několik málo hodin lehké práce a Jumper potřeboval peníze.

Odjeli z Biloxi kolem půl jedné najatým dodávkovým vozem a za dvě hodiny byli na místě. Přesvědčili Jumpera, aby se dočasně zřekl uniformy a pracoval nějakou dobu pro Arlingtonskou západní asociaci. Pang mu nabídl za šestiměsíční práci pětadvacet tisíc dolarů, o devět tisíc víc, než v současné době bral za celý rok.

Ubytovali se v hotelu St. Regis ve dvou malých pokojích po obou stranách Fitchova pokoje. Fitchovi se podařilo z hotelové recepce vymačkat pouze čtyři místnosti. Holly měl pokoj dole v hale. Dubaz, Joe Boy a Dante se museli ubytovat v Royal Sonesta o čtyři bloky vedle. Jumpera nejprve posadili na barovou stoličku v jídelně, odkud měl výhled na přední vchod do hotelu.

Nastalo čekání. Odpoledne minulo, začalo se stmívat, ale po ní nebylo ani památky. Nikoho to však nepřekvapovalo. Jumpera, jehož tohle sledování rychle unavilo, vyměnili čtyřikrát.

Fitch vyšel z pokoje několik minut před sedmou a výtahem vyjel na střechu. Rezervovaný stůl měl v rohu, odkud byl hezký pohled na čtvrť. Holly a Dubaz seděli u stolu o tři metry dál, oba dobře oblečeni a zdánlivě si nikoho nevšímali. Dante s najatou průvodkyní v černé minisukni měli jiný stůl. Joe Boy měl fotografovat.

Objevila se v sedm třicet jako by spadla z nebe. Jumper s Pangem hlásili, že ji v přední vstupní hale neviděli. Prostě se vynořila z francouzských dveří na střeše a v okamžiku byla u Fitchova stolu. Fitch později spekuloval, že vlastně udělala totéž, co oni pronajala si v hotelu pokoj pod jiným jménem a použila schodiště. Měla na sobě dlouhé kalhoty a blůzku a byla velmi hezká dlouhé černé vlasy, hnědé oči, silnou bradu a líce, velmi málo namalovaná, jen tolik, kolik bylo třeba. Odhadoval její věk na osmadvacet až dvaatřicet. Rychle usedla, takže

Fitch ani neměl možnost nabídnout jí místo. Sedla si přímo proti němu, zády k ostatním stolům.

„Těší mne, že vás poznávám,“ zašeptal a rozhlížel se po okolních stolech, zda někdo neposlouchá.

„Ano, opravdové potěšení,“ odpověděla a opřela se o lokty.

Hned přišel ochotný číšník s dotazem, zda bude něco pít. Ne, nebude. Číšníka hezky podplatili, aby pečlivě posbíral ze stolu vše, čeho se dotkne prsty sklenice, stříbro, mísy, popelníky, cokoli. Fitch nikdy nic neponechával náhodě.

„Nemáte hlad?“ zeptal se Fitch a usrkl minerálky. „Ne, spěchám.“

„Proč?“

„Protože čím déle tu budu sedět, tím víc snímků mohou vaši chlápci nadělat.“

„Přišel jsem sám.“

„Samozřejmě, že ano. Jak se vám líbily červené ponožky?“ Na střeše začala hrát jazzová kapela, ale ona ji ignorovala. Nespouštěla Fitche z očí.

Fitch odvrátil hlavu dozadu a odfrkl si. Stále nemohl uvěřit, že si povídá s milenkou jednoho z porotců. Měl s porotci nepřímé kontakty již předtím, mnohokrát a různým způsobem, ale takto těsné nikdy.

A vlastně ona za ním přišla sama.

„Odkud on je?“ zeptal se Fitch.

„Co na tom záleží. Teď je tady.“

„Je to váš manžel?“

„Ne.“

„Přítel?“

„Moc se vyptáváte.“

„Vy sama představujete dost otázek, mladá dámo. A čekáte, že se budu ptát.“

„Je to můj známý.“

„Kdy přijal jméno Nicholas Easter?“

„Co na tom záleží? Je to jeho skutečné jméno. Má trvalý pobyt v Mississippi a je registrovaný volič. Může své jméno měnit každý měsíc, bude-li chtít.“ Měla ruce stále zastrčené pod bradou. Fitch už vědél, že takovou chybu neudělá, aby zanechala otisky prstů. „A jak je to s vámi?“ otázal se jí.

„Se mnou?“

„Jo, vy v Mississippi pro volby registrovaná nejste.“

„Jak to víte?“

„Protože jsme to kontrolovali. Samozřejmě za předpokladu, že Marlee je vaše pravé jméno a že je řádně vyslovujete.“

„Předpokládali jste příliš mnoho.“

„Je to moje práce. Jste z Pobřeží?“

„Ne.“

Joe Boy se naklonil dolů mezi dvě umělé desky, napodobeniny zimostrázového dřeva, a udělal šest snímků jejího obličeje z profilu. Dobrý snímek by byl vyžadoval lezecký výkon na laně po hraně cihlového schodišťového zábradlí, osmnáct pater nad kanálem. Takhle musel stát v listoví a doufat v něco lepšího, až bude odcházet.

Fitch zachřestil kousky ledu ve sklenici. „Tak, proč jsme vlastně zde?“ zeptal se.

„Jedna schůzka vede k další.“

„A kam nás všechny schůzky dovedou?“

„K rozsudku.“

„Jsem si jist, že za poplatek.“

„Poplatek je pro to hrozně slabé slovo. Zaznamenáváte náš rozhovor?“ Dobře věděla, že Fitch zaznamenává každý zvuk.

„Samozřejmě ne.“

Mohl nahrát na pásku i ve spánku všechno, oč stála, ale nic by tím nezískal, kdyby se o to s někým dělil. Vždy měl u sebe plno věcí, když běhal k poldům nebo k soudci, ale tohle se ke stylu jeho práce nehodilo. Myšlenka, že by ji vydíral před úřady, ho nikdy nenapadla a ona to věděla také.

Mohl nadělat snímků, kolik jen chtěl, a on i jeho lidé, roztroušení kolem hotelu, ji mohli sledovat, poslouchat a pozorovat. Zatím si s nimi hrála, uskakovala, poletovala a za jejich peníze jim přidělávala práci. A přitom nic nezjistili.

„Nemluvme teď o penězích, Fitchi. Dobrá?“

„Budeme mluvit o všem, o čem budete chtít sama mluvit. Tohle je vaše představení.“

„Proč jste vnikl do jeho bytu?“

„Protože je to právě to, co děláme.“

„Co soudíte o Hermanu Grimesovi?“ zeptala se.

„Proč se ptáte? Já vím přesně, co se v soudní síni děje.“

„Chci vědět, jak jste prozíravý a zda se vám všichni ti porotní experti a právníci vyplatí.“

„Zatím jsem neprohrál, takže se mi vynaložené peníze vyplatily.

„Tak tedy, co s Hermanem?“

Fitch se na okamžik zamyslel a pokynem si objednal další minerálku. „S tím rozsudkem bude mít dost co dělat, protože je to člověk s pevnými názory. A není předpojatý. Absorbuje u soudu každé slovo a pravděpodobně ví víc než všichni ostatní porotci, samozřejmě s výjimkou vašeho přítele. Mám pravdu?“

„Jste hezky blízko.“

„To rád slyším. Jak často mluvíváte se svým přítelem?“

„Občas. Dnes Herman odmítl stávkovat, víte to?“

„Ne.“

„Byl jediný ze všech čtrnácti.“

„A proč stávkovali?“

„Kvůli podmínkám, telefonům, televizi, pivu, sexu, kostelu, obvyklým mužským tužbám.“

„Kdo tu stávku vedl?“

„Tentýž člověk, který vedl tu první.“

„Aha.“

„Právě proto jsem zde, Fitchi. Kdyby můj přítel nad tím neměl kontrolu, neměla bych co nabídnout.“

„A co nabízíte?“

„Řekla jsem, že teď o penězích nebudeme mluvit.“

Číšník položil před Fitche další minerálku a znovu se zeptal, zda by i ona chtěla něco pít. „Ano, lehkou kolu v plastikovém pohárku, prosím.“

„Ach, no, ale my plastikové pohárky nemáme,“ zaváhal číšník a zmateně pohlédl na Fitche.

„Tak na to zapomeňte,“ ušklíbla se na Fitche.

Fitch se rozhodl přitlačit. „Jaká je teď v porotě nálada?“

„Otravuje je to. Velkým fandou je Herrera. Myslí, že soudní právníci jsou špinavci a že na frivolní soudní procesy by měly být uplatněny přísné restrikce.“

„Můj hrdina! A dokáže své komplice přesvědčit?“

„Ne. On žádné komplice nemá. Všichni jím opovrhují, určitě je to nejneoblíbenější člen poroty.“

„A která z děvčat má nejvíc sympatií?“

„Millie, to je máma všech, ale ona nechce být žádným činitelem. Bezvadná, populární a zdravě sebevědomá je Rikki. Ta, co vás tak rozčiluje.“

„To nikoho nepřekvapuje.“

„Chcete překvapení, Fitchi?“

„Jo, překvapte mne.“

„Kdo z porotců začal po zahájení procesu právě kouřit?“

Fitch zašilhal a uklonil hlavu trochu doleva. Slyšel dobře? „Co, začal kouřit?“

„Jo, jo.“

„Dám se poddat.“

„Easter. Překvapen?“

„Váš přítel?“

„Tak, tak. Koukejte, Fitchi, musím běžet. Zítra vás zavolám.“ Vyskočila a odešla, zmizela tak rychle, jak přišla.

Dante s najatou ženou reagovali dříve než Fitch, který na sekundu z jejího rychlého odchodu ztuhl. Dante volal vysílačkou Panga ve vstupní hale a ten ji spatřil vystupovat z výtahu a odcházet z hotelu. Jumper se za ní vydal a sledoval ji pěšky přes dva bloky, ale pak se mu ztratila v aleji plné lidí.

Hodinu pak pozorovali ulice, parkovací garáže, hotelové vstupní haly a bary, ale nadarmo. Fitch už byl ve svém pokoji v hotelu St. Regis, když mu zavolal Dante poslaný na letiště. Čekala tam na letadlo dopravující lidi do zaměstnání. Mělo odlet za půldruhé hodiny a přistání v Mobile v deset padesát. Fitch mu nařídil, aby ji nesledoval, a zavolal dvěma spolehlivým pomocníkům v Biloxi, kteří vyrazili na letiště v Mobile.

Marlee bydlela v Biloxi v pronajatém bytě u Zadního zálivu. Když byla dvacet minut od svého bytu, vytočila na svém mobilním telefonu číslo 9“ místní policie. Vysvětlila dispečerovi, že ji sleduje Ford Taurus s dvěma pobudy, že ji pronásledují již z Mobile, že jde o stopaře odporného typu a že má strach o život. S dispečerem pak koordinovala pohyb svůj i slídilů. V klidné části města několikrát zahnula za roh a náhle zastavila u noční benzinové pumpy. Když si doplňovala nádrž, za taurus ukrytý za rohem zavřené suché čističky se přilepil policejní vůz. Oba chlápci museli vystoupit a poldové je přivlekli přes parkoviště sledované ženě na oči.

Marlee sehrála vynikajícím způsobem roli ohrožené oběti. Čím víc křičela, tím víc se poldové vztekali a nakonec odvezli Fitchovy špicly do vězení.

Chuck, neustále zamračený vysoký strážný, vstal v deset hodin z křesla na konci chodby vedle svého pokoje a zadíval se do tmy. Byla středa, druhá noc izolace a vhodná doba pro narušení bezpečnosti. Nicholas podle plánu zavolal ve čtvrt na dvanáct do Chuckova pokoje. Chuck hned opustil své stanoviště, aby se ozval. Nicholas s Jerrym vyklouzli ze svých pokojů a nazdařbůh zamířili k východu, u něhož měla pokoj Lou Dellová. Lou byla v posteli a tvrdě spala. A Willis, ačkoli většinu dne u soudu prospal, byl ve svém pokoji také zachumlán v pokrývkách a přímo zuřivě chrápal.

Oba uprchlíci se vyhnuli přední vstupní hale, protáhli se stínem a našli taxík, který na ně čekal přesně podle instrukcí. Za patnáct minut vešli do kasina Nugget na pobřeží v Biloxi. Ve sportovním baru vypili tři piva a Jerry tu v hokejovém zápase prohrál sto dolarů. Pak tu flirtovali se dvěma vdanými ženami, jejichž manželé vyhrávali či ztráceli jmění u hracích stolů. Když flirt nabíral na vážnosti, Nicholas v jednu hodinu bar opustil, šel si zahrát za pět dolarů jednadvacet a vypít si kávu bez kofeinu. Hrál, čekal a pozoroval hemžící se dav.

Do vedlejšího křesla vklouzla beze slova Marlee a Nicholas před ní posunul sáček smažených brambůrků. Jediným jeho spoluhráčem byl opilý student. Když se rozdavač karet otočil a říkal něco vedoucímu herny, Marlee mezi dlaněmi Nicholasovi pošeptala: „Nahoře.“

Sešli se venku v mezipatře s výhledem na parkoviště a na nedaleký oceán. Byl už listopad a vzduch byl čirý a chladný. Kolem nich nikdo nebyl. Přitiskli se k sobě, políbili a opřeli o zábradlí. Marlee Nicholasovi dopodrobna vylíčila cestu do New Orleansu, každičkou maličkost, každičké slovo. Zachechtali se dvěma chlapcům z Mobile, kteří teď byli v okrskové věznici. Po rozednění zavolá Fitchovi, aby svým lidem pomohl na svobodu.

Rychle si probrali úkoly, protože Nicholas se chtěl vrátit do baru a vyzvednout Jerryho, než přijde o všechny peníze, příliš se opije anebo ho uloví něčí žena.

Oba měli štíhlé mobilní telefonní přístroje, které se nedaly úplně zajistit proti odposlechu. Vyměnili si tedy nové kódy a hesla.

Wendall Rohr dostal hlášku, že porotu už otravuje poslouchat badatele úporně recitující podle obrazů a grafů své výsledky a poučky. Poradci mu řekli, že toho porotci už slyšeli o rakovině plic a kouření dost a že pravděpodobně již před začátkem procesu byli přesvědčeni, že cigarety vyvolávají návyk a jsou nebezpečné. Protože věřil, že už se mu podařilo prokázat příčinnou souvislost mezi bristolkami a nádory, které zabily Jacoba Wooda, dospěl k názoru, že je načase celou akci zmrazit. Ve čtvrtek ráno tedy oznámil, že žalobce by rád povolal svého dalšího svědka, Lawrence Kriglera. Ve chvíli, kdy bylo třeba vyvolat pana Kriglera odněkud zezadu, na stůl obhajoby padla zřetelná tíseň. John Riley Milton, další právní zástupce žalující strany, povstal a sladce se usmál na porotu.

Lawrenci Kriglerovi již bylo hodně přes šedesát, ale byl dobře oblečený, hezky opálený, vypadal fit a měl křepkou chůzi.

Byl to první svědek bez doktorského titulu před jménem, který od promítání videozáznamu s Jacobem Woodem v procesu vystoupil. Původně pracoval pro Pynex, ale odešel a žil v důchodu na Floridě. John Riley Milton s ním rychle probral předběžné záležitosti, protože ta pravá šťáva měla teprve přijít.

Krigler vystudoval zemědělství v Severní Karolíně a pracoval pro Pynex třicet let, ale odešel odtud před třinácti lety během soudního sporu. Zažaloval Pynex a ten na něho podal protižalobu. Obě strany odešly od soudu bez vynesení rozsudku.

Když u Pynexu nastoupil, společnost, tehdy nazývaná Tabáková unie, zkráceně U-Tab, ho poslala lodí na Kubu, aby studoval tamní produkci tabáku. Od té doby se zabýval produkčními záležitostmi až do svého odchodu z Pynexu. Studoval tabákové listy a tisíc metod jejich efektivnějšího pěstování. V tomto oboru sám sebe považoval za odborníka, ačkoli jako expert testován nebyl a nemohl tedy vyslovovat názory, pouze fakta.

Doma pak po třech letech ukončil v roce 1969 studii o možnosti pěstování experimentálního tabákového listu, označovaného prostě „Raleigh 4“. Ve srovnání s běžným tabákem obsahoval jen třetinu nikotinu. Na základě rozsáhlého výzkumu Krigler dospěl k závěru, že „Raleigh 4“ lze pěstovat a úspěšně produkovat se stejnými výnosy jako všechny ostatní druhy tabáku, které tehdy pěstovala a zpracovávala společnost U-Tab.

Bylo to monumentální dílo, na něž by byl každý hrdý. Kriglera však zarazilo, že nejprve jeho studii nejvyšší bossové ve společnosti ignorovali. Usilovně si prodíral cestu bezpečně etablovanou vysokou byrokracií, ale výsledky byly skličující. Zdálo se, že není naprosto žádný zájemce o tuto novou snahu získat tabák s mnohem nižším obsahem nikotinu.

Pak poznal, že se velmi mýlil. O obsah nikotinu měli jeho šéfové naopak velké starosti. V létě 1971 se mu dostala do rukou podniková instrukce pro vrchní management přidružených společností, aby se zkrátka udělalo všechno možné pro diskreditaci Kriglerova díla o „Raleigh 4“. Jeho vlastní lidé ho prostě potichu bodli do zad. Zachoval si chladnou hlavu, nikomu neřekl, že tuto instrukci má, a začal uskutečňovat tajný projekt, jak poznat důvody této konspirace proti své osobě, f

K tomuto bodu Kriglerovy svědecké výpovědi John Riley Milton předložil dva důkazy tlustou Kriglerovu studii, ukončenou roku 1969, a instrukci Pynexu z roku 1971.

Kriglerovy závěry byly křišťálově jasné a obsahovaly i vážné podezření. U-Tab nemohl připustit produkci listu s podstatně nižším obsahem nikotinu, protože nikotin znamenal zisky. Tabákový průmysl věděl již od třicátých let, že nikotin působí fyzický návyk.

„Jak víte, že to průmysl věděl?“ schválně se otázal Milton. S výjimkou právníků obhajoby, kteří se snažili seč mohli, aby vypadali indiferentně, celá soudní síň zaujatě poslouchala s napjatou pozorností.

„V průmyslu je to všeobecně známo,“ odpověděl Krigler. „Koncem třicátých let byla pro jednu tabákovou společnost vypracována a zaplacena tajná studie, jejímž výsledkem byl nezpochybnitelný důkaz, že nikotin v cigaretách je návykový.“

„Viděl jste tu zprávu?“

„Ne. Byla samozřejmě velmi pečlivě utajena.“ Krigler se odmlčel a zadíval ke stolu obhajoby. Blížil se výbuch a on se na to hluboce těšil. „Ale viděl jsem instrukci…“

„Námitka!“ vykřikl Cable a povstal. „Tento svědek nemůže konstatovat, co mohl či nemohl vidět v psaném dokumentu. Je pro to mnoho důvodů široce rozepsaných v dopise předloženém k tomuto bodu obhajobou.“

Dopis měl osm stran, byl prodiskutován již před měsícem a soudce Harkin o tom učinil písemné rozhodnutí. „Vaše námitka je zaznamenaná, pane Cable. Pane Kriglere, můžete pokračovat.“

„V zimě 1973 jsem viděl jednostránkovou instrukci, která shrnovala studii o nikotinu z třicátých let. Byla mnohokrát kopírovaná, velmi stará a trochu zastaralá.“

„V čem byla zastaralá?“

„Bylo na ní vymazané datum, protože obsahovalo jméno osoby, která instrukci poslala.“

„Komu byla poslána?“

„Byla adresována Sanderu S. Fraleyovi, tehdejšímu prezidentovi Svazu alleghenských pěstitelů, předchůdci společnosti, nyní nazývané ConPack.“

„Tabáková společnost?“

„Ano, v zásadě. Sama se nazývala konzumně produkční společnost, ale hlavní částí její činnosti byla výroba cigaret.“

„Kdy byl Fraley prezidentem?“

„V letech 1931 až 1942.“

„Lze tedy spolehlivě soudit, že instrukce byla poslána před rokem 1942?“

„Ano. Pan Fraley zemřel v roce 1942.“

„Kde a kdy jste tuto instrukci viděl?“

„V závodě Pynexu v Richmondu. Když Pynex byl ještě Tabákovou unií, bylo ředitelství společhosti v Richmondu. V roce 1979 změnil jméno a odstěhoval se do New Jersey. Budovy v Richmondu se však používají stále. Tam jsem také až do svého odchodu pracoval. Je tam stále uložena i většina starých záznamů společnosti a jedna známá osoba mi instrukci ukázala.“

„Kdo byla ta osoba?“

„Byl to přítel, který však již zemřel. Slíbil jsem mu, že jeho jméno nikdy neprozradím.“

„Měl jste ono memorandum v rukou?“

„Ano. Opravdu. Pořídil jsem si dokonce jeho kopii.“

„A kde je vaše kopie?“

„Dlouho mi nevydržela. Následujícího dne, co jsem si ji zamkl do zásuvky svého stolu, mne zavolali z města k nějaké práci. V době, kdy jsem byl venku, někdo se do stolu vloupal a vzal z něj mnoho věcí i s kopií instrukce.“

„Vzpomínáte si, co se v instrukci říkalo?“

„Pamatuji si to velmi dobře. Nezapomínejte, že jsem dlouho pátral po potvrzení svého podezření. Když jsem instrukci uviděl, byl to pro mě nezapomenutelný okamžik.“

„Co se v ní říkalo?“

„Stručně a k věci. Ve třech či čtyřech odstavcích pisatel vysvětloval, že právě četl zprávu o nikotinu, kterou mu tajně ukázal vedoucí výzkumu Svazu alleghenských pěstitelů, osoba, jejíž jméno nebylo v instrukci uvedeno. Podle jeho názoru studie prokázala s konečnou platností a bez jakékoli pochybnosti, že nikotin je návyková látka. Vzpomínám si, že to byla hlavní myšlenka prvních dvou odstavců.“

„A další odstavec?“

„Pisatel doporučoval Fraley mu, aby společnost zaujala vážné stanovisko k rostoucím hodnotám obsahu nikotinu v jejích cigaretách. Více nikotinu totiž znamená více kuřáků, tedy i větší prodej a větší zisky.“

Krigler přednesl své vývody s jemným smyslem pro dramatičnost a jeho věty se doslova vsávaly posluchačům do uší. Porotci poprvé v těchto dnech sledovali každý svědkův pohyb. Slovo „zisky“ se rozlévalo po soudní síni a zůstávalo viset ve vzduchu jako špinavá mlha.

John Riley Milton se na chvíli odmlčel a pak řekl: „A teď to vezmeme zpříma. Memorandum připravil někdo z nějaké společnosti a poslal ji prezidentovi druhé společnosti. Je to tak?“

„To je správné.“

„Tedy společnosti, která tehdy byla a dosud je konkurentem Pynexu?“

„Správně.“

„Jak se tedy instrukce v roce 1973 dostala do Pynexu?“

„To se mi zjistit nepodařilo. Pynex však jistě věděl o původní studii. Ostatně o ní věděl celý tabákový průmysl již na počátku sedmdesátých let, ne-li dříve.“

„Jak víte tohle?“

„Uvědomte si, že jsem v průmyslu třicet let pracoval a ve výrobě strávil svou kariéru. Za tu dobu jsem mluvil s mnoha lidmi, zvláště se svými protějšky z jiných společností. Již tehdy se tabákové společnosti začaly spojovat dohromady.“

„Pokusil jste se někdy získat od svého přítele jinou kopii instrukce?“

„Pokoušel jsem se o to, ale marně. Nechal jsem to být.“

Kromě obvyklé patnáctiminutové kávové přestávky v deset třicet Krigler svědčil při dopoledním zasedání bez přerušení celé tři hodiny. Jeho svědectví uběhlo, jako by to byla záležitost jen několika minut, a stalo se rozhodujícím momentem procesu. Drama bývalého zaměstnance prozrazujícího špinavá tajemství bylo sehráno úplně dokonale. Porotci dokonce ignorovali svou obvyklou touhu po obědě. Právníci pozorovali porotce mnohem pečlivěji než jindy, a zdálo se, že soudce si píše každé slovo, které svědek řekl.

Reportéři byli neobyčejně uctiví a porotní konzultanti mimořádně pozorní. Hlídací psi z Wall Streetu počítali minuty, kdy budou moci vypadnout ze soudní síně a udýchaně telefonovat do New Yorku. Zaujatí místní právníci, rozesazení po soudní síni, budou o svědectví mluvit celé roky. Dokonce i Lou Dellová v první řadě přestala se svým pletením.

Fitch vše pozoroval a poslouchal z promítací místnosti vedle své kanceláře. Kriglerovo svědectví bylo vypsáno na počátek příštího týdne a stále byla naděje, že nebude svědčit vůbec. Fitch byl jedním z několika málo dosud žijících lidí, kteří instrukci skutečně viděli, a Krigler ji popsal s ohromující přesností. Bylo jasné všem, i Fitchovi, že svědek mluvil pravdu.

Jedním z prvních Fitchových úkolů, když si ho před devíti roky poprvé najala Velká čtyřka, bylo posbírat všechny kopie onoho memoranda a do jedné je zničit. Pracoval na tom dosud.

Ani Cable, ani právníci obhajoby pracující pro Fitche, však instrukci dosud neviděli.

Připuštění její existence u soudu způsobilo malou válku. Důkazní pravidla ze zřejmých důvodů normálně verbální popisy ztracených dokumentů nedovolují. Nejlepším důkazem je dokument sám. Ale ve všech sférách práva existují výjimky a výjimky z výjimek. Rohr a jeho spolek odvedli mistrovskou práci a soudce Harkina přesvědčili, že porota by měla slyšet Kriglerovo svědectví o tom, co ve skutečnosti bylo ztraceným dokumentem.

Cableho křížový výslech dnes odpoledne bude jistě brutální, ale ke škodám již došlo. Fitch vynechal oběd a zamkl se v kanceláři.

Atmosféra v porotní místnosti během oběda byla znatelně odlišná. Běžné žvanění o fotbale a kuchařských receptech vystřídalo naprosté mlčení. Dva týdny únavných odborných výpovědí znalců, jimž byly vyplaceny obrovské honoráře za cestu do Biloxi a za přednášky, uvedlo porotu jako poradní sbor do úplné letargie. Nyní však s ní Kriglerovo svědectví o senzačních vnitřních špinavostech otřáslo a vrátilo ji do života.

Více zírali, než jedli. Většina se chtěla uchýlit do jiné místnosti s favorizovaným přítelem a probrat si, co právě slyšeli. Slyšeli to dobře? Rozuměli všichni tomu, co ten člověk říkal? Vždyť oni vysoký obsah nikotinu udržovali záměrně, aby po něm byli lidé posedlí!

Všichni se snažili, aby se co nejdříve mohli vytratit. Kuřáci, po Stellině odchodu už jen tři, a polokuřák Easter, který chtěl být pospolu s Jerrym, Pudlou a Angelou Weeseovou, rychle dojedli a omluvili se. Seděli na skládacích židlích, bafali a dívali se do otevřeného okna. S tím zváženým nikotinem se jim teď cigarety zdály nějak těžší. Když to však Nicholas řekl, ani se tomu nikdo nezasmál.

Paní Gladys Cardová a Millie Dupreeová v témže okamžiku odešli na toaletu. Dlouho si tam ulevovaly, pak si patnáct minut umývaly ruce a mluvily spolu před zrcadlem. Uprostřed hovoru se k nim připojila Loreen Dukeová, která se otřela papírovou osuškou z automatu a odhodila ji. Všechny byly ohromené a plné odporu k tabákovým společnostem.

Když se stůl vyprázdnil, Lonnie Shaver otevřel svůj laptop. O dvě židle dál měl Herman zapnutý přístroj s Brailleovým písmem a psal. Plukovník k Hermanovi poznamenal: „Nemyslím si, že byste pro tohle svědectví potřeboval překladatele, že ne?“ Herman na to napřed zabručel, ale pak promluvil: „Hezky šokující, řekl bych.“ Tím se tedy i Herman Grimes dostal velmi blízko k porušení zákazu diskuzí o jakýchkoliv aspektech procesu.

Lonnieho Shavera neohromilo ani nedojalo nic.

Phillip Savelle zdvořile požádal soudce Harkina o dovolení, aby mohl v části polední přestávky praktikovat jógu pod velkým dubem za budovou soudu. Dovolení dostal a strážný ho doprovodil k dubu. Pod ním si Savelle svlékl košili, ponožky a boty, pak si sedl na měkký trávník a zkroutil se jako paragraf. Když začal monotónně prozpěvovat, strážný vklouzl za blízkou zídku a schoval se, aby ho nikdo neviděl.

Cable pozdravil Kriglera „nazdar“, jako by oba byli staří přátelé. Krigler se usmál a se značnou dávkou důvěrnosti opáčil: „Dobré odpoledne, pane Cable!“ Před sedmi měsíci Cable a spol, strávili v Rohrově kanceláři tři dny u videozáznamu Kriglera. Pozorovali a studovali ho nejméně dva tucty právníků, mnoho porotních expertů a dokonce dva psychiatři. Krigler má pravdu, ale teď je tu pravdu zapotřebí zpochybnit. Tohle je rozhodující křížový výslech, tak k čertu s pravdou! A svědka je nutné diskreditovat!

Po hodinách plánování byla stanovena strategie.

Cable se nejprve Kriglera zeptal, zda se na svého bývalého zaměstnavatele hněval.

„Ano,“ odpověděl.

„Nenávidíte společnost?“

„Společnost je entita, jak lze nenávidět věc?“

„Nenávidíte válku?“

„Nikdy jsem v žádné nebyl.“

„Nenávidíte zneužívání dětí?“

„Určitě je to odporné, ale naštěstí jsem s tím nikdy neměl nic společného.“

„Nenávidíte násilí?“

„Samozřejmě, je to hrozné, ale opět, měl jsem štěstí.“

„Vy tedy nechováte nenávist k ničemu?“

„K brokolici.“

Na všech stranách soudní síně se ozval lehký smích a Cable věděl, že všechno záleží na něm.

„Nenávidíte Pynex?“

„Ne.“

„Nenávidíte někoho, kdo tam pracuje?“

„Ne, ale několik jich nemám rád.“

„Nenáviděl jste někoho, kdo tam pracoval, když jste tam byl zaměstnán vy?“

„Ne. Měl jsem tam několik nepřátel, ale nevzpomínám si, že bych byl někoho nenáviděl.“

„A co lidé, proti nimž jste podal žalobu?“

„Také ne. Byli to sice nepřátelé, ale dělali jen svou práci.“

„Vy tedy milujete své nepřátele?“

„Ne tak docela. Vím, že se předpokládá, že bychom se o to měli pokoušet, ale je to určitě těžké. Odmítám však tvrdit, že jsem je miloval.“

Cable doufal, že by mohl získat nějaký bod, kdyby se zmínil o možnosti, že Krigler jedná z touhy po odplatě či pomstě. Kdyby znovu opakoval výraz „nenávist“, možná, že by u někoho z porotců nalezl porozumění.

„Jaký je motiv vašeho svědectví v tomto procesu?“

„To je složitá otázka.“

„Jsou to peníze?“

„Ne.“

„Zaplatil vám pan Rohr nebo někdo, kdo pracuje pro žalující stranu, abyste sem přišel a svědčil?“

„Ne. Rozhodli se uhradit mi cestovní náklady, ale toť vše.“

Nakonec chtěl Cable otevřít pro Kriglera cestu, aby mohl vyložit důvody pro své svědectví. Dotkl se jich krátce během Miltonova přímého výslechu a strávil pět hodin jejich podrobným rozborem během promítání videozáznamu. Rozhodující bylo, aby ho přiměl zabývat se jinými věcmi.

„Kouřil jste někdy cigarety, pane Kriglere?“

„Ano. Bohužel jsem kouřil dvacet let.“

„Přál byste si tedy, abyste byl nikdy nekouřil?“

„Samozřejmě.“

„Kdy jste začal?“

„Když jsem začal v roce 1952 pracovat u společnosti. Již tehdy ponoukali všechny své zaměstnance, aby kouřili cigarety. A dělají to dodnes.“

„Věříte, že vám dvacetileté kouření poškodilo zdraví?“

„Ovšem. Mám štěstí, že nejsem po smrti jako pan Wood.“

„Kdy jste přestal?“

„V roce 1973, když jsem poznal pravdu o nikotinu.“

„Máte pocit, že vaše nynější zdraví je nějak horší, protože jste dvacet let kouřil?“

„Samozřejmě.“

„Jste toho názoru, že společnost byla nějakým způsobem odpovědná za vaše rozhodnutí kouřit cigarety?“

„Ano. Jak už jsem řekl, ponoukali nás. Všichni tam kouřili. V obchodě společnosti jsme dostávali cigarety za poloviční cenu. Každá porada začínala tím, že u stolu koloval balíček cigaret. Považovalo se to za kulturní projev.“

„Větralo se ve vašich kancelářích?“

„Ne.“

„Jak škodlivé bylo pasivní kouření?“

„Velmi. Vždy tam byl nad hlavou oblak modrého kouře.“

„Vy tedy dnes společnosti vyčítáte, že vaše zdraví není v takovém pořádku, v jakém by mělo být?“

„Společnost má na tom hodně viny. Naštěstí jsem se dokázal zbavit návyku. A nebylo to lehké!“

„A cítíte tedy za to ke společnosti zášť?“

„Chci říci, že bych si přál, abych byl po dokončení vysoké školy šel pracovat do jiného průmyslu.“

„Průmyslu? Vy máte zášť proti celému průmyslu?“

„Nefandím tabákovému průmyslu.“

„A kvůli tomu jste zde?“

„Ne.“

Cable zalistoval v poznámkách a rychle změnil směr. „A nyní, vy jste měl svého času sestru, že ano, pane Kriglere?“

„Měl.“

„A co se s ní stalo?“

„V roce 1970 zemřela.“

„Jak zemřela?“

„Na rakovinu plic. Asi třiadvacet let kouřila dva balíčky cigaret denně. Kouření ji zabilo, pane Cable, je-li to ono, co chcete slyšet.“

„Měl jste ji rád?“ zeptal se Cable s předstíraným soucitem, aby někdo nepokládal za projev zlé vůle, že se teď zmiňuje na prvním místě o této tragédii.

„Byli jsme si velmi blízcí. Byla mým jediným sourozencem.“

„Velmi se vás dotkla její smrt?“

„Pochopitelně. Byla to zvláštní osoba, dosud mi chybí.“

„Omlouvám se, že se toho dotýkám, pane Kriglere, ale má to svou relevanci.“

„Vaše ohleduplnost je ohromná, pane Cable, ale žádnou souvislost s jejím osudem nevidím.“

„Co si myslela o vašem kouření?“

„Nebyla tomu ráda. Když umírala, prosila mne, abych přestal. To jste chtěl slyšet, pane Cable?“

„Jen jsem chtěl vědět, je^li to pravda.“

„Ach, je to pravda, pane Cable. Den před její smrtí jsem jí slíbil, že kouření zanechám. A také jsem zanechal, ačkoli mi to trvalo celé tři roky, než jsem to přemohl. Byl jsem už závislý, víte, pane Cable? A právě tak závislá byla i moje sestra, protože společnost vyrábějící cigarety, které ji zabily a které mohly zabít í mne, záměrně udržovala obsah nikotinu na vysoké úrovni.“

„Nyní…“

„Nepřerušujte mne, pane Cable. Nikotin sám o sobě není karcinogenní, jak víte, ale je to jed, jed, který ‚ u vás vyvolává závislost, takže jednoho dne se kari cinogeny o vás postarají. A právě v tom tkví nebezpečí cigaret.“

Cable ho s naprostým klidem pozoroval. „Skončil jste?“

„Cekám na další otázku, ale nepřerušujte mne opět.“

„Samozřejmě. Omlouvám se. A nyní, kdy jste poprvé nabyl přesvědčení, že cigarety jsou v podstatě nebezpečné?“

„Nevím to přesně. Bylo to známo již nějakou dobu, jak víte. Ale já jsem tehdy neměl a nemám ani dosud tolik duševní síly, abych se s tím vypořádal. Rozhodl jsem se k tomu někdy počátkem sedmdesátých let po dokončení své studie, po sestřině smrti a krátce předtím, než se mi dostalo do ruky ono neblaze proslulé memorandum.“

„V roce 1973?“

„Nějak tak.“

„Kdy skončilo vaše zaměstnání v Pynexu? V kterém roce?“

„V roce 1982.“

„Takže jste pokračoval v práci pro společnost produkující výrobky, které považujete za v podstatě nebezpečné?“

„Pokračoval.“

„Jaký byl váš plat v roce 1982?“

„Devadesát tisíc dolarů za rok.“

Cable se odmlčel a odešel ke svému stolu, kde uchopil jiný žlutý zápisník. Okamžik jej studoval a kousal obroučky brýlí na čtení. Pak se vrátil k čtecímu pultu a optal se Kriglera, proč v roce 1982 podal na společnost žalobu. Kriglerovi se otázka nezdála a ohlížel se po Rohrovi a Miltonovi, aby mu pomohli. Cable se pustil do výčtu podrobností událostí, vedoucích k beznadějně komplikovanému a osobně podbarvenému soudnímu sporu. Svědecká výpověď se zpomalila a nakonec v podstatě ustala.

Rohr namítal, Milton namítal, ale Cable jednal, jako by nemohl pochopit, proč vlastně mají námitky. Právníci se shlukli u postranního pultu, kde se spolu soukromě dohadovali před soudcem Harkinem, a Krigler byl ze stavu své svědecké výpovědi stále otrávenější.

Cable vytrvale bušil, probíral se záznamy o Kriglerově činnosti v Pynexu během posledních deseti let a tvrdě se dožadoval, aby byli povoláni jiní svědci, kteří by Kriglerovi oponovali.

Tento taktický manévr málem vyšel. Protože obhajoba nebyla s to otřást zničujícími aspekty Kriglerova svědectví, rozhodla se místo toho poplést porotu. Byl-li svědek neotřesitelný, bylo třeba ho ubít bezvýznamnými detaily.

Na tento trik však porotu upozornil a vysvětlil ho mladý Nicholas Easter, který měl za sebou dva roky právnické školy a seznámil se svými zkušenostmi kolegy při odpolední kávové přestávce. Navzdory Hermanovým námitkám Nicholas vyjádřil hlasitě své mínění o Cableovi, že hází bláto a snaží se zmást porotu. „On si myslí, že jsme blbci,“ zakončil hořce.

17

Vlivem zmatených telefonických zpráv z Biloxi poklesla cena akcií Pynexu ve čtvrtek k večeru až na pětasedmdesát a půl, čili téměř o čtyři body při obtížné obchodovatelnosti přisuzované dramatickým událostem v soudní síni.

V jiných tabákových procesech bývalí zaměstnanci svědčili o pesticidech a insekticidech rozstřikovaných na úrodu a experti přisuzovali rakovinu škodlivému vlivu chemikálií. Na porotce to nepůsobilo.

V jednom procesu dřívější zaměstnanec přišel se zprávou, že jeho bývalý zaměstnavatel se zaměřil na nedospělou mládež pomocí reklamních plakátů, na nichž se štíhlí, okouzlující idioti s dokonalými rysy a chrupy nejrůznějším způsobem bavili a přitom kouřili. Dospělejší mladé lidi pak tentýž zaměstnavatel oslňoval plakáty, které znázorňovaly kovboje a řidiče vozů s nákladem úrody, vážně kráčející denním životem s cigaretou, vraženou mezi rty.

V oněch procesech však porotci žalobcům náhrady nepřiřkli.

Nikdo z dřívějších zaměstnanců nenadělal tolik škod jako Lawrence Krigler. Proslulé memorandum z třicátých let viděla hezká řádka lidí, ale nikdo je nepoužil při soudním sporu. Jeho, Kriglerova, verze byla pro porotu mnohem bližší, než si kdekterý právník žalující strany dovedl reálně představit. Fakt, že soudce Harkin povolil, aby s instrukcí byla seznámena porota, musí být tvrdě napaden při odvolání, bez ohledu na to, kdo proces vyhraje.

Rohrovi bezpečnostní agenti vyprovodili Kriglera rychle z města a za hodinu po ukončení svědectví již letěl soukromým letadlem domů na Floridu. Od té doby, co odešel z Pynexu, měl mnohokrát nutkání kontaktovat se s právníky žalujících stran, ale nikdy k tomu nenašel odvahu.

Pynex mu zaplatil mimo soud tři sta tisíc dolarů, jen aby se ho zbavil. Společnost trvala na tom, aby souhlasil, že nebude nikdy svědčit v procesech podobných procesu Jacoba Wooda, ale on odmítl. A tím, že odmítl, stal se poznamenaným člověkem.

Oni, ať již to byl kdokoli, prohlásili, že ho zlikvidují. Hrozby pak pronášely neznámé hlasy opakovaně celé roky, vždy, kdy se to nejméně čekalo. Krigler však nebyl tím, kdo by se byl nějak skrýval. Napsal knihu a prohlásil, že obsahuje skandální odhalení, která budou publikovaná v případě jeho nenadálé smrti. Knihu měl u sebe právník z Melbourne Beach, Kriglerův přítel, který také zprostředkoval první setkání Kriglera s Rohrem. Kromě toho informoval o výhrůžkách FBI, právě pro případ, kdyby se panu Kriglerovi něco stalo.

Hoppy, manžel Millie Dupreeové, měl nepříliš prosperující realitní kancelář v Biloxi. Nebyl sice nijak průbojný, měl jen několik záznamů a tipů, ale vytrvale pracoval na všech případech, které se mu v oboru jeho podnikání naskytly. Na stěně v čele kanceláře měl obrázky nabízených PŘÍLEŽITOSTÍ, připíchnuté na korkové podložce hlavně malé cihlové domky na hezkých zatravněných parcelách a několik zchátralých domů s dvěma byty.

Hráčská horečka přivedla na Pobřeží spousty nových realitních sekáčů, kteří se nebáli těžkých úvěrů a podle toho se také rozvíjeli. Hoppy a ostatní malí podnikatelé se těmto rizikům vyhýbali a pouštěli se do obchodování jen v případech, které všichni dobře znali s rozkošnými malými startéry pro novomanžele, beznadějnými uzávěrami pro zklamané a motivovanými prodeji pro lidi, kteří si nemohli vzít v bankách půjčky.

Hoppy však své účty splácel a vydělával i na rodinu manželku Millie a pět dětí, z nichž tři studovaly na střední a dvě na vysoké škole. Když bylo třeba, dával ve své kanceláři oprávnění na zkrácený úvazek půl tuctu pomocníkům v prodejních transakcích. Většinou šlo o deprimované ztroskotance, s nimiž sdílel averzi k povinnostem i k elánu. Miloval karetní hru „binokl“ a nad kartami trávil mnoho hodin vzadu u stolu mezi papíry o dělených parcelách. Všichni realitní zprostředkovatelé, bez ohledu na svůj talent, rádi sní o velkém úspěchu. Hoppy se svou pestrou skupinou odpoledne nikdy nepohrdl nějakou tou slzou a o svém velkém obchodu, diskutoval nad kartami.

Ve čtvrtek před šestou, právě když se binokl chýlil ke konci a všichni se připravovali uzavřít další neproduktivní den, vešel do kanceláře dobře oblečený mladý podnikatel s leskle černým kufříkem na dokumenty a ptal se po panu Dupreeovi. Hoppy byl vzadu, vyplachoval si ústa vodkou a spěchal, aby se dostal domů, protože Millie byla pryč, zamčená v motelu. Nastalo představování. Mladý muž vytáhl služební vizitku, která potvrzovala, že jde o Todda Ringwalda z KLX Realitní skupiny v Las Vegas. Vizitka udělala na Hoppyho takový dojem, že vyhodil posledního z otálejících prodejních pomocníků a zamkl dveře kanceláře. Pouhá přítomnost tak dobře oblečeného člověka a to, že přicestoval z takové dálky, mohla jen znamenat, že jde o vážnou věc.

Hoppy nabídl pití a pak kávu, kterou mohl ihned uvařit. Pan Ringwald nebyl proti a zeptal se, zda nepřišel v nevhodnou dobu.

„Ne, vůbec ne. Pracujeme tolik hodin, že je to k zbláznění. Víte, je to vůbec bláznivý kšeft.“

Pan Ringwald se souhlasně usmál, protože dříve, a není to tak dávno, také sám podnikal. Nejdříve tedy něco o jeho společnosti. KLX je soukromá organizace s holdingem ve dvanácti státech. Ačkoli nevlastní kasina, a ani s tím nepočítá, rozvíjí lukrativní speciální činnost, která s kasiny souvisí. KLX totiž kasina sleduje. Hoppy zuřivě přikyvoval, jako by právě tento typ podnikání dokonale a důvěrně znal.

Bylo typické, že když sem vtrhla kasina, místní trh s realitami se dramaticky změnil. Ringwald si byl jist, že to Hoppy všechno ví, a Hoppy ze srdce souhlasil, jako by si právě na tom již nadělal jmění. KLX do všeho vstupuje klidně a Ringwald jen zdůraznil, že společnost je naprosto uzavřená, postupuje nenápadně o krok za kasiny a rozvíjí nákupní oblasti, luxusní rekreační objekty, ubytovací komplexy a nadstavbové subdivize. Kasina zaměstnávají mnoho lidí, kterým dobře platí. Tím, že se v místní ekonomice věci změnily, všude proudí šílené množství peněz, no, a KLX se chce na tom podílet. „Naše společnost je jako sup,“ uvedl Ringwald s nevyzpytatelným úsměvem. „Sedíme v pozadí a pozorujeme kasina. Jakmile se hnou, vyrazíme za kořistí“

„Brilantní“ vyhrkl Hoppy, neschopen se ovládnout.

Avšak KLX ve své expanzi na Pobřeží byla pomalá. Zcela důvěrně, několik lidí v Las Vegas kvůli tomu přišlo o místa. Jistě tu však jsou ještě neuvěřitelné možnosti. Hoppy k tomu jen dodal: „Ano, skutečně jsou.“

Ringwald otevřel kufřík, vytáhl složenou katastrální mapu a položil si ji na kolena. On, jako viceprezident pro rozvoj, dává přednost jednání s menšími realitními agenty. Na velké firmy je navěšeno mnoho lidí, příliš mnoho obézních žen v domácnosti čtoucích úředně utajované materiály a čekajících na nejmenší sousto, vhodné k pomluvám. „Říkáte to dobře!“ přikyvoval Hoppy hledící na katastrální mapu. „Kromě toho u malých agentur, jako je moje, máte lepší servis“

„Vy jste nám byl vřele doporučen,“ přiznal Ringwald a Hoppy nedovedl potlačit úsměv. Zazvonil telefon. Volal nejstarší syn z vysoké školy a chtěl vědět, co bude k večeři a kdy asi se matka může vrátit domů. Hoppy k němu byl milý, ale stručný. Vyložil mu, že má moc práce a že by tam v ledničce mohly být nějaké staré italské nudle.

Ringwald rozevřel na Hoppyho stole pozemkovou mapu a ukázal na velkou červenou skvrnu v okrese Hancock County, nejzápadnějším ze tří pobřežních okresů sousedícím s Harrisonem. Oba muži, každý z opačné strany stolu, se naklonili nad mapu.

„Tady má být Metro-Goldwyn-Mayer Grand“ukázal Ringwald na velký záliv. „Dosud to však nikdo neví a vy to jistě nikomu nepovíte.“

Hoppy zavrtěl hlavou, ještě než Ringwald domluvil. „K čertu, samozřejmě, že ne!“

„Začnou tu stavět největší kasino na Pobřeží, asi v polovině příštího roku. Oznámí to do tří měsíců. Chtějí tu koupit asi sto akrů pozemků.“

„Jsou to nádherné pozemky. Opravdu nedotčené.“

Hoppy sice nikdy na těchto pozemcích nebyl, ale na Pobřeží žil čtyřicet let.

„My chceme tohle,“ ukázal Ringwald na plochu přiléhající na severu a na západě k červeně označeným pozemkům Metro-Goldwyn-Mayer. „Mohlo by to dělat tak pět set akrů.“ Sňal svrchní list a odkryl umělecké ztvárnění nádherné „Plánované rozvojové jednotky“. Bylo nahoře označeno výrazně modrým nadpisem „Stillwater Bay“. Luxusní chaty, kancelářské budovy, velké i malé domy, hřiště, kostely, ústřední náměstí, nákupní alej, alej pro pěší, soukromý přístav, obchodní blok, parky, stezky pro jogging i cyklistiku a dokonce objekty proponované vysoké školy. Byl to utopický projekt, vypracovaný pro Hancockský okrsek několika zázračně prozíravými lidmi v Las Vegas.

„Poklona!“ poznamenal Hoppy. Na jeho stole leželo zatraceně velké bohatství.

„Předpokládáme čtyři různé fáze výstavby v průběhu pěti let. Celá ta věc bude stát kolem třiceti milionů. Je to největší rozvoj, k jakému kdy v tomto kraji došlo.“

„Nic se tomu nemůže vyrovnat.“

Ringwald nalistoval další stranu s kresbou oblasti doků a pak další s uzavřeným sídelním prostorem. „Jsou to jen předběžné nákresy. Ukáži vám víc, přijdete-li do mé pracovny.“

„V Las Vegas?“

„Ano. Dohodneme-li se na vaší reprezentaci, chtěli bychom vás na pár dní odtud vytáhnout, abyste se setkal s našimi lidmi a podíval se na celý projekt před definitivním vypracováním.“

Hoppy poklesl v kolenou a zalapal po dechu. Pomalu a téměř pro sebe zašeptal: „Ano, a jakou reprezentaci byste měli na mysli?“

„Nejprve potřebujeme zprostředkovatele k projednání koupě pozemků. Až je koupíme, musíme přesvědčit místní úřady, aby ten projekt schválily. Jak víte, chce to čas a může to být kontroverzní. Strávili jsme už hodně času u plánovacích komisí a na územním plánu. Bude-li třeba, půjdeme i k soudu. To však je jen část naší práce. Po schválení budeme potřebovat realitní firmu k projednání obchodních záležitostí v Stillwater Bay.“

Hoppy usedl do křesla a na okamžik se zamyslel nad čísly. „Kolik budou ty pozemky stát?“ otázal se.

„Je to drahé, na tu oblast až příliš. Deset tisíc za akr, tedy o polovinu víc, než je skutečná cena pozemků.“

Deset tisíc za akr násobeno pěti sty akry dělá pět milionů dolarů. Z toho šest procent by dělalo tři sta tisíc dolarů za Hoppyho zprostředkování, ovšem za předpokladu, že se na tom nebudou podílet další realitní agentury. Když Hoppy zpaměti počítal, Ringwald ho s neproniknutelným pohledem pozoroval.

„Deset tisíc je moc,“ prohlásil zkušeně Hoppy. „Ano, ale pozemky nejsou na prodej. Majitelé je ve skutečnosti nechtějí prodat, takže do toho musíme vklouznout rychle, než to prokoukne Metro-Goldwyn-Mayer a spolkne to. Právě proto potřebujeme místního agenta. Kdyby proniklo na ulici jediné slovo, že velká společnost z Las Vegas má o pozemky zájem, vyletí cena na dvacet tisíc za akr.“

Ze skutečnosti, že pozemky nejsou na trhu, začalo Hoppymu vynechávat srdce. Kromě něho se na tom nesmí podílet další realitní agent. Jen malý Hoppy a plný šestiprocentní komisionářský podíl bude jeho. Jeho loď konečně připlula, po desetiletích prodávání dvojáků penzistům byl konečně blízko velké kořisti.

Jen se o prodeji pro projekt „Stillwater Bay“ nezmiňovat! O žádném z těch domů, chat a obchodních nemovitostech v ceně zatracených třiceti milionů dolarů se značkou Dupreeovy realitní agentury, která na všech bude viset. Hoppy by mohl být v pěti letech milionářem, usoudil nakonec.

Do jeho uvažování opět vstoupil Ringwald: „Soudím, že za vaše zprostředkování by bylo osm procent. To platíme normálně.“

„Samozřejmě,“ vyhrkl, ačkoli měl úplně suché hrdlo i jazyk. Vždyť se to jen tak vyhouplo ze tří set tisíc na čtyři sta tisíc! „Kdo jsou prodávající?“ zeptal se, aby rychle změnil předmět hovoru, když se už teď dohodli na osmi procentech.

Ringwald si dovolil nápadný povzdech a jeho ramena sklesla, ale jen na okamžik. „Tady je právě to, co celou věc komplikuje.“ Hoppymu opět přestávalo tlouci srdce.

„Nemovitosti leží v šestém distriktu správního obvodu Hancock County,“ vysvětloval Ringwald. „A šestý distrikt je doménou úředníka jménem…“

„Jimmy Hull Moke,“ přerušil ho smutně Hoppy.

„Vy ho znáte?“

„Jimmyho Hulla znají všichni. Je v úřadě už třicet let. Nejprohnanější gauner na Pobřeží.“

„Znáte ho osobně?“

„Ne. Jen podle pověsti.“

„To, co jsme slyšeli, je dosti pochybné.“

„Slovo pochybné je pro Jimmyho Hulla poklonou. Na místní úrovni ten chlap kontroluje na svém konci okresu všechno.“

Ringwald vykouzlil zmatený pohled, jako by on a jeho společnost neměli klíč k dalšímu pokračování. Hoppy si promnul smutné oči a přemýšlel, jak si své štěstí udržet. Půl minuty se s Ringwaldem vzájemně nepodívali do očí. Pak se Ringwald ozval: „Nebylo by moudré pozemky kupovat, pokud nedostaneme od pana Mokeho a místních lidí nějaké záruky. Jak víte, projekt bude potřebovat celé klubko schválení.“

„Nazývá se to plánováním, územním plánem, architektonickým posudkem a posudkem o erozi půdy,“ vychrlil ze sebe Hoppy, jako by tuhle válku bojoval každodenně.

„Bylo nám řečeno, že pan Moke tohle všechno kontroluje.“

„Železnou pěstí.“ Další pauza.

„Snad bychom mohli s panem Mokem připravit schůzku,“ navrhl Ringwald.

„O tom bych já neuvažoval.“

„Proč ne?“

„Schůzky jsou k ničemu.“

„Já vám nerozumím.“

„Úplatek. Prostě a jasně. Jimmy Hull to má rád pod stolem, velké sáčky s neoznačenými bankovkami“

Ringwald přikývl se zasněným úšklebkem, jako by to sice bylo neštěstí, ale nikoli neočekávané. „Tak jsme to slyšeli také,“ poznamenal téměř pro sebe. „Ostatně ono to není nic neobyčejného, zvláště v oblastech, kde se objevila kasina. Je tam hodně nových cizích peněz a lidé jsou nenasytní.“

„Jimmy Hull byl nenasytný, už když se narodil. Kradl celých třicet let předtím, než se tu kasina objevila.“

„Nedal by se chytit?“

„Kdepak! Na okresního úředníka je pěkně chytrý. Všechno v hotovosti, žádná stopa. Pečlivě se kryje. A na to nepotřebuje raketového vědce.“ Hoppy si kapesníkem lehce otřel čelo. Předklonil se a ze spodní zásuvky vytáhl dvě odlivky a láhev vodky. Naplnil sklenky lihovinou a jednu přisunul po stole před Ringwalda. Než se Ringwald sklenky dotkl, řekl: „Na zdraví!“

„Tak co uděláme?“

„Prostě najdeme cestu, jak pracovat s místními úřady. Na to, abychom to zabalili a šli domů, je v sázce moc peněz.“

„A jak pracujete s místními úřady?“

„Máme své cesty. Přispíváme finančně na nové volební kampaně. Odměňujeme své přátele luxusní dovolenou. Vyplácíme konzultační honoráře manželkám a dětem.“

„Dával jste někdy úplatky na ruku v hotovosti?“

„Ani bych neřekl.“

„A to právě zabírá. Jimmy Hull je jednoduchý člověk. Jen hotové peníze.“ Hoppy se zhluboka napil a zamlaskal.

„Kolik?“

„Kdoví, ale mělo by to být raději víc. Když mu ze začátku hodíte míč nízko, později váš projekt zabije a peníze si ovšem nechá. Jimy Hull refundace nedělá.“

„Mluvíte, jako byste ho dost dobře znal.“

„Ti z nás, kdo se motají a pracují na Pobřeží, vědí dobře, jak to hraje. On je svým způsobem místní legendou.“

Ringwald nevěřícně vrtěl hlavou. „Vítejte v Mississippi,“ podotkl Hoppy a dal si další hlt. Ringwald se odlivky ani nedotkl.

Pětadvacet let Hoppy hrál přímo a nechtěl se kompromitovat ani teď. Ty peníze zase za takové riziko nestojí. Má rodinu, děti a dobrou pověst v obci. Občas se ukáže i v kostele, chodí do Rotary klubu. A kdo to vlastně je ten cizí chlap sedící naproti ve fantastickém obleku a značkových mokasínech a nabízející všechno na světě, jen aby dosáhl nějaké menší dohody? Jen co odejde z jeho kanceláře, Hoppy určitě sedne k telefonu a prověří si KLX Realitní skupinu a pana Todda Ringwalda.

„Není to nic zvláštního,“ souhlasil Todd. „Vidíme to pořád.“

„A co tedy uděláte?“

„No, myslím si, že bychom se napřed měli s panem Mokeem sejít a zjistit přibližnou výši podílu.“

„On bude určitě pro.“

„Pak určíme způsob podílu. Až to ověříme, rozhodneme, jak velká ta hotovost bude.“ Ringwald se odmlčel a usrkl si trochu vodky. „Půjdete do toho s námi?“

„Nevím. Jakým způsobem?“

„My v Hancock County nikoho neznáme. Pokoušíme se držet v pozadí. Jsme z Las Vegas. Začneme-li se vyptávat, půjde celý projekt k čertu.“

„Chcete, abych s Jimmy Hullem promluvil já?“

„Ovšem, ale jen tehdy, budete-li chtít se do toho zapojit. Ne-li, budeme muset najít někoho jiného.“

„Já mám čistou pověst,“ prohlásil Hoppy s ohromující pevností, ale polkl naprázdno při pomyšlení, že by těch jeho čtyři sta tisíc mohl shrábnout nějaký konkurent.

„Nechceme, abyste se pošpinil.“ Ringwald se odmlčel a hledal správná slova. Hoppy ho nechal a čekal.

„Dovolte mi říci, že máme způsob, jak doručit to, co by pan Moke chtěl. Vy se toho nemusíte ani dotknout. Ostatně nebudete ani vědět, kdy k tomu dojde.“

Hoppy se v křesle narovnal, když mu z ramen takhle samo od sebe spadlo břemeno. Snad existuje nějaká zlatá střední cesta. Oni mají zřejmě co dělat s mnohem problematičtějšími lumpy, než je Jimmy Hull Moke. „Poslouchám.“

„Vy tu víte o každičkém hnutí a my jsme tu outsideři. Spoléháme tedy na vás. Chtěl bych vám navrhnout scénář a vy mně řeknete, bude-li to k něčemu. Co kdybyste navštívil pana Mokeho, třeba ještě s někým z vaší agentury, a v hrubých rysech ho informoval o našem projektu. Naše jména byste neuváděl, vy máte prostě klienta, který by s ním chtěl spolupracovat. On vám řekne, za jakou cenu. Bude-li to v našich možnostech, řeknete mu, že by to byl podíl. My se postaráme o doručení a vy vlastně ani nebudete vědět, zda ta hotovost do jeho rukou přešla. Vy sám nic špatného neuděláte, on bude rád a my budeme šťastni, že můžeme vydělat pytel peněz. Samozřejmě i s vámi, musím dodat.“

Hoppymu se to líbilo! Jeho ruce zůstanou čisté, ať si tu špinavou práci dělají jeho klient a Jimmy Hull. Zůstane mimo špinavou stoku a jen se bude dívat. Přesto však musí být opatrný. Řekl tedy, že si to musí promyslet.

Ještě si chvíli povídali, ještě jednou si prohlédli plány a v osm hodin si řekli sbohem. Ringwaldovi měl zavolat v pátek brzy ráno.

Než Hoppy odešel domů, vytočil číslo podle Ringwaldovy služební vizitky. Spojovatelka v Las Vegas se ohlásila: „Dobré odpoledne, KLX Realitní skupina.“ Hoppy se usmál a požádal, zda by mohl mluvit s Toddem Ringwaldem. Ve sluchátku slabě zahrčelo, jak spojovatelka přepojila hovor panu Ringwaldovi do kanceláře. Tam se ozvala Madelin, nějaká asistentka, která Hoppymu sdělila, že pan Ringwald je mimo město a že se vrátí až v pondělí. Zeptala se, kdo volá, ale Hoppy rychle zavěsil.

Tak a KLX byla opravdu legitimní.

Telefonická volání přicházející zvenčí se dostala až k přednímu recepčnímu pultu, kde je zaznamenali na žluté oznamovací lístky a Lou Dellová je pak rozdělovala adresátům, jako když Easter Bunny rozdává čokoládová vajíčka. Jedna taková výzva přišla ve čtvrtek večer v sedm čtyřicet pro Lonnieho Shavera, který vynechal filmové představení a pracoval na počítači. Hned zavolal zpět Teakerovi a prvních deset minut jen odpovídal na otázky týkající se procesu. Lonnie se přiznal, že to byl pro obhajobu zlý den. Lawrence Krigler udělal pozoruhodný dojem na porotce, ovšem kromě Lonnieho. Ujistil Teakera, že ho nijak nedojal. Teaker několikrát opakoval, že lidé v New Yorku mají velké starosti. Jsou hrozně rádi, že je Lonnie v porotě, protože se dá počítat, že to není tak hrozné. Či snad je?

Lonnie odpověděl, že je ještě příliš brzy, aby se k tomu dalo něco říci.

Teaker pak řekl, že by potřebovali upřesnit dosud nehotové části zaměstnanecké smlouvy. Lonnie myslel jen na jedno a byla to výše jeho nového platu. Zatím běžně bral čtyřicet tisíc dolarů. Teaker mu řekl, že Super House mu to zvýší na padesát tisíc plus nějaký nárok na naturálie a výkonnostní příplatek, který by mohl dělat tak dvacet tisíc.

Chtěli, aby začal se školením v manažerském kurzu, hned jak bude po procesu. Zmínka o procesu vyvolala další kolo otázek o náladě v porotě.

O hodinu později si Lonnie stoupl k oknu, zadíval se na parkoviště a pokoušel se přesvědčit sám sebe, že bude vydělávat sedmdesát tisíc dolarů za rok. Před třemi roky měl pětadvacet.

Pro chlapce, jehož otec vozil nákladním vozem mléko za tři dolary na hodinu, to nebylo nijak špatné.

18

V PÁTEK RÁNO UVEŘEJNIL THE WALL Street Journal na titulní straně článek o Lawrenci Kriglerovi a jeho svědecké výpovědi z předchozího dne. Napsal jej Agner Layson, který z procesu nepromeškal jediné slovo. Článek byl seriózní a referoval o tom, co slyšela porota. Layson uvažoval o Kriglerově vlivu na porotu a v druhé polovině článku se pokusil oloupat mu kůži citováním dobrých starých hochů z ConPacku, dřívější Asociace alleghenských pěstitelů. Nikoho nepřekvapilo, že vehementně popřeli téměř vše, co Krigler řekl. V třicátých letech společnost žádný výzkum nikotinu neprováděla či alespoň o takové studii nyní nikdo kolem nevěděl. Už je to dávno, co se to mělo stát. Nikdo z ConPacku proslulé memorandum nikdy neviděl. Pravděpodobně jde jen o výplod Kriglerovy představivosti. V tabákovém průmyslu nebylo všeobecně známo, že by nikotin byl návykový. Tedy ani ConPack, ani jiní výrobci vysoký obsah tohoto jedu záměrně uměle neudržují. Společnost odmítá, že nikotin je návykový, a znovu to popírá i v tisku.

Také Pynex přidal několik ran naslepo, všechny z neznámých zdrojů. Krigler byl pro všechny ztracenou existencí. Fandil si, jakým je seriózním badatelem, ačkoli to ve skutečnosti je jen inženýr. Jeho práce s Raleigh 4 byla vadná. Produkce onoho listu byla úplně nepraktická. Jeho práci a postoje vážně ovlivnila smrt jeho sestry. Hned začal rychle hrozit žalobou. Silně se zdůrazňovalo, že mimosoudní vyrovnání před třinácti lety vyznělo těžce v neprospěch Pynexu.

Přidružená krátká zpráva sledovala pokles ceny akcií Pynexu, který skončil po předchozím zotavení při obtížném obchodování na sedmdesáti pěti a půl.

Soudce Harkin četl článek hodinu před příchodem poroty. Volal Lou Dellové do Siesta Inn a zjišťoval, zda se k článku někdo z porotců nějak nemohl dostat. Ona ho ubezpečila, že porotci dostávají jen místní deníky, všechny podle jeho instrukcí cenzurované. Dokonce se bavila tím, že vystřihovala články týkající se procesu, ale občas vystřihla i článek, který se procesem nezabýval, jen tak pro zábavu a aby si myslili, oč všechno nepřišli. Jak by se kdy o tom mohli dovědět?

Hoppy Dupree spal krátce. Když umyl nádobí a vyluxoval byt, telefonoval téměř hodinu s Millie. Měla dobrou náladu.

O půlnoci vylezl z postele, sedl si na pavlač a přemítal o KLX, Jimmy Hulí Mokeovi a o bohatství, které už bylo málem na dosah. Ještě než opustil kancelář, rozhodl se, že peněz užije ve prospěch dětí. Už žádné střední školy, žádné práce na půl úvazku. Musí se dostat na nejlepší školy. Bylo by krásné mít nový dům, ale jen proto, aby děti nemusely žít doma tak namačkané jako dosud. On a Millie by mohli žít kdekoli. Nebyli příliš nároční.

Nebude mít všude dluhy, zaplatí daně a peníze uloží na dvě místa do společných fondů a do nemovitostí; Mohl by koupit malé komerční nemovitosti se solidními smlouvami o pronájmu. Už teď by věděl alespoň o šesti takových příležitostech.

Dohoda s Jimmym Hullem Mokem mu dělala nekonečné starosti. Neměl prostě nikdy nic společného s korupcí a nikdy, pokud si pamatoval; nebyl ani příliš blízko takovým případům. Jeho bratranec, který prodával ojetá auta, se sám na tři roky odrovnal dvoj a trojnásobnými hypotečními půjčkami na svůj inventář. Rozbil si manželství a zruinoval své děti.

Někdy před svítáním se jeho obavy před pověstí Jimmyho Hulla Mokeho kupodivu vytratily. Ten člověk byl s korupčními praktikami jedna ruka a dělal to skutečně umělecky. Při skrovném platu veřejného pracovníka velmi zbohatl. A všichni to věděli!

Moke určitě přesně věděl, jak dospět k dohodě a nebýt při tom přistižen. Hoppy se při tom úplatku ani nepřiblíží a nebude ani s jistotou vědět, zda a kdy bude doručen.

Snědl k snídani makový koláč a dospěl k názoru, že riziko bude minimální. Bude mít s Jimmym Hullem zcela nezávadný rozhovor a nechá jej rozvíjet takovým směrem, jakým bude Jimmy Hull chtít. Jakmile se co nejdříve dostanou k vlastnímu úplatku, bude informovat Ringwalda. Rozmrazil pro děti koláče se skořicí, nechal pro ně na kuchyňské lince peníze na oběd a v osm odešel do kanceláře.

Pro jednací den po Kriglerově svědeckém vystoupení obhajoba přijala jemnější způsoby. Bylo naprosto nutné, aby všichni vypadali odpočinutí a nedotčení tvrdými útoky, které včera žalující strana připravila. Všichni měli na sobě obleky světlejších šedých i modrých odstínů či khaki. Upjatá čerň a tmavá námořnická modř zmizely. Zmizely i vážné zamračené tváře lidí, plných vlastní důležitosti. Když se otevřely dveře a vstoupil první porotce, za stolem obhajoby se všude rozzářily široké, zubaté úsměvy a dokonce i potlačovaný smích. Jaká to byla uvolněná, bezstarostná parta!

Soudce Harkin řekl nazdar, ale porotní box reagoval jen slabými úsměvy. Byl pátek a nastávající víkend budou muset trávit za zavřenými dveřmi motelu Siesta Inn. Při snídani se dohodli, že Nicholas předloží soudci písemný návrh a požádá ho, aby přezkoumal možnost zasedat i v sobotu. Porotci by raději zůstali u soudu a snažili se skončit své utrpení, než aby seděli v pokojích, nic nedělali, ale mysleli na to. Většina postřehla stupidní úsměvy Cableho a spol, a všimla si i letních oděvů, žoviální atmosféry a humorného šepotu. Když Harkin četl seznam otázek, Loreen Dukeová tichounce šeptala: „Proč jsou, dočerta, tak spokojení?“

„Chtějí, abychom si mysleli, že mají všechno pod kontrolou,“ zašeptal Nicholas zpátky. „Jen se na ně dívejte.“

Wendall Rohr povstal a předvolal dalšího svědka. „Doktor Roger Bunch,“ oznámil s nádechem velikosti a pozoroval reakci poroty na jméno svědka. Ale byl pátek a porota už nereagovala na nic.

Bunch se stal slavným v předchozích deseti letech, když byl jako hlavní lékař Spojených států neúnavným kritikem tabákového průmyslu. Během šesti let, co vykonával tuto funkci, podnítil nespočetné studie, řídil frontální útoky, pronesl tisíce protikuřáckých přednášek, napsal na toto téma tři knihy a tlačil agentury k tvrdším regulačním kontrolám. Dosáhl i několika vítězství, oddělených ovšem delšími časovými úseky. Když opustil úřad, pokračoval s publicistickým talentem v křížové válce.

Byl to muž mnoha názorů a snažil se je sdělit porotě. Závěrečným důkazem bylo, že cigarety vyvolávají rakovinu plic. Každá profesionální lékařská organizace na světě, které tento svůj závěr adresoval, potvrdila, že kouření cigaret rakovinu plic působí. Opačné názory měly jedině organizace výrobců a jejich najatí mluvčí lobbující skupiny a podobně.

Cigarety jsou návykové. Stačí se zeptat kuřáka, který se snažil přestat kouřit. Průmysl prohlašuje, že kouření je věcí svobodné volby. „Typické plané žvásty tabákových společností,“ uzavřel znechuceně. Během šesti let své funkce vydal tři samostatné studie a všechny obsahovaly průkazné závěry, že cigarety jsou návykové.

Tabákové společnosti věnují miliardy na klamání veřejnosti. Vydávají studie, které hlásají, že kouření je.prokazatelně neškodné. Dvě miliardy dolarů ročně vydávají jen na reklamu a pak prohlašují, že k volbě, zda kouřit či nikoli, lidé přistupují poučeně. To prostě není pravda, protože dostávají, zejména mládež, zavádějící signály. Kouření se jim líčí jako kultivovaná, ba dokonce zdravá zábava.

Společnosti vydávají tuny peněz na nejrůznější druhy pitomých studií, o nichž prohlašují, že dokazují to, co ony prosazují. Průmysl jako celek notoricky lže a zatajuje. Společnosti odmítají ručit za své výrobky. Inzerují a propagují jako blázni, ale když některý z jejich zákazníků zemře na rakovinu plic, prohlašují, že měl své riziko lépe znát.

Bunch vypracoval studii, dokazující, že cigarety obsahují rezidua insekticidů a pesticidů, vlákna azbestu, neidentifikovatelné smetí a nečistoty smetené z podlah. Zatímco společnosti nešetří na nákladech na reklamu, řádným čistěním a odstraňováním jedovatých reziduí ze svého tabáku se neobtěžují.

Řídil projekt, který ukazoval, jak se tabákové společnosti nepolapitelně zaměřují na mládež či na chudáky a jak vyvíjejí a propagují určité odrůdy pro každé pohlaví a třídy. Protože Dr. Bunch byl kdysi hlavním lékařem, měl dovoleno sdělovat své názory širokému spektru subjektů. Při dopoledním jednání nebyl schopen utajit svou averzi vůči tabákovému průmyslu a trpěl, že hořkost prosakuje jeho důvěryhodností. S porotou však přesto kontakt navázal. Zívání ani prázdné pohledy prostě nebylo vidět.

Todd Ringwald měl jasnou představu, že by se schůzka měla konat v Hoppyho kanceláři, na jeho trávníku, kde by Jimmy Hull Moke byl zaručeně chráněn před hlídači. Hoppy předpokládal, že by to bylo rozumné. V těchto věcech skutečně neznal příslušné praktiky. Měl štěstí a zastihl Mokeho doma, když končil s přípravou své rachotiny na cestu do Biloxi někdy později během dne. Moke prohlásil, že Hoppyho zná a že o něm už někdy slyšel. Hoppy řekl, že jde o velmi důležitou věc, týkající se potenciálně velkého rozvoje v Hancock County. Dohodli se na rychlém obědě, několika sendvičích v Hoppyho kanceláři. Moke prohlásil, že přesně ví, kde se Hoppyho kancelář nachází.

Ačkoli už táhlo na poledne, v přední kanceláři se z nějakých důvodů stále motali tři realitní agenti přijatí na částečný úvazek. Jeden se telefonem bavil s přítelkyní, druhý si prohlížel posudky a třetí zřejmě jen čekal na spoluhráče ke kartám. S velkými nesnázemi je Hoppy vyhnal do ulic, kde se měly nacházet nějaké zajímavé nemovitosti. Nechtěl mít kolem sebe nikoho, až se Moke objeví.

Když Jimmy Hull, v džínách a kovbojských botách, vstoupil do dveří, kanceláře už byly prázdné. Hoppy ho rozechvělým hlasem pozdravil, nervózně mu stiskl ruku a ukázal mu do své zadní kanceláře, kde byly na stole rozloženy dvě porce lahůdkových sendvičů a dvě sklenice čaje s ledem. Jedli a bavili se o místní politice, kasinech a rybaření. Hoppy neměl na jídlo ani pomyšlení. Žaludek se mu svíral strachem a jeho ruce se nepřestávaly chvět. Pak uklidil ze stolu a rozložil na něm umělecké ztvárnění Stillwater Bay. Ringwald mu je již dříve poslal. V zaslané verzi nebyl žádný náznak, kdo za projektem stojí. Hoppy v deseti minutách krátce shrnul proponovaný rozvoj a cítil, že se uklidnil. Kdyby to měl říci sám sobě, poznamenal by, že se mu podařilo prezentovat projekt velmi hezky.

Jimmy Hull hleděl na výkresy, drbal se na bradě a poznamenal: „Oho, třicet milionů dolarů?“

„Nejméně,“ odpověděl Hoppy a dosud stažená střeva se mu náhle uvolnila.

„A kdo na tom dělá?“

Hoppy si odpověď nacvičil a pronesl ji s přesvědčující autoritou. Nemůže prostě jméno prozradit, alespoň ne teď. Jimmy Hull diskrétnost zbožňoval. Kladl otázky, které se týkaly jen peněz a financování. Hoppy na většinu z nich dokázal odpovědět.

„Skutečným problémem může být územní plán,“ zamračil se Jimmy Hull.

„Jistě.“

„A plánovací komise se pustí do nechutného boje.“

„To se dá čekat.“

„Samozřejmě, že konečné rozhodnutí záleží na okresních úřednících. Jak víte, doporučení územní plánovací komise a komise plánovací mají pouze poradní význam. V podstatě nás šest dělá to, co chceme.“ Jimmy se zařehtal a Hoppy se usmál s ním. Ve státě Mississippi mělo šest úředníků navrch.

„Můj klient chod věcí zná a rád by spolupracoval s vámi.“

Jimmy Hull sundal lokty ze stolu a zabořil se do křesla. Oční víčka se mu zúžila, čelo svraštilo a vystrčil bradu. Z jeho očí, černých jako trnky, vyšlehly blesky a přes stůl zasáhly ubohého Hoppyho do prsou jako rozžhavené kulky. Hoppy přitiskl všech deset prstů k desce stolu, aby se mu netřásly ruce.

Kolikrát už Jimmy Hull byl v takovéhle zvláštní situaci, kdy odhadoval kořist, než po ní skočil.

„Víte, já ve své správní oblasti kontroluji všechno,“ řekl a rty se mu přitom téměř nepohnuly.

„Vím přesně, jak to chodí,“ odvětil Hoppy tak chladně, jak jen dovedl.

„Budu-li chtít, aby tohle bylo schváleno, půjdu do toho přímo. Pokud se mi to nebude líbit, zabiju to rovnou teď.“

Hoppy jen přikývl.

Jimmy Hull byl zvědav, kteří jiní místní činitelé se až dosud na tom podílejí, kdo co ví, prostě jak je ten projekt v současné době utajený. „O tom neví nikdo, kromě mne!“ ujistil ho Hoppy.

„Je váš klient ve hře?“

„Ne. Ale oni jsou z Las Vegas. Oni vědí, jak se mají věci na místní úrovni dělat. A oni by rádi jednali rychle.“

Vegas tu bylo klíčové slovo a Jimmy Hull to postřehl. Rozhlédl se po ošumělé malé kanceláři. Byla úsporná a skromná a vyjadřovala jistou nevinnost, jako by se tu moc nedělo, ani moc neočekávalo. Zavolal dvěma přátelům v Biloxi a oba mu sdělili, že pan Dupree je neškodný druh, který o Vánocích prodává pro Rotary klub ovocné koláčky. Má velkou rodinu, a proto se snaží vyhýbat kontroverzím a obecně riziku. Bylo tedy otázkou, proč hoši stojící za projektem Stillwater Bay se spojují s takovou kramářskou partou, jakou je Dupreeová realitní?

Rozhodl se, že tuto otázku nepoloží: „Víte, že můj syn je velmi dobrým konzultantem pro projekty, jako je tento?“

„Nevěděl jsem to, ale můj klient by s vaším synem jistě rád spolupracoval.“

„On je teď naproti v Bay St. Louis.“

„Mám mu zavolat?“

„Ne, já to zařídím.“

Randy Moke měl dva nákladní vozy pro přepravu štěrku a většinu času trávil fušeřinou s námořním rybářským člunem, který propagoval inzeráty a pronajímal. Vypadl z vysoké školy dva měsíce před svým prvním usvědčením z čachrování s drogami.

Hoppy přitlačil. Ringwald trval na tom, aby se pokusil přišpendlit Mokeho co možná nejdříve. Kdyby se podílnictví nepodařilo dohodnout hned na začátku, pak by Moke mohl po návratu do Hancock County začít o rozvoji mluvit. „Můj klient by velmi uvítal, kdyby bylo možné stanovit předběžný poplatek ještě před koupí pozemků. Kolik by váš syn mohl za svou službu účtovat?“

„Sto tisíc.“

Hoppy nehnul ani brvou a byl docela hrdý na svou chladnokrevnost. Ringwald odhadl, že tady v okolí bude to vydírání dělat od jednoho sta do dvou set tisíc. KLX to klidně zaplatí. Ve srovnání s New Jersey to bylo velmi levné. „Aha. Splatných…“

„V hotovosti.“

„Můj klient je ochoten si o tom promluvit.“

„Žádná diskuze. V hotovosti předem nebo podíl nebude.“

„A podíl bude dělat…?“

„Sto tisíc hotově hned a projekt propluje. Ručím za to. Bude-li to jen o šesták méně, zabiju to jedním telefonem.“

Pozoruhodné bylo, že v jeho tváři ani v hlase nebylo nejmenší stopy po nějakém vyhrožování. Hoppy později řekl Ringwaldovi, že Jimmy Hull prostě položil své požadavky na úplatek, jako by prodával ojeté pneumatiky na bleším trhu.

„Potřebuji si zavolat,“ oznámil Hoppy. „Jen klidně seďte.“ Sel do přední místnosti, která byla bohudík stále ještě prázdná, a volal Ringwaldovi, který seděl u telefonu v hotelu. Sdělil mu požadavky, diskutovali o nich jen pár sekund a Hoppy se vrátil do kanceláře. „Je to hotové. Můj klient to zaplatí.“ Řekl to pomalu a měl prostě dobrý pocit, že konečně zprostředkoval podíl, který vynese miliony. KLX na jednom konci, Moke na druhém a Hoppy v ohni uprostřed toho všeho, ale úplně mimo špinavou práci.

Tvář Jimmyho Hulla se uvolnila a vykouzlil úsměv. „Kdy?“

„Zavolám vám v pondělí.“

19

V PÁTEK ODPOLEDNE FlTCH PROCES IGNOroval, protože bylo třeba vyřídit naléhavé záležitosti týkající se jednoho porotce. Zamkl se s Pangem a Carlem Nussmanem v konferenční místnosti vedle Cableho kanceláře a hodinu všichni hleděli na zed.

Fitch totiž dostal nápad. Byl to sice výstřel do tmy, jeden z jeho až dosud nejdivočejších tipů, ale byl přece placen za to, aby pátral po věcech, na které nikdo jiný nemohl přijít, i kdyby měl dolovat pod zemí. Peníze mu dávaly luxusní možnost snít i o nepravděpodobném.

Před čtyřmi dny večer nařídil Nussmanovi, aby ráno přivezl do Biloxi celý svazek dokumentů o porotě z Cimminova procesu, který se konal před rokem v Allentownu v Pennsylvánii. Porota při tomto procesu poslouchala čtyři týdny svědecké výpovědi a tabáková společnost pak dosáhla jiného rozsudku. K výkonu služby v allentownské porotě bylo vyzváno tři sta potenciálních porotců. Jedním z nich byl i mladý muž jménem David Lancaster.

Lancasterův svazek byl tenký. Pracoval v obchodě s videotechnikou a prohlašoval o sobě, že je student. Bydlel v bytě nad lahůdkářstvím snaživého Korejce a pravděpodobně jezdil na kole. O existenci jiného dopravního prostředku tehdy neměli doklady a v okrskových materiálech nebyl na jeho jméno evidován žádný osobní či nákladní vůz. Jeho porotní informační karta konstatovala, že se narodil 8. května 1967 ve Filadelfii, ačkoli to v době procesu ověřeno nebylo. Nebyl ovšem ani důvod podezřívat ho ze lži. Nussmanovi lidé jen zjistili, že datum narození je skutečně fiktivní. V kartě dále ještě stálo, že nejde o usvědčeného zločince, že nebyl v uplynulém roce v okrsku v porotní službě a že byl oprávněný volič. Registroval se pro volby před zahájením procesu.

Ve svazku nebylo nic zvláštního kromě ručně psané připomínky porotního konzultanta, v níž se říkalo, že když se prvního dne Lancaster dostavil k výkonu porotní služby, úředník neměl záznam, že k tomu byl vyzván. Napsal tedy jakousi platnou výzvu a on zasedl do porotního boxu. Jeden z Nussmanových konzultantů poznamenal, že Lancaster o zařazení do poroty velmi stál.

Ve svazku byl jediný snímek mladého muže, pořízený zdálky, jak jede na horském kole do práce. Měl čepici, tmavé sluneční brýle, dlouhé vlasy a plnovous. Jedna žena z Nussmanových operativců s Lancasterem mluvila, když si pronajímala video, a hlásila, že měl na sobě vyrudlé džíny, bundu značky Birkenstocks, vlněné ponožky a flanelovou košili. Vlasy měl stažené pevně dozadu do koňského ohonu a zastrčené za límec. Choval se zdvořile a nebyl to žádný mluvka.

Při rozdělování čísel měl Lancaster špatné vylosování, ale pronesl první dvě kousavé poznámky. Když byla porota vybrána, byl už o čtyři řady vpředu. Jeho svazek byl ihned uzavřen. A nyní byl otevřen znovu.

V uplynulých čtyřiadvaceti hodinách bylo zjištěno, že David Lancaster za měsíc po skončení procesu prostě z Allentownu zmizel. Jeho korejský domácí nevěděl nic a jeho šéf v obchodě s videotechnikou vypověděl, že jednoho dne prostě nepřišel do práce a že se pak po něm slehla zem. Ve městě se nepodařilo najít nikoho, kdo by připustil, že Lancaster kdy existoval. Fitchovi lidé pátrali ze všech sil, ale nedalo se čekat, že by něco zjistili. Zůstal registrován pro volby, ale podle okrskového registračního úředníka voličské seznamy nebyly inovovány celých dalších pět let.

Ve středu v noci nabyl Fitch jistoty, že David Lancaster je Nicholas Easter.

Ve čtvrtek brzy ráno Nussman obdržel ze své kanceláře v Chicagu dvě velké krabice, které obsahovaly porotní svazek z Glavineho procesu v Broken Arrow v Oklahomě. Glavine byl nebezpečný rváč v soudní síni během procesu proti Trellcu přede dvěma roky, v němž si Fitch zajistil rozsudek dávno předtím, než právníci skončili se svou argumentací. Ve čtvrtek Nussman vůbec nespal a probíral se výsledky průzkumu poroty při Glavineho procesu.

V Broken Arrow byl také mladý, v té době pětadvacetiletý běloch jménem Perry Hirsch, údajně narozený v St. Louis. Bezpečně však bylo zjištěno, že datum narození je vymyšlené. Udal, že pracuje v továrně na svítidla a že dodává pizzy na víkend. Svobodný, katolík, bývalý vysokoškolský student, v porotě předtím nepracoval všechno podle jeho vlastního vyjádření ve stručném dotazníku, který právníci před procesem dostali. Pro volby se registroval čtyři měsíce před procesem a údajně bydlel s tetou v zaparkovaném obytném přívěsu. Byl jedním ze dvou set lidí, kteří odpověděli na výzvu k porotní službě.

Existovaly dvě Hirschovy fotografie. Na jedné nakládal do svého vozu stohy krabic s pizzami „Pinto“ z litého těsta a měl na sobě strakatou modrorudou košili značky „Rizzo“ a slušivou čepici. Nosil brýle s kovovými obroučkami a vousy. Na druhém snímku stál u obytného přívěsu, v němž bydlel, ale do tváře mu nebylo takřka vidět.

Hirsch se málem dostal do poroty Glavineho procesu, ale z důvodů, které tehdy nebyly jasné, ho vyřadila žalující strana. Někdy po procesu určitě město opustil. Továrna, kde měl pracovat, zaměstnávala muže jménem Terry Hurtz, nikoli však Perryho Hirsche.

Fitch zaplatil místnímu čmuchalovi, který začal zuřivě pátrat. Bezejmennou tetu neobjevil a na parkovišti obytných přívěsů žádný záznam neměli. Ani u firmy Ritzo si nikdo na Perryho Hirsche nepamatoval.

V pátek odpoledne seděl Fitch s Pangem a Nussmanem potmě, hleděli na zed a studovali snímky Hirsche, Lancastera a Eastera a zaostřovali je, aby byly co nejjasnější. Nyní ovšem byl Easter hladce oholen. Jeho snímek byl pořízen při práci, takže neměl ani sluneční brýle, ani čepici.

Ty tři tváře patřily jedné osobě.

V pátek po obědě dorazil Nussmanův grafologický odborník. Přiletěl z Washingtonu letadlem Pynexu. Netrvalo ani třicet minut a dospěli k několika názorům. Jediné dosažitelné ručně psané dokumenty představovaly porotní informační karty z Cimminova a Woodova procesu a krátký dotazník z Glavineho procesu. Ale to stačilo. Expert nepochyboval, že Perry Hirsch a David Lancaster jsou jedna a táž osoba. Easterův rukopis se naprosto lišil od Lancasterova, ale udělal chybu, když se chtěl odlišit od Hirsche. Pečlivě napsaná tiskací písmena, kterých Easter použil, byla zjevně určena k tomu, aby sám sebe odlišil od dřívějších stop. Musel velmi usilovně pracovat, aby si vytvořil úplně nových styl psaní, který by nebylo možné porovnat s dřívějším. Chybu udělal na konci karty, když se podepsal. Písmeno „t“ bylo velmi zřetelně přeškrtnuté nízko a dole bylo zahnuté zleva doprava. Hirsch psal nedbalou kurzivou, nepochybně určenou k naznačení nedostatečného vzdělání. Písmeno „t“ ve slově „St. Louis“, údajném místě jeho narození, bylo s Easterovým „t“ naprosto identické, ačkoli pro necvičené oko u těch dvou nebylo nic ani vzdáleně podobné.

Grafolog prohlásil bez sebemenších pochyb: „Hirsch a Lancaster jsou jeden a tentýž člověk. Hirsch je totožný s Easterem. Proto i Lancaster a Easter musí být jedna a táž osoba.“

Fitch se hluboce zadumal a pak pomalu protáhl: „Všichni tři jsou jeden a tentýž chlap.“

„To je správné. A je velmi, velmi bystrý.“

Když grafolog opustil Cableho komnaty, Fitch se vrátil do své kanceláře, kde strávil s Pangem a Konrádem zbytek pátečního odpoledne až do noci. Jeho lidé v Allentownu i v Broken Arrow kopali, šmejdili a doufali, že o Hirschovi a Lancasterovi vypáčí záznamy o zaměstnání a utajované daňové formuláře.

„Poznal jste někdy člověka, který by sledoval soud?“ zeptal se Konrád.

„Nikdy!“ zachrchlal Fitch.

Pravidla pro manželské návštěvy byla jednoduchá.

V pátek večer mezi sedmou a devátou hodinou se každý porotce mohl ve svém pokoji bavit s manželkou či manželem, přítelem či přítelkyní anebo s kýmkoli jiným. Hosté směli přijít a odejít v libovolnou dobu, ale předtím se museli zaregistrovat u Lou Dellové, která je překontrolovala odshora dolů, jako by jen ona sama měla moc schvalovat, co tu vlastně chtějí dělat.

První přišel, přesně v sedm, Derrick Maples, hezký přítel mladé Angely Weeseové. Lou Dellová si napsala jeho jméno, ukázala do haly a oznámila: „Pokoj 55.“ Objevil se až v 9 hodin, kdy opět vyšel na vzduch.

Nicholas pátečního večera hosty neměl. Stejně tak Jerry Fernandez. Jerryho žena se před měsícem přestěhovala do oddělené ložnice a neměla zájem plýtvat časem návštěvami muže, jehož se štítila. Jerry však využíval manželských práv každý večer s Pudlou. Manželka plukovníka Herrery byla mimo město. Žena Lonnieho Shavera nemohla najít dětské jesle. Čtyři muži se tedy ve společenské místnosti dívali na Johna Waynea a rozlítostňovali se nad smutným dějem jeho romancí. I starý slepý Herman někoho měl, jen oni byli sami.

Phillip Savelle měl hosta, ale Lou Dellová odmítla zbývajícím chlapcům prozradit jeho pohlaví, rasu, věk i cokoli jiného. Náhodou to byla velmi hezká mladá dáma, buď Indka nebo Pákistánka.

Paní Gladys Cardová se ve svém pokoji dívala s panem Nelsonem Cardem na televizi. Rozvedenou Loreen Dukeovou navštívily její dvě nezletilé dcery. Rikki Colemanová si procvičila manželské vztahy se svým manželem Rheou a pak se zbývající hodinu a pětačtyřicet minut spolu bavili o dětech.

A Hoppy Dupree přinesl Millie pár květin a krabici čokolády, z níž většinu snědla, zatímco on poskakoval po pokoji v záchvatu vzrušení, jaké snad u něho ještě neviděla. Děti byly mimořádně hodné a obchod běžel naplno. Opravdu, nikdy nebyl lepší. Měl tajemství, nádherně veliké a bohaté tajemství o podílnictví, do něhož vstoupil, ale o němž jí ještě nemůže víc říci. Snad v pondělí, snad později. Nyní však prostě nemohl. Zdržel se hodinu a spěchal zpátky do kanceláře k další práci.

Pan Nelson Card odešel v devět a Gladys udělala chybu, že vešla do společenské místnosti, kde chlapci popíjeli pivo, pojídali kukuřičné vločky a právě se dívali na zápas v boxu. Vybrala si nealkoholický nápoj a sedla si ke stolu. Jerry se na ni podezřívavě zadíval. „Vy malý ďáble,“ zamrkal. „Pojďte k nám a vypravujte nám o tom.“

Tváře jí zrudly a s ústy dokořán nemohla ani promluvit.

„Pojďte sem, Gladys. My nikoho nemáme.“

Popadla kolu a vyskočila. „Asi je pro to dobrý důvod, že nemáte,“ vyštěkla vztekle a vyrazila z místnosti. Ostatní muži byli příliš unaveni a skleslí, než aby se o to starali.

Marlee měla vůz značky Lexus, pronajatý od dealera v Biloxi za šest set měsíčně. Nájemcem byla zbrusu nová úspěšná společnost Rochelle Group. Fitch nebyl schopen o ní něco zjistit. Pod zadním levým kolem však již byla magnetem dobře přichycena vysílačka vážící téměř půl kila, takže Marlee nyní mohl sledovat Konrád přímo od stolu. Joe Boy ji tam umístil pár hodin potom, co Marlee sledovali z Mobile a viděli její licenční tabulky.

Tatáž společnost pro ni najala nový velký bungalov téměř za dva tisíce měsíčně. Marlee měla nějaké velmi seriózní představené, ale Fitch a jeho spolek nemohli zachytit nejmenší stopu, čím se zabývají.

Zavolala v pátek pozdě večer, několik minut poté, co se Fitch převlékl do boxerských trenýrek, velikost

XXL, natáhl si černé ponožky a roztáhl se na posteli jako velryba vyvržená na pobřeží. Teď bydlel v prezidentském apartmá v nejvyšším poschodí Koloniálního hotelu v Biloxi u dálnice číslo 90 ve vzdálenosti sto metrů od Zálivu. Když se obtěžoval podívat oknem, měl nádherný výhled na pobřeží. Mimo jeho malý okruh nikdo neměl tušení, kde nyní bydlí.

Hovor přišel na přední recepční pult jako naléhavý vzkaz pro pana Fitche a pro nočního recepčního úředníka představoval velké dilema. Hotel dostal zaplacenu velkou částku, aby chránil soukromí a identitu pana Fitche. Úředník nemohl přiznat, že je jejich hostem. Mladá dáma si to všechno vymyslela.

Když Marlee za deset minut zavolala znovu, podle Fitchova příkazu ji ihned spojili. Fitch nyní stál, boxerky vytažené téměř na prsa, a přesto dole visící přes tlustá stehna, mračil se a přemýšlel, jak ho mohla najít. Zavrčel: „Dobrý večer.“

„Ahoj, Fitchi. Mrzí mne, že volám tak pozdě.“ Ji přece vůbec nic nemrzí, zatraceně! Samohláska „A“ v jejím „ahoj“ byla záměrně protažená, což se u Marlee občas stávalo. Byla to snaha, aby její řeč zněla trochu jižansky. Záznamy všech osmi telefonních hovorů, ačkoli byly krátké, i záznam jejich osobní konverzace v New Orleansu, v New Yorku bedlivě prozkoumali odborníci na hlas i dialekty. Marlee byla ze Středozápadu, z východního Kansasu nebo západní Missouri, pravděpodobně v okruhu sto šedesáti kilometrů od Kansas City.

„Bez problémů,“ utrousil a nastavil magnetofon na úzkém skládacím stolku u postele. „Jak se má váš přítel?“

„Osaměle. Dnes byl manželský večer, víte o tom?“

„Slyšel jsem. Všichni znovu vstupovali do manželství?“

„Ne tak docela. Je to hezky smutné, opravdu. Muži se dívali na filmy Johna Waynea, zatímco ženy pletly.“

„Nikdo si nelehl?“

„Jen moc málo. Angela Weeseová, ale ta právě prožívá vřelou romanci, a Rikki Colemanová. Manžel Millie Dupreeové se ukázal, ale dlouho nepobyl. Cardovi byli spolu. O Hermanovi nemohu říci nic. A Savelle měl hosta.“

„Jakýpak druh lidstva to Savelleho přitáhl?“

„Nevím, nikdo jeho hosta neviděl.“

Fitch si sedl širokým zadkem na okraj postele a podrbal se na nose. „Proč vy jste nenavštívila svého přítele?“

„Kdo řekl, že jsme milenci?“

„A co jste?“

„Přátelé. Hádejte, kteří dva porotci spolu spí?“

„Jak bych to teď mohl vědět?“

„Hádejte!“

Fitch se usmál na svůj obraz v zrcadle a žasl nad svým zázračným štěstím. „Jerry Fernandez a ještě někdo.“

„Dobrý úsudek! Jerry se chystá k rozvodu a Sylvia je také osamělá. Jejich pokoje jsou v hale naproti sobě. V Siesta Inn toho zkrátka moc není, co by se ještě dalo dělat.“

„Je to velká láska?“

„Musím vám říci, Fitchi, Krigler pracuje pro žalobce.“

„Naslouchali mu, co?“

„Naslouchali a všemu uvěřili. On je obrátil, Fitchi!“

„Řekněte mi nějaké dobré zprávy.“

„Rohr má starosti.“

Znatelně mu ztuhla páteř. „Co mu jde na nervy?“ zeptal se a studoval vlastní zmatenou tvář v zrcadle. Nemělo by ho překvapovat, že mluvila s Rohrem, tak proč ho to, dočerta, tak šokuje, že o tom slyší? Cítil se být zrazen.

„Vy. On ví, že jste rozlezlí po ulicích a vymýšlíte, jak se dostat k porotě. Vy byste neměl starosti, Fitchi, kdyby nějaký chlápek, jako vy, pracoval tvrdě pro žalobce?“

„Děsilo by mě to.“

„Rohr není vyděšen. Má jen starosti.“

„Jak často s ním mluvíte?“

„Dost. On je příjemnější než vy, Fitchi. Je to velmi milý člověk a dá se s ním mluvit. Ani nezaznamenává moje telefonické hovory, ani nevysílá své chlápky sledovat můj vůz. Tenhle druh špinavostí on nedělá.“

„Skutečně ví, jak okouzlit děvče, že?“

„Jo, ale je slabý v počtech.“

„A kde?“

„V peněžence. Svými zdroji se vám nemůže vyrovnat.“

„Kolik byste chtěla z mých zdrojů?“

„Později, Fitchi. Musím běžet. Naproti přes ulici stojí podezřele vyhlížející vůz. Musí to být někdo z vašich šašků.“ Zavěsila.

Fitch se osprchoval a pokusil se usnout. Ve dvě hodiny v noci se sebral a odešel do Lucy Luck, kde až do svítání hrál jednadvacet za pět set dolarů jedno kolo a srkal sprite. Když odcházel, měl vyhráno čerstvých dvacet tisíc dolarů.

20

První listopadová sobota přinesla teploty pod patnáct stupňů. Na toto obdo\Jr bí bylo na Pobřeží s jeho téměř tropickým podnebím nepříjemně chladné počasí. Mírná severní bríza třásla stromy a shazovala listí do ulic a na chodníky. Listí začalo obvykle padat později a padalo až do počátku příštího roku, když se blížilo jaro. Pobřeží zimu neznalo.

Hned za úsvitu se objevilo na ulici několik klusajících lidí, ale nikdo nezahlédl hladký černý Chrysler, který vjel na příjezdovou cestu skromného cihlového domu se zvýšeným podlažím. Pro sousedy bylo příliš brzy, aby viděli dva mladé muže v padnoucích tmavých oblecích vystoupit z vozu, jít k předním dveřím, stisknout bzučák a trpělivě čekat. Bylo příliš brzy, ale za necelou hodinu budou trávníky plné lidí shrabujících listí a chodníky plné dětí.

Hoppy právě naléval vodu do kávovaru, když uslyšel bzučák. Utáhl si pásek rozdrbaného koupacího froté županu a snažil se uhladit si rozcuchané vlasy prsty. Musí to být skautíci prodávající v tuto nevhodnou hodinu koblihy. Nebo že by to zase byli Jehovovi svědci? V tuhle dobu by je pěkně vyprovodil. Nic, než kult! Rychle sebou hodil, protože nahoře spalo plno dětí. Šest, podle posledního sčítání. Pět jeho vlastních přitáhlo domů ze školy s jedním hostem. Typická páteční noc v Dupreeho domě.

Otevřel přední dveře a uviděl dva vážné mladé muže, kteří ihned sáhli do kapes a vytáhli zlaté medailonky, zastrčené v černé kůži. V rychlém sledu slabik Hoppy nejméně dvakrát opakoval „FBI“ a téměř padl do mdlob.

„Jste pan Dupree?“ zeptal se agent Nitchman.

Hoppy popadl dech: „Ano, ale…“

„Rádi bychom vám položili několik otázek,“ oznámil agent Napier a snažil se nějak přistoupit o krok blíže.

„O čem?“ zeptal se Hoppy s vyschlým hrdlem. Pokusil se pohlédnout mezi nimi na ulici, kde Mildred Yancyová odnaproti to bez pochyby všechno pozoruje.

Nitchman s Napierem si vyměnili ostrý konspirativní pohled. Pak Napier řekl Hoppymu: „Můžeme to udělat tady, nebo snad někde jinde.“

„Otázky se týkají zálivu Stillwater Bay, Jimmyho Hulla Mokeho a takových věcí,“ dodal Nitchman na vysvětlenou. Hoppy se zachytil rámu dveří.

„Ach můj Bože,“ vydechl. V plicích se mu nedostávalo vzduchu a nejdůležitější orgán pro život jakoby zmrzl.

„Můžeme jít dovnitř?“ zeptal se Napier.

Hoppy sklonil hlavu a mnul si oči, jako by plakal. „Ne, prosím, tady ne.“ Děti! Normálně spávají až do devíti nebo do desíti a někdy až do poledne, podle toho, jak je Millie nechá, ale jakmile dole uslyší hlasy, budou v minutě vzhůru. „V mé kanceláři,“ dokázal ze sebe dostat.

„Počkáme,“ souhlasil Napier.

„Pospěšte si,“ doplnil Nitchman.

„Děkuji vám,“ šeptl Hoppy, pak rychle zavřel dveře a zamkl je. Padl v obýváku na pohovku a díval se do stropu, který se kroutil ve směru hodinových ručiček. Zeshora se nic neozvalo. Děti ještě spaly. Srdce mu divoce bušilo a celou minutu si myslel, že by si tu prostě měl lehnout a zemřít. Smrt by teď byla vysvobozením. Mohl by zavřít oči a odejít. Po pár hodinách by první dítě sešlo dolů, uvidělo ho a zavolalo policii. Bylo mu třiapadesát a v jeho rodině, z matčiny strany, byly srdeční potíže častým jevem. Millie by dostala na životní pojistce sto tisíc dolarů.

Když poznal, že se jeho srdce rozhodlo pokračovat, pomalu se postavil. Ještě v závrati se vydal tápavě do kuchyně a nalil si šálek kávy. Podle digitálních hodin na kamnech bylo pět minut po sedmé. Čtvrtý listopadový den. Zcela určitě jeden z nejhorších v jeho životě. Jak mohl být tak pitomý!

Uvažoval, že zavolá Toddu Ringwaldovi a Miliardu Puttovi, svému právníkovi, ale rozhodl se počkat. Najednou začal spěchat. Chtěl odejít z domu dřív, než děti vstanou, a aby ti dva agenti byli z jeho příjezdové cesty dřív, než si jich všimnou sousedé. Kromě toho Miliard Putt nedělal nic jiného než majetkové právo, a ani v tom nebyl příliš dobrý. A tohle byl kriminální případ.

Kriminální případ! V několika sekundách se osprchoval a oblékl. Když si čistil zuby, konečně se uviděl v zrcadle. V celém jeho obličeji byla zcela viditelně vepsána zrada. Nemohl lhát. On podvod nespáchal. On byl prostě Hoppy Dupree, poctivý člověk se spořádanou rodinou, dobrou pověstí a vůbec. Nepodváděl nikdy ani při odvodu daní!

Tak proč tedy, Hoppy, tu jsou ti dva agenti FBI, kteří čekají na cestu do centra města, zatím ne sice do vězení, ačkoli i k tomu určitě dojde, ale na soukromé místo, kde s ním mohou posnídat a odhalit jeho podvod? Rozhodl se, že se nebude holit. Snad by mohl zavolat svému pastorovi. Kartáčem si česal kučeravé vlasy a myslel na Millie, na veřejnou ostudu, na děti a na všechny, na něž si jen mohl vzpomenout. Rychle si ještě ulevil na toaletě a vypadl z koupelny.

Venku Napier trval na tom, že pojede s Hoppym. Nitchman s černým chryslerem jel za nimi. Po cestě nepadlo ani slovo.

Dupreeho realitní nebyla komerčním podnikem, který by přitahoval brzy vstávající lidi. Bylo tomu tak nejen v sobotu, ale po celý týden. Hoppy to místo znal dobře a věděl, že tu bude liduprázdno tak do devíti až do desíti. Odemkl dveře, rozsvítil a neříkal nic, dokud nepřišel okamžik pro dotaz, zda by si dali kávu. Oba souhlasili a dávali najevo, že by rádi přikročili k masakru. Hoppy si sedl na svou stranu stolu, oni se nacpali jako dvojčata vedle sebe naproti. Hoppy nebyl schopen snést jejich upřené pohledy.

Nitchman začal: „Znáte Stillwater Bay?“

„Ano.“

„Setkal jste se s mužem jménem Todd Ringwald?“

„Ano.“

„Podepsal jste s ním nějaký druh smlouvy?“

„Ne.“

Napier s Nitchmanem se po sobě podívali, jako by věděli, že to není pravda, a Napier arogantně odfrkl: „Podívejte, pane Dupree, půjde to mnohem snáz, budete-li mluvit pravdu.“

„Přísahám, že říkám pravdu!“

„Kdy jste se poprvé sešel s Toddem Ringwaldem?“ otázal se Nitchman, vytáhl úzký zápisník a začal psát.

„Ve čtvrtek.“

„Znáte Jimmyho Hulla Mokeho?“

„Ano.“

„Kdy jste se s ním poprvé setkal?“

„Včera.“

„Kde?“

„Právě tady.“

„Co bylo účelem setkání?“

„Diskutovat o rozvoji Stillwater Bay. Byl jsem pověřen zastupovat společnost KLX Reality. KLX chce rozvíjet Stillwater Bay v Hancock County dozorovaném panem Mokem.“

Napier s Nitchmanem hleděli upřeně na Hoppyho a přemýšleli o jeho odpovědi tak dlouze, až se zdálo, že je to málem celá hodina. Hoppy si v duchu opakoval svá slova. Řekl něco? Něco, co by mohlo uspíšit jeho cestu do vězení? Možná, že by to měl hned ukončit a obrátit se na právního poradce.

Napier si odkašlal. „Vyšetřujeme pana Mokeho již celých šest měsíců. Před dvěma týdny souhlasil, že při přípravě obhajoby uvede všechny nabídky, které dostal, a že za spolupráci mu bude zmírněn rozsudek.“

Tyto právnické žvásty pro Hoppyho mnoho neznamenaly. Slyšel je, ale pro něho dosud věci jasné nebyly.

„Nabídl jste panu Mokemu peníze?“ zeptal se Napier.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Hoppy, protože se nic jiného nedalo říci. Řekl to rychle, bez nucení a přesvědčování. „Ne,“ opakoval ještě jednou. On skutečně peníze nenabízel. Připravoval jen cestu pro svého klienta, aby nabídku učinil. Alespoň on sám takto interpretoval to, co udělal.

Nitchman pomalu sáhl do kapsy svého kabátu, pomalu v ní hrabal, až měl prsty na správném místě, pomalu vytáhl úzkou schránku či co, položil to pomalu doprostřed stolu a téměř posměšně se zeptal: „Jste si jist?“

„Ano, jsem,“ přisvědčil Hoppy a s pokleslou čelistí zíral na štíhlý odporný přístroj.

Nitchman jemně stiskl knoflík. Hoppy zadržel dech a sevřel ruce v pěst. Vždyť to byl jeho vlastní hlas, švitořící nervózně o místní politice a kasinech a rybaření, přerušovaný občasnými Mokeovými vstupy. „On mne nahrával!“ vykřikl Hoppy bez dechu a úplně zničeně.

„Ano,“ přitakal chraplavě jeden z agentů.

Hoppy bezmocně zíral na magnetofon a zamumlal: „Ach ne!“

Tato slova byla pronesena a nahrána před necelými čtyřiadvaceti hodinami právě zde, právě u tohoto stolu nad kousky kuřecího masa a ledovým čajem. Jimmy Hull seděl tam, kde teď sedí Nitchman, aranžoval úplatek za sto tisíc a přitom měl někde na svém těle připevněnou štěnici FBI.

Páska se palčivě odvíjela až k opravdu kompromitující dohodě, po níž si Hoppy a Jimmy Hull dali spěšně sbohem. „Poslechneme si to ještě jednou?“ zeptal se Nitchman a stiskl knoflík.

„Ne, prosím,“ mnul si Hoppy nosní přepážku. „Mohu mluvit s právníkem?“ zeptal se a ani nezvedl oči.

„To není špatný nápad,“ odvětil s pochopením Napier.

Konečně se na ně Hoppy podíval rudýma a vlhkýma očima. Rty se mu chvěly, ale vystrčil bradu a pokusil se o troufalost: „Tak, co mne tedy čeká?“ Napier s Nitchmanem oživli. Napier vstal a přistoupil ke knihovně. „Těžko říci,“ konstatoval Nitchman, jako by výsledek závisel na někom jiném. „V minulém roce jsme zašili tucet okrskových úředníků. Soudci jsou z toho již otrávení a vynesení rozsudků bude trvat delší dobu.“

„Ale já nejsem…“

„Dobrá poznámka. Řekl bych tak tři až pět let, od federálního, nikoli státního soudu.“

„Konspirace s úmyslem podplatit vládního úředníka,“ dodal ochotně Napier a vrátil se na svou židli vedle Nitchmana. Oba seděli na okraji židlí, jako by byli připraveni přeskočit stůl a Hoppyho za jeho prohřešky ztrestat;

Mikrofon byl v čepičce modré propisky, nenápadně umístěné s tuctem ostatních použitelných tužek a laciných per v zaprášené zavařovací sklínce na Hoppyho stole. Pera a tužky vypadaly, jako by nebyly nikdy použity, jako nějaká sbírka, jíž se nikdo celé měsíce nedotkne, aby ji jen třeba přerovnal. V případě, že by se Hoppy nebo někdo jiný rozhodl modré propisky použít, nebyl v ní inkoust, takže by se byla ihned ocitla v odpadkovém koši. Jen technik by ji dokázal rozebrat a štěnici objevit.

Od stolu byla slova přenášena do malé výkonné vysílačky, ukryté za osvěžovačem vzduchu pod zbytkem ostatních krámů v místnosti vedle Hoppyho kanceláře. Vysílačka přenášela hovor přes ulici do nenápadné dodávky u nákupního střediska. V dodávce hovory nahráli na pásku a dodali je do Fitchovy kanceláře.

Jimmy Hull tedy nebyl ani odposloucháván, ani nespolupracoval s chlupatými, ale skutečně dělal jen to, co uměl nejlíp sháněl úplatky.

Ringwald, Napier a Nitchman byli bývalí poldové, kteří nyní pracovali jako soukromí agenti u mezinárodní bezpečnostní agentury v Bethesdě. Služeb této firmy Fitch často používal. Štípnutí Hoppyho bude stát Fitchův fond osmdesát tisíc dolarů.

Drobné.

Hoppy znovu připomněl možnost právní porady. Napier tomu postavil kamennou hradbu zdlouhavou přednáškou o úsilí FBI zastavit na Pobřeží nezřízenou korupci. Všechny špinavosti házel na herní průmysl.

Důvodem bylo držet Hoppyho co nejdále od právníků. Právník bude chtít jména, telefonní čísla, záznamy a písemné materiály. Napier a Nitchman mají dost padělaných pověření a rychlých lží, aby oklamali chudáka Hoppyho, ale dobrý právník by je přinutil, aby se co nejrychleji vypařili.

To, co začalo jako rutinní zkouška Jimmyho Hulla a roubování místní zahradní odrůdy, se změnilo v mnohem širší průzkum celé hry označované podle Napierova zdlouhavému výkladu magickým slovem „organizovaný zločin“. Hoppy poslouchal, pokud mohl. Bylo to však obtížné. Jeho myslí vířily starosti o Millie a o děti, jak to bez něho tři či pět let přežijí.

„Takže, na vás zaměřeni nejsme,“ skončil Napier a sbalil si věci.

„Zkrátka! O KLX Realitní jsme nic neslyšeli“ dodal Nitchman. „Jen si to třídíme, když už jsme o to zakopli.“

„A nemůžete to prostě odkopnout úplně?“ zeptal se Hoppy a pokusil se o příjemný, bezmocný úsměv.

„Možná, že…,“ naznačil Napier slibně, pak pohlédl na Nitchmana, jako by měli něco ještě mnohem dramatičtějšího, co by na Hoppyho naložili.

„Co, možná, že?“ vyhrkl Hoppy.

V perfektním načasování se oba najednou za stolem narovnali, jako by si to buď hodiny nacvičovali, anebo to už stokrát dělali. Přísně hleděli na Hoppyho, který čekal a díval se na stolní desku.

„My víme, že nejste gauner, pane Dupree,“ usmál se Nitchman přívětivě.

„Vy jste se jen dopustil omylu,“ dodal Napier.

„Byl jste zneužit několika hrozně prohnanými lotry, kteří sem vtrhli s velkými plány a velkými pytli peněz, tak, jak to vždy vidíme, no dobrá tedy, v případech týkajících se drog.“

Drogy! Hoppy byl v šoku, ale neřekl nic. Další pauza, jen další pohledy.

„Můžeme vám nabídnout čtyřiadvacetihodinovou dohodu?“ otázal se Napier.

„Jak bych mohl odmítnout?“

„Nechte to všechno čtyřiadvacet hodin v klidu. Nezmiňujte se o tom ani živé duši. A pomlčte o tom i před svým právníkem, my vás stíhat nebudeme. Během těch čtyřiadvaceti hodin určitě.“

„Tomu nerozumím.“

„Můžeme vám to hned vysvětlit. Potřebujeme nějaký čas, abychom vyhodnotili vaši situaci.“

Nitchman se zase naklonil a opřel se lokty o stůl. „Možná, že je pro vás cesta, jak se z tohoto dostat, pane Dupree.“

Hoppymu se ulevilo, byť jen trochu. „Poslouchám.“

„Vy jste malá, bezvýznamná rybička, chycená do velké sítě,“ vysvětloval Napier. „Mohlo by se na vás zapomenout.“

Hoppymu to znělo dobře. „Co se bude dít po čtyřiadvaceti hodinách?“

„Sejdeme se zase přímo tady. V devět hodin ráno.“

„To je podmínka?“

„Jediné slovo Ringwaldovi či komukoli jinému, i vaší ženě, a vaše budoucnost bude ve vážném nebezpečí.“

„Máte mé slovo.“

Najatý autobus odjel ze Siesta Inn v deset se všemi čtrnácti porotci, paní Grimesovou, Lou Dellovou a jejím manželem Bentonem, Willisem a jeho ženou Ruby, pěti strážnými na částečný úvazek v civilních šatech, Earlem Huttoem, šerifem Harrison County, jeho ženou Claudelle a dvěma pomocnými úředníky z kanceláře Glorie Laneové. Osmadvacet cestujících plus řidič. Všechno schválil soudce Harkin. Po dvou hodinách projeli ulicí Canal Street v New Orleansu a na rohu Magazíne vystoupili z autobusu. Měli přichystaný oběd v rezervované zadní místnosti staré ústřicové restaurace na Decatur ve Francouzské čtvrti. Platili jej daňoví poplatníci Harrison County.

Měli dovoleno projít se po čtvrti. Nakupovali v pouličních Stáncích, prodírali se davy turistů na náměstí Jackson Square, civěli na nahá těla v laciných zapadácích na Bourbonu a kupovali sportovní košile i jiné suvenýry. Někteří odpočívali na lavičkách podél procházkové cesty Riverwalk po břehu řeky. Jiní vklouzli do barů a dívali se na fotbal. Ve čtyři se shromáždili u řeky, nastoupili k vyhlídkové projížďce kolesovým parníkem a v šest povečeřeli v pizzerii na kanále.

V deset už zase byli celí utrmácení zamčeni ve svých pokojích v Pass Christian a chtělo se jim spát. Zaměstnaní porotci jsou šťastní porotci.

21

PO DOKONALÉM DIVADLE S HOPPYM SE Fitch rozhodl provést další útok na porotu. Tentokrát neměl výhodu pečlivého plánování, ale měl být tak tvrdý, jak brilantní bylo Hoppyho nabodnutí.

V neděli brzy ráno Pang a Dubaz, oba ve světle hnědých košilích s instalatérským logem na kapse, napíchli zámek dveří Easterova bytu. Poplašný signál se neozval. Dubaz přistoupil rovnou k ventilátoru nad chladničkou, sňal kryt a vytáhl skrytou kameru, která předtím zachytila Doyleho. Postavil ji na velkou skříňku na nářadí, kterou si vzal k odnesení věcí.

Pang šel po počítači. Prostudoval snímky rychle pořízené Doylem při první návštěvě a procvičil se na podobném přístroji instalovaném v místnosti naproti Fitchově kanceláři. Vyšrouboval zadní krycí desku počítače. Disková jednotka byla přesně tam, kde se mu řeklo. Za necelou minutu byla venku. V přihrádce u monitoru potom Pang našel dva sloupce 3,5 palcových disket.

Zatímco Pang se zabýval choulostivým vymontováním diskové jednotky, Dubaz pootvíral zásuvky a při pátrání po dalších disketách laciný nábytek klidně převracel. Byt byl tak malý a bylo v něm tak málo místa, kam by se dalo něco schovat, že to pro Dubaze býl snadný úkol. Prohledal kuchyňské zásuvky, skříňky, klozetové mísy a lepenkové krabice, v nichž měl Easter uloženy ponožky a spodní prádlo. Nic nenašel. Veškeré příslušenství k počítači bylo zřejmě uloženo blízko vlastního přístroje.

„Jdem na to,“ nařídil Pang a rval z počítače, monitoru a tiskárny kabely.

Pak prostě hodili celý systém na potrhanou pohovku, kam Dubaz naházel polštáře a oblečení a vylil na to z plastické nádoby zápalnou kapalinu. Když pohovka, křeslo, počítač, laciné pokrývky a pomíchané šatstvo byly dostatečně nasáklé, oba odešli ke dveřím a Dubaz na hromadu hodil zapálenou sirku. Věci prudce vzplanuly, ale bez výbuchu a poměrně potichu, alespoň pro toho, kdo snad venku mohl poslouchat.

Počkali, až plameny dosáhly ke stropu a bytem se začal valit černý kouř. Pak se dali rychle na ústup a zamkli za sebou dveře. Pod schodištěm v prvním poschodí zapnuli požární poplachové zařízení. Dubaz běžel po schodech nahoru, kde už se kouř rozlézal z hořícího bytu, a začal křičet a bušit do dveří. Pang dělal totéž v prvním patře. Chodby se začaly plnit zpanikařenými lidmi v pyžamech a koupacích pláštích a křik rostl. K hysterii přispělo i pronikavé klinkání starých požárních zvonců.

„Dávejte zatraceně pozor, abyste nikoho nezabili,“ varoval je Fitch. Když kouř trochu zřídl, Dubaz vběhl do dveří a zjišťoval, zda byty poblíž Easterova jsou prázdné. Pomáhal lidem v chůzi, ptal se, zda jsou všichni venku a ukazoval jim cestu k východům.

Když se dav vyhrnul na parkoviště, Pang s Dubazem se oddělili a pomalu stáhli. Bylo slyšet sirény. V oknech dvou horních bytů se objevil kouř

– Easterova a vedlejšího. Vylezli další lidé, někteří zabalení v pokrývkách a držící malé děti a batolata. Připojovali se k davu ostatních nájemníků a netrpělivě čekali na požární vozy.

Když hasiči přijeli, Pang a Dubaz se stáhli ještě dál dozadu a pak zmizeli.

Nikdo nezahynul, nikdo nebyl zraněn. Čtyři byty byly úplně zničeny, jedenáct těžce poškozeno a téměř třicet rodin zůstalo bez domova, dokud se vyhořelý dům nevyčistí a neopraví.

Ukázalo se, že do Easterovy diskové jednotky nelze vniknout. Přidal tolik hesel, tajných kódů a bariér proti otevření a propojení, že tím byli Fitchovi počítačoví experti zcela vyvedeni z konceptu. Fitch je dal v sobotu přivézt letadlem z Washingtonu. Byli to poctiví lidé a neměli ponětí, odkud disková jednotka a diskety pocházejí. Zamkl je v místnosti se systémem podobným Easterovu a vysvětlil jim, co se od nich chce. Většina disket měla podobnou ochranu. Když se jim konečně podařilo obejít hesla pomocí jedné starší diskety, u níž Easter adekvátní ochranu zanedbal, asi v poloviční cestě adresářem se napětí přerušilo. Seznam ukazoval šestnáct souborů s dokumentačními, nic neříkajícími jmény. Když první soubor vytiskli, oznámili to Fitchovi. Slo o šestistránkové shrnutí novinových článků o tabákovém průmyslu z 11. října 1994. Zmiňovalo se o článcích z Time, The Wall Street Journal a Forbes. Druhý dokument byl nesourodým dvoustránkovým popisem dokumentace o implantaci prsu, kterou Easter právě viděl při soudním sporu. Třetím byla nemotorná báseň, kterou napsal o řekách. Čtvrtý byla další kompilace současných novinových článků o procesech týkajících se rakoviny plic.

Fitch a Konrád četli pečlivě každou stránku. Sloh byl jasný a promyšlený, ale některé výrazy téměř těžkopádné. Záznamy byly psány zřejmě ve spěchu. Easter psal jako objektivní reportér. Nebylo možné určit, zda sympatizuje s kuřáky nebo se jen zapáleně zajímá o rostoucí žaloby o náhradu utrpěných škod.

Bylo tam ještě víc primitivních básní. Nepodařená krátká povídka. A konečně trefa! Dokument číslo patnáct byl dvoustránkový dopis jeho matce, paní Pamele Blanchardové v Gardneru, Texas, s datem 20. dubna 1995. Začínal: „Drahá maminko, teď žiji v Biloxi, Mississippi, na pobřeží Zálivu…“ a pokračoval líčením, jak miluje slanou vodu a pláže a že by už nikdy nemohl žít ve farmářské oblasti. Ve dvou dlouhých odstavcích se omlouval, že jí tak dlouho nepsal a za svou náklonnost toulat se světem. Sliboval, že se ve svém dopisování zlepší. Ptal se na Alexe, že s ním už tři měsíce nemluvil a že nemůže uvěřit, že se nakonec vydal na Aljašku a našel si tam práci jako rybářský průvodce. Alex byl patrně bratr.

V dopise nebyla zmínka ani o otci, ani o děvčeti, určitě o žádném jménem Marlee.

Dále psal, že si našel práci v kasinu, že se mu to zatím líbí, ale natrvalo s tím nepočítá. Pořád myslí na to, aby se stal právníkem, že ho mrzí ta právnická škola, ale že pochybuje, že by se tam někdy vrátil. Svěřoval se, že je spokojený, ačkoli žije prostě jen s troškou peněz, ale že také nemá ani velkou zodpovědnost. No, dobrá, teď už musí běžet. Má ji moc rád> pozdravuje Aunta Sammieho a brzy se ozve. Podepsal se prostě jako „Jeff“, „s láskou Jeff“. Příjmení se nikde v dopise neobjevilo.

Za hodinu po prvním přečtení dopisu vyrazili Dante a Joe Boy soukromým vozem do Gardneru. Fitch jim uložil, aby ve městě najali každého soukromého čmuchala, kterého najdou.

Počítačovým odborníkům se podařilo otevřít ještě jednu disketu, předposlední z celého souboru. Opět obešli zábrany proti vniknutí s komplikovanou řadou klíčových hesel. Easterova schopnost uzavírat diskety na ně udělala velký dojem.

Disketa obsahovala část jednoho dokumentu registračních seznamů voličů Harrison County. Začali u písmene „A“ a dostali se až na konec písmene „K“. Vytiskli šestnáct tisíc jmen s adresami. Fitch si je během tisku pravidelně prohlížel. Nebyl to tajný seznam, ve skutečnosti mohl být získán od Glorie Laneové za třicet pět dolarů. V letech, kdy se konaly volby, si seznamy kupovala většina politických kandidátů.

Na Easterově seznamu byly divné dvě věci. Za prvé, že byl na počítačové disketě, což znamenalo, že Easter nějakým způsobem vnikl Glorii Laneové do jejího počítače a informace ukradl. Za druhé, k čemu počítačový nádeník, pracující na částečný úvazek, popřípadě částečný student takový seznam potřeboval.

Dostal-li se Easter k úřednímu počítači, dokázal si s ním jistě pohrát natolik, aby do něj vložil své jméno jako budoucího porotce ve Woodově případu.

Čím víc o tom Fitch přemýšlel, tím víc chápal pravý smysl.

V neděli brzy ráno Hoppy s červenýma a opuchlýma očima vypil u svého stolu silnou kávu a čekal na devátou hodinu. Od sobotního rána nic nejedl, kromě kousku banánu, který spolkl, když si v kuchyni ohříval jídlo minutu předtím, než se ozval zvonek a do života mu vstoupili Napier s Nitčhmanem. Jeho zažívací systém byl zablokovaný a nervový systém rozjitřený. V sobotu večer vypil příliš mnoho vodky a pokračoval potom i doma, což měl jinak od Millie zakázané.

Děti prospaly celou sobotu, takže celou dobu s nikým nemluvil a ve skutečnosti o to ani nestál. Pocit ponížení pomáhal udržovat ostudné tajemství v bezpečí.

Přesně v devět vstoupili Napier a Nitchman ještě s třetím mužem, starším člověkem, rovněž v tmavém obleku a se strohým výrazem v tváři, jako by přišel chudáka Hoppyho osobně zbičovat a zmlátit. Nitchman ho představil jako George Cristana. Z Washingtonu! Z ministerstva spravedlnosti!

Cristanovo podání ruky bylo chladné, nepronesl ani slovo.

„Řekněte, Hoppy, vadilo by vám, kdybychom si tohle naše povídání odbyli někde jinde?“ zeptal se Napier a opovržlivě se rozhlédl po kanceláři.

„Bylo by to prostě bezpečnější,“ upřesnil Nitchman.

„Nikdy nevíte, kde všude se mohou objevit štěnice“doplnil Cristano.

„Povídejte mi o tom“posteskl si Hoppy, ale nikdo to nebral jako žert. Měl vůbec možnost odmítnout, říci ne? Proto přikývl: „Jistě.“

Odjeli tedy v čisťounkém černém městském voze značky Lincoln. Nitchman a Napier seděli vpředu a vzadu Hoppy s Cristanem, který začal stroze vysvětlovat, že je nějakým vysoko postaveným asistentem generálního zmocněnce hluboko uvnitř ministerstva spravedlnosti. Čím byli blíž Zálivu, tím bylo jeho postavení odpornější. Pak se odmlčel.

Během obzvláště dlouhé pauzy v konverzaci se Cristano potichu zeptal: „Hoppy, jste demokrat, nebo republikán?“ Napier zahnul k pobřeží a zamířil k severu.

Hoppy se určitě nechtěl nikoho dotknout. „Ach, nevím. Vždycky volíte člověka, kterého znáte. Já nejsem závislý na žádné politické straně, víte, co myslím?“

Cristano se zahleděl z okna, jako by to nechtěl slyšet. „Doufal jsem, že jste dobrý republikán“poznamenal a stále se díval oknem na moře.

Hoppy by, zatraceně, mohl být kýmkoli, jak by tito chlapi chtěli. Absolutně kýmkoli. Třeba i registrovaným fanatickým komunistou s divokýma očima, kdyby si to Cristano přál.

„Hlasoval jsem pro Reagana a Bushe,“ prohlásil hrdě. „A pro Nixona i Goldwatera.“

Cristano slabounce přikývl a Hoppy si dokázal vydechnout.

V autě zase nastalo ticho. Napier zaparkoval u hráze poblíž zálivu St. Louis, čtyřicet minut jízdy z Biloxi. Hoppy následoval Cristana na molo a do opuštěného nájemního člunu, pojmenovaného Afternoon Delight. Nitchman a Napier čekali ve voze mimo dohled.

„Posaďte se, Hoppy,“ nařídil Cristano a ukázal na lavici s molitanovým čalouněním. Hoppy si sedl. Clun se stále jen slabě pohupoval. Mořská hladina byla klidná. Cristano si sedl naproti a naklonil se, takže jejich hlavy byly necelý metr od sebe.

„Hezký člun,“ zaváhal Hoppy a pohladil imitovanou kůži, pokrývající sedadlo.

„Není náš. Poslyšte, Hoppy, nahráváte si to, či ne?“ Hoppy se instinktivně vztyčil, šokován tímto náznakem. „Samozřejmě, že ne!“

„Promiňte, ale tyto věci se přece stávají. Myslím, že bych vás měl prohledat.“ Cristano ho rychle seshora dolů přejel očima. Hoppy se zhrozil při pomyšlení, že by si s ním ten cizí chlap měl na člunu pohrávat.

„Přísahám, že nenahrávám,“ ohradil se Hoppy tak pevně, že byl sám na sebe hrdý. Cristanova tvář změkla. „Chcete prohledat mne?“ zeptal se. Hoppy se rozhlédl kolem, zda není někdo v dohledu. Nebyl by to mimořádně ošklivý pohled na dva dospělé muže, jak se navzájem ohmatávají za plného denního světla na zakotveném člunu?

„Máte u sebe štěnici?“ zeptal se Hoppy.

„Ne.“

„Odpřisáhnete to?“

„Přísahám.“

„Dobře.“ Hoppymu se ulevilo a snažil se tomu člověku věřit. Jiná alternativa totiž byla nemyslitelná.

Cristano se usmál, ale pak se náhle zamračil a naklonil se blíž. S planým povídáním je konec. „Budu stručný, Hoppy. Máme pro vás úkol, který vám umožní vyvléknout se ze všeho beze šrámů. Nic, žádné zatčení, obvinění, proces a vězení. Žádné portréty v novinách. Hoppy, nikdo se o ničem nedozví!“

Odmlčel se, aby se nadechl, a Hoppy se do toho vložil: „Zatím dobré. Poslouchám.“

„Je to bizarní úkol, dosud jsme se o nic podobného nepokusili. Nemá to nic společného se zákonem, justicí a trestem, s ničím takovým. Jde o úkol politický, Hoppy. Čistě politický. Ve Washingtonu o tom nebude žádný záznam. Nikdo o něm nebude vědět, kromě mne, vás, těch dvou chlápků čekajících u vozu a ani ne deseti lidí hluboko uvnitř ministerstva spravedlnosti. Úkol je rozdělen. Splníte svou část a všechno bude zapomenuto.“

„Je to hotové. Jen mi ukažte správný směr.“

„Zajímáte se o zločin, drogy, zákon a pořádek, Hoppy?“

„Samozřejmě.“

„Otravují vás lumpárny a korupce?“

Divná otázka. V tomto okamžiku si Hoppy připadal jako dítě na plakátu v kampani proti korupci. „Ano.“

„I ve Washingtonu jsou dobří a špatní lidé, Hoppy. Dobří jsou ti z nás v justici, kteří obětovali svůj život pro boj se zločinem. Myslím s vážným zločinem, Hoppy. Myslím omámené soudce a kongresmany, kteří přijímají úplatky od zahraničních nepřátel, zločinné aktivity, které mohou ohrozit naši demokracii. Víte, co myslím?“

I kdyby to byl Hoppy nevěděl jistě, určitě sympatizoval s Cristanem a jeho bezvadnými přáteli ve Washingtonu. „Ano, ano,“ opakoval a visel na každém slovíčku.

„Ale v těchto dnech je všechno politikum, Hoppy. Neustále bojujeme s Kongresem i s prezidentem. Víte, co my ve Washingtonu potřebujeme, Hoppy?“

Ať už to bylo cokoli, Hoppy chtěl, aby to měli.

Cristano mu nedal šanci odpovědět. „Potřebujeme víc republikánů, víc dobrých, konzervativních republikánů, kteří nám dají peníze a půjdou nám z cesty. Demokraté do všeho mluví, stále hrozí krácením rozpočtů, restrukturalizují a mají starosti o práva těch ubohých kriminálníků, které jsme přistihli. Tam zuří válka, Hoppy. Bojujeme den co den.“

Díval se na Hoppyho, že by se k tomu jako měl nějak vyjádřit, ale Hoppy se momentálně snažil vžít do té války. Rozpačitě přikývl a zahleděl se na vlastní nohy.

„Musíme naše přátele chránit, Hoppy, a to je to, do čeho vstupujete.“

„Dobře.“

„Opakuji, že je to zvláštní úkol. Přijmete-li jej, náš záznam o vašem uplácení pana Mokeho bude zničen.“

„Já ten úkol přijmu, jen mi už řekněte, oč jde!“

Cristano se odmlčel a podíval se po molu nahoru a dolů. Někde v dálce rámusili nějací rybáři. Naklonil se blíž a sáhl přitom Hoppymu na koleno. „Týká se to vaší ženy,“ tichounce zašeptal a odtáhl se, aby to Hoppy vstřebal.

„Mé ženy?“

„Ano, vaší ženy.“

„Millie?“

„Právě jí.“

„Co, dočerta…“

„Vysvětlím to.“

„Millie?“ Hoppy byl ohromen. Co mohla mít jeho sladká Millie společného s touhle špínou?

„Je to ten její proces, Hoppy,“ začal Cristano a první kousek celé záhady vpadl hrubě do hry.

„Uvažte, kdo nejvíc přispívá penězi republikánským kandidátům do Kongresu?“

Hoppy byl příliš ztuhlý a zmatený, než aby mohl nabídnout inteligentní úsudek.

„To je v pořádku. Tabákové společnosti. Vkládají do soutěže miliony, protože se bojí Potravinové a drogové správy a jsou otráveny vládními regulacemi. Jsou to svobodně podnikající lidé, právě jako vy, Hoppy. Věří, že lidé kouří, protože se pro kouření rozhodli, a jsou znechuceni vládou i soudními právníky, protože se snaží vyřadit je z podnikání.“

„To je politikum?“ ptal se Hoppy a hleděl nevěřícně na Záliv.

„Nic jiného než politika. Prohraje-li Velká tabáková tento proces, dojde k lavině procesů s takovými důsledky, jaké tahle země ještě nikdy nezažila. Společnosti ztratí miliardy a my ve Washingtonu.přijdeme o miliony. Hoppy, pomůžete nám?“

Vržen opět do reality, zmohl se Hoppy pouze na dotaz: „Co jste to říkal?“

„Můžete nám pomoci?“

„Myslím, že určitě, ale jak?“

„Millie. Promluvte se svou ženou, zjistěte, zda chápe, jak je ten případ nesmyslný a nebezpečný. Ona se v té porotní místnosti musí chopit iniciativy, Hoppy. Musí se postavit proti těm liberálům v porotě, kteří by mohli chtít dovést proces k velkému rozsudku. Můžete to udělat?“

„Samozřejmě, že mohu.“

„Ale uděláte to, Hoppy? My nechceme tu pásku použít. Vy nám pomůžete a páska jde do stoupy.“

Hoppy si náhle vzpomněl na pásku. „Aha, vy myslíte na ten podíl. Vlastně uvidím Millie dnes večer.“

„Začněte na ní pracovat. Je to hrozně důležité důležité pro nás u justice, pro dobro země a já, samozřejmě, vás budu pět let chránit před vězením.“ Cristano ze sebe vysypal poslední směrnici, zařehtal se jako kůň a poplácal po kolenou. Hoppy se zasmál také.

Ještě půl hodiny spolu probírali strategii. Čím déle seděli na člunu, tím měl Hoppy víc otázek. Co když Millie bude hlasovat pro tabákové společnosti, ale ostatní porotci nebudou souhlasit a vysloví velký rozsudek? Co se stane s Hoppym pak?

Cristano slíbil, že ho bude za splnění úkolu chránit bez ohledu na rozsudek, pokud Millie bude hlasovat správně.

Když se vraceli k vozu, Hoppy doslova poskakoval radostí po molu. Když došli k Napierovi a Nitchmanovi, byl z něho úplně jiný člověk!

Když soudce Harkin minulou sobotu uvážil svá rozhodnutí pro další tři dny, změnil názor a rozhodl, že porotcům nedovolí jít v neděli do kostela. Byl přesvědčen, že všech čtrnáct by najednou posedla úžasná touha být v důvěrném styku s Duchem Svatým. Myšlenka, že by se kvůli tomu rozptýlili po všech koutech okrsku, byla prostě nepřijatelná. Zavolal svému duchovnímu, který po dalších telefonických hovorech sehnal studenta bohosloví. Bohoslužby byly naplánovány na jedenáct hodin v neděli dopoledne ve společenské místnosti motelu Siesta Inn.

Soudce o tom poslal své osobní oznámení každému porotci a než se v sobotu večer vrátili z New Orleansu, měli je zastrčené pode dveřmi ve svých pokojích.

Dosti hloupé bylo, že se bohoslužeb zúčastnilo pouze šest lidí. Přišla paní Gladys Cardová, v překvapivě velmi nepříjemné náladě, přestože byla sobota. Šestnáct let totiž nevynechala nedělní školu v baptistickém kostele na Kalvárii a její poslední absenci způsobilo úmrtí její sestry v Baton Rouge. Šestnáct let za sebou bez přerušení. Na svém toaletním stolku měla zapíchnutý čestný odznak za perfektní docházku. Ester Knoblachová v Ženské misijní unii nepřerušila účast dvaadvacet let, což byl na Kalvárii rekord, ale bylo jí už devětasedmdesát a měla vysoký krevní tlak. Naproti tomu Gladys měla třiašedesát a při svém dobrém zdravotním stavu si myslela, že by mohla Ester předstihnout. K této své naději by se nebyla nikomu přiznala, ale na Kalvárii ji z toho všichni podezřívali.

Ale teď to všechno vybouchlo díky soudci Harkinovi, člověku, jehož od počátku neměla ráda a nyní jím opovrhovala. A nelíbil se jí ani ten bohoslovec.

Rikki Colemanová přišla v joggingovém dresu. Millie Dupreeová si přinesla Bibli. Loreen Dukeová byla oddanou návštěvnicí kostela, ale konsternovala ji krátkost bohoslužeb. Začaly v jedenáct as typickou uspěchaností bělochů byly v jedenáct třicet u konce. Slyšela o takových bláznovinách, ale bohoslužeb takového stylu se nikdy nezúčastnila. Její pastor se ke kázání nikdy nedostal před jednou a často končil až ve tři, kdy vyrazili k obědu, který snědli na trávníku, bylo-li hezké počasí, a pak se znovu shromáždili uvnitř k dalšímu pokračování. Občas si ukousla ze sladkého rohlíku a mlčky trpěla.

Na bohoslužby přišel i pan Herman Grimes s paní, nikoli ovšem proto, že by je k této povinnosti nutila víra, nýbrž proto, že už na ně v jejich pokoji č. 58 padaly stěny. Zvláště Herman již od mládí do kostela dobrovolně nechodil.

Během rána se rozneslo, že nápad s bohoslužbou rozčilil Phillipa Savelleho. Komusi řekl, že je ateista, a tato zpráva se rozšířila jako blesk. Na protest si lehl na postel ostentativně nahý nebo téměř nahý, zkroutil se a propletl si paže i štíhlé nohy do jakési cvičební pozice jógy a na plné pecky hulákal monotónní rituální zpěvy. A dveře měl přitom otevřené.

Bylo ho slabě slyšet i ve společenské místnosti při bohoslužbách, což bylo nepochybně i hlavním důvodem, že mladý bohoslovec raději zkrátil kázání a urychlil požehnání.

Nejprve odpochodovala dolů Lou Dellová říci Savellemu, aby byl zticha, ale rychle se vrátila zpět, když zjistila, že je nahatý. Po ní to tedy zkusil Willis, ale Savelle měl zavřené oči a otevřenou pusu a strážného prostě ignoroval. Willis se k němu neodvážil přiblížit.

Porotci, kteří se bohoslužeb nezúčastnili, dřepěli za zamčenými dveřmi a dívali se na hlasité televizní přenosy.

Ve dvě hodiny se začali trousit první příbuzní s čerstvým oblečením a zásobami na týden. Nicholas Easter byl jediným porotcem, který neměl přímý kontakt zvenčí. Soudce Harkin rozhodl, že Willis doveze Eastera služebním vozem do jeho bytu.

Oheň trval mnoho hodin a požární vozy i hasiči tu museli zůstat dlouho. Úzký pruh trávníku před průčelím domu byl poset spálenými zbytky a hromadami promočeného oblečení. Zdrcení sousedé se motali kolem, ale snažili se alespoň o základní úklid.

„Kterýpak byl váš?“ zeptal se Willis, když zastavil vůz a zíral na kráter, vypálený uprostřed budovy.

„Tamhle nahoře,“ hlesl Nicholas a pokoušel se ukázat a kývnout zároveň. Vystoupil z vozu a nohy pod ním klesaly, když kráčel k prvnímu hloučku lidí, vietnamské rodině, kteří si mlčky prohlíželi roztavenou stolní lampu z umělé hmoty.

„Kdy se to stalo?“ zeptal se. Vzduch byl ještě těžký a prosycený štiplavým zápachem čerstvě spáleného dřeva, barev a koberců.

Ani nepromluvili.

„Dnes ráno, kolem osmé,“ odpověděla jedna žena nesoucí těžkou lepenkovou krabici. Nicholas se podíval po těch lidech a uvědomil si, že nezná jediné jméno. V malé vstupní hale mluvila do mobilního telefonu nějaká paní a na psací desce se sponou si dělala poznámky. Hlavní schodiště do druhého poschodí hlídal strážný ze soukromé bezpečnostní služby, který právě pomáhal staré ženě snést ze schodů promočenou pokrývku.

„Bydlíte tu?“ zeptala se žena, když ukončila hovor.

„Ano, Easter, číslo 312.“

„Ach jé! Úplně zničený. Tam to pravděpodobně začalo.“

„Rád bych to viděl.“

Strážný zavedl Nicholase a ženu po schodech do druhého patra, kde bylo následky požáru dobře vidět. Zůstali stát u žlutého výstražného pásu na okrajích kráteru. Oheň se napřed šířil ke stropu se sádrovou omítkou a lacinými trámy. Vypálil ve stropě dvě velké díry, přímo nad místem, kde bývala ložnice, pokud to Nicholas vůbec dokázal určit. Pak prohořela podlaha a silně byl poškozen spodní byt. Z bytu číslo 312 nezbylo nic, kromě kuchyňské stěny, kde visel za jeden konec dřez s výlevkou a vypadal, že co nevidět spadne. Jinak nikde nic. Ani stopa po laciném nábytku v pracovně, ba ani po pracovně samé. Kromě zčernalých stěn nezbylo nic ani z ložnice.

A k jeho hrůze nebylo památky ani po počítači.

Skutečně zmizely podlahy, stropy i stěny a z bytu nezůstalo nic než zející díra.

„Byl někdo zraněn?“ zeptal se tiše Nicholas.

„Ne. Byl jste doma?“ zeptala se ona paní.

„Ne, kdo jste?“

„Jsem z vedení společnosti. Mám pro vás k vyplnění několik formulářů.“ Vrátili se dolů do vstupní haly, kde Nicholas rychle vyplnil papíry a odjel s Willisem.

22

ŠPATNĚ FORMULOVANÝM, SPATNĚ ČITELným sdělením Phillip Savelle vytkl soudci Harkinovi, že podle Websterovy definice se termín „manželský“ týká pouze manžela a manželky, a že tedy proti němu má námitky. Neměl ženu a k instituci manželství měl jen malý ohled. Navrhoval termín „společenská mezihra“ a připojil stížnost proti bohoslužbám konaným v sobotu dopoledne. Poslal dopis faxem a Harkinovi byl doručen doma právě v poslední čtvrtině hry „Svatí“. Lou Dellová zprostředkovala odeslání faxu z přední recepce. Za dvacet minut obdržela od Jeho Ctihodnosti faxovanou odpověď, v níž soudce slovo „manželský“ nahradil slovem „osobní“ a celou záležitost přejmenoval na „osobní návštěvy“. Nařídil Lou, aby udělala pro všechny porotce kopie. Protože šlo o neděli, změnil i hodinu od šesti do deseti, namísto do devíti. Pak jí zavolal a dotazoval se, co ještě by pan Savelle mohl chtít a jaká je obecně v jeho porotě nálada.

Lou Dellová mu mohla pouze sdělit, že viděla pana Savelleho zcela nahého, trůnícího jen tak na posteli. Chápala, že soudce má dost starostí s mnoha jinými věcmi, a ujistila ho, že jinak je všechno v pořádku.

Hoppy tentokrát přišel na návštěvu první a Lou Dellová ho rychle zahnala do pokoje za Millie, které opět přinesl čokolády a malou kytici. Krátce se políbili na tváře a natáhli se na „hodinku“ na postel, přičemž na něco „manželského“ ani nepomysleli. Hoppy se pustil do rozhovoru o procesu a snažil se v něm chvíli pokračovat. „Víš, to prostě nemá smysl, že lidé takhle podávají žaloby. Všichni přece vědí, že cigarety jsou návykové a nebezpečné, tak proč tedy kouří? Vzpomeň si, Boyd Dogan kouřil pětadvacet let salemky a takhle toho nechal,“ luskl si prsty.

„Jo, jo, nechal toho, ale pět minut potom, co mu doktor našel na jazyku nádor,“ připomněla mu Millie a nádavkem se posměšně ušklíbla.

„No jo, ale hodně lidí kouřit přestalo, protože si to rozmyslelo. Není správné pokračovat v kouření a žalovat o miliony, až tě ty zatracené cigarety zabijí“

„Hoppy, jak to mluvíš!“

„Promiň.“ Hoppy se ptal na ostatní porotce a na jejich dosavadní reakce na žalobu. Pan Cristano se domnívá, že by bylo pro Millie nejlepší pokusit se překonat všechny potíže se ctí a netrápit se pravdou. Mluvili o tom celou dobu návštěv. Hoppy si připadal jako zrádce intrikující proti vlastní ženě, ale pokaždé ho přemohl pocit viny, takže myslel jen na těch pět let ve vězení.

Nicholas opustil pokoj v poločase nedělního večerního zápasu. V hale už nebyli ani porotci, ani strážní. Ze společenské místnosti bylo slyšet hlasy, zřejmě jen mužské. Muži opět popíjeli pivo a dívali se na fotbal, zatímco ženy se většinou věnovaly svým osobním návštěvám a společenským mezihrám.

Potichu proklouzl dvojitými skleněnými dveřmi na konci chodby a kolem automatů s nealkoholickými nápoji zamířil po schodech nahoru do druhého poschodí. Marlee ho čekala v pokoji, který hotově zaplatila a zapsala se na jméno Elsa Broomeová, jedné z mnoha svých přítelkyň.

Prohodili jen pár slov a po minimálních přípravách šli rovnou do postele. Oba byli zajedno, že odloučení během osmi nocí v jednom tahu je pro ně nejen rekord, ale i nezdravé.

Marlee se setkala s Nicholasem, když se oba ještě jmenovali jinak. Místem setkání byl bar v Lawrence, v Kansasu, kde pracovala jako servírka a on tam trávil pozdní noci s kamarády z právnické školy. Od té doby, co se usadila v Lawrence, získala dva diplomy, ale protože netoužila po kariéře, uvažovala o přihlášce na právnickou školu, velkou americkou školu pro nespecializované postgraduanty. Nespěchala. Její matka zemřela několik let předtím, co poznala Nicholase, a Marlee zdědila dvě stě tisíc dolarů. Dělala servírku, protože v jejím bytě bylo chladno a ona jinak neměla co dělat. Ale držela se v pořádku. Měla starého jaguára, velmi opatrně hospodařila s penězi a scházela se jen se studenty práv.

Oba o sobě věděli dlouho před tím, než na sebe promluvili. Nicholas přišel jednou do baru s malou skupinou obvyklých tváří, sedli si do rohového boxu a probírali abstraktní a neuvěřitelně nudné právní teorie. Ona jim nosila ve džbáncích točené pivo a s různým úspěchem se s ním pokoušela flirtovat. On však byl v prvním ročníku ještě zamilován do práva a děvčat si příliš nevšímal. Vyptávala se na něj a dověděla se, že je to dobrý student, na třetím místě v ročníku, ale nic mimořádného. První ročník přežil a po prázdninách se dostal do druhého. Ona si mezitím dala ostříhat vlasy a shodila čtyři a půl kila, ačkoli to nebylo třeba.

Když Nicholas dokončil střední školu, podal si přihlášku na třicet právnických škol. Jedenáct mu kladně odpovědělo, ale k předním nepatřila ani jedna. Hodil si mincí a vybral Lawrence, místo, které předtím nikdy neviděl. Našel si dvoupokojový byt zastrčený v zadní části rozpadajícího se domu jedné staré panny. Pilně studoval a pro společenský život měl jen málo času, alespoň v prvních dvou semestrech.

V létě po prvním ročníku úředničil u velké firmy v Kansas City, kde rozvážel vozíkem interní poštu z jednoho poschodí do druhého. U firmy pracovalo tři sta právníků a tehdy to vypadalo, že všichni pracují na jednom procesu dole v Joplinu na obhajobě Smitha Greera v případu tabák rakovina plic. Proces trval pět týdnů a skončil rozsudkem ve prospěch obhajoby. Firma potom uspořádala party, na níž bylo pozváno na tisíc lidí. Povídalo se, že tato oslava i s pohoštěním stála Smitha Greera osmdesát tisíc dolarů. Koho to zajímalo? Celé to léto nestálo zanic.

Nicholas nenáviděl velké firmy a uprostřed druhého ročníku ho všeobecně otrávilo i právo. Nebylo však zbytí a strávil tedy pět let zavřený v kumbálku, kde psal a přepisoval stejné dopisy, jen aby bohatí klienti nemuseli platit.

První schůzku si domluvili na party právnické školy u soudku piva po fotbalovém zápase. Hudba hrála hlasitě a pití bylo dost. Hrnec s pivem koloval kolem stolu jako čokoláda. Oba brzy odešli. On neměl rád rámus a ona nesnášela vůni hašiše. Půjčili si video a uvařili špagety v jejím bytě, dosti prostorném, dobře zařízeném a uspořádaném. Vyspal se na pohovce.

O měsíc později se poprvé zmínil o svém úmyslu opustit právnickou školu. Ona o tom uvažovala také. Jak jejich romance rozkvétala, jeho zájem o akademické záležitosti slábl a on sotva absolvoval zkoušky. Byli do sebe bláznivě zamilovaní a o nic jiného neměli zájem. Kromě toho ona měla výhodu, že měla malou hotovost, takže je nic netlačilo. Vánoce mezi semestry jeho druhého a konečného roku spolu strávili na Jamajce.

On časem na škole skončil, jí se po třech letech chtělo odejít z Lawrence jinam a on se rozhodl následovat ji kamkoli.

O požáru z nedělního odpoledne se Marlee dověděla jen málo. Podezřívali Fitche, ale nemohli určit důvod. Jediným cenným majetkem byl počítač, ale Nicholas si byl jist, že do jeho bezpečnostního systému nikdo nemůže proniknout. Důležité diskety byly zamčeny u Marlee ve sklepě jejího bungalovu. Co mohl Fitch vypálením a zničením bytu získat? Možná ho chtěl zastrašit, ale to zase tak docela nesedělo. Hasiči prováděli rutinní vyšetřování a žhářství se zdálo být nepravděpodobné.

Spali už v lepších místech, než byl Siesta Inn, ale také v horších. Během čtyř let žili ve čtyřech městech, cestovali do šesti zemí, viděli většinu Severní Ameriky, s batohem procestovali Aljašku a Mexiko, dvakrát sjeli na voru Colorado a jednou se plavili po Amazonce. Sledovali také tabákové procesy, což je přimělo bydlet v takových místech jako Broken Arrow, Allentown a nyní Biloxi. O obsahu nikotinu, karcinogenech, statistických pravděpodobnostech rakoviny plic, výběru poroty, taktice soudního řízení a o Rankinu Fitchovi věděli společně víc než každá skupina prominentních expertů.

Po hodině strávené pod pokrývkami se u postele rozsvítilo světlo, vynořil se rozcuchaný Nicholas a sáhl po svých šatech. Marlee se také oblékla a po letmém políbení se oba protáhli šerem na parkoviště.

Přímo pod nimi se Hoppy pokoušel ze všech sil bagatelizovat skandální odhalení Lawrence Kriglera, jehož svědectví na Millie velmi pozitivně zapůsobilo. Dávala to Hoppymu jasně najevo a bylo jí záhadou, oč Hoppymu tolik jde.

Marlee cestou do motelu jen tak pro legraci zastavila na ulici půl bloku od kanceláří Wendalla Rohra a vystoupila. Nicholas i Marlee totiž předpokládali, že Fitch sleduje každý jejich krok. Bylo zábavné představit si Fitche, jak se užírá pomyšlením, že Marlee je v Rohrově kanceláři, právě se s ním setkává tváří v tvář a bůhví co s ním domlouvá. Na soukromou návštěvu přijela najatým vozem, jedním z mnoha, jichž v uplynulém měsíci používala.

Nicholas dostal náhle nepříjemný pocit z pokoje, který byl přesnou kopií toho, v němž byl uvězněn. Vyrazili tedy na dlouhou projížďku podél pobřeží. Ona řídila a on popíjel pivo. Procházeli se po molu nad Zálivem, voda pod nimi tiše šplouchala, oni se líbali a o procesu mluvili málo.

V deset třicet se Marlee vynořila z auta dva bloky od Rohrovy kanceláře. Rychle kráčela po chodníku k vlastnímu vozu, který tu měla zaparkovaný, a Nicholas jel těsně za ní. Joe Boy viděl, že si Marlee přesedla a uvědomil rádiem Konrada. Když odjela, Nicholas se najatým vozem spěšně vrátil do motelu.

Rohr se zúčastnil rušné schůze rady, každodenního setkání osmi právníků, kteří do procesu vložili po milionu dolarů. Předmětem nedělního večerního jednání byl počet svědků, které žalující strana ještě měla povolat. Samozřejmě, jako obvykle, existovalo na to osm odlišných názorů. Obecně sice byly dvě skupiny, ale osm velmi pevných a velmi odlišných mínění, co by bylo opravdu efektivní.

Se třemi dny strávenými výběrem poroty nyní už proces trval tři týdny. Zítra začne čtvrtý a žalobce měl tolik expertů a jiných svědků, že by mohli se svými výpověďmi vystupovat ještě celé dva týdny. Cable měl vlastní armádu expertů, ačkoli bylo typické, že obhajoba v těchto případech využívala o necelou polovinu méně času, než žalobce. Předpoklad, že proces bude trvat celkem šest týdnů, byl zcela odůvodněný. Znamenal však zároveň, že porota stráví v izolaci plné čtyři týdny, což byl scénář, který všechny otravoval.

V určitém okamžiku se porota vzbouří a pokud žalobce nevyužije podstatnou část své jednací doby, může také ztratit. Na druhé straně však, přijde-li obhajoba pozdě a porota bude nakonec unavená, mohla by se její zlost obrátit proti Cablemu a Pynexu. Dohadování trvalo hodinu.

Proces Woodová versus Pynex byl unikátní právě tím, že měl izolovanou porotu. Ve skutečnosti šlo

0 první izolovanou civilní porotu v dějinách tohoto státu. Rohr zastával názor, že už si toho vyslechla dost. Chtěl povolat už jen dva svědky a skončit s jejich výpověďmi v úterý v poledne, pak si odpočinout a počkat si na Cableho. Jeho názor podporovali

1 Scotty Mangrum z Dallasu a André Durond z New Orleansu. Jonathan Kotlack ze San Diega chtěl ještě tři svědectví navíc.

Toto opačné hledisko zuřivě prosazovali i John Riley Milton z Denveru a Rayner Lovelady ze Savannah. Měli pro to závažný důvod. Když už, zatraceně, utratili tolik peněz na soubor expertů, největší, jaký kdy viděl svět, proč by se mělo tolik spěchat! Ještě zbývalo několik rozhodujících svědectví vynikajících odborníků. Porota nesmí nikam chodit, jistě ji to otravuje, ale nebývá otrávená každá porota? Je přece mnohem jistější dodržet plán hry a důkladně případ probrat, než skákat po hlavě doprostřed proudu, protože se několik porotců nudí.

Carney Morrison z Bostonu se opakovaně vracel k týdenním sumářům porotních konzultantů. Tato porota není přesvědčená! Podle práva státu Mississippi se pro verdikt musí vyslovit devět z dvanácti porotců. Morrison si byl jist, že jich devět nemají. Zejména Rohr věnuje málo pozornosti průběžným analýzám, jak si Jerry Fernandez mne oči, jak Loreen Dukeová mění svou pozornost a jak se starý Herman drbal na krku, když svědčil Dr. Tenaten. Rohrovi se dělalo špatně z porotních poradců, ale zejména z nestydatých finančních částek, které dostávali. Jednou věcí je mít jejich pomoc při průzkumu potenciálních porotců, ale druhou a naprosto odlišnou věcí je mít je proto, aby během procesu všude číhali a úzkostlivě se snažili připravit denní zprávu pro právníky o tom, jak se případ vyvíjí. Rohr si dokázal přečíst porotu daleko lépe než kterýkoli konzultant.

Arnold Levine z Miami mluvil málo, protože celá skupina jeho názor znala. Kdysi se ujal procesu s General Motors. Trval devět měsíců, takže šest týdnů bylo pro něj zahřívací kolo.

Když došlo k rovnosti hlasů, nebylo možné hodit si mincí. Dávno před výběrem poroty však bylo dohodnuto, že tohle je proces Wendalla Rohra, vypracovaný v jeho domovském městě, probojovaný v jeho soudní síni, před jeho soudcem a jeho porotci. Rada žalující strany v procesu v tomto ohledu byla demokratickým útvarem a Rohr měl právo veta, které nebylo možné zvrátit.

Oznámil své rozhodnutí v neděli pozdě večer. Významné individuality tím sice urazil, ale trvale nepoškodil. Ještě toho bylo před nimi příliš mnoho, o čem se mohli dohadovat a znovu a znovu uvažovat.

23

Prvním pracovním úkolem v pondělí ráno byla soukromá schůzka soudce Harkina s Nicholasem. Tématem byl požár a Nicholasovo blaho. Sešli se o samotě v Harkinově pracovně. Nicholas ho ujistil, že se má dobře a že má v motelu dost oblečení i prádla, které mu tu také perou nebo přepírají. Jako student toho moc neměl, a tedy ani o moc nepřišel, kromě pěkného počítače a drahého bezpečnostního vybavení. Samozřejmě nic nebylo pojištěno.

Požár probrali rychle a dokud byli sami, Harkin se zeptal: „Tak, a co dělají ostatní vaši přátelé?“ Vyžadovat od porotce takové informace se sice nehodilo, ale snad to ještě bylo v šedé zóně procesu. Určitě’by bylo vhodnější za přítomnosti právníků sledovat každé slovo soudního zpravodaje, ale Harkin si prostě jen chtěl pár minut pobesedovat. Tomuhle chlapci mohl důvěřovat.

„Všichni jsou zatím v pořádku.“

„Nic zvláštního?“

„Ne, nevzpomínám si.“

„Mluví se o procesu?“

„Ne. Jsme-li spolu, skutečně se tomu vyhýbáme.“

„Dobrá. Nějaké hádky nebo hašteření?“

„Zatím ne.“

„Jídlo je dobré?“

„Ano, docela dobré.“

„Bylo hodně osobních návštěv?“

„Myslím, že ano. Žádné stížnosti jsem neslyšel.“

Harkin by byl hrozně rád věděl, zda jsou mezi porotci nějaké techtle mechtle, ačkoli to nemělo žádný právní význam. Měl prostě jen nečisté myšlenky. „Dobrá, dejte mi vědět, kdyby nastaly nějaké problémy. A nemluvte o tom.“

„Určitě,“ přikývl Nicholas. Podali si ruce a on odešel.

Harkin porotce srdečně pozdravil a přivítal je do dalšího týdne. Zdálo se, že se chtějí dychtivě pustit do práce, aby už to všechno měli za sebou.

Rohr se zvedl a povolal Leona Robilia jako dalšího svědka a všichni hráči se pustili do práce. Leona přivedli postranními dveřmi do soudní síně. Došoural se opatrně před soudní stolici k svědeckému křeslu a strážný mu pomohl usednout. Byl starý a bledý, v tmavém obleku a měl bílou košili bez vázanky. Měl perforované hrdlo. Otvor byl zakrytý bílým obvazem a přes něj přetažený bílý lněný nákrčník. Když přísahal, že bude mluvit pravdu, držel si u hrdla tužkovitý mikrofon. Mluvil nezřetelně, jednotvárně, bez přízvuku. Byl to důsledek rakoviny krku, která mu zničila hrtan.

Jeho slova však bylo slyšet a byla srozumitelná. Pan Robilio si držel u hrdla mikrofon a jeho hlas chrčel soudní síní. Takhle mluvil ve svém životě den co den. Doufal, že mu všichni rozumí.

Rohr pana Robilia rychle představil. Je mu čtyřiašedesát, přežil rakovinu, ale před osmi lety přišel o hlasivky a naučil se mluvit jícnem. Téměř čtyřicet let silně kouřil a tento návyk ho skoro zabil. Nádavkem k důsledkům rakoviny trpí nyní ještě srdeční chorobou a rozedmou plic. Všechno kvůli cigaretám.

Posluchači si na jeho amplionový hlas robota rychle zvykli. Upoutal jejich pozornost hned, jak sdělil, že dvacet let dělal lobbistu pro tabákový průmysl. Přestal s tím, když dostal rakovinu a poznal, že ani s touto chorobou není schopen přestat kouřit. Byl už závislý fyzicky i psychicky na nikotinu v cigaretách. Kouřil ještě dva roky po operaci hlasivek, když už mu tělo huntovala chemoterapie. Konečně přestal až po téměř fatální srdeční příhodě.

Ačkoli jeho zdraví zřejmě za moc nestálo, pracoval ještě na plný úvazek ve Washingtonu, ale tentokrát na druhé straně fronty. Měl pověst silně zaujatého protikuřáckého aktivisty. Někteří mu říkali partyzán.

Dříve byl zaměstnán v Ústřední tabákové radě. „Nebylo to nic jiného, než rafinovaně lobbující orgán, plně placený tabákovým průmyslem,“ prohlásil s opovržením. „Naším posláním bylo radit tabákovým společnostem v běžné legislativě a při pokusech o její regulaci. Měli jsme tučný rozpočet s neomezenými zdroji, abychom napájeli vínem a hostili jídlem vlivné politiky. Hráli jsme tvrdě a učili jiné tabákové obhájce vstupům a výstupům v politickém lovu ryb.“

U rady měl Robilio přístup k nesčetným studiím o cigaretách a tabákovém průmyslu. Součástí poslání rady bylo totiž úzkostlivé přizpůsobení se všem známým studiím, projektům a experimentům. Ano, Robilio viděl proslulé nikotinové memorandum, které popsal Krigler. Viděl je mnohokrát, ačkoli kopii neměl. V radě se velmi dobře vědělo, že všechny tabákové společnosti udržují nikotin na vysoké úrovni, aby zajistily návykovost.

Robilio opakoval slovo „závislost“ stále a stále. Viděl zprávy o výzkumech placených společnostmi, při nichž si vlivem nikotinu na cigarety rychle navykaly všechny druhy živočichů. Viděl a pomáhal utajovat studie, které bez jakýchkoli pochyb prokazovaly, že jakmile si na cigarety navykla ještě nedospělá mládež, prudce klesaly počty těch, kteří se návyku zbavili. Stali se z nich zákazníci na celý život.

Rohr připravil pro Robilia k identifikaci krabici tlustých výzkumných zpráv. Zprávy byly připuštěny k důkaznímu řízení, jako by si porotci skutečně mohli najít dost času a prohrabat se desetitisíci stránkami dokumentů, než učiní rozhodnutí.

Robilio vzpomněl mnoha věcí, které jako lobbista dělal, ale největším jeho proviněním, které si dodnes vyčítal, bylo vydání dokonale formulovaného prohlášení, v němž popíral, že by se tabákový průmysl prostřednictvím reklamy soustřeďoval na nedospělou mládež. „Nikotin je návykový a závislost vytváří zisky. Existence tabáku je podmíněna tím, aby každá nová generace propadla závislosti. Dětem se dostává mixovaných informací prostřednictvím reklamy. Průmysl vydává miliardy dolarů, aby ukazoval, že cigarety jsou senzační, fascinující a dokonce neškodné. Děti si na ně snáze navyknou a zůstanou déle závislé. Je tedy základním požadavkem svádět již mladé!“ Robilio dokázal vyjádřit hořkost i svými umělými hlasivkami. A dokázal se také dívat pohrdavě ke stolu obhajoby, zatímco na porotu pohlížel vlídně.

„Věnovali jsme miliony na studování dětí. Věděli jsme, že dovedou vyjmenovat tři nejpropagovanější druhy cigaret. Věděli jsme, že téměř devadesát procent dětí mladších osmnácti let také tyto druhy především kouří. Co tedy pro to společnosti dělaly? Zesilovaly reklamu.“

„Věděli jste, kolik společnosti vydělávají na prodeji cigaret dětem?“ tázal se Rohr, ačkoli věděl, jaká bude odpověď.

„Kolem dvou set milionů za rok. A to v prodeji osmnáctiletým nebo mladším. Samozřejmě jsme to věděli. Každoročně jsme to studovali a ukládali data do počítačů. Věděli jsme všechno.“ Odmlčel se, mávl rukou ke stolu obhájců a zhnuseně se na ně podíval, jako by byli malomocní. „Oni to vědí dobře. Vědí, že denně začínají kouřit tři tisíce dětí, a mohou udat přesná množství cigaret podle jednotlivých druhů, které přitom kupují. Vědí, že v podstatě všichni dospělí kuřáci začali jako nedospělé děti. A zase další generace propadá návyku! A oni dobře vědí, že třetina z těch tří tisíc dětí, které dnes začnou kouřit, na svůj návyk zemře.“

Robilio porotu fascinoval. Rohr chvilku listoval v papírech, aby nerušil dramatický účinek. Ustoupil o několik kroků až za řečnický pultík, jako by se chtěl rozhýbat. Zamračil se, zvedl oči a zeptal se: „Kdy jste pracoval v Ústřední tabákové radě a jak jste odporoval argumentům, že nikotin je návykový?“

„Tabákové společnosti mají společnou linii a já jsem ji pomáhal formulovat. Probíhalo to asi tak, že kuřáci si závislost volí. Je to tedy záležitost volby. Cigarety nejsou návykové, ale, ano, i kdyby byly, nikdo nikoho nenutí, aby kouřil. I to je věcí volby. Slyším toto tvrzení z oněch dnů dodnes docela dobře. A oni to také dodnes hlasitě prohlašují. Potíž je v tom, že to není pravda.“

„Proč to není pravda?“

„Protože je tu závislost a závislý člověk si nemůže vybírat. A děti propadnou závislosti mnohem rychleji než dospělí.“

Tentokrát se Rohr vyhnul přirozenému právnickému nutkání přebíjet karty. Robiliova slova zapůsobila a snaha, aby mluvil jasně a bylo ho slyšet, ho po půldruhé hodině velmi unavila. Rohr ho tedy nabídl Cablemu pro křížový výslech a soudce Harkin, který potřeboval kávu, vyhlásil přestávku.

V pondělí ráno na proces poprvé zavítal také Hoppy Dupree.

Vklouzl do soudní síně během Robiliova svědectví. Millie zachytila jeho pohled o přestávce a bála se, aby se u ní nezastavil. Jeho náhlý zájem o proces se jí však zdál divný. Minulý večer celé čtyři hodiny o ničem jiném nemluvil.

Po dvacetiminutové přestávce na šálek kávy přistoupil k řečnickému pultíku Cable a pustil se do Robilia. Nasadil ostrý tón, jako by chtěl naznačit, že svědek je v celé kauze zrádce, převlékač kabátu. Hned skóroval odhalením, že Robilio dostal za svědeckou výpověď zaplaceno a že žalobcovy právniky vyhledává. Právní zástupce žalující strany ho požádal o pomoc i ve dvou jiných tabákových procesech.

„Ano, dostal jsem zaplaceno, abych tady byl, pane Cable, tak jako vy,“ odsekl Robilio s typickou reakcí experta. Ale kaňka peněz přece jen trochu poskvrnila jeho charakteristiku.

Cable ho přiměl k přiznání, že začal kouřit téměř až v pětadvaceti letech, že je ženatý, má dvě děti, teď už sotva nedospělce, kteří by mohli být svedeni rafinovanými aktivitami Madison Avenue. Robilio měl výbušnou povahu, což si potvrdili všichni právníci během dvoudenního svědeckého maratónu před pěti měsíci, a Cable se rozhodl toho využít. Kladl ostré, rychlé a provokativní otázky.

„Kolik máte dětí?“ otázal se Cable.

„Tři.“

„Kouřilo někdy některé z nich cigarety pravidelně?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Tři.“

„Kolik jim bylo, když začali?“

„Šestnáct až sedmnáct.“

„Kterým reklamním materiálům přičítáte, že si na cigarety navykly?

„Přesně si nevzpomínám.“

„Nemůžete tedy říci porotě, která reklama způsobila, že vaše vlastní děti se staly závislými na cigaretách?“

„Bylo tu tolik reklamních akcí, a jsou i dnes. Není možné vybrat jednu či dvě nebo pět, které zabraly.“

„Takže byly to reklamy?“

„Jsem si jist, že reklamy účinkovaly a účinkují stále.“

„Nebyla to chyba ještě někoho jiného?“

„Já jsem je ke kouření nenabádal.“

„Jste si tím jist? Vy chcete tvrdit této porotě, že vaše vlastní děti, děti muže, jehož prací bylo po dvacet let nabádat svět ke kouření, začaly kouřit vinou slizké reklamy?“

„Jsem si jist, že reklama k tomu přispěla. K tomu také byla určena!“

„Kouřil jste doma, před dětmi?“

„Ano.“

„Kouřila vaše paní?“

„Ano.“

„Řekl jste někdy hostům, že u vás doma nesmějí kouřit?“

„Ne. Kdepak.“

„Lze tedy bezpečně říci, že prostředí vašeho domova bylo ke kouření přátelské?“

„Nu, ano.“

„Vaše děti však začaly kouřit vlivem zvrácené reklamy. Řekl jste to tak porotě?“

Robilio nabral zhluboka dech, pomalu počítal do pěti a pak odpověděl: „Přál bych si, abych byl mnoho věcí dělal jinak, pane Cable, například, abych se své první cigarety nebyl nikdy dotkl.“

„Přestaly vaše děti kouřit?“

„Dvě přestaly. S velkými potížemi, třetí se o to pokouší již deset let.“

Poslední otázku Cable položil impulzivně a na okamžik si myslel, že to neměl dělat. Čas utíkal, proto přehodil výhybku: „Pane Robilio, jste informován o úsilí tabákového průmyslu omezit kouření dospívajících dětí?“

Robilio se uchechtl, což znělo, zesíleno jeho mikrofonem, jako zakloktání. „O žádném vážném úsilí nevím.“

„O čtyřiceti milionech dolarů v minulém roce pro hnutí ‚Nekouřící mládež‘?“

„Vypadá to, že skutečně něco udělali, totiž aby před nimi vypadali sympaticky a zmateně, je to tak?“

„Víte o tom, že průmysl písemně podpořil legislativu v omezování cigaretových prodejních automatů v místech, kde se shromažďuje mládež?“

„Myslím, že jsem o tom slyšel. Zní to krásně, že?“

„Víte, že průmysl dal v minulém roce deset milionů dolarů do Kalifornie na celostátní program mateřských škol, určený k varování mládeže před kouřením v nedospělosti?“

„Ne. A co s kouřením v dospělosti? Řekli také těm malým chlapcům, že kouření po osmnáctých narozeninách je zcela v pořádku? Zřejmě ano.“

Cable měl seznam otázek a zdál se být spokojen, že všechny poznamenané otázky vypálil, přičemž odpovědi ignoroval.

„Víte, že průmysl podporuje v Texasu výnos o zákazu kouření ve všech samoobslužných stravovacích zařízeních, kam chodí hlavně dospívající mládež?“

„Jo, jo. A víte vy, proč to dělají? Já vám to povím. Aby si mohli najmout lidi, jako jste vy, kteří právě tohle říkají porotcům! To je totiž jediný důvod

– před soudem to zní dobře!“

„Víte, že průmysl prokazatelně podporuje legislativu, která ukládá pokuty a odnímá výhody obchodům, které prodávají tabákové výrobky nedospělým dětem?“

„Tak, tak, i o tomhle jsem slyšel. To je jako výzdoba výkladních skříní! Pustí sem tam pár babek, aby všechno učesali, předvedli se a koupili si respekt. Dělají to, protože znají pravdu. A pravdou je, že dvě miliardy vržené ročně na reklamu jim zaručí závislost i u nastupující generace. Nevěříte-li tomu, pak jste blázen!“

Soudce Harkin se naklonil dopředu. „Pane Robilio, to je nemístné. Už to nedělejte! Vyškrtnu váš výrok z protokolu“

„Lituji, Vaše Ctihodnosti. Omlouvám se i vám, pane Cable. Vy prostě děláte jen svou práci. Ty, které nemohu vystát, jsou vaši klienti.“

Cable byl vyhozen ze sedla. Ještě nešikovně vyhrkl: „Proč?“ ale hned si přál, aby byl držel pusu.

„Protože nemají čest. Lidé od tabáku jsou chytří, inteligentní, vzdělaní, ale bezohlední. Se vší vážností vám tvrdí do očí, že cigarety nejsou návykové, a vědí, že je to lež!“

„Nemám další otázky,“ ohlásil Cable v půli cesty ke stolu.

Gardner je osmnáctitisícové město, vzdálené hodinu od Lubbocku. Pamela Blanchardová žila ve staré části města, dva bloky od Hlavní třídy, v domě postaveném na přelomu století a hezky renovovaném. Na trávníku před průčelím domu rostly zářivě rudé a zlaté javory. Ulicí se proháněly děti na kolech a na kolečkových bruslích.

V pondělí v deset Fitch už věděl, že Pamela byla provdaná za prezidenta místní banky, který už předtím byl jednou ženat, ale jehož manželka před deseti lety zemřela. Nebyl otcem Nicholase Eastera nebo Jeffa, či jak se, dočerta, jmenoval. Při petrolejové krizi počátkem osmdesátých let se banka téměř zhroutila a mnoho místních lidí se dosud bálo ji používat. Pamelin manžel byl místní rodák, ona ne. Pocházela snad z Lubbocku nebo možná z Amarilla. Vzali se před osmi roky v Mexiku a místní týdeník to sotva zaznamenal. Neuveřejnil ani svatební fotografii, jen stručnou zprávičku, hned u smutečních oznámení, že pan N. Forrest Blanchard ml, se oženil s Pamelou Kerrovou. Po krátkých líbánkách v Cozumelu se usadili v Gardneru.

Nejlepším zdrojem zpráv byl soukromý vyšetřovatel jménem Rafe. Dvacet let byl policistou a prohlašoval, že zná kdekoho. Po zaplacení velké zálohy v hotovosti pracoval v neděli celou noc a ani oka nezamhouřil. Byl nevyspalý, za to však po velké spotřebě bourbonu za svítání páchl jako zkyslá kaše. Dante a Joe Boy pracovali vedle něho, v jeho skromné kanceláři na Hlavní třídě a opakovaně si nahýbali whisky.

Rafe mluvil v Gardneru s každým poldou a konečně našel jednoho, který mohl mluvit s jednou paní žijící přes ulici naproti Blanchardovým. Bylo to hotové terno! Pamela měla dva syny z prvního manželství, které skončilo rozvodem. Příliš o nich nemluvila, ale jeden je někde na Aljašce a druhý je právníkem nebo studuje práva. Tak nějak je to.

Protože ani jeden z jejích synů v Gardneru nevyrostl, stopa brzy vychladla. Nikdo je neznal. Rafe skutečně nemohl najít nikoho, kdo by byl Pameliny syny alespoň viděl. Potom zavolal svému právníkovi, rozvedenému chatrnému odborníkovi, který pravidelně užíval Rafeho primitivních pátracích služeb. Právník znal sekretářku v bance pana Blancharda. Sekretářka se spojila s osobní sekretářkou pana Blancharda, a tak se zjistilo, že Pamela nebyla ani z Lubbocku či z Amarilla, ale z Austinu. Pracovala tam pro bankéřskou společnost a seznámila se s panem Blanchardem. Sekretářka věděla o jejím prvním manželství a domnívala se, že skončilo před mnoha lety. Ne, Pameliny syny nikdy neviděla. Pan Blanchard o nich také vůbec nemluvil. Manželský pár žil klidně a po zábavách téměř nechodil.

Fitch dostával od Danteho a Joea Boye zprávy každou hodinu. V pondělí dopoledne zavolal svému známému v Austinu, který s ním spolupracoval před šesti lety v tabákovém procesu v texaském Marshallu. Vysvětlil mu, že je to naléhavé, a za několik minut již tucet slídilů prohlíželo telefonní seznamy a volalo na všechny strany. Za chvíli zachytili stopu.

Pamela Kerrová byla výkonnou sekretářkou v Asociaci texaských bankéřů v Austinu. Jeden telefonní hovor vedl k dalšímu a byla objevena bývalá důvěrnice, která pracovala na soukromé škole jako poradkyně pro volbu povolání. Slídil použil lsti a řekl, že Pamela je navržená na perspektivní členku poroty v procesu s vrahem, jemuž hrozí trest smrti, a on že je asistentem okrskového zmocněnce, který se pokouší získat spolehlivé informace o porotcích. Důvěrnice považovala za svou povinnost odpovědět na několik otázek, ačkoli Pamelu leta neviděla a ani s ní nemluvila.

Pamela měla dva syny, Jeffa a Alexe. Alex byl o dva roky starší než Jeff, maturoval na vyšší střední škole v Austinu a pak odešel do Oregonu. Jeff vyšší střední školu v Austinu ukončil s vyznamenáním a pak odešel na univerzitu v Rice. Otec rodinu opustil, když oba chlapci byli ještě batolata, a Pamela se při jejich výchově jako osamělá matka skutečně vyznamenala. Dante přiletěl ihned soukromým letadlem do Austinu a setkal se se slídilem. Zašli spolu na vyšší střední školu, kde dostali svolení prohledat v knihovně staré výroční zprávy. Objevili starší barevnou fotografii Jeffa Kerra z roku 1985 modrý smokink, velká modrá vázanka, krátké vlasy, vážná tvář hledící přímo do kamery, tatáž tvář, kterou Dante studoval celé hodiny v Biloxi. Bez zaváhání prohlásil: „To je náš člověk!“ a stránku z výroční zprávy klidně vytrhl.

Mezi kupami knih hned zavolal Fitchovi mobilním telefonem. Tři telefonáty do Rice odhalily, že tam Jeff Kerr byl promován v roce 1989 a získal akademickou hodnost psychologa. Slídil našel v Rice profesora politických věd, který Kerra učil a pamatoval se na něho. Slídil se představil jako zástupce jeho budoucího zaměstnavatele a od profesora se dověděl, že mladík odešel na právnickou školu do Kansasu.

Fitch našel telefonicky bezpečnostní agenturu ochotnou pustit se do případu, zaručil jí dobrou odměnu a agentura začala prošťourávat Lawrence v Kansasu a pátrat po sebemenší stopě po Jeffu Kerrovi.

Nicholas, obvykle vždy tak veselý, tentokrát seděl u oběda zcela rezervovaně a beze slova pojídal nadívané pečené lilky z 0’Reillyho lahůdkářství. Bránil se pohledům a díval se smutně přímo před sebe.

V takové náladě byli ostatně všichni. Stále slyšeli hlas Leona Robilia, hlas robota odhalujícího odpornou špínu, kterou kdysi pomáhal krýt. Ten hlas jim stále zněl v uších. Tři tisíce dětí denně, z nichž třetina umírá na svůj návyk. Celá mladá generace propadá závislosti!

Loreen Dukeová najednou ztratila chuť na kuřecí salát. Podívala se přes stůl na Jerryho Femandeze: „Mohu se vás na něco zeptat?“ Její hlas prolomil únavné mlčení.

„Jistě,“ přisvědčil Jerry.

„Kolik vám bylo, když jste začal kouřit?“

„Čtrnáct.“

„Proč jste začal?“

„Víte, kdo za tím byl? Muž z Marlbora! Každý kluk, s nímž jsem se toulal, kouřil marlbora. Byli jsme venkovští kluci, měli jsme rádi koně a rodeo. Muž z Marlbora byl pro nás příliš skvělý a neodolatelný.“

V tom okamžiku si každý porotce vybavil ten plakát ostře řezanou tvář a bradu, klobouk, koně, odřeně kožené kalhoty, možná i hory s trochou sněhu a možnost zapálit si marlborku, když je na světě sám. Proč by mladý čtrnáctiletý kluk nechtěl být mužem z Marlbora?

„Už jste závislý?“ zeptala se Rikki Colemanová a rýpala se ve svém obvyklém menu s vařeným krocanem a hlávkovým salátem. Slovo „závislý“ převalovala na jazyku, jako by šlo o heroin.

Jerry se na chvilku zamyslel a všiml si, že jeho přátelé poslouchají. Chtěli vědět, jaké to silné pohnutky drží člověka v závislosti.

„Já nevím,“ přiznal. „Myslím si, že bych měl přestat. Několikrát jsem to už zkusil. Jistě by to bylo krásné přestat a zbavit se toho odporného návyku.“

„Vás to nebaví?“ otázala se Rikki.

„Ach, jsou chvíle, kdy člověku cigareta sedne, ale já už dělám dva balíčky denně a to je příliš moc.“

„A co vy, Angelo?“ otázala se Loreen Angely Weeseové sedící vedle ní a obvykle mluvící co možná nejméně. „Kolik vám bylo, když jste začala?“

„Třináct,“ hlesla zahanbeně Angela.

„Mně bylo šestnáct,“ vpadla do debaty Sylvia Taylor-Tatumová dřív, než se jí někdo mohl zeptat.

„A já jsem začal ve čtrnácti,“ přispěl Herman z konce stolu ve snaze přidat se do rozhovoru. „A přestal jsem, když mi bylo čtyřicet.“

„Ještě někdo?“ zeptala se Rikki, aby ukončila zpovídání.

„Já jsem začal v sedmnácti,“ ohlásil plukovník. „Když jsem vstoupil do armády. Před třiceti lety jsem však ten zvyk odkopl.“ Jako obvykle se pyšnil svou pevnou vůlí a ukázněností.

„Ještě někdo?“ optala se qpět Rikki po dlouhé mlčenlivé pauze.

„Já. Začal jsem, když mi bylo sedmnáct a přestal o dva roky později,“ řekl Nicholas, ačkoli to nebyla pravda.

. „Začal někdo z vás, kdo jste tady, kouřit až po osmnáctém roce svého věku?“ zeptala se Loreen.

Neozval se nikdo.

Nitchman v civilních šatech vyhledal Hoppyho a zašel s ním na rychlý sendvič. Hoppy byl nervózní, že se ukazuje na veřejnosti s agentem FBI, a byl velmi rád, že Nitchman má na sobě džíny a kostkovanou košili. Ačkoli Hoppyho kumpáni a známí ve městě nemohli znát všechny místní poldy a ačkoli mu Napier s Nitchmanem řekli, že jsou ze speciální jednotky z Atlanty, přece jen byl nervózní.

Opakoval, co ráno slyšel u soudu, řekl, že Robilio zbavený hlasu udělal značný dojem a že se zdá, že má porotu v kapse. Nitchman projevil o proces jen malý zájem, a nebylo to poprvé. Řekl Hoppymu, že plní jen úkol, který mu jeho nadřízení ve Washingtonu uložili. Předal Hoppymu složený list papíru. Byl skoro prázdný, jen nahoře a dole bylo pár tenkých číslic a slov. Nitchman mu řekl, že to právě přišlo od Cristana z ministerstva spravedlnosti. Chtěl, aby to Hoppy viděl.

Ve skutečnosti to byl výtvor Fitchových dokumentaristů, dvou penzistů ze CIA, kteří se motali kolem okrskového úřadu a bavili se lumpárnami.

Šlo o faxovanou kopii podivné zprávy o Leonu Robiliovi. Neměla datum a chyběla i citace zdroje. Pod zlověstným nadpisem „Důvěrné memorandum“ byly jen čtyři odstavce. Hoppy si je rychle přečetl, když chroupal pomfrity. Robilio prý dostal za svědectví zaplaceno půl milionu. Z Ústřední tabákové rady ho vyhodili pro zpronevěru fondů. Byl obviněn, ale později byla obžaloba stažena. Měl za sebou řadu psychiatrických problémů. Sexuálně obtěžoval dvě sekretářky rady. Robiliovu rakovinu hrdla pravděpodobně způsobil alkoholismus, nikoli tabák. Robilio byl notorický lhář, který nenáviděl radu a neustále usiloval o pomstu.

„Má poklona!“ vydechl Hoppy s plnou pusou hranolků.

„Pan Cristano si myslel, že byste to mohl podstrčit své paní,“ konstatoval Nitchman. „Měla by to však ukázat jen lidem, jimž v porotě může důvěřovat.“

„To je správné,“ souhlasil Hoppy a papír rychle složil a strčil do kapsy. Rozhlédl se po nacpané jídelně, jako by se byl něčím velmi provinil.

Při zpracování výročních zpráv právnické školy a omezených záznamů, které mohl zapisovatel uvolnit, se zjistilo, že Jeff Kerr se ke konci roku 1989 zapsal do prvního ročníku studia práv v Kansasu. Jeho vážná tvář se objevila ještě v druhém ročníku z roku 1991, ale potom již po něm nebylo ani stopy. Právnický diplom neobdržel.

V druhém ročníku hrál ragby v mužstvu právnické školy. Na fotografii týmu se držel za paže se dvěma spoluhráči Michaelem Daleem aTomem Ratliffem, kteří oba v následujícím roce školu dokončili. Dale pracoval u Právních služeb v Des Moines, Ratliff byl zaměstnán u jedné firmy ve Wichitě. Do obou míst ihned vyrazili zvědové.

Dante přijel do Lawrence a byl přijat v právnické škole, kde ve výročních zprávách potvrdil Kerrovu identitu. Strávil tam hodinu prohlížením tváří z let 1985-1994, ale děvče, které by se podobalo Marlee, neobjevil. Všechny snímky byly pořízeny potmě. Mnozí studenti při fotografování skotačili. Obrazový materiál výročních zpráv se týkal posluchačů druhého ročníku. Byli to sami mladí vážní dospělí lidé. Dante neobjevil nic jiného než sérii snímků pořízených za tmy.

V pondělí pozdě odpoledne pátrač jménem Small našel Toma Ratliffa v pilné práci v jeho maličké kanceláři bez oken u velké firmy Wise a Watkins v centru Wichity. Domluvili se, že se za hodinu sejdou v baru.

Small mluvil s Fitchem a vylíčil mu celou situaci tak podrobně, jak jen mohl, popřípadě jak to Fitch připustil. Small byl bývalý policajt, dvakrát rozvedený. Říkal si bezpečnostní specialista, což v Lawrence znamenalo, že dělal všechno od sledování motelu po polygrafické testy. Nebyl nijak bystrý a Fitch to ihned postřehl.

Ratliff přišel pozdě a objednali si pití. Small ze všech sil blufoval a předstíral, že ví všechno. Ratliff pojal podezření. Nejprve mluvil jen málo, což se dalo očekávat u člověka, jehož nečekaně požádal nějaký cizí chlap, aby mu povídal o starém známém.

„Čtyři roky jsem ho neviděl,“ prohlásil Ratliff.

„Mluvil jste s ním?“

„Ne. Ani slovo. Po druhém ročníku vypadl ze školy.“

„Byli jste si blízcí?“

„V prvním ročníku jsem ho znal dobře, ale příliš jsme se nepřátelili. Pak vypadl. Má nějaké potíže?“

„Ne, vůbec ne.“

„Snad byste mi mohl říct, proč se o něj tak zajímáte.“

Small odříkal v obecných termínech to, co mu Fitch nakázal říkat. Většinou to bylo správné a téměř pravdivé. Jeff Kerr byl kandidátem na členství v porotě v nějakém velkém procesu a Smalla si najala jedna ze stran, aby prověřil jeho pozadí.

„Kde se koná ten proces?“ otázal se Ratliff.

„Nemohu říci, ale ujišťuji vás, že v tom není nic nezákonného. Vy jste právník a rozumíte tomu.“

Opravdu rozuměl. Ratliff strávil většinu své krátké kariéry otrockou prací pro partnera v procesním řízení. Průzkum poroty byl úkolem, který se naučil nenávidět. „Jak si to mohu ověřit?“ otázal se, jako skutečný právník.

„Nejsem oprávněn sdělovat podrobnosti o procesu. Berte to tak, jak to je. Budu-li se vás ptát na něco, o čem si myslíte, že by mohlo být pro Kerra škodlivé, neodpovídejte. Je to tak správné?“

„Jdeme na to, ale bude-li mne to znervózňovat, odejdu.“

„Dobře. Kdy tedy skončil právnickou školu?“

Ratliff usrkl piva a rozpomínal se. „Byl to dobrý student, velmi bystrý, ale po prvním roce začal náhle nenávidět myšlenku, že by měl být právníkem.

V létě onoho roku úředničil u velké firmy v Kansas City a znelíbilo se mu to. A kromě toho se zamiloval.“

Fitch se chtěl beznadějně dovědět, zda to bylo to děvče. „Kdo byla ta žena?“ zeptal se Small.

„Claire.“

„Jaká Claire?“

Další hlt piva. „Teď si právě nemohu vzpomenout.“

„Znal jste ji?“

„Vím, kdo to byl. Claire pracovala v baru v centru Lawrence, v kolejním zapadáku, kam studenti práv rádi chodili. Myslím, že se s Jeffem poznali právě tam.“

„Mohl byste ji popsat?“

„Proč, myslel jsem, že jde o Jeffa.“

„Byl jsem požádán, abych podal popis jeho přítelkyně z právnické školy. Víc nevím.“ Small pokrčil rameny, jako by si nemohl pomoci.

Chvíli studovali jeden druhého. Co je to za lumpárnu, uvažoval Ratliff. Vždyť tohoto chlápka už nikdy neuvidí. Ostatně Jeff a Claire, to už byly opravdu vzdálené vzpomínky.

„Průměrně vysoká, asi tak 170 centimetrů, Štíhlá, tmavé vlasy, hnědé oči, hezká holka, krev a mlíko.“

„Byla to studentka?“

„Nejsem si jist. Myslím, že možná byla. Možná promovaná.“

„Na Kansaské univerzitě?“

„Nevím.“

„Jak se jmenoval ten zapadák?“

„U Mulliganů, v centru města.“

Small to tam dobře znal. Kdysi tam sám chodil utápět své starosti a obdivovat vysokoškolačky. „Párkrát jsem o Mulliganovy také zakopl,“ přiznal.

„Jo, jo, stýská se mi po nich,“ zasnil se nostalgicky Ratliff.

„Co dělal pak, když vypadl?“

„Nevím jistě. Zaslechl jsem, že s Claire odešli z města, ale už jsem o nich nikdy neslyšel.“

Small mu poděkoval a otázal se, zda by mu mohl zavolat do kanceláře, kdyby měl ještě nějaké dotazy. Ratliff řekl, že má moc práce, ale že to může zkusit.

Smallův šéf v Lawrence měl přítele a ten znal chlápka, který vlastnil hospodu „U Mulliganů“ patnáct let. Výhoda malého města! Záznamy o zaměstnancích nebyly vůbec přísně důvěrné, zvláště pro majitele baru, který o tom mluvil mnohem méně než polovina jeho zákazníků. Jmenovala se Claire Clementová.

Fitch si neskrývanou radostí mnul ruce, když se o tom dověděl. To byl lov! Marlee tedy byla Claire, žena s minulostí, která dělala, co mohla, aby ji utajila.

„Poznej svého nepřítele!“ vykřikl do prázdných stěn. Hlavní pravidlo vedení války.

24

V POLEDNE ODPOLEDNE SE ZASE, JAKO ZA trest, vrátila čísla. Svědkem byl ekonom, člověk zvyklý dívat se na život Jacoba Wooda a vyjadřovat jej v přesných částkách dolarů. Jmenoval se Dr. Art Kallison, penzionovaný profesor soukromé školy v Oregonu, o níž nikdo nic neslyšel. Nebyly to žádné složité počty a doktor Kallison býval viděn v soudní síni již předtím. Věděl, jak svědčit a jak se držet jednoduchých čísel. Třesoucí se rukou je psal křídou na tabuli.

Když Jacob Wood ve svých jedenapadesáti zemřel, jeho základní roční plat byl 40 tisíc dolarů plus důchodové pojištění placené zaměstnavatelem plus jiné výhody. Za předpokladu, že by se dožil pětašedesáti a pracoval, podle Kallisona činila jeho ztráta na výdělku 720 tisíc dolarů. Zákon také dovoloval započíst do těchto výpočtů inflaci, takže celková ztráta vzrostla na 1 180 000 dolarů. Zákon pak požadoval, aby se tato výsledná částka redukovala na nynější hodnotu, a tato koncepce poněkud kalila vodu. Kallison tedy udělal porotě krátkou přátelskou přednášku o současné hodnotě. Kdyby se peníze vyplácely patnáct roků, mohly mít hodnotu 1 180 000, ale podle zákonné normy bylo třeba určit, jakou by měly cenu dnes. Musel tedy něco odečíst a dospěl ke konečnému číslu 835 000 dolarů.

Podařilo se mu vynikajícím způsobem zapůsobit na porotu prohlášením, že jeho čísla se týkají jen ztraceného výdělku. Je ekonom a nemůže tedy hodnotit neekonomickou cenu lidského života. Jeho úkol nemá nic společného s bolestí a utrpením, které pan Wood zakusil, než zemřel. A zdůraznil, že to nemá nic společného ani se ztrátou, kterou utrpěla Woodova rodina.

Mladý právník obhajoby, Felix Mason, pronesl při procesu své první slovo. Byl jedním z Cableho partnerů, odborník v ekonomických prognózách. Zahájil křížový výslech Dr. Kallisona tím, že se ho otázal, kolikrát v roce svědčí. „To je vše, co v těchto dnech dělám. Ze školy jsem odešel do důchodu, „ odpověděl Kallison. Tuto otázku dostával při každém procesu.

„Dostal jste za svědectví zaplaceno?“ ptal se Mason. Otázka byla stejně protivná jako odpověď.

„Ano. Jsem za to placen, abych tady byl. Stejně jako vy.“

„Kolik?“

„Pět tisíc za konzultace a svědectví.“ Mezi právníky nikdo nepochyboval, že Kallison je nejlevnější expert v procesu.

Mason měl problém s hodnotou růstu inflace, které Kallison ve svých výpočtech použil. Třicet minut se spolu dohadovali o historickém růstu indexu nákupních cen. Nikdo si nevšiml, že by byl Mason získal jediný bod, když chtěl, aby Kallison souhlasil s mnohem reálnějším číslem 680 000 dolarů ušlého výdělku pana Wooda.

Ve skutečnosti na tom nezáleželo. Rohr a jeho modře pruhovaná parta soudních právníků by souhlasila s jakýmkoli číslem. Ušlý výdělek byl totiž jen výchozím bodem. Rohr k němu přidá bolest a utrpení, ztrátu radosti ze života, ztrátu společnosti přátel a několik dalších náhodných drobností jako náklady na lékařskou péči o pana Wooda, na pohřeb a podobně. A teprve pak se Rohr dostane k zlatému pokladu. Ukáže porotě, jaké má Pynex zisky a bude z nich žádat hezky veliký špalek jako trestnou náhradu utrpěných škod.

Po hodině Rohr pyšně ohlásil soudu: „Žalobce povolává svého posledního svědka, paní Celestu Woodovou.“

Porota neměla ani tušení, že žaloba téměř končí. Ze všech náhle spadlo velké břímě. Mrtvý vzduch pozdního odpoledne byl najednou mnohem lehčí. Většina porotců se nemohla ubránit úsměvům. Vyjasnily se jim tváře a přestali se mračit. Jejich židle začaly vrzat, jak oživli.

Dnes to bude již sedmnáctý večer jejich izolace. Podle nejnovější Nicholasovy teorie obhajoba nebude trvat déle než tři dny. Když si to spočítali o víkendu by mohli být už doma!

Celesta Woodová seděla celé tři týdny mlčky u stolu, obklíčená hordou právníků, a sotva kdy něco zašeptala. Ukázala ohromující schopnost ignorovat právníky i tváře porotců a netečně hledět přímo před sebe na svědky. Mívala na sobě šaty všech černých a šedých odstínů, ale kalhoty a boty byly vždy černé.

Hned první týden ji Jerry překřtil na „vdovu Woodovou“.

Bylo jí nyní pětapadesát, stejně jako jejímu manželovi, kdyby ho nebyla sklátila rakovina plic. Byla velmi štíhlá, droboučká a měla šedé vlasy. Pracovala v regionální knihovně a porodila tři děti. V porotě kolovaly jejich rodinné snímky.

Celesta uložila u soudu svou výpověd již před rokem a po celou dobu ji připravovali profesionální manipulanti přivedení Rohrem. Ovládala se, byla nervózní, ale nikoli vznětlivá. Byla poučena, aby své city nedávala najevo. Ostatně její manžel byl již čtyři roky mrtev.

Spolu s Rohrem Celesta procházela svým scénářem bez jediného zaváhání. Mluvila o svém životě s Jacobem, jak byli v prvních letech šťastni, pak o dětech, vnoučatech a o snech, až budou v důchodu. Přišly nějaké nesnáze, ale nic vážného, dokud Jacob náhle neonemocněl. Tolik chtěl nechat kouření a mnohokrát se o to pokoušel, ale jen s malým úspěchem. Jeho závislost byla prostě příliš silná.

U Celesty bylo sympatické, že nic příliš nezveličovala. Hlas jí nikdy nezakolísal. Rohr totiž správně usoudil, že by porota nemusela dobře přijmout falešné slzy. Ostatně ona nikdy snadno neplakala.

Cable ke křížovému výslechu nepřistoupil. Co by se jí mohl ptát? Se smutným a soucitným výrazem povstal a prostě oznámil: „Vaše Ctihodnosti, na tohoto svědka nemáme žádné otázky.“

Fitch měl naopak na Celestu spousty otázek, ale u soudu se jí na nic zeptat nemohl. Po dnech opravdového žalu a po oficiálním období smutku, které skončilo rok po pohřbu, se Celesta začala ohlížet po rozvedeném muži, mladším o sedm let. Podle spolehlivých pramenů připravovali tichou svatbu, hned jak skončí proces. Fitch věděl, že sám Rohr jí nařídil, že se smí vdát až po procesu.

Porota o tom sice v soudní síni nic neslyšela, ale Fitch připravoval projekt, jak to tam zadními vrátky propašovat. „Žalující strana skončila,“ ohlásil Rohr, když Celestu usadil ke stolu. Právníci obou stran po sobě mrkli, shlukli se do malých skupinek a začali si vážně špitat.

Soudce Harkin studoval na svém stole stoh nějakých papírů a pak pohlédl na svou utrápenou porotu. „Dámy a pánové, mám pro vás dobré i špatné zprávy. Ty dobré jsou jasné. Žalobce skončil a my jsme tedy za polovinou cesty ke konci. Obhajoba očekává, že povolá méně svědků než žaloba. Špatné zprávy se týkají skutečnosti, že jsme byli v tuto chvíli požádáni, abychom u soudu projednali spoustu návrhů. Budeme se tomu věnovat zítra pravděpodobně celý den, ale nemáme vyhnutí.“

Nicholas zvedl ruku. Harkin na něho sekundu hleděl, než se přiměl promluvit. „Ano, pane Eastere?“

„Míníte tím, že zítra celý den budeme muset posedávat v motelu?“

„Obávám se, že ano.“

„Já nechápu proč.“

Právníci se ani nepohnuli, jen přerušili své minikonference a civěli na Eastera. Bylo řídkým jevem, aby porotce mluvil do soudního řízení.

„Protože máme dlouhý seznam věcí, které musíme projednat v nepřítomnosti poroty.“

„Ach, tomu já rozumím, ale proč přitom my musíme jen posedávat kolem?“

„A co chcete dělat?“

„Já bych věděl o spoustě věcí. Mohli bychom si třeba pronajmout velký člun, projet se po Zálivu a bude-li někdo chtít i rybařit.“

„Mohu se zeptat daňových poplatníků tohoto okrsku, zda to zaplatí, pane Eastere.“

„Myslel jsem, že plátci daní jsme i my.“

„Moje odpověď je, že to nejde. Lituji.“

„Zapomeňte na daňové poplatníky. Jsem si jist, že těmto právníkům nebude vadit, přijdou-li o oběd. Podívejte, požádejte obě strany, aby daly dohromady tisíc dolarů a najmeme si velkou loď a budeme se mít nádherně.“

Ačkoli Cable i Rohr okamžitě zareagovali, Rohr vyskočil a dokázal promluvit první: „My budeme víc než šťastni, zaplatíme-li polovinu, Vaše Ctihodnosti.“

„Je to nádherná myšlenka, Vaše Ctihodnosti!“ rychle dodal Cable. A hodně hlasitě.

Harkin zvedl obě ruce a rozevřel dlaně: „Zadržte!“ Pak si třel skráně a hledal v paměti precedens. Samozřejmě, že žádný neexistoval. Ale neexistoval ani zákon či směrnice, která by to zakazovala. Žádný střet zájmů.

Loreen Dukeová sáhla Nicholasovi na paži a něco mu šeptala do ucha.

Jeho Ctihodnost se oblomila: „Dobrá. Určitě jsme nikdy o něčem takovém neslyšeli. Zdá se, že to spadá do kategorie volného uvážení. Pane Rohre?“

„Je to neškodné, Vaše Ctihodnosti. Každá strana platí polovic, žádný problém.“

„Pane Cable?“

„Myslím, že neexistuje žádné ustanovení nebo procesní směrnice, která by tomu bránila. Souhlasím s panem Rohrem. Podělí-li se obě strany o náklady, co by na tom bylo škodlivého?“

Nicholas opět zvedl ruku. „Promiňte, Vaše Ctihodnosti. Napadlo mne, že někteří porotci by si raději nakoupili v New Orleansu, než se projížděli člunem po Zálivu.“

Rohr opět rychleji udeřil: „Rádi se budeme podílet na nákladech na autobus, Vaše Ctihodnosti. A na oběd.“

„Totéž my,“ přidal se Cable. „A také na večeři.“

Gloria Laneová vtrhla do porotního boxu s poznámkovým blokem. Nicholas, Jerry Fernandez, Lonnie Shaver, Rikki Colemanová, Angela Weeseová a plukovník Herrera hlasovali pro člun. Zbytek si vybral Francouzskou čtvrť.

Spolu s videem o Jacobu Woodovi Rohr a jeho spolek představili porotě deset svědků, což zabralo třináct dnů. Případ byl vypracován solidně a teď bylo na porotě, aby rozhodla, nikoli že cigarety jsou nebezpečné, ale že už je načase potrestat jejich výrobce.

Kdyby bylo nedošlo k izolování poroty, Rohr by byl povolal ještě nejméně tři experty. Jeden by diskutoval o psychologii reklamy, druhý byl odborníkem na závislost a třetí byl připraven podrobně popsat důsledky aplikace insekticidů a pesticidů na listy tabáku.

Porota však byla izolovaná a Rohr věděl, že je načase přestat. Bylo zřejmé, že tohle není normální porota. Slepec. Extravagant, který při obědě praktikuje jógu. Až dosud nejméně dvě stávky. Seznamy požadavků při každém hnutí. Porcelán a stříbrné příbory při obědě. Po práci pivo za peníze daňových poplatníků. Společenské mezihry a osobní návštěvy. Soudce Harkin dospěl k názoru, že má špatné spaní.

Určitě to však nebylo normální pro Fitche, člověka, který organizoval sabotáže proti porotám v mnohem větším počtu než jiný člověk v celé historii americké právní vědy. Kladl obvyklé léčky a sbíral obvyklou špínu. Jeho švindly probíhaly bez sebemenší vady. Zatím jen jeden požár a žádné zlomeniny kostí. Všechno však změnilo to děvče, Marlee. Jejím prostřednictvím byl schopen koupit si rozsudek, vražedné soudní rozhodnutí ve prospěch obhajoby, které pokoří Rohra a odstraší legie hladových soudních právníků kroužících kolem jako supi pátrající po mršinách.

V tomto dosud největším tabákovém procesu s největším počtem právníků žalující strany, sehnaných za miliony, mu jeho milovaná malá Marlee připraví verdikt. Fitch tomu věřil a stravovalo ho to. Myslel na ni každou minutu a viděl ji ve svých snech.

Nebýt Marlee, Fitch by vůbec nespal. Všechno hrá lo pro rozsudek ve prospěch žalobce, správný čas, správná soudní síň, správný soudce i správná nálada. Experti byli daleko nejlepší ze všech, s nimiž se Fitch za deset let řízení obhajoby setkal. Za devět let osm procesů a osm rozsudků pro obhajobu. Jakkoli z celé duše nenáviděl Rohra, připouštěl, byť jen sám pro sebe, že je to právník, který dokáže průmyslu pustit žilou.

Vítězství nad Rohrem v Biloxi by bylo obrovskou barikádou pro budoucí tabákové procesy. Mohlo by průmysl velice ochránit.

Když Fitch prověřoval hlasování poroty, začínal vždy s Rikki Colemanovou s ohledem na potrat. Její hlas měl v kapse, ačkoli o tom dosud nevěděla. K ní přidával Lonnieho Shavera, pak plukovníka Herreru.

S Millie Dupreeovou to bude snadné. Jeho porotní znalci byli přesvědčeni, že Sylvia Tylor-Tatumová je v podstatě neschopná nějakých sympatií a kromě toho kouří. Jeho lidé však nevěděli, že spí s Jerry Femandezem. Jerry a Easter byli kámoši a Fitch předpovídal, že všichni tři Sylvia, Jerry a Nicholas budou hlasovat stejně. Loreen Dukeová seděla vedle Nicholase a během procesu je bylo často vidět, jak si spolu šeptají. Fitch si myslel, že bude následovat Eastera. A co udělá Loreen, udělá i Angela Weeseová, druhá černoška. Weeseová byla nečitelná.

Nebylo pochyb, že Easter bude ovládat rozhodování. Teď, když Fitch věděl, že Easter má dva ročníky právnické školy, byl ochoten se vsadit, že to dávno ví už i celá porota.

Nedalo se předvídat, jak by mohl hlasovat Herman Grimes, ale Fitch s ním nepočítal. Ani s Phillipem Savellem. Dobrý pocit měl u paní Gladys Cardové. Byla stará, konzervativní a určitě by jí šlo na nervy, kdyby po nich Rohr žádal dvacet milionů nebo podobnou náhradu.

Fitch měl tedy čtyři porotce v pytli a s paní Gladys Cardovou možná pět. U Hermana Grimese bude nejlíp hodit si mincí. V Savellově případě lze připustit, že člověk, který je v takovém souzvuku s přírodou, musí tabákové společnosti nenávidět. S Easterem a jeho gangem jich tedy bylo pět. Pro verdikt pro kteroukoli stranu však bylo zapotřebí devíti hlasů. Menší počet by porotu zabil a přinutil by Harkina prohlásit proces za zmatečný. Zmatečné procesy vedou k procesům opakovaným a něco takového Fitch v tomto případě rozhodně nechtěl.

Dav právních analytiků a učenců pozorujících bedlivě proces se málokdy na něčem shodl, ale naprosto jednotně předvídal, že jednomyslný, dvanáctihlasý verdikt ve prospěch Pynexu by zchladil, ne-li na desetiletí naprosto zmrazil tabákové procesy o náhradu škody.

Fitch byl rozhodnut dosáhnout takového rozsudku za každou cenu.

V pondělí večer se značně vylepšila nálada i v Rohrově kanceláři. Už nebylo třeba povolávat další svědky a momentální stísněnost opadla. V konferenční místnosti se nalévalo trochu skotské. Rohr popíjel minerálku a žvýkal sýr a krekry.

Teď byl míč na Cableho straně hřiště. Jen ať si se svou partou užije pár dnů přípravou svědků a listováním v dokumentaci. Rohr musí reagovat jen při křížových výsleších a dvanáctkrát se dívat na videoprojekce výpovědí všech svědků obhajoby.

Jonathan Kotlack, právník odpovědný za průzkum poroty, ostentativně pil jen vodu a spekuloval s Rohrem o Hermanu Grimesovi. Oba cítili, že ho mají. Měli dobrý pocit i u Millie Dupreeové a podivína Savelleho. Starosti jim dělal Herrera. Všichni tři černí Lonnie, Angela a Loreen byli spolehlivě na palubě. Ostatně to byl proces malého člověka proti velké a mocné korporaci. Černí porotci určitě projdou. Vždy tomu tak bylo.

Klíčem byl Easter, byl to vůdce a všichni to věděli. Půjde za ním Rikki, Jerry je jeho kámoš. Sylvia Taylor-Tatumová je pasivní a půjde s davem. Rovněž i paní Gladys Cardová. Jenže oni jich potřebují devět a Rohr byl přesvědčen, že je mají.

Průzkumník Small si po návratu do Lawrence pečlivě vypracoval seznam hlavních úkolů, ale dál se nedostal. V pondělí večer se coural kolem Mulliganů, proti příkazu tam popíjel a příležitostně se bavil se servírkami a se studenty právnické školy. Nic nezjistil, jen u mládeže vzbudil podezření.

V úterý brzy ráno absolvoval další návštěvu. Zašel za ženou jménem Rebecca, která již jako studentka Kansaské univerzity před několika lety pracovala u Mulliganů s Claire Clementovou. Podle zjištění Smallova šéfa byly přítelkyně. Small ji objevil v bance v centru města, kde pracovala jako manažerka. Neobratně se představil a hned u ní vzbudil podezření.

Postavil se ke stolu, za nímž stála ona, podíval se do zápisníku a zeptal se: „Nepracovala jste náhodou před několika lety s Claire Clementovou?“ Rebecca měla mnoho práce a ani ho nepozvala, aby si sedl.

„Možná. A kdo to chce vědět?“ zeptala se, zkřížila ruce na prsou a zvedla hlavu. Někde za ní zvonil telefon. Na rozdíl od Smalla byla bezvadně oblečená a nic jí neušlo.

„Víte, kde teď je?“

„Ne. A proč se ptáte?“

Small opakoval pohádku, kterou už uměl zpaměti, a to bylo vše. „Je navržená do poroty ve velkém procesu a moje firma byla najata, aby důkladně prošetřila její poměry.“

„Kde se koná ten proces?“

„To vám nemohu říci. Pracovaly jste spolu zamlada u Mulliganů, pravda?“

„Ano, ale už je to dávno.“

„Odkud byla?“

„Co je na tom tak důležitého?“

„Dobrá, abych byl upřímný, je to v seznamu mých otázek. My prostě šetříme její poměry, ano? Víte, odkud pocházela?“

„Ne.“

Tohle byla důležitá otázka, protože Claiřina stopa začínala a končila v Lawrence. „Jste si tím jistá?“

Zvedla hlavu ještě víc a podívala se na to nemehlo. „Já nevím, odkud byla. Když jsem ji poznala, pracovala u Mulliganů, a když jsem ji viděla naposled, pracovala u Mulliganů.“

„Mluvila jste s ní v poslední době?“

„V posledních čtyřech letech nikoli.“

„Znala jste Jeffa Kerra?“

„Ne.“

„Měla v Lawrence nějaké přátele?“

„To nevím. Podívejte, mám moc práce a plýtváte svým časem. Neznala jsem Claire nijak dobře. Bylo to hezké děvče a vůbec, ale nebyli jsme si blízké. A teď, prosím, mám toho ještě moc.“ Ukázala ke dveřím a Small kancelář zdráhavé opustil.

Sotva vypadl z banky, Rebecca zavřela dveře a vyťukala číslo bytu v St. Louis. Hlas ze záznamníku patřil její přítelkyni Claire. Nejméně jednou za měsíc si spolu po telefonu povídaly, ačkoli se viděly tak jednou do roka. Claire a Jeff vedli zvláštní život, toulali se a nikdy nezůstávali dlouho na jednom místě a nesdělovali nějak úzkostlivě místa svého pobytu, ale byt v St. Louis si drželi stále. Claire ji upozornila, že se mohou takoví lidé objevit, čenichat a klást divné otázky. Nejednou jí naznačila, že s Jeffem pracují pro vládu na nějaké záhadné záležitosti.

Rebecca zanechala krátkou zprávu o Smallově návštěvě.

Marlee každé ráno kontrolovala zaznamenané hovory a po zprávě z Lawrence jí v žilách ztuhla krev. Otřela si tvář vlhkým šátkem a snažila se nabýt klidu.

Zavolala Rebecce a musela se přemáhat, aby mluvila docela normálně, ačkoli měla v ústech sucho a bušilo jí srdce. Ano, jeden člověk, jmenoval se Small, se vyptával speciálně na Claire Clementovou a zmínil se i o Jeffu Kerrovi. Protože Marlee naléhala, Rebecca jí celý rozhovor doslova zopakovala.

Rebecca věděla, že se nemá příliš vyptávat. Její dotazování se tedy omezilo jen na otázku: „Jste v pořádku?“

„Ach, máme se dobře,“ ujistila ji Marlee. „Chvíli teď žijeme na pobřeží.“

Rebecca nezjišťovala, které krásné pobřeží by to mělo být. Neměla se Claire příliš konkrétně dotazovat na nic. Řekly si jen sbohem a jako obvykle si slíbily, že budou v kontaktu.

Ani Marlee ani Nicholas nemohli uvěřit, že by je sledovali až v Lawrence. Když už k tomu došlo, vyvstala otázka, jak je ten déšť hustý. Kdo je tam našel? Která strana, Fitch či Rohr? Asi Fitch, měl totiž víc peněz a byl prohnanější. Co udělali za chybu, že vystopoval, kde byli před Biloxi, a co všechno ví?

A kam až zajde? Musela mluvit s Nicholasem, který však byl právě na člunu někde v Zálivu, lovil makrely a bavil se s přáteli porotci.

Fitch samozřejmě nerybařil. Ve skutečnosti si již celé tři měsíce nedopřál ani den klidu či zábavy. Právě seděl u stolu a pečlivě třídil stohy papírů, když zazvonil telefon. „Haló, Marlee,“ ozval se do mikrofonu děvčeti svých snů.

„Hej, Fitchi, zase jste o jednoho přišel.“

„Koho jednoho?“ zeptal se a kousal se do jazyku, aby ji neoslovil „Claire“.

„Dalšího porotce. Loreen Dukeovou očaroval pan Robilio a ona teď vede kampaň, aby se vyhovělo žalobci.“

„Ale ona o našem případu ještě neslyšela.“

„To je pravda. Máte teď čtyři kuřáky Weeseovou, Femandeze, Taylor-Tatumovou a Eastera. Hádejte, kolik jich začalo kouřit až po svých osmnácti letech?“

„Nevím.“

„Nikdo. Všichni začali jako děti. Herman a Herrera kouřili také. Hádejte, kdy začali oni.“

„Nevím.“

„Ve čtrnácti a v sedmnácti. A to je polovina poroty, Fitchi, a všichni začali kouřit v mladším věku.“

„A co bych s tím jako měl dělat?“

„Lhát dál, myslím. Podívejte, Fitchi, jaké by byly možnosti sejít se a trochu si popovídat. V soukromí, víte, bez těch vašich chlápků, čmuchajících za křovím?“

„Možnosti jsou vynikající.“

„Další lež. Udělejme to takhle. Sejděme se a promluvme si, ale uvidí-li moji lidé, že vaši lidé jsou někde blízko nás, bude to náš poslední rozhovor.“

„Vaši lidé?“

„Pár takových chlápků si může najmout každý, Fitchi. To byste vy měl vědět.“

„To je úkol.“

„Znáte Casellovu malou rybí jídelnu se stoly venku na konci mola v Biloxi?“

„Mohu ji vyhledat.“

„Právě jsem tu. Půjdete-li tedy po molu, budu vás vidět. Objeví-li se nějaké podezřelé individuum, spolupráce končí.“

„Kdy?“

„Hned. Počkám.“

25

José na sekundu zastavil na parkovišti u přístaviště malých člunů a Fitch prakticky jen vyskočil z dodávky. José odjel a Fitch, zcela sám a bez odposlouchávacího zařízení, se vydal jako na procházce po dřevěném molu z těžkých dřevěných fošen, mírně se houpajících v přílivu. Marlee seděla u dřevěného stolu pod slunečníkem, zády k Zálivu a tváří k molu. Bylo už hodinu po obědě a jídelna byla prázdná.

„Ahoj, Marlee,“ pozdravil Fitch, když se přiblížil, zastavil a usedl naproti ní. Ona měla na sobě džínové kalhoty a košili, rybářskou čepici a sluneční brýle. „Teší mne, Fitchi,“ usmála se.

„Jste vždycky tak sebejistá?“ otázal se, když svou obézní tělesnou schránku uvelebil na úzké židli. Dělal, co mohl, aby se usmíval a byl přátelský.

„Máte Štěnici?“

„Ne. Samozřejmě, že ne.“

Pomalu vytáhla ze své ohromné kabely tenký černý přístroj připomínající malý diktafon. Stiskla knoflík, položila přístroj na stůl a zamířila jej na Fitchův objemný pas. „Promiňte, Fitchi, jen zkouším, zda jste měl čas zastrčit si někam štěnici.“

„Řekl jsem, že nic takového nemám!“ prskal Fitch a velmi se mu ulevilo. Konrád mu totiž navrhoval, aby si vzal malý mikrofonek, spojený s dodávkou, která bude parkovat poblíž, ale Fitch ve spěchu jeho návrh odmítl.

Marlee pohlédla na maličký digitální monitor na senzorovém snímači a dala jej do tašky. Fitch se usmíval, ale jen okamžik.

„Dnes ráno jsem měla hovor z Lawrence,“ začala a Fitch těžce polkl. „Zřejmě tam máte nějaké skutečné pitomce, kteří klepou na dveře a zakopávají o odpadkové koše.“

„Nevím, o čem to mluvíte“vysoukal Fitch nejistě a zcela nepřesvědčivě.

Byl to Fitch! Zradily ho jeho oči. Zamžikaly, sklopily se, mrkly rychle stranou, pak se upřely na ni a znovu se sklopily, vše v jediném okamžiku. Bezpečně prokázaly, že ho přistihla. Najednou měl málo vzduchu a slabě škubl rameny. Napíchli ho.

„Dobře. Ještě jedno zavolání starých přátel a můj hlas už neuslyšíte.“

Přece jen se však vzchopil. „Co je s Lawrence?“ dožadoval se, jako by se vyšetřovala jeho bezúhonnost.

„Nechte toho, Fitchi. Odvolejte psy.“

Těžce si vydechl a v úplném zmatku pokrčil rameny: „Dobrá. Co na tom! Jen jsem chtěl vědět, o čem jste to mluvila.“

„Vy to víte dobře! Jeden další telefon a je konec, ano?“

„Ano. Cokoli řeknete.“

Ačkoli Fitch její oči neviděl, cítil, jak jsou na něj za tlustými černými brýlemi upřené. Minutu neříkala nic. U vedlejšího stolu něco dělal číšník, ale snahu obsloužit je nejevil.

Nakonec se Fitch naklonil vpřed: „Kdy už si přestaneme takhle spolu hrát?“

„Teď.“

„Nádhera. Co chcete?“

„Peníze.“

„To jsem si myslel. Kolik?“

„Částku řeknu později. Beru, že jste připraven jednat.“

„Já jsem vždy připraven. Musím však vědět, co za to.“

„Je to zcela jednoduché, Fitchi. Podle toho, co chcete. Pokud vás zajímá tahle porota, mohu udělat jednu ze čtyř věcí. Lze zařídit rozsudek ve prospěch žalobce. Proces lze rozbít, pověsit na hřebík a odejít a vy tu tak zhruba za rok budete dělat zase to, co děláte teď. Rohr toho nenechá. Dopadne-li to devět ku třem pro vás, získáte velké vítězství. Ale může to vyjít i dvanáct k nule a vaši klienti mohou mnoho let relaxovat.“

„To všechno vím.“

„Samozřejmě, že víte. Vyloučíme-li verdikt ve prospěch žalobce, máme tři možnosti.“

„Co nabízíte?“

„Cokoli chcete, třebas i verdikt pro žalobce.“

„Takže i druhá strana je ochotna platit?“

„Povídáme si. Nechrne to zatím být.“

„Je to nějaká aukce? Váš verdikt nejvyšší nabídce?“

„Mohu mít vše, co jen budu chtít.“

„Cítil bych se líp, kdybyste se držela dál od Rohra.“

„Mne zase vaše pocity tolik nezajímají.“

Objevil se jiný číšník a všiml si jich. Váhavě se zeptal, chtějí-li něco pít. Fitch si přál čaj s ledem a Marlee požádala o dietní kolu v plechovce.

Číšník odešel a Fitch začal naléhat: „Řekněte, jak to vše poběží!“

„Velmi jednoduše. Domluvíme se, jaký rozsudek chcete, jako byste se podíval na jídelní lístek a vyslovil své přání. Připravíte peníze. Počkáme do samého konce, až právníci ukončí závěrečnou argumentaci a porota se půjde rozhodnout. V tom okamžiku vám dám telefonem instrukce a vy peníze ihned odešlete do banky, dejme tomu do Švýcarska. Jakmile obdržím potvrzení, že peníze došly, porota se vrátí s vaším verdiktem.“

Fitch strávil hodiny vymýšlením scénáře, nápadně podobného tomu, který teď slyšel od Marlee s tak chladnou přesností, že se mu rozbušilo srdce a zatočila hlava. Ono by to opravdu mohlo být to nejsnazší!

„To nebude fungovat,“ samolibě zavrtěl hlavou jako člověk, který projednával mnoho takových dohod o rozsudku.

„Ach, opravdu? Rohr myslí, že bude.“

Zatraceně, ta je ale rychlá! Prostě ví zcela přesně, kde nasadit nůž.

„Ale chybí tu záruka,“ zaprotestoval.

Upravila si sluneční brýle, opřela se o lokty a naklonila se k němu. „Tak vy o mně pochybujete, Fitchi?“

„V tom problém není. Vy mne požádáte telefonem

0 finanční částku. Nepochybuji, že bude velká. A já se budu modlit a doufat, že to váš přítel zvládne. Poroty jsou tak nevyzpytatelné.“

„Fitchi, můj přítel má rozhodování pod kontrolou právě tak, jako že my dva spolu mluvíme. Bude mít své hlasy dávno předtím, než právníci přestanou mluvit.“

Fitch zaplatí. Před týdnem se rozhodl zaplatit všechno, co bude Marlee požadovat, a věděl, že jakmile peníze opustí fond, stejně žádné záruky nebudou. Ale nedělal si starosti. On své Marlee věří. Ona

1 její přítel Easter, či jak se, dočerta, jmenuje, trpělivě obcházeli Velkou tabákovou, aby dosáhli tohoto bodu, a za správnou cenu verdikt rádi předají. Pro tento okamžik vlastně žijí.

Ach, těch otázek, co by chtěl položit! Hrozně rád by se nejprve zeptal na dvě věci. Kdo vymyslel tento tak geniální, nevyzpytatelný plán studovat soudní procesy o náhradu škody, sledovat je po celé zemi a pak zpracovat porotu, aby za verdikt získal honorář. To bylo skutečně brilantní. Mohl by ji smažit celé hodiny a možná dny a tahat z ní podrobnosti, ale věděl, že by se odpovědi nedočkal.

Také však věděl, že ona verdikt dodá. Pracovala na všem příliš tvrdě a musela zajít příliš daleko, než aby jejich intriky neuspěly.

Stále ještě s jistotou poznamenal: „Víte, já v této záležitosti nejsem tak zcela bezmocný.“

„Samozřejmě, Fitchi. Vím jistě, že jste nalíčil dost pastí, abyste lapil alespoň čtyři porotce. Mám vám je vyjmenovat?“

Přinesli pití a Fitch se pustil do čaje. Ne, nechtěl, aby mu je jmenovala. Nechtěl si hrát na hádanky s někým, kdo měl v rukou tvrdá fakta. Mluvit s Marlee bylo totéž, jako mluvit s hlavním porotcem. Ačkoli na tuto chvíli dychtivě čekal, jejich rozhovor se stal zcela jednostranným. Jak měl vědět, zda ona blufuje anebo mluví pravdu? To prostě nebylo správné.

„Cítím, že pochybujete, zda to mám pod kontrolou,“ poznamenala vyzývavě.

„Pochybuji o všem.“

„Co kdybych některého porotce odrovnala?“

„Už jste odkráglovala Stellu Hulicovou,“ namítl Fitch a dočkal se od ní prvního, byť jen velmi slabého úsměvu.

„Mohu to udělat zase. Což rozhodnu-li se poslat domů, dejme tomu, Lonnieho Shavera? Udělá to na vás dojem?“

Fitch se málem zadusil čajem. Otřel si ústa hřbetem ruky: „Jsem si jist, že Lonnie by byl rád. On je pravděpodobně ze všech dvanácti nejotrávenější.“

„Mám ho odstřelit?“

„Ne, ten je neškodný. A kromě toho, budeme-li spolupracovat, myslím, že Lonnieho bychom si měli podržet.“

„On i Nicholas spolu hodně mluví, víte?“

„Mluví Nicholas s každým?“

„Ano, na různých úrovních. Dejte mu čas.“

„Zdá se, že mu důvěřujete.“

„Nedůvěřuji schopnosti vašich právníků, důvěřuji však Nicholasovi a všemu, co se ho týká.“

Počkali, až jim dva číšníci přisunou stůl blíž. Oběd začínal v jedenáct třicet a teď by bodla káva.

Když byli číšníci hotovi a odešli, Fitch zaútočil: „Nemohu uvolnit peníze, neznám-li podmínky.“

Bez nejmenšího zaváhání Marlee odsekla: „A já se nebudu na ničem podílet, dokud se budete hrabat v mé minulosti.“

„Je tam něco, co by se nemělo odhalit?“

„Ne, ale mám přátele a nemám ráda, když volají. Hned to zastavte a dnešní schůzka povede k další. Ale ještě jeden telefonický vzkaz a už s vámi nikdy nepromluvím.“

„Neříkejte to.“

„Myslím to tak, Fitchi, odvolejte psy.“

„To nejsou moji psi, přísahám.“

„Přesto je odvolejte, nebo věnuji Rohrovi víc času. On by mohl chtít vyplatit odměnu a verdikt v jeho prospěch bude znamenat, že nebudete mít práci a vaši klienti přijdou o miliardy. A to si nemůžete dovolit, fitchi.“

V tom měla určitě pravdu. Ať už myslí na jakoukoli částku, o níž chce požádat, bude to jen nepatrná částka ve srovnání s konečnou cenou za verdikt ve prospěch žaloby.

„Raději bychom měli jednat rychle,“ navrhl Fitch. „Tento proces už nebude dlouho trvat,“

„Jak dlouho?“ zeptala se.

„Tři či čtyři dny obhajoby.“

„Fitchi, mám hlad. Proč neodejdete a nenapravíte své kroky? Za pár dní vám zavolám.“

„To je zvláštní náhoda. Mám také hlad.“

„Ne, děkuji. Budu jíst sama a kromě toho chci, abyste už byl odtud pryč.“

Vstal: „Jistě, Marlee. Pro vás všechno. Dobrý den.“

Pozorovala ho, jak jde volným krokem po molu k parkovišti u pobřeží. Zastavil se a mobilním telefonem někomu volal.

Po opakovaných pokusech zastihnout Hoppyho telefonem vpadl Jimmy Hull Moke v úterý odpoledne bez ohlášení do Dupreeho Realitní. Ospalá sekretářka v přední místnosti mu řekla, že pan Dupree je někde vzadu, a odešla ho zavolat. Za patnáct minut se vrátila a omluvila se, že se zmýlila, že pan Dupree ve své kanceláři není, protože odešel na nějakou důležitou schůzku.

„Tamhle vidím jeho vůz,“ zařičel zlostně Jimmy Hull a ukázal k malému parkovišti právě přede dveřmi. Zcela určitě to byl Hoppyho starý stejšn.

„Odjel ještě s někým,“ očividně lhala.

„Kam jel?“ zeptal se Jimmy Hull, jako by mohl jet za ním.

„Někam poblíž Pass Christian. Víc nevím.“

„Proč neodpovídá na moje telefonické volání?“

„Nemám potuchy. Pan Dupree je velmi zaměstnaný člověk.“

Jimmy zasunul ruce hlouběji do kapes a pohlédl na sekretářku. „Vyřiďte mu, že jsem se tu stavil, že jsem velmi rozezlený a že by udělal dobře, kdyby mi zavolal. Pochopila jste?“

„Ano, pane.“

Opustil kancelář, nastoupil do svého malého dodávkového forda a odjel. Pozorovala ho, a když si byla jistá, že je pryč, letěla zpátky, aby Hoppyho vysvobodila z komůrky na smetáky.

Dvaceti metrový člun s kapitánem Theem u kormidla projel Zálivem do vzdálenosti osmdesáti kilometrů od pobřeží a polovina poroty přitom pod bezmračnou oblohou a v mírném mořském vánku lovila makrely i jiné ryby. Angela Weeseová na lodi nikdy nebyla, neuměla plavat a dvě stě metrů od pobřeží dostala mořskou nemoc. Díky jednomu námořníkovi a láhvi dramaminu se zotavila a hned se jí podařilo ulovit první rybu, byť nijak velikou. Rikki s opálenýma nohama a v šortkách vypadala báječně. Plukovník a kapitán lodi byli samozřejmě spřízněné duše. Netrvalo dlouho a oba spolu na kapitánském můstku probírali námořní strategii a vyměňovali si zážitky z války.

Dva lodníci připravili bezvadný oběd vařené garnáty, sendviče se smaženými ústřicemi, krabí klepeta a hustou rybí polévku. K obědu se podávala první runda piva. Abstinovala jen Rikki a pila vodu.

Pivo teklo celé odpoledne, protože slunce stále víc rozpalovalo palubu. Rybaření z počáteční posedlosti přešlo v nudu. Loď byla dost velká, aby si na ní člověk našel soukromí. Nicholas a Jerry dbali, aby Lonnie Shaver měl stále v ruce studené pivo, protože se rozhodli, že si s ním poprvé popovídají.

Lonnieho strýc mnoho let pracoval na lodi lovící garnáty, než se loď v bouři potopila a posádku už nikdo nenašel. Jako malý kluk jezdíval se strýcem rybařit v těchto vodách a dostával za to i pár šestáků. Ve skutečnosti se rybaření štítil a neměl na to věk. Přesto byl pro něho výlet na lodi přijatelnější než cesta autobusem do New Orleansu.

Vypil na ex čtyři piva a pletl se mu jazyk. Hověli si na horní palubě v malé, na všech stranách otevřeríé kabině. Pod nimi na hlavní palubě Rikki a Angela pozorovaly lodníky, kteří čistili úlovek.

„Jsem zvědav, kolik expertů obhajoba povolá,“ řekl téměř už podrážděně Nicholas v marné snaze odvést řeč od rybaření. Jerry ležel na lehátku, bez ponožek a bez bot. Oči měl zavřené a v ruce držel pivo.

„Pokud jde o mne, myslím si, že by nemuseli volat nikoho,“ podotkl Lonnie, hledící na moře.

„Máte toho už dost, co?“ ptal se Nicholas.

„Vždyť je to všechno tak zatraceně směšné. Chlap pětatřicet let kouří, sám sebe zabíjí a pak chce miliony za to, že to s ním tak dopadlo.“

„Hleďte, něco vám řeknu,“ poznamenal Jerry, ani oči neotevřel.

„Co?“ zeptal se Lonnie.

„Jerry a já jsme vás zařadili mezi porotce obhajoby,“ vysvětlil mu Nicholas. „Bylo to však obtížné, protože jste se projevoval jen velmi málo a málo jste mluvil.“

„A co jste vy?“ zeptal se Lonnie.

„Já, já jsem se ještě nerozhodl. Jerry se přiklání k obhajobě, pravda, Jerry?“

„Já jsem o případu s nikým nediskutoval. Neměl jsem žádný nedovolený kontakt. Nevzal jsem žádné úplatky. Já jsem porotce, na něhož by mohl být soudce Harkin hrdý.“

„Přiklání se k obhajobě,“ potvrdil Nicholas Lonniemu. „Protože je závislý na nikotinu, nemůže se toho zlozvyku zbavit, ale přesvědčuje sám sebe, že ho může odhodit, kdykoli se mu zachce. Nemůže, protože je bábovka, ačkoli by chtěl být opravdový chlap jako plukovník Herrera.“

„A kdo by nechtěl?“ ptal se Lonnie.

„Jerry si myslí, že ačkoli on sám nedokáže přestat, přestože by skutečně chtěl, že by toho, čeho nedokáže on, měli být schopni druzí, takže i Jacob Wood měl přestat kouřit dávno předtím, než dostal rakovinu.“

„Zhruba je to správně,“ podotkl Jerry. „Namítám však proti té části o bábovce!“

„Podle mne je to rozumné,“ souhlasil Lonnie. „Jak můžete být neutrální?“

„Jejda, to nevím. Možná proto, že jsem dosud neslyšel všechna svědectví. Jo, jo, to je ono. Promiňte, ale zákon říká, že je nutné vyhnout se vynesení rozsudku, dokud nejsou předloženy všechny důkazy.“

„Odpouští se ti,“ přikývl Jerry. „A teď je řada na tobě, abys přinesl další rundu.“ Nicholas vyprázdnil svou plechovku a vydal se po úzkých schodech k chladničce na hlavní palubě.

„Nemějte o něj starost,“ zašeptal Jerry. „On bude s námi, až se bude počítat.“

Loď přistála několik minut před pátou a na přístavní, molo se z ní vyhrnul dav rozjařených rybářů. Vytvořili skupinku a vyfotografovali se s kapitánem Theem i se svými úlovky. Největším byl čtyřicetikilový žralok, kterého chytila Rikki. Pak dva strážní rybáře seřadili a odvedli z mola. Své úlovky tam nechali, protože v motelu by pro ně určitě nebylo použití.

Za hodinu přijel autobus s nakupujícími. Jeho příjezd i přistání lodi byly pozorně sledovány, zaznamenány a hlášeny Fitchovi, ačkoli nikdo nevěděl proč. Muselo se prostě něco pozorovat a Fitch o tom chtěl vědět. Byl to dlouhý den. Na práci toho moc nebylo, jen sedět a čekat na návrat poroty.

Fitch se zamkl v kanceláři se Swansonem, který strávil většinu odpoledne telefonováním. „Nemehla“, jak je nazvala Marlee, musela být odvolána a na jejich místa Fitch vyslal profesionály firmy z Bethesdy, kterou použil i pro nabodnutí Hoppyho. Mnozí agenti firmy byli bývalými pracovníky FBI nebo CIA a kdysi tam pracoval i Swanson.

Výsledky byly zaručené. Odhalovat minulost mladé ženy nebyla práce, která by je vzrušovala. Swanáon musel za hodinu odejít a odletět do Kansas City, kde měl něco monitorovat.

U této firmy bylo rovněž zaručeno, že ji nikdo nepřistihne. Fitch měl dilema musel se nejen držet Marlee, ale také vědět, kdo to je. K pátrání ho nutily dva důvody. Prvním byla skutečnost, že kladla takový důraz na to, aby přestal čmuchat. V pozadí bylo skryto něco, co bylo rozhodující. Druhým důvodem bylo, že jela už tak dlouho a naprosto beze stop.

Marlee opustila Lawrence v Kansasu po tříletém pobytu před čtyřmi roky. Než přišla do Lawrence, nejmenovala se Claire Clementová a určitě se tak nejmenovala, ani když odešla. Mezitím potkala a zverbovala Jeffa Kerra, jenž byl nyní Nicholasem Easterem a dělal v porotě čertví co.

26

Angela Weeseová byla zamilovaná do Derricka Maplese a chtěli se vzít. Derrick byl mladý, čtyřiadvacetiletý muž, který žil mezi prací a ženskými. Prodával automobilové telefony, ale ztratil práci, když se společnost potopila. Nyní byl v rozvodovém řízení se svou první ženou, protože jejich mladistvá romance dopadla špatně. Měli spolu dvě malé děti. Jeho žena a její právník žádali po Derrickovi šest set dolarů měsíčně jako příspěvek na děti. Derrick a jeho právník mávali s Derrickovou nezaměstnaností jako s hořící vlajkou. Jednání se zadrhlo a definitivní rozvod byl na celé měsíce vzdálen do budoucnosti.

Angela byla dva měsíce těhotná, ačkoli to nikomu neřekla, jen Derrickovi.

Derrickův bratr Marvis byl kdysi šerifem a nyní byl ministerským a obecním aktivistou na půl úvazku. Marvise kontaktoval muž jménem Cleve a řekl mu, že by se rád setkal s Derrickem. Marvis je tedy seznámil.

Protože pro Cleveovu práci chybělo vhodnější pojmenování, byl znám jako vyšetřovatel. Pátral pro Wendalla Rohra po soudních kauzách. Jeho úkolem bylo vyhledávat dobré, solidní žaloby v případech smrti či zranění a zajišťovat, aby se dostaly do Rohrovy kanceláře. Dobrý nábor byl svým způsobem uměním a Cleve byl bezvadný vyšetřovatel, takže Rohr získával jen ty nejlepší případy. Jako všichni dobří vyšetřovatelé i Cleve se pohyboval v neprůhledných kruzích, protože získávání klientů bylo technicky vždy neetickou záležitostí. Každá obyčejná autohavárie totiž na sebe přilákala víc vyšetřovatelů než záchranného personálu. Cleve měl ve svém pracovním průkazu opravdu napsáno, že je „vyšetřovatel“.

Cleve také Rohrovi dodával papíry, sloužil při shromážděních, prověřoval svědky i navržené porotce a špehoval právníky. To byly běžné funkce „vyšetřovatele“, když se nezabýval náborem. Za své šetření dostával plat. Když sehnal zvlášť dobrý případ, Rohr mu vyplácel ještě zvláštní přídavky.

V taverně mluvil Cleve u piva s Derrickem a brzy poznal, že chlapec má finanční problémy. Stočil hovor na Angelu a ptal se, zda se ho někdo nepokoušel vydírat. Derrick řekl, že nikoli a že ani nikdo neobcházel a nevyptával se na proces. Derrick ovšem žil s bratrem, který ho kryl a pokoušel se chránit před hladovými právníky jeho ženy.

Dobrá, řekl Cleve, protože právě byl jedním z právníků najat jako konzultant, no, ale proces byl hrozně důležitý. Poručil druhou rundu a chvíli mluvil o tom, jak je ten proces zatraceně důležitý.

Derrick byl bystrý, byl rok na střední škole, potřeboval prachy a rychle pochopil, oč Clevemu jde. Proč nejde k věci?

Cleve se to právě chystal udělat. „Můj klient by chtěl získat vliv. Za prachy. Naprosto nenápadně.“

„Vliv,“ opakoval Derrick a dlouze se napil. Úsměv na tváři povzbudil Cleveho, aby určil částku.

Rozhlédl se kolem a zašeptal: „Pět tisíc na ruku, polovic hned a polovic po procesu.“

Po dalším loku se úsměv rozšířil. „A co mám udělat?“

„Promluvit s Angelou, až ji při návštěvě v motelu uvidíte, a zajistit, aby pochopila, jak je ten proces pro žalobce důležitý. Jen nemluvte o penězích nebo o mně Či vůbec o něčem podobném. Alespoň ne teď. Možná později.“

„Proč ne?“

„Protože tohle všechno je zatraceně nezákonné, víte? Kdyby na to soudce nějak přišel, že jsem s vámi mluvil a nabízel vám peníze, abyste promluvil s Angelou, šli bychom oba do basy. Rozumíte?“

„No jo.“

„Pro vás je důležité pochopit, že je to nebezpečné. Nechcete-li se do toho dát, řekněte to rovnou.“

„Deset tisíc.“

„Cože?“

„Deset. Pět hned a pět po procesu.“

Cleve zamručel, jakoby poněkud znechucen. Kdyby tak Derrick znal výši ostatních sázek! „Dobrá. Deset.“

„Kdy to mohu dostat?“

„Zítra.“ Objednali si sendviče a bavili se další hodinu o procesu, rozsudku a o tom, jak nejlépe Angelu přesvědčit.

Úkolem Durwooda Cableho bylo držet D. Martina Jankleho co nejdál od jeho oblíbené vodky. Fitch a Jankle se tvrdě přeli, zda Jankle může či nemůže pít v úterý večer, večer před svědeckou výpovědí. Fitch, bývalý opilec, obviňoval z tohoto problému Jankleho. Jankle zase zuřivě nadával Fitchovi, že se mu pokouší nařizovat, jemu, generálnímu řediteli Pynexu a společnosti Fortune 500, zda, kdy a jak mnoho může pít!

Fitch zatáhl do hádky i Cableho. Cable tvrdil, že

Jankle chodil celou noc po kanceláři a připravoval se na svědeckou výpověď. Po zdlouhavém dohadování následovala imitovaná přímá zkouška a Jankle v ní uspěl. Nebylo to ovšem nic pozoruhodného. Cable ho přiměl, aby si spolu s porotními experty ještě prohlédl videozáznam svého vystoupení.

Když ho konečně v deset večer odvezli do hotelu, zjistil, že Fitch z minibaru v jeho pokoji odnesl všechny likéry a nahradil je nealkoholickými nápoji a ovocnými džusy.

Jankle zaklel a vrhl se k svému zavazadlu, v němž měl v koženém pouzdře schovanou láhev. Byla však pryč, Fitch ji odnesl také.

V jednu v noci Nicholas potichu otevřel dveře svého pokoje a podíval se po hale. Strážný byl pryč, zřejmě odešel a spí ve svém pokoji.

Marlee na něho čekala v pokoji na druhém poschodí. Objali se a políbili a dlouho kolem horké kaše nechodili. Naznačila mu již po telefonu, že jsou potíže a rychle ze sebe vysypala vše, co se stalo od samého rána po rozhovoru s Rebeccou. Nicholas to přijal s klidem.

V jejich vztazích sotvakdy propukaly nějaké emoce, kromě přirozené vášně mladých milenců. A když už se objevily, bylo to téměř vždy u Nicholase, který byl trochu temperamentní. Bez ohledu na to, jak byl jeho temperament intenzivní, byl určitě silnější než u Marlee. Nicholas dokázal ve zlosti zvednout hlas, ale i to se stávalo jen velmi, velmi zřídka. Marlee nebyla chladná, jen chladně uvažovala. Nicholas ji nikdy neviděl plakat, s jedinou výjimkou na konci nějakého filmu, z něhož se jemu dělalo špatně. Spolu se do nějakého prudkého boje nikdy nedostali a obvyklé hašteření brzy uhaslo, protože Marlee Nicholase naučila, aby se raději vždy kousl do jazyku. Rozbředlou přecitlivělostí netrpěla, netrucovala, ani se neuchylovala k malým schválnostem. Ale ani je netrpěla, když se o ně pokoušel on.

Zopakovala mu svůj rozhovor s Rebeccou a snažila se vybavit si každé slovo ze své schůzky s Fitchem.

Zjištění, že byli zčásti odhaleni, je tvrdě zasáhlo. Byli si jisti, že to byl Fitch a uvažovali, kolik toho asi ví. Byli nezvratně přesvědčeni, že Jeffa Kerra odhalili proto, aby našli Claire Clementovou. Jeffovo pozadí bylo neškodné, ale u Claire je bylo nutno chránit. Jinak mohli rovnou vzít roha.

Teď se nedalo dělat nic než čekat.

Derrick vstoupil do Angelina pokoje tak, že tam vlezl otevřeným oknem. Neviděl ji od neděle, tedy téměř osmačtyřicet hodin, a nevydržel už prostě čekat do zítřejší noci, protože ji šíleně miloval, bylo mu bez ní smutno a musel ji mít. Ona hned poznala, že pil. Padli na postel a ihned se klidně oddali nepovolené společenské návštěvě.

Pak se Derrick obrátil a rychle usnul.

Probudili se za svítání a Angela panikařila, že má v pokoji chlapa, což je samozřejmě proti soudcovým příkazům. Derricka to nevzrušovalo. Řekl, že prostě počká, až odjedou k soudu, a že pak z pokoje vyklouzne. Trochu ji to uklidnilo a dala si dlouhou sprchu.

Derrick přijal zálohu na Cleveho plán a důkladně ji vyzkoušel. Po odchodu z taverny si koupil karton šesti láhví a hodiny pomalu jezdil kolem Zálivu nahoru a dolů po dálnici číslo 90. Míjel hotely, herny a kotviště mezi Pass Christian a Pascagoulou, popíjel pivo a rozvíjel pracovní rozvrh. Po několika hltech mu totiž Cleve prozradil, že žalobcovi právníci jdou po milionech. Pro verdikt potřebují jen devět z dvanácti porotců a Derrick si uvědomil, že Angelin hlas má zatraceně větší cenu, než jen deset tisíc dolarů.

V taverně vypadalo deset tisíc velkolepě, ale když už zaplatili tolik a byli ochotni udělat to tak rychle, pak by jistě zaplatili víc, kdyby se na ně zatlačilo. Cím déle jezdil, tím větší cenu měl Angelin hlas. Teď byla na padesáti tisících, ale rostla každou hodinou.

Spřádal intriky a čaroval s procenty. Co kdyby rozsudek zněl například na deset milionů? Jedno procento, jediné všivé procento by dělalo sto tisíc dolarů. Co kdyby navrhl Clevemu podíl, aby mu vyplatili předem peníze v hotovosti jako procento z verdiktu? To by motivovalo Derricka a samozřejmě i jeho děvče, aby tvrdě tlačili, až se bude rozhodovat o velkém rozsudku. Stanou se z nich spoluhráči. Byla to šance, jaká je už nikdy nepotká.

Angela pověsila koupací plášť a zapálila si cigaretu.

27

Obhajoba dobrého jména společnosti Pynex začala ve středu ráno mizerně. Nikoli ovšem vlastní vinou. Analytik Walter Barker, píšící pro populární finanční týdeník Mogul, vystoupil s prognózou dvě ku jedné, že se porota tam dole v Biloxi obrátí proti Pynexu a vynese velký rozsudek. Barkerův názor měl velkou váhu. Byl to zkušený právník, vytvořil si na Wall Streetu báječnou pověst člověka, který dokáže rozpoznat, kdy soudní spory postihují komerci. Jeho specialitou bylo monitorování procesů, podání, dobrozdání a prognózování jejich důsledků ještě předtím, než k nim došlo. Obvykle měl pravdu a skutečnost, že teď sázel proti Pynexu, Wall Street šokovala. Akcie Pynexu, které začaly se sedmdesáti šesti, klesly na sedmdesát tři a během dopoledne padly až na jedenasedmdesát a půl.

Ve středu byl v soudní síni velký nával. Chlapci z Wall Streetu se vrátili v plné síle, všichni si četli výtisk Mogulu a náhle souhlasili s Barkerem, ačkoli ještě před hodinou při snídani, se všichni shodovali, že Pynex žalobcovy svědky pěkně vyvětral a že bude v závěru velmi silný. Nyní četli s vážnými tvářemi prognózu a revidovali zprávy pro své kanceláře. Barker totiž minulý týden skutečně v soudní síni byl a seděl osamocen v zadní řadě. Viděl snad něco, co oni nepostřehli?

Porotci se přihrnuli přesně v devět. Lou Dellová jim držela pyšně dveře, jako by se jí bylo podařilo shromáždit své, včera rozběhlé stádo a dnes je přivést tam, kam patří. Harkin je přivítal, jako kdyby byli pryč celý měsíc, pronesl pár poznámek o rybaření a proběhl svými obvyklými otázkami: „Obtěžoval vás někdo?“ Pak porotcům slíbil rychlý postup k ukončení procesu.

Ke svědecké výpovědi byl povolán Jankle. Bez vlivu alkoholu byl prvotřídní a ostrý. Slabě se usmál a zdálo se, že vítá možnost obhajovat svou tabákovou společnost. Cable s ním bez nejmenší chybičky protančil valčík úvodních záležitostí.

V druhé řadě obecenstva seděl D. Y. Taunton, černý právník z firmy na Wall Streetu, který se sešel v Charlotte s Lonniem. Naslouchal Janklemu, ale očima probodával Lonnieho. Netrvalo dlouho a navázal kontakt. Lonnie si ho náhle všiml a nemohl se ovládnout, aby se na něho nepodíval ještě jednou. Při třetím pohledu pokýval hlavou a usmál se, protože považoval za správné, aby to udělal. Zpráva byla jasná Taunton byl důležitou osobností, která cestovala takovou dálku až do Biloxi, protože tohle byl důležitý den. Teď mluvila obhajoba a pro Lonnieho bylo velmi důležité, aby rozuměl všemu, co měl slyšet, a věřil každému slovu, které teď bude proneseno ze svědeckého stanoviště. Lonnie žádné problémy dělat nebude.

Jankle provedl první úder obhajoby a pustil se do problému volby. Připustil, že mnoho lidí si myslí, že cigarety jsou návykové. On i Cable však zjistili, že si to myslí jen proto, že by se odlišný názor mohl zdát nerozumný. Pak je tedy také možné, že návykové nejsou. Ve skutečnosti to nikdo neví a lidé z výzkumu jsou zmateni stejně jako ti ostatní. Jedna studie míří jedním směrem, druhá jiným, a on, Jankle, neviděl jediný spolehlivý důkaz, že by kouření návykové bylo. On osobně tomu prostě nevěří. Kouřil dvacet let, ale jen proto, že ho to těšilo. Rozhodl se kouřit dvacet cigaret denně a zvolil si druh s nízkým obsahem dehtu. A s největší pravděpodobností nepropadl závislosti. Může přestat kouřit, kdykoli se mu zachce. Kouří, protože to má rád. Hraje čtyřikrát týdně tenis a jeho každoroční lékařské prohlídky nic znepokojivého neodhalily.

Jednu řadu za Tauntonem seděl Derrick Maples, který se u soudu objevil poprvé. Opustil motel pár minut po odjezdu autobusu a plánoval, že se bude celý den dívat na proces. Nyní snil o snadném výplatním dnu. Angela ho viděla, ale upírala oči na Jankleho. Derrickův náhlý zájem o proces’byl pro ni záhadou. Od té doby, co byli izolováni, nedělal nic jiného, než si stěžoval.

Jankle popisoval různé druhy cigaret, které jeho společnost vyráběla. Sestoupil dolů a postavil se před mnohabarevný plakát s vyobrazením osmi druhů tabákových výrobků, vedle nichž byl napsán jejich obsah dehtu a nikotinu. Vysvětlil, proč některé cigarety jsou opatřeny filtrem, jiné nikoli, některé mají více dehtu a nikotinu než jiné. V podstatě jde o větší možnosti výběru. Na svou výrobní řadu byl hrdý.

Tím Jankle dosáhl rozhodujícího bodu a provedl to dobře. Tím, že Pynex nabízel tak široký výběr druhů, dovoloval každému konzumentovi rozhodnout se, kolik dehtu a nikotinu bude chtít. Výběr. Výběr. Výběr. Výběr obsahu dehtu a nikotinu. Výběr počtu cigaret vykouřených za den. Výběr, zda půjde o inhalování či ne. Prostě inteligentně si zvolit., co člověk cigaretami udělá svému tělu.

Jankle ukázal na výrazný obraz červené krabičky cigaret „Bristol“ z tabákové odrůdy s druhým nejvyšším obsahem dehtu a nikotinu. Připustil, že „zneužívání“ bristolek může mít škodlivé důsledky.

Cigarety jsou spolehlivý výrobek, jsou-li konzumovány zdrženlivě. Jako mnoho dalších výrobků, stačí vyjmenovat jen několik, například alkohol, máslo, cukr či ruční zbraně, se mohou stát nebezpečné, jsouli „zneužity“.

Přes uličku od Derricka seděl Hoppy, který se zastavil rychle se přesvědčit, co je nového. Kromě toho chtěl vidět Millie a usmát se na ni. Ráda ho vidí, ale zároveň ji udivovala jeho náhlá posedlost procesem. Dnes večer mají porotci povolené osobní návštěvy a Hoppy už se nemohl dočkat, že stráví tři hodiny u Millie v pokoji, ačkoli sex byl to poslední, nač myslel.

Než Harkin oznámil polední přestávku, Jankle dokončil své myšlenky o reklamě. Jistě, jeho společnost utratí moře peněz, ale není jich tolik jako u pivovarnických společností, výrobců automobilů nebo Coca-Coly. Reklama je v zuřivě konkurenčním světě nezbytná pro přežití bez ohledu na to, o jaký výrobek jde. Samozřejmě i děti vidí jejich reklamní plakáty. Jak by bylo možné vyrobit plakát a zajistit, aby jej neviděly děti? Jak lze zabránit dětem, aby si neprohlédly časopisy, které si předplácejí jejich rodiče? Prostě to možné není. Jankle rovněž připustil, že viděl statistiky dokazující, že 85 % dětí, které kouří, si kupuje tři nejpropagovanější druhy cigaret. Ale u dospělých je tomu stejně! Nelze tedy rozvinout reklamní kampaň zaměřenou na dospělé, která by se zároveň nedotkla dětí.

Fitch přihlížel Jankleho svědecké výpovědi ze zadního sedadla. Po pravici mu seděl Luther Vandemeer, generální ředitel Trellca, největší tabákové společnosti na světě, neoficiální hlava Velké čtyřky a jediný člověk, jehož Fitch toleroval. Vandemeer naopak byl obdařen zvláštní neschopností snášet Fitche.

Obědvali spolu u Mary Mahoneyové a seděli sami u rohového stolu. Po Jankleho úspěchu se jim zatím ulevilo, ale věděli, že to nejhorší teprve přijde. Barkerův sloupek v Mogulu jim vzal úplně chuť k jídlu.

„Jak velký vliv máte na porotu?“ tázal se Vandemeer a dloubal se v jídle. Fitch nebyl schopen spolehlivě odpovědět. Takovou otázku nečekal. Své špinávé čachry utajoval před každým, mimo své vlastní agenty.

„Obvyklý,“ odpověděl po chvilce.

„Možná, že obvyklý není dostatečný.“

„Co navrhujete?“

Vandemeer se namísto odpovědi zadíval na nohy servírce přijímající u vedlejšího stolu objednávku.

„Děláme všechno možně,“ přiznal Fitch s netypickou vlídností. Vandemeer však měl starosti, a právem. Fitch věděl, že tlak je enormní. Velký verdikt ve prospěch žalobce by sice Pynex nebo Trellco nezruinoval, ale důsledky by přece jen byly komplikované a dalekosáhlé. Ve studii, kterou si vypracoval doma sám pro sebe, předvídal okamžitou dvacetiprocentní ztrátu pro akcionáře všech čtyř společností, a to byl teprve začátek. Nejhorší scénář v této studii předvídal po takovém rozsudku jen zákonnou náhradu škody za rakovinu plic ve výši jednoho milionu dolarů ročně po dobu pěti let, kromě jednoho milionu dolarů průměrných soudních výloh a poplatků. V této studii se ani neodvážil odhadnout miliony, které by bylo třeba vydat po dalších verdiktech. Scénář „Posledního soudu“ naznačoval možnost vzniku hromadného soudního případu, do něhož se zařadí všichni, kdo někdy kouřili a mají dojem, že jim to ublížilo na zdraví. Za této situace by byl pravděpodobný i bankrot. A takové závažné snahy by pravděpodobně mohly vést v Kongresu i k tomu, že by výrobu cigaret mohli postavit mimo zákon.

„Máte dost peněz?“ otázal se Vandemeer.

„Myslím, že ano,“ přikývl Fitch a tázal se sám sebe, snad již po sté, jakou částku by mohla mít na mysli jeho drahá Marlee.

„Fond by měl být v dobrém stavu.“

„Také že je.“

Vandemeer žvýkal tenký kousek grilovaného kuřete. „Proč si prostě nevytáhnete devět porotců a nedáte jim každému po milionu babek?“ zeptal se a tiše se zasmál, jako by jen žertoval.

„Věřte, že jsem o tom uvažoval, ale je to příliš riskantní. Ti lidé by šli do vězení.“

„Jen si dělám legraci.“

„My máme své cesty.“

Vandemeer se přestal smát. „My musíme vyhrát, Rankine, rozumíte? Musíme vyhrát. Vražte do toho, kolik je třeba!“

Před týdnem soudce Harkin podle další písemné žádosti Nicholase Eastera trochu změnil způsob oběda a vyhlásil, že oba náhradní porotci smějí jíst pohromadě s ostatními dvanácti. Nicholas dokazoval, že je téměř směšné oddělovat náhradníky při obědě, když všech čtrnáct společně žije, dívá se na filmy, snídá i večeří. Oba náhradníci byli muži, Henry Vu a Shine Royce.

Henry Vu byl jihovietnamský stíhací pilot, který den po pádu Saigonu nouzově přistál se svým letounem na hladinu Čínského moře. Americká záchranná loď ho vytáhla a dopravila do nemocnice v San Francisku. Rok mu trvalo, než propašoval svou ženu a děti přes Laos a Kambodžu do Thajska a konečně do San Franciska, kde žil s rodinou dva roky. V roce 1978 se usadili v Biloxi. Vu si tu koupil člun pro lov garnátů a zaměstnával stále větší počet vietnamských rybářů, kterým se podařilo vyklouznout z vlasti. Jeho nejmladší dcera v minulém roce přednesla za absolventy svého posledního ročníku projev na rozloučenou a zapsala se jako řádná posluchačka na Harvardu. Henry pro lov garnátů koupil již čtvrtý člun.

Službě v porotě se vyhýbat nechtěl. Byl vlastenec jako málokdo, dokonce ještě větší než plukovník.

Nicholas se s ním samozřejmě ihned spřátelil. Rozhodl se, že Henry Vu byl měl sedět mezi vybranými dvanácti porotci a být u toho, až začne rozhodování.

Porota byla otřesena izolací natolik, že pro Cableho hylo jakékoli prodlužování soudního jednání poslední věcí, kterou by si byl přál. Zredukoval seznam svých svědků na pět a plánoval pro jejich svědecké výpovědi nejvýše čtyři dny.

Nastala nejhorší denní doba pro přímý výslech první hodina po obědě. A Jankle právě zasedl do křesla na stanovišti pro svědka, aby shrnul svou svědeckou výpověď.

„Co dělá vaše společnost v boji proti kouření nedospělců?“ zeptal se ho Cable. A Jankle mlel celou hodinu. Milion sem pro nápravné snahy, milion tam na plakátovou kampaň. Jedenáct milionů dolarů jen za poslední rok.

V tuto chvíli to vypadalo, že Jankle tabák téměř nenávidí.

Ve tři hodiny, po velmi dlouhé kávové přestávce, vypálil na Jankleho první ránu Wendall Rohr. Začal jedovatou otázkou a špatné věci se začaly měnit v horší.

„Je pravda, pane Jankle, že vaše společnost věnuje stovky milionů na přesvědčování lidí, aby kouřili, ale když z vašich cigaret onemocní, nechce dát ani šesták, aby jim pomohla?“

„To je otázka?“

„Samozřejmě, že ano. Odpovězte na ni.“

„Ne, není to pravda.“

„Dobře. Kdy naposled zaplatil Pynex alespoň šesták na léčebné výlohy některého z vašich kuřáků?“

Jankle se zamračil a něco zamumlal.

„Promiňte, pane Jankle, nerozuměl jsem vám. Otázka zní, kdy naposled…“

„Slyšel jsem otázku.“

„Tak na ni odpovězte. Stačí uvést jen příklad, kdy Pynex nabídl pomoc při úhradě léčebných výloh někomu, kdo kouřil vaše výrobky.“

„Nevzpomínám si.“

„Vaše společnost tedy odmítá za své výrobky ručit?“

„My tedy určitě ne.“

„Dobrá. Dáte porotě jen jediný příklad, že Pynex ručí za své cigarety?“

„Naše výrobky nejsou návykové.“

„Nevyvolávají tedy onemocnění a smrt?“ otázal se nevěřícně Rohr a divoce zamával ve vzduchu rukama.

„Ne. Nevyvolávají.“

„Dovolte tedy, abychom šli rovnou k věci. Tvrdíte porotě, že vaše cigarety nepůsobí onemocnění a smrt?“

„Jen když se jich zneužívá.“

Když vyslovil výraz „zneužívá“, Rohr se znechuceně zasmál.

„Předpokládáte, že vaše cigarety je třeba zapalovat určitým typem zapalovače?“

„Samozřejmě.“

„A předpokládá se, že kouř z tabáku a papíru se nasává z opačného konce, než je ten zapálený?“

„Ano.“

„A předpokládá se, že tento kouř vstupuje do úst?“

„Ano.“

„Předpokládá se, že je pak vdechován do dýchacího traktu?“

„To závisí na kuřákově volbě.“

„Vy vdechujete, pane Jankle?“

„Ano.“

„Znáte studie, které prokazují, že devadesát pět procent kuřáků inhaluje?“

„Ano.“

„Můžete tedy přesně potvrdit, že jste si vědom, že budete ten kouř vdechovat.“

„Myslím, že ano.“

„Jste toho názoru, že lidé, kteří kouř vdechují, zároveň vašeho výrobku zneužívají?“

„Ne.“

„Laskavě nám tedy, pane Jankle, řekněte, jak člověk zneužívá cigaret?“

„Tím, že příliš moc kouří.“

„A co je to, příliš moc?“

„Soudím, že to závisí na každém jedinci.“

„Já nemluvím s jednotlivými kuřáky, pane Jankle. Mluvím s vámi, generálním ředitelem Pynexu, jednoho z největších producentů cigaret na světě. A ptám se vás na váš názor, kolik je to příliš moc?“

, „Řekl bych víc než dva balíčky denně.“

„Víc než čtyřicet cigaret denně?“

„Ano.“

„Aha. A z které studie přitom vycházíte?“

„Ze žádné, je to jen můj názor.“

„Pod čtyřicet cigaret denně kouření nezdravé není. Nad čtyřicet znamená, že výrobek je zneužíván. Je to vaše svědecká výpověď?“

„Je to můj názor.“ Jankle se začal potit a upíral oči na Cableho, který měl zlost a díval se jinam. Teorie zneužívání byl nový Jankleho výtvor. Trval na jeho aplikaci.

Rohr se odmlčel a studoval své poznámky. Použil té chvilky na protivníkovo zotavení, protože ještě smrtící ránu vypálit nechtěl. „Popsal byste porotě kroky, které jste jako generální ředitel podnikl pro varování veřejnosti, že kouření více než čtyřiceti cigaret denně je nebezpečné?“

Jankle chtěl rychle odseknout, ale rozmyslel si to. Otevřel pusu, ale uprostřed přemýšlení se zarazil a na dlouhou, trapnou chvíli se odmlčel. Když už se takhle znemožnil, sebral se a řekl: „Myslím, že jste mne popletl.“

Rohr však nebyl ochoten mu to ještě jednou vysvětlovat. „Jsem si tím totiž dokonce jist. Nevím, že bych kdy viděl na kterémkoli z vašich výrobků varování, že kouřit víc než dva balíčky znamená zneužívání a nebezpečí. Proč ne?“

„Nepožadovalo se to po nás.“

„Kdo to měl požadovat?“

„Vláda.“

„Jestliže vás tedy vláda nepřiměje, abyste varovali lidi, že vaše výrobky mohou být zneužity, pak vy to dobrovolně jistě neuděláte, že ne?“

„Postupujeme podle zákona.“

„Požadoval zákon po Pynexu, aby minulého roku vydal čtyři sta milionů dolarů na reklamu?“

„Ne.“

„Ale vy jste to udělali, že ano?“

„Tak nějak to bylo.“

„A kdybyste chtěli varovat kuřáky o možném nebezpečí, mohli byste to jistě udělat, či nikoli?“

„Domnívám se, že ano.“

Rohr byl najednou samá laskavost a vlídnost. Jankle se zmínil o dvou výrobcích, že jsou potenciálně nebezpečné. Rohr si nemohl dát ujít velké potěšení, aby nepoukázal na rozdíl mezi nimi a cigaretami a neudělal z Jankleho hlupáka.

To nejlepší si šetřil na konec. Během krátké přestávky byly do soudní síně opět přivezeny monitory. Když se porota vrátila, zhasla světla a na obrazovce se objevil Jankle, jak vstává a zvedá ruku, když byl požádán, aby mluvil pravdu a nic než pravdu. Byl to záběr ze slyšení před kongresovým podvýborem. Vedle Jankleho stáli Vandemeer a druzí dva generální ředitelé Velké čtyřky, všichni předvolaní proti své vůli, aby přednesli svědectví před davem politiků. Když před Kongresem prohlašovali, že tu nejde o organizovaný zločin, vypadali jako čtyři bossové mafie. Výslech byl brutální.

Nahrávka byla vydána jen s velkými obtížemi. Jednoho po druhém se dotazovali z očí do očí, zda nikotin je návykový, a každý rozhodně prohlásil, že není.

Jankle předstoupil jako poslední, a když všechno vztekle popřel, všichni v porotě, tak jako v kongresovém podvýboru věděli, že lže.

28

PŘI TÍSŇOVÉ ČTYŘICETIMINUTOVÉ SCHŮZce s Cablem v jeho kanceláři Fitch vyvalil většinu toho, co ho rozčilovalo na způsobu vedení obhajoby případu. Začal u Jankleho a jeho brilantní nové obhajoby tabáku, strategie zneužívání cigaret, ztřeštěného postupu, který je může jedině zahubit. Cable, který si nechtěl dát nadávat, zejména člověkem, který není právník a nadává neustále, několikrát vysvětloval, že prosili Jankleho, aby otázku zneužívání nenastoloval. Jankle však byl původně právník a fandil si, jakým je originálním myslitelem, kterému byla dána možnost zachránit Velkou tabákovou. Jankle však již v tuto dobu byl v letadle na cestě do New Yorku.

A Fitch si myslel, že Cable porotu hezky otrávil. Rohr rozdělil práci v soudní síni svému zlodějskému gangu. Proč Cable nedovolil jinému právníkovi obhajoby, aby kromě Felixe Masona jednal s několika svědky? Bůhví, že jich je tam dost. Byla to jeho prestiž? Řvali jeden na druhého přes stůl.

Článek v Mogulu narušil všem nervovou soustavu a ještě zvýšil už tak velké napětí.

Cable připomínal Fitchovi, že on je právník a že má za sebou třicet dosti významných let v soudní síni. Dokáže lépe vnímat náladu a předivo procesu.

A Fitch připomínal Cablemu, že dohromady s touhle kauzou řídil už devět tabákových procesů, nemluvě o dvou, které zařídil jako zmatečné, a že už určitě viděl mnohem efektivnější soudní advokacii, než jakou předvádí Cable.

Když řvaní a nadávání odumřelo a oba muži naznačili, že by zase spolu mohli jednat, dohodli se, že obhajoba už bude stručná. Cable předpokládal ještě tři dny i s křížovými výslechy, které uskuteční Rohr. Tři dny a dost, prohlásil Fitch.

Když odcházel z pracovny, práskl za sebou dveřmi a na chodbě sehnal Josého. Společně prohučeli kancelářemi, kde bylo ještě velmi živo. Plno právníků i jejich pomocníků jen v košilích se tam cpalo pizzou a spěchající sekretářky se snažily ukončit práci a jít domů za dětmi. Pouhý pohled na arogantního Fitche supícího v plné rychlosti a na bachratého Josého dupajícího za ním přiměl dospělé chlapy přikrčit se a poschovávat po chodbách.

V dodávce José odevzdal Fitchovi svazek faxů, které nestihl předat ve spěchu na cestě do hlavního stanu. První byl záznam o pohybech Marlee po jejich včerejší schůzce na molu. Nic mimořádného.

Další byla rekapitulace událostí v Kansasu. Jednu Claire Clementovou objevili v Topece, kde žila v soukromém sanatoriu. Druhou našli v Des Moines, odkud se skutečně telefonicky ozvala z autobazaru svého manžela. Swanson sděloval, že prověřili mnoho položek, ale na podrobnosti byla zpráva dosti skoupá.

V Kansas City objevili jednoho z Kerrových spolužáků z právnické školy a pokoušejí se dojednat schůzku.

Projížděli právě kolem jídelny s rychlou obsluhou a Fitchovu pozornost upoutala neonová značka piva na čelním okně. Vůně a chuť čerstvě natočeného piva naplnila jeho smysly a Fitch se zatoužil napít. Jen jedno. Jen jedno sladké chlazené pivo ve vysokém džbánku. Jak dlouho to může trvat?

Žádost o zastavení José bleskově splnil. Fitch zavřel oči a pokusil se vymyslet ještě něco jiného. Mohl poslat Josého, aby prostě koupil jedno pivo, jednu chlazenou láhev, a bylo by to. Či nebylo? Po devíti letech střízlivosti si jistě mohl dovolit jedno pivo! A proč by to muselo být jen jedno?

Vždyť má miliony. A zastavil-li José zde, mohl by zastavit i o dva bloky dále. A než eventuálně dojedou do kanceláře, může být dodávka plná prázdných láhví a Fitch je může házet na projíždějící vozy. On nevypadal hezky, když byl opilý.

Ale co! Stačí jedno, jen aby si uklidnil nervy a zapomněl na tenhle mizerný den.

„Jste v pořádku, šéfe?“ zeptal se José.

Fitch něco zabručel a přestal myslet na pivo. Kde je Marlee a proč dnes nezavolala? Proces se chýlí ke konci a k projednání a vyřízení podílu bude třeba nějaký čas.

Myslel na sloupek v Mogulu a toužil po Marlee. Slyšel Jankleho idiotský hlas, vykládající zbrusu novou teorii obhajoby, a toužil po Marlee. Zavřel oči, viděl tváře porotců a toužil po Marlee.

Protože se teď Derrick považoval za velkého hráče, vybral si pro schůzku ve středu večer nové místo. Byl to drsný bar v černé čtvrti v Biloxi, kde Cleve již předtím jednou byl. Derrick si představoval, že bude mít hlavní slovo, uskuteční-li se schůzka na jeho trávníku. Cleve trval na tom, aby se nejprve setkali na parkovišti.

Parkoviště bylo téměř plné. Cleve se opozdil, ale Derrick ho zahlédl, jak se snažil zaparkovat, a vydal se k vozu, k místu pro řidiče.

„Nemyslím, že to byl dobrý nápad,“ poznamenal Cleve, rozhlížel se úzkou škvírou pootevřeného okénka a díval se na tmavou budovu ze škvárobetonových tvárnic a s ocelovými mřížemi na oknech.

„Je to v pořádku,“ namítl Derrick, ačkoli sám měl trochu obavy, ale nechtěl je dát najevo. „Je to bezpečné.“

„Bezpečné? Minulý měsíc se tu třikrát pobodali. Já jsem tu jediný běloch a vy ode mne čekáte, že tam vkročím s pěti tisíci babek v hotovosti a předám vám je. Hádejte, koho podříznou nejdřív? Mne, anebo vás?“

Derrick chápal jeho stanovisko, ale nechtěl je tak rychle uznat. Naklonil se blíž k okénku a náhle přece jen víc vystrašen se rozhlédl po parkovišti.

„Povídám, jdeme dovnitř,“ rozhodl s rutinou tuhého chlápka.

„Na to zapomeňte!“ odsekl Cleve. „Chcete-li prachy, najděte si mne v jídelně Waffle House na Devadesáté!“ Nastartoval motor a zavřel okénko. Derrick ho pozoroval, jak odjel s pěti tisíci dolarů v hotovosti někam mimo jeho dosah. Pak se rozběhl k svému vozu.

U pultu pojídali palačinky a připíjeli kávu. Konverzace vázla, protože kuchař smažil párky s vejci necelé tři metry od nich a zřejmě se snažil, aby mu neušlo ani slovo.

Derrick byl nervózní a chvěly se mu ruce. Vyšetřovatelé předávali výplaty v hotovosti denně. Pro Cleveho měla celá záležitost jen malý význam.

„No, já si myslím, že možná těch deset táců není dost, víte, co míním?“ zašeptal konečně Derrick a začal postupovat podle linie, kterou si nacvičoval většinu odpoledne.

„Myslel jsem, že jsme se dohodli,“ poznamenal Cleve bez pohnutí, jen žvýkal palačinky.

„Já si však myslím, že se mne pokoušíte ždímat.“

„Je to váš způsob vyjednávání?“

„Vy jste nenabídl dost, vy chlape! Přemýšlel jsem

0 tom a také jsem byl dnes ráno v soudní síni a pozoroval kousek procesu. Teď už vím, oč jde. A také jsem si to spočítal.“

„Opravdu?“

„Jo. A vy, chlapi, nehrajete férové.“

„Včera večer, když jsme se dohodli na deseti, žádné stížnosti nebyly.“

„Teď je to jinak. Včera večer jste mne zaskočil.“

Cleve si utřel ústa papírovým ubrouskem a čekal na kuchaře, který obsluhoval na druhém konci pultu. „Tak co chcete?“

„O hodně víc.“

„My nemáme čas na hraní. Řekněte mi, kolik chcete.“

Derrick polkl a ohlédl se přes rameno. Zašeptal: „Padesát tisíc a procenta z rozsudku.“

„Co za procenta?“

„Domnívám se, že férových by bylo deset procent.“

„Ach, vy se domníváte?“ Cleve odstrčil ubrousek na talíř. „Vy jste ztratil rozum.“ řekl. „Dohodli jsme se na deseti. Tak je to! Kdyby to bylo víc, přistihnou nás.“

A Cleve rychle odešel. Derrick prohledal obě kapsy a našel jen pár mincí. Kuchař najednou postával poblíž a pozoroval zoufalé hledání peněz. „Myslel jsem, že to zaplatí on,“ stěžoval si Derrick a prohledal

1 kapsičku u košile.

„Kolik máte?“ zeptal se kuchař a vytáhl pětidolarovku zasunutou pod Clevovým talířem.

„Osmdesát centů.“

„To stačí.“

Derrick letěl na parkoviště, kde chytil Cleveho, čekajícího se zapnutým motorem a staženými okny. Naklonil se k němu: „Požádám-li druhou stranu, zaplatí víc.“

„Tak to běžte zkusit. Zítra za nimi zajděte a řekněte jim, že chcete padesát tisíc babek za jeden hlas.“

„A deset procent.“

„Vy jste pitomec, synku,“ Cleve pomalu vypnul zapalování, vystoupil z vozu a zapálil si cigaretu. „Vy tomu vůbec nerozumíte. Verdikt pro obhajobu znamená, že peníze nezmění majitele. Nula pro žalobce znamená nulu pro obhajobu. To znamená žádná procenta pro nikoho. Žalobcovi právníci dostanou čtyřicet procent z nuly. Dává to smysl?“

„Jo,“ protáhl Derrick pomalu, ačkoli dosud byl zjevně zmaten.

„Podívejte, to, co vám nabízím, je něco nezákonného jako hrom! Nebuďte nenažraný. Budete-li, chytí vás.“

„Deset tisíc se zdá být málo pro něco tak velkého.“

„Ne, nedívejte se na to tak. Myslete na to takhle. Ona nemá právo na nic, ano? Nula. Plní svou občanskou povinnost a za to, že je dobrá občanka, dostává od okrsku patnáct babek denně. Těch deset tisíc je úplatek, malý špinavý dar, na nějž je třeba zapomenout hned, jak je vyplacen.“

„Když jí však nabídnete procenta, bude motivována pracovat v soudní síni tvrději.“

Cleve si zdlouha potáhl, pomalu vydechl a zavrtěl hlavou. „Vy prostě tomu stále nerozumíte. Dojde-li k rozsudku pro žalobce, bude roky trvat, než prachy změní majitele. Podívejte, Derricku, příliš to komplikujete. Seberte prachy, promluvte s Angelou a pomozte nám z toho.“

„Pětadvacet tisíc.“

Další dlouhý šluk a pak dopadla cigareta na asfalt, kde ji Cleve rozdrtil botou. „Musím o tom promluvit se šéfem.“

„Pětadvacet tisíc za hlas.“

„Za hlas?“

„Jo. Angela může dodat víc než jeden.“

„Koho?“

„To nepovím.“

„Promluvím se šéfem.“

Henry Vu četl v pokoji číslo 54 dopisy od své dcery na Harvardu, zatímco jeho žena Qui studovala nové pojišťovací směrnice pro jejich rybářskou flotilu. Protože Nicholas se dole v hale díval na film, pokoj číslo 48 byl prázdný. Ve čtyřiačtyřicítce se Lonnie se svou ženou muchlali pod pokrývkami, poprvé téměř po měsíci. Měli naspěch, protože její sestra jí hlídala děti. V pokoji číslo 58 se paní Grimesová dívala na situační komedii, zatímco Herman ládoval povídačky z procesu do počítače. Padesátka byla prázdná, protože pan Herrera byl v Texasu na návštěvě u bratrance. A dvaapadesátka byla také prázdná, poněvadž Jerry popíjel pivo s Nicholasem a čekal, až bude později, aby přes halu proklouzl do pokoje k Pudle. V pokoji číslo 56 Shine Royce, náhradník číslo dvě, pořádal velký pytel rohlíků s máslem, které si vzal z jídelny. Díval se na televizi a děkoval neustále Pánu Bohu za své neuvěřitelné štěstí. Roycemu bylo dvaapadesát, neměl zaměstnání, žil s mladší ženou a šesti dětmi v pronajatém vlečňáku a nedostával patnáct dolarů denně, protože už leta nic nedělal. A teď prostě jen musí sedět a poslouchat proces a okres ho za to nejen platí, ale i živí. V šestačtyřicítce Phillip Savelle a jeho pákistánská družka pili bylinný čaj a kouřící konvice stála na otevřeném okně.

V pokoji číslo 49, naproti v hale, Sylvia Taylor-Tatumová telefonovala se svým synem. V pětačtyřicítce paní Gladys Cardová hrála žolíky s panem Nelsonem Cardem, s tím s tou prostatou. Rikki Colemanová v jedenapadesátce čekala na Rheu, který vyšel z domu pozdě a možná to nestihl, protože z dětských jeslí nevolal. V pokoji 53 seděla na posteli Loreen Dukeová, pojídala oříškovou čokoládu a poslouchala se závistí do nebes volající, jak ve vedlejším pokoji číslo 55 Angela Weeseová a její přítel lomcují stěnami.

A v sedmačtyřicítce se Hoppy a Millie Dupreeovi milovali jako nikdy předtím. Hoppy dorazil brzy s velkým pytlem čínského jídla a láhví levného sektu, oč se už roky nepokusil. Za normálních okolností by byl alkohol Millie znervózňoval, ale tyhle dny měly k normálu daleko. Usrkla si trochu vína z plastikového pohárku a snědla pěknou porci sladkokyselého vepřového. Pak na ni Hoppy zaútočil.

Když skončili, leželi potmě a tiše si povídali o dětech, o škole, o domácnosti a o všem možném. Ze všech těch zlých zážitků již byla unavená a toužila být opět doma s rodinou. Hoppy jí vykládal, jak je nešťastný, že ji nemá doma, jak jsou děti rozmrzelé a jak je domov rozvrácený. Prostě všem Millie strašně chybí.

Hoppy se oblékl a sedl si k televizi. Millie si našla koupací plášť a nalila si opět trochu sektu.

Hoppy zalovil v kapse kabátu, vytáhl složený kus papíru a opatrně začal: „Tomuhle nebudeš věřit.“

„Co je to?“ zeptala se Millie, vzala papír a rozbalila jej. Byla to kopie Fitchova lžimemoranda vypočítávajícího mnoho hříchů Leona Robilia. Millie si je pomalu přečetla a pak se podezřívavě podívala na svého muže: „Kde jsi k tomu přišel?“

„Včera to přišlo faxem,“ přiznal upřímně Hoppy. Svou odpověď si musel nacvičit, protože nesnesl pomyšlení, že by své Millie lhal. Cítil se jak vyvrhel, ale tam někde venku jsou Nitchman s Napierem a budou prostě čekat.

„Kdo to poslal?“.

„Nevím. Vypadá to, že to přišlo z Washingtonu.“

„Proč jsi to nezahodil?“

„Já nevím. Já…“

„Ty víš, že není správné ukazovat mi takovéhle svinstvo, Hoppy.“ Millie odhodila papír na postel a s rukama v bok přistoupila k manželovi. „Oč se to pokoušíš?“

„Nic. Prostě to přišlo faxem do mé kanceláře, to je vše.“

„To je zvláštní náhoda! Někdo ve Washingtonu náhodou zná číslo tvého faxu, náhodou ví, že tvoje žena je v porotě, náhodou ví, že svědčil Leon Rubilio, a náhodou si myslí, že když ti tohle pošle, ty budeš tak stupidní, že to přineseš sem a budeš se pokoušet mne ovlivňovat. Já chci vědět, co se děje!“

„Nic. Přísahám,“ bránil se Hoppy přiražen ke zdi.

„Proč jsi se tak najednou začal zajímat o proces?“

„Je to fascinující.“

„Je to fascinující už tři týdny a ty jsi se o tom ani nezmínil. Co se děje, Hoppy?“

„Nic. Uklidni se.“

„Já to poznám, když tě něco znepokojuje.“

„Vezmi rozum do hrsti, Millie. Podívej, ty jsi podrážděná, já jsem podrážděný. Tahleta věc nás oba trochu vykolejila. Lituji, že jsem to sem vůbec přinesl.“

Millie dopila víno a sedla si na kraj postele. Hoppy usedl naproti ní. Pan Cristano z ministerstva velmi důrazně navrhoval, aby Millie tohle memorandum dal a aby je ona ukázala všem svým přátelům z poroty. S obavami řekl panu Cristanovi, že asi k tomuhle dojde. A na druhé straně, jakpak se pan Cristano s jistotou dozví, co se s touhle zatracenou věcí stalo?

Jak takhle Hoppy uvažoval, Millie začala plakat. „Já prostě chci jít domů,“ popotahovala. Měla rudé oči a rty se jí chvěly. Hoppy ji objal a pevně ji k sobě přitiskl.

„Mrzí mne to,“ chlácholil ji, ale ona se ještě víc rozplakala.

Hoppymu bylo do pláče také. Přesto, že se milovali, tahle schůzka nebyla k ničemu. Podle pana Cristana proces skončí za pár dní. Bylo bezpodmínečně nutné, aby Millie byla co nejdříve přesvědčena, že jediný možný rozsudek je rozsudek ve prospěch obhajoby. Protože čas, kdy mohli být spolu, byl velmi omezený, Hoppy jí bude nucen říci celou tu hroznou pravdu. Teď ne, dnes večer ne, ale určitě při příští osobní návštěvě.

29

Plukovník svůj denní režim nezměnil.

Jako dobrý voják vstával každé ráno přesně v pět třicet, udělal padesát kliků a dřepů a pak se rychle osprchoval. V šest hodin vešel do jídelny, kde se zatraceně dobře probral u trochy čerstvé kávy a spousty novin. Snědl topinku s džemem bez másla a osvěžený zdravil vcházející a vycházející kolegy srdečným „Dobré jitro“. Oni byli rozespalí a toužili být už zpátky ve svých pokojích, popíjet kávu a v soukromí se dívat na zprávy. Byl to hrozný začátek dne, když člověk musel zdravit plukovníka a reagovat na jeho slovní uzavírací palbu. Čím déle byli izolováni, tím byl před východem slunce čilejší. Většina porotců čekala až do osmi, protože věděli, že plukovník přesně v tuto hodinu vstane od stolu a odejde do pokoje.

Nicholas v úterý ráno v šest padesát plukovníka pozdravil, nalil si šálek kávy a prohodil několik krátkých poznámek o počasí. Opustil prozatímní jídelnu a klidně sešel do prázdné, setmělé haly. Z několika pokojů již tam bylo slyšet televizi. Někdo mluvil do telefonu. Nicholas odemkl svůj pokoj, rychle položil kávu na toaletní stolek, ze zásuvky vytáhl svazek novin a zase z pokoje odešel.

Pomocí klíče, který sebral z přihrádky předního recepčního pultu, odemkl plukovníkův pokoj č. 50 a vešel. Pokoj byl prosycený vůní laciné vody po holení. Boty byly dokonale srovnané u zdi. V přístěnku byly pověšené pečlivě nažehlené šaty. Nicholas poklekl u postele, zvedl okraj pokrývky a vsunul pod postel noviny a časopisy. Byl mezi nimi i včerejší výtisk Mogulu.

Potichu opustil pokoj a vrátil se do svého. Za hodinu zavolal Marlee. Protože předpokládal, že Fitch všechny její hovory odposlouchává, stručně požádal: „Darlene, prosím.“ Na to ona odpověděla: „Špatné číslo.“ Oba zavěsili. Pět minut počkal a vyťukal číslo mobilního telefonu, který Marlee měla schovaný v přístěnku. Měli téměř jistotu, že Fitch odposlouchává a nahrává hovory i v jejím bytě.

„Dodávka provedena,“ oznámil.

Za třicet minut Marlee odešla z bytu a vyhledala veřejný telefon u obchodu s pečivem. Zavolala Fitche s vědomím, že její hovor bude sledován.

„Dobré jitro, Marlee,“ ozval se Fitch.

„Hej, Fitchi! Podívejte, já ráda telefonuji, ale vím, že to všechno nahráváte.“

„Ne, nenahrávám. Přísahám.“

„Dobrá. Na rohu Čtrnáctého a Pobřežního bulváru je Kroger, pět minut od vaší kanceláře. Jsou tam u předního vchodu tři veřejné telefony. Jděte k tomu prostřednímu. Za sedm minut vás zavolám. Pospěšte si, Fitchi!“ Zavěsila.

„Zatraceně!“ zavřeštěl, odhodil sluchátko a vrhl se ke dveřím. Zařval na Josého, společně vyrazili zadními dveřmi a skočili do dodávky.

Podle očekávání veřejný telefon už zvonil, když k němu Fitch přiběhl.

„Hej, Fitchi. Podívejte, Herrera, číslo sedm, začíná jít Nickovi opravdu na nervy. Myslím, že ho dnes ztratíme.“

„Cože?“

„Slyšel jste.“

„Nedělejte to, Marlee!“

„Ten chlap je skutečný vřed. Už ho všichni mají dost.“

„On je ale na naší straně!“

„Ach, Fitchi, až bude po všem, na naší straně budou všichni. Ostatně, buďte tu v devět kvůli suspendování.“

„Ne, poslyšte, Herrera je životně důležitý pro…“ Fitch se sám uprostřed věty zarazil, protože uslyšel cvaknutí na jejím konci drátu. Linka oněměla. Popadl sluchátko a začal s ním škubat, jako by ho chtěl vytrhnout z přístroje a hodit na parkoviště. Pak ho to přešlo a bez nadávání a řvaní kráčel zpátky k dodávce a nařídil Josému, aby jel do kanceláře.

Pro ni všechno. Na ničem jiném nezáleží.

Soudce Harkin žil v Gulfportu, třicet minut od soudní budovy. Ze zjevných důvodů jeho telefonní číslo nebylo v místním seznamu uvedeno. Kdo by měl zapotřebí, aby ho v kteroukoli noční hodinu volali trestanci z věznice.

Právě když políbil svou ženu a dopíjel šálek kávy na cestu, zazvonil v jejich kuchyni telefon a paní Harkinová jej vzala. „To je pro tebe, drahý,“ řekla a předala sluchátko Jeho Ctihodnosti. Harkin odložil kávu a kufřík se spisy a podíval se na hodinky.

„Haló,“ ozval se.

„Soudce, omlouvám se, že vás takhle obtěžuji doma,“ začal téměř šeptem nervózní hlas. „Tady je Nicholas Easter. Chcete-li ihned zavěsím. Udělám to.“

„Ještě ne. Co se děje?“

„Jsme dosud v motelu, připravujeme se k odjezdu a já, dobrá, si myslím, že bych vám dnes ráno měl říci důležitou věc hned pro první řízení.“

„Co je to, Nicholasi?“

„Nerad vás volám, ale bojím se, že by některý z porotců mohl pojmout podezření, pokud jde o naše vzkazy a pohovory ve vašich pracovnách.“

„Asi máte pravdu.“

„Proto jsem si řekl, že vám zavolám. Takhle nebudou vědět, že jsme spolu mluvili.“

„Tak do toho. Budu-li si myslet, že by náš rozhovor měl skončit, pak to udělám.“ Harkin se chtěl zeptat, jak izolovaný porotce mohl získat jeho utajené telefonní číslo, ale rozhodl se počkat.

„Týká se to Herrery. Myslím si, že asi čte nějaký škvár, který není na schváleném seznamu.“

„Co například?“

„Například Mogul. Dnes ráno jsem přišel do jídelny a on už tam byl, docela sám, a snažil se přede mnou ukrýt výtisk Mogulu. Není to nějaký podnikatelský časopis?“

„Ano, je.“ Harkin včerejší Barkerův článek četl. Mluví-li Easter pravdu, a proč by měl o tom pochybovat, pak musí Herreru ihned poslat domů. Ctění jakéhokoli neschváleného materiálu je důvodem pro odvolání. Možná jde i o urážku soudu. Čtení včerejšího Mogulu kterýmkoli porotcem hraničí s důvody pro zmatečný proces. „Myslíte si, že o tom ještě s někým diskutoval?“

„Pochybuji. Jak jsem řekl, snažil se to přede mnou schovat. A to právě vzbudilo moje podezření. Nemyslím, že by byl o tom s někým mluvil, ale budu pozorně poslouchat.“

„Udělejte to. Já si pana Herreru ráno hned v první věci zavolám a vyslechnu ho. Pravděpodobně prohledáme jeho pokoj.“

„Prosím, neříkejte mu, že jsem ho shodil. Cítím se pod psa, že to dělám.“

„To je v pořádku.“

„Kdyby se některý jiný porotce dověděl jen slůvko o tom, o čem jsme mluvili, měl bych po důvěře.“

„Nebojte se.“

„Jsem prostě nervózní, pane soudce. Všichni jsme unavení a nejraději bychom už byli doma.“

„Už je téměř po všem, Nicholasi. Tlačím právníky tak tvrdě, jak jen mohu.“

„Já vím. Omlouvám se, soudce. Prosím, jen zajistěte, aby nikdo nevěděl, že tu hraji špicla. Ani se mi nechce věřit, že to dělám.“

„Děláte správnou věc, Nicholasi. A já vám za to děkuji. Za pár minut vás uvidím.“

Harkin políbil ženu podruhé, tentokrát mnohem rychleji, a opustil dům. Z vozu zavolal telefonem šerifa a požádal ho, aby šel do motelu a počkal tam. Pak zavolal Lou Dellové, že musí po cestě k soudu ještě něco naléhavého zařídit, a zeptal se jí, zda se v motelu prodává Mogul. Ne, neprodává. Zavolal soudnímu koncipientovi, aby uvědomil Rohra a Cableho a zajistil, aby na něho čekali v jeho pracovně, až přijede. Poslouchal státní rozhlas a přemýšlel, jak pro všechno na světě mohl izolovaný porotce získat výtisk finančního časopisu, který na ulicích v Biloxi není normálně k dostání.

Když soudce Harkin vešel do svých pracoven a zavřel za sebou dveře, Cable, Rohr a soudní koncipient tam již čekali. Svlékl si kabát, usedl a shrnul obvinění proti Herrerovi. Svůj zdroj neuvedl. Cableho to znepokojilo, protože Herreru všichni hodnotili jako spolehlivého porotce obhajoby. Rohr byl zmaten, protože ztratili dalšího porotce a k prohlášení procesu za zmatečný nebylo příliš daleko.

Oba právníci posmutněli, ale soudce Harkin okřál. Poslal koncipienta do porotní místnosti pro pana Herreru. Plukovník právě popíjel svůj bůhví kolikátý pohárek bezkofeinové kávy a bavil se s Hermanem nad jeho brailleovým počítačem. Když Lou zavolala jeho jméno, Frank se důležitě rozhlédl po místnosti a vyšel na chodbu. Následoval strážného Willise tmavými chodbami za soudní síní. Zastavili se u bočních dveří a Willis zdvořile zaklepal, než vstoupili.

Soudce a oba právníci plukovníka zdvořile pozdravili a ukázali mu v malé místnosti na křeslo, přistavené těsně k jinému, na němž už seděl soudní zpravodaj se stenografickým přístrojem.

Soudce Harkin vysvětlil, že má pár otázek, které budou vyžadovat odpovědi pod přísahou. Právníci náhle vytáhli žluté zápisníky a začali psát. Herreru hned zachvátil pocit, že se dopustil nějakého zločinu.

„Četl jste nějaké materiály, které jsem výslovně nepovolil?“ zeptal se soudce Harkin.

Právníci se zadívali na Herreru a nastala pauza. Soudní koncipient, zpravodaj i soudce byli připraveni vrhnout se na jeho odpověď. Willis u dveří neklímal a dával mimořádně pozor.

„Ne, nejsem si toho vědom,“ odpověděl po pravdě plukovník.

„Zejména, četl jste obchodní týdeník zvaný Mogul

„Od té doby, co jsem v izolaci, nikoli.“

„A normálně Mogul čtete?“

„Tak jednou, možná dvakrát do měsíce.“

„Máte ve svém motelovém pokoji nějaké materiály na čtení, které jsem nepovolil?“

„Nevím o tom.“

„Svolíte, abychom váš pokoj prohledali?“

Frank se zrudlými tvářemi trhl rameny. „Co to říkáte?“ domáhal se.

„Mám důvod domnívat se, že jste četl nepovolené materiály a že takové materiály se objevily v hotelu. Myslím, že rychlé prohledání vašeho pokoje by mohlo záležitost vyřešit.“

„Vy zpochybňujete mou bezúhonnost,“ vykřikl dotčeně a rozzlobeně Herrera. Bezúhonnost byla pro něho životně důležitá. Pohled na ostatní tváře mu však prozradil, že všichni jsou přesvědčeni, že se provinil nějakým hnusným činem.

„Ne, pane Herrero. Prostě věřím, že prohlídka nám dovolí pokračovat v tomto procesu.“

Ostatně byl to jen motelový pokoj, nikoli vlastní domov, kde jsou ukryty různé soukromé věci. A mimoto Frank zatraceně dobře ví, že v jeho pokoji není nic, co by mu mohlo být dáváno za vinu. Se zaťatými zuby procedil: „Tak si to prohledejte.“

„Děkuji vám.“

Willis odvedl Franka do chodby před pracovnami a soudce Harkin zavolal do motelu šerifovi. Ředitel otevřel dveře do pokoje číslo 50. Šerif a dva strážníci provedli podrobnou prohlídku přístěnku, zásuvek a koupelny. Pod postelí našli svazek výtisků Wall Street Journal a časopisu Forbes a také výtisk včerejšího Mogulu. Šerif zavolal soudci Harkinovi a hlásil mu, co našli. Dostal příkaz, aby nepovolené tituly ihned přivezl do Harkinovy pracovny.

Bylo devět patnáct, ale porota nebyla. Fitch seděl ztuhle na zadní lavici, přes okraj novin upíral oči na dveře vedle porotního boxu a zatraceně dobře věděl, že až se konečně otevřou, nebude tam porotce číslo sedm, Herrera, ale nejspíš Henry Vu. Vu byl z hlediska obhajoby mírně přijatelný, protože je Asiat a pro Asiaty je typické, že v soudních případech nápravy utrpěných křivd nepolykají chamtivě peníze jiných lidí. Ovšem Vu není Herrera a Fitchovi porotní odborníci mu týdny opakovali, že plukovník je s nimi a že bude při rozhodování platnou silou. Pokud Marlee s Nicholasem Herreru odbouchli z rozmaru, koho to může potkat příště? Pokud to udělali jen proto, aby získali Fitchovu pozornost, pak se jim to zatraceně povedlo.

Soudce a právníci hleděli nevěřícíma očima na noviny a časopisy, hezky narovnané na Harkinově stole. Šerif nadiktoval do protokolu krátkou zprávu, jak a kde ty předměty byly nalezeny, a odešel.

„Pánové, nemám jinou volbu, než pana Herreru uvolnit“ oznámila Jeho Ctihodnost a právníci neřekli nic. Herreru přivedli zpátky do místnosti a usadili ho na stejnou židli.

„Do protokolu,“ nařídil soudce Harkin soudnímu zpravodaji. „Pane Herrero, jaké číslo má váš pokoj v Siesta Inn?“

„Padesát.“

„Tyto předměty byly nalezeny pod postelí v pokoji číslo padesát před několika minutami.“ Harkin mávl rukou k novinám. „Všechny jsou nové, většina vyšla po datu izolace.“

Herrera byl ohromen.

„Všechny jsou samozřejmě nepovolené, některé velmi předpojaté.“

„Nejsou moje,“ protáhl pomalu Herrera a jeho vztek vrcholil.

„Aha.“

„Někdo je tam dal.“

„Kdo by to mohl udělat?“

„Nevím. Možná tatáž osoba, která vám dala tip.“

Velmi dobrý nápad, pomyslel si Harkin, ale ne takový, který bude právě teď řešen. Cable i Rohr se oba dívali na soudce s nevyslovenou otázkou, kdo mu opravdu ten tip dal.

„Nemůžeme obejít fakt, že tyhle věci byly nalezeny ve vašem pokoji, pane Herrero. Nemám proto jiné volby, než vás uvolnit z další služby v porotě.“

Frank se soustředěně zamyslel. Chtěl se zeptat na mnoho věcí. Chtěl se ozvat a říci to Harkinovi do očí, ale náhle si uvědomil, že už je téměř volný. Po čtyřech týdnech procesu a devíti nocích v Siesta Inn bude moci vyjít ze soudní budovy, odejít domů a být už kolem oběda na golfovém hřišti.

„Myslím, že to není správné,“ uzavřel lhostejně. Nechtěl to prosazovat příliš tvrdě.

„Je mi velmi líto. Urážkou soudu se budu zabývat později. Nyní musíme pokračovat v procesu.“

„Cokoli řeknete, Vaše Ctihodnosti,“ přikývl Frank. Večeřet dnes bude u Vrazela, nějakou čerstvou mořskou specialitu s vinným lístkem, a zítra může navštívit svého vnuka.

„Strážný vás doveze zpět do motelu, abyste si mohl sbalit své věci. Upozorňuji vás, že o tom nesmíte s nikým mluvit, zejména s lidmi od tisku. Až do dalších pokynů jste vázán mlčenlivostí. Rozuměl jste tomu?“

„Ano, pane.“

Plukovníka eskortovali zadním schodištěm a zadním východem ze soudní budovy, kde čekal šerif, aby Herreru na jeho rychlé a poslední cestě do Siesta Inn doprovodil.

„Já tímto navrhuji zmatečný proces,“ pravil Cable soudnímu zpravodaji. „Protože tahle porota může být nepatřičně ovlivněna článkem, který se objevil ve včerejším Mogulu.“

„Návrh se zamítá,“ rozhodl soudce Harkin. „Ještě něco?“

Právníci zavrtěli hlavami a vstali.

Jedenáct porotců a dva náhradníci zaujali svá místa několik minut po desáté a soudní síň mlčky přihlížela. Frankovo sedadlo v druhé řadě, úplně vlevo, bylo prázdné a každý si toho hned všiml. Soudce Harkin je s vážnou tváří pozdravil a rychle přistoupil k věci. V ruce držel včerejší výtisk Mogulu a ptal se, zda jej někdo viděl či četl anebo zda někdo slyšel, co v něm je. Nikdo se dobrovolně nehlásil.

Pak oznámil: „Z důvodů, které byly objasněny v komorách a zaznamenány, porotce číslo sedm, Frank Herrera, byl odvolán a nahradí ho nyní další náhradník, pan Henry Vu.“ V tu chvíli Willis něco řekl Henrýmu, který vstal ze své skládací židle, udělal čtyři kroky k sedadlu číslo sedm a stal se oficiálním členem poroty. Opustil tak Shineho Royce, který zůstal jediným náhradníkem.

Soudce Harkin, v zoufalé snaze pohnout s jednáním a odvrátit pozornost od své poroty, oslovil obhajobu: „Pane Cable, zavolejte svého dalšího svědka.“ Fitchovi poklesly noviny k hrudi a jeho dolní čelist poklesla rovněž. Hleděl znepokojeně na nové složení. Byl vylekán, že Herrera odešel, a byl otřesen, že Marlee, jeho děvče, mávla kouzelným proutkem a provedla přesně to, co slíbila. Fitch si nemohl pomoci, ale zahleděl se upřeně na Eastera, který to musel vycítit, protože se lehce obrátil, zachytil Fitchův pohled a jejich oči se setkaly. Pět šest sekund, pro Fitche celou věčnost, na sebe hleděli ze vzdálenosti tří metrů. Easterova tvář byla spokojená a hrdá, jako by mu chtěla říci: „To koukáte, co jsem dokázal udělat. Zapůsobilo to na vás?“ Fitchova tvář zase říkala: „Ano. A teď, co chcete?“

Do předběžného jednání před procesem Cable zařadil seznam dvaadvaceti možných svědků. V podstatě všichni měli někde u svých jmen doktorský titul a všichni měli solidní pověřovací listiny. Cableho štáb tvořili ostřílení veteráni z jiných cigaretových procesů, sršatí výzkumníci financovaní Velkou tabákovou, a nesčetní mluvkové, zformovaní k protiútoku na to, co porota právě slyšela.

Všech dvaadvacet prověřil Rohr se svou skupinou v uplynulých dvou letech. Nemělo by tedy dojít k žádným překvapením.

Všichni se shodovali v názoru, že nejtěžší nálože žalující strany položil Leon Rubilio svým prohlášením, že průmysl se zaměřuje na děti. Cable si proto myslel, že bude nejlíp napadnout nejdříve jeho tvrzení. Oznámil: „Obhajoba povolává doktorku Denisu McQuadeovou.“

Objevila se v postranních dveřích a zdálo se, že soudní síň, v níž těžce převládali muži středního věku, trochu ztuhla, když pomalu kráčela před soudcovský pult, usmála se na Jeho Ctihodnost, která jí to samozřejmě dolů oplatila, a zaujala své místo ve svědeckém křesle. Dr. McQuadeová byla krásná žena, vysoká, štíhlá, v krátké červené sukiii několik centimetrů nad kolena. Blond vlasy měla pevně stažené dozadu a za hlavou svázané. Při přísaze se příjemně usmívala a když usedla s nohama křížem, soudní síň byla její. Všem připadala příliš mladá a příliš hezká na to, aby ji zatahovali do tak nechutného sporu, jako byl tenhle.

Všech šest mužů v porotě, zejména Jerry Fernandez a náhradník Shine Royce, napjatě pozorovalo, jak si přitáhla mikrofon blíže k ústům. Rudá rtěnka, Dlouhé rudé nehty.

Pokud čekali, že je to nějaká štětka, byli brzy zklamáni. Zvučným hlasem vylíčila své vzdělání, poměry, praxi a téma znaleckého posudku. Byla psycholožka specializovaná na poruchy chování a měla vlastní firmu v Tacomě. Napsala čtyři knihy a publikovala přes tři tucty článků. Když Cable navrhl, aby Dr. McQuadeovou uznali za experta, Wendall Rohr neměl námitek.

Přešla hned k věci. Reklama prolíná naší kulturou. Reklama se zaměřuje zcela přirozeně na skupiny lidí určitého věku nebo třídy, ale dívají se na ni a slyší

O ní mluvit i ti, kteří nepatří k cílové skupině. Tomu nelze předejít. Děti se dívají na tabákové reklamy stejně jako na noviny, časopisy, plakáty a zářící neonová světla na výkladních skříních obchodů se smíšeným zbožím. To však neznamená, že se reklama zaměřuje na děti. Děti i v televizi vidí nabídkovou reklamu na pivo, kterou někdy dělají dokonce jejich favorizovaní sportovní hrdinové. Znamená to snad, že pivovarnické společnosti záměrně chtějí navyknout na pivo i příští generace? Samozřejmě, že ne. Chtějí jen na trhu prodat víc piva. A děti jsou prostě u toho. Neexistuje nic, co by se s tím dalo udělat, jedině omezit či zakázat reklamu všech ofenzivních výrobků cigaret, piva, vína, likérů a třeba

1 kávy, čaje, kondomů a másla. Nabádají reklamy společností lidi s kreditními kartami, aby utráceli víc či šetřili méně? Dr. McQuadeová opakovaně zdůraznila, že ve společnosti, kde je správně hodnocena svoboda slova, se omezování reklamy posuzuje velmi pečlivě.

Reklama na cigarety se od ostatních reklam ničím neliší. Účelem reklamy je prostě zesílit u oslovené osoby přání koupit si propagovaný výrobek a užít jej. Dobré reklamy stimulují přirozený impulz vyrazit a propagovanou věc koupit. Neúčinné reklamy takové reakce nevzbuzují a obvykle brzy zaniknou. Dr. McQuadeová uvedla jako příklad společnost McDonalďs, kterou studovala. Náhodou má zprávu u sebe pro případ, že by si ji snad porota chtěla prohlédnout. Jsou-li dítěti tři roky, může si broukat, pískat nebo zpívat o všem, co mu náhodou připomene McDonaldova rolnička. První cesta dítěte k McDonaldovi je významnou událostí, žádnou náhodou. Společnost utrácí miliardy na to, aby na sebe přitáhla děti dříve, než se to podaří konkurentům. Americké děti konzumují víc tuku a cholesterolu než minulá generace. Jedí víc karbanátků se sýrem v housce, smažených jídel a hodně pizzy a pijí víc sodovek a slazených ovocných nápojů. Máme obvinit firmy McDonalďs a Pizza Hut ze zvrácených Reklamních praktik a že se zaměřují na mládež? Obžalujeme je z toho, že naše děti tloustnou?

Ne, my jako konzumenti vědomě vybíráme jídla, jimiž krmíme své děti. A nikdo nemůže namítnout, že bychom nevybírali to nejlepší.

A jako konzumenti se vědomě rozhodujeme i o kouření. Bombardují nás reklamy na tisíce výrobků a my reagujeme na ty, které zesilují naše chtění a přání.

Každých dvacet minut si přehodila zkřížené nohy a každé zkřížení upřeně pozorovali právníci kolem obou stolů, šestice mužských i většina ženských členů poroty.

Na doktorku McQuadeovou byl příjemný pohled a snadno se jí věřilo. Její svědectví mělo dokonalý smysl a většina porotců s ní souhlasila.

Rohr ji při křížovém výslechu hodinu zdvořile oťukával, ale nijak ostře do ní nezaryl.

30

Podle Napiera a Nitchmana pan Cristano z ministerstva naléhavě požadoval podrobnou zprávu o tom, co se dělo včera večer, když se Hoppy při návštěvě setkal s Millie. „O všem?“ zapýřil se Hoppy. Všichni tři měli hlavy pohromadě nad rozhrkaným stolem v kuřácké jídelně, popíjeli horkou kávu z papírových pohárků a čekali na mastné sendviče s grilovaným sýrem.

„Soukromé hrátky vynechte,“ řekl Napier, ačkoli pochyboval, že by vůbec bylo třeba nějaké soukromé hrátky zamlčovat.

Jen kdybyste věděli, myslel si Hoppy, stále ještě plný hrdosti sám nad sebou. „No, zprávu o Robiliovi jsem Millie ukázal,“ začal, ale nebyl si jist, nakolik jim má říci pravdu.

‚A…?“

no, přečetla si ji.“

„Přečetla, jistě! A co udělala pak?“ zeptal se Napier.

„Jak na to reagovala?“ dodal Nitchman.

Jistě, mohl lhát a vykládat jim, že byla ze zprávy ztuhlá, že věřila každému slovu, které v ní bylo, a že se nemohla dočkat, až ji ukáže svým kolegům v porotě. Přece právě tohle chtěli slyšet. Hoppy však nevěděl, co by měl udělat. Lež by mohla všechno jen zhoršit. „Příliš dobře na to nereagovala,“ přiznal a pak jim pověděl pravdu.

Když přinesli sendviče, Nitchman odešel zavolat panu Cristanovi. Hoppy s Napierem zatím jedli, ale ani se na sebe nepodívali. Hoppy měl pocit, že je úplně zklamal. Určitě už je zase o krok blíže k vězení.

„Kdy se s ní zase uvidíte?“ otázal se Napier.

„Není to jisté. Soudce ještě nic neřekl. Existuje totiž možnost, že by proces mohl skončil před tímto víkendem.“

Nitchman se vrátil a usedl. „Pan Cristano je na cestě,“ oznámil vážně a Hoppymu se sevřel žaludek. „Dorazí dnes pozdě večer a chce se s vámi setkat hned ráno.“

„Jistě.“

„Není příliš nadšen.“

„Ani já ne.“

Rohr strávil hodinu oběda ve své kanceláři zavřený s Clevem. Zabývali se špinavou prací, která je držela při sobě. Většina ostatních právníků také používala náhončích, jako byl Cleve, aby rozdělovali peníze, sháněli případy a prováděli malé temné skutky, jimž se v právnické škole neučilo, ale žádný z nich nebyl zapojen do tak neetické práce. Soudní právníci měli své vyšetřovatele pro sebe.

Rohr měl několik možností. Mohl říci Clevemu, aby Derrickovi Maplesovi sdělil, že prohrál. Mohl mu hotově zaplatit pětadvacet tisíc dolarů a mohl mu slíbit dalších pětadvacet tisíc za každý hlas pro žalobce při konečném verdiktu, za předpokladu, že jich bude nejméně devět. Stálo by to nejvýš dvě stě padesát tisíc dolarů, což byla částka, kterou by byl Rohr ochoten skutečně zaplatit. Jenomže hrozně pochyboval, že by Angela Weeseová mohla zajistit víc než dva hlasy svůj vlastní a možná jeden Loreen Dukeové. Nebyla vůdčí typ. Mohl také vmanipulovat Derricka do jednáni s právníky obhajoby a pak je zkusit přichytit spolu v pelechu. To by ovšem mohlo skončit tím, že by se Angela od žalující strany odvrátila, což zase Rohr nechtěl.

Rohr mohl také Cleveho vybavit štěnicí, zaznamenat Derrickovy usvědčující výroky a kdyby pak na Angelu nenaléhal, pohrozit mu trestním stíháním. To však bylo riskantní, protože celý úplatkový komplot se vylíhl právě v Rohrově vlastní kanceláři.

Každou variantu scénáře si dali spolehlivě posoudít lidmi, kteří již něco takového dělali dříve. A nakonec vznikl hybrid.

„To je ono, co uděláme,“ rozhodl Rohr. „Dáme mu teď patnáct tisíc, dalších deset mu slíbíme po rozsudku a zároveň si ho nahrajeme. Podepíšeme několik stvrzenek, které ho navnadí na pozdější dobu. Slíbíme mu dvacet pět tisíc za další hlasy a až budeme mít svůj rozsudek, zkrouhneme ho, bude-li žádat zbytek. Budeme ho mít na pásce a bude-li dělat kravál, pohrozíme mu, že zavoláme FBI.“

„To se mi líbí,“ přikývl Cleve. „On dostane své peníze, my svůj rozsudek a jeho zkrouhneme. Podle mě je to spravedlivé.“

„Vezměte si štěnici a vyzvedněte peníze! Dnes odpoledne se to musí udělat.“

Derrick však měl jiné plány. Setkali se v hale Resort Casina, v temném baru plném smutných lidí, kteří prohráli a zapíjeli své prohry levnými nápoji, zatímco venku jasně svítilo slunce a teplota se šplhala k jedenadvaceti stupňům.

Derrick nebyl pro nějaké čachry až po rozsudku. Angeliných pětadvacet tisíc chtěl hotově hned, předem, a zároveň chtěl „zálohu“, jak tomu říkal, pro všechny ostatní porotce. Zálohu na rozsudek. Samozřejmě také v hotovosti, něco poctivého a rozumného, dejme tomu pět tisíc na hlavu. Cleve si to rychle přepočítal, ale udělal to špatně. Derrick počítal s jednomyslným rozsudkem, takže při záloze pět tisíc na hlavu pro jedenáct porotců to dělalo krásných pětapadesát tisíc dolarů. A k tomu ještě Angela, takže Derrick žádal hned teď v hotovosti celkem osmdesát tisíc.

V kanceláři soudního úředníka znal jedno děvče, které se mu podívalo do soudních spisů. „Vy, chlapi, žalujete tabákovou společnost o miliony,“ smál se a každé jeho slovo zaznamenával malý mikrofonek v kapsičce Cleveho košile. „Osmdesát tisíc je kapka v moři.“

„Vy jste blázen!“ vyhrkl Cleve.

„A vy jste podfukáři.“

„V žádném případě nemůžeme zaplatit osmdesát tisíc v hotovosti. Jak už jsem řekl dříve, narostou-li peníze do takové sumy, riskujeme, že budeme přistiženi.“

„Dobrá. Promluvím si s tabákovou společností.“

„Jen to udělejte a já si o tom přečtu v novinách.“

Své sklenky nedopili. Cleve opět rychle odešel, ale Derrick ho tentokrát nesledoval.

V úterý odpoledne pokračovala přehlídka krásy. Cable totiž pozval dalšího svědka, Dr. Myru Sprawling-Goodeovou, černou profesorku a badatelku z Rutgers. Když kráčela ke svědeckému křeslu, všechny hlavy v soudní síni se k ní obrátily a nemravně si ji prohlížely. Byla téměř sto osmdesát pět centimetrů vysoká, štíhlá, okouzlující a dobře oblečená, jako její předchůdkyně. Její hebká, světle hnědá tvář se zářivě usmála na porotu a zejména na Lonnieho Shavera, který úsměv ihned opětoval.

Cable měl při vyhledávání expertů neomezené možnosti, takže si mohl vybrat výrazné a přitažlivé osoby, které by zaujaly normální lidi. Nežli najal doktorku Sprawling-Goodeovou, dvakrát ji nahrál na video a pak ještě jednou při prezentaci v Rohrově kanceláři. Jako všichni jeho svědci i ona se měsíc před procesem dva dny potila v improvizované soudní síni. Když usedla a zkřížila nohy, celá soudní síň si společně zhluboka vzdychla.

Byla profesorkou marketinku, měla dva doktoráty a samosebou i působivá doporučení. Po skončení studií strávila osm let v reklamní agentuře na Madison Avenue. Pak se vrátila na akademii, kde pracovala dosud. Tématem její expertizy byla konzumní reklama. Tento obor přednášela pro postgraduální studenty a věnovala se mu i ve své soustavné badatelské práci. Důvod její přítomnosti u procesu vyšel brzy najevo. Každý cynik totiž mohl klidně prohlásit, že je tu jednak proto, že je krásná, a jednak proto, aby navázala kontakt s Lonniem Shaverem, Loreen Dukeovou a Angelou Weeseovou a vzbudila v nich hrdost nad tím, že i jejich pokrevní příbuzná, Američanka afrického původu, je dokonale vybavena k přednesení znaleckých posudků v tomto veledůležitém procesu.

Její přítomnost byla vlastně Fitchovým dílem. Před šesti lety, po panice v New Jersey, kdy porota odstoupila tři dny před svým rozhodnutím o rozsudku, Fitch prosadil svůj plán vyhledávat atraktivní odbornice především ze slavných univerzit a udělovat jim štědré finanční granty na studium vlivu reklamy cigaret na dospívající mládež. Rozsah projektu byl zhruba určen finančními zdroji a Fitch doufal, že jeho výsledky jednou zužitkuje při soudním procesu.

Doktorka Sprawling-Goodeová o Rankinu Fitchovi v životě neslyšela. Získala grant osmi set tisíc dolarů od Konzumně produkčního institutu, tajemné a do té doby neznámé vědecké instituce v Ottavě, která se zabývala, jak o sobě prohlašovala, studiem marketinkových trendů u tisíců konzumních výrobků. Goodeová věděla o Konzumně produkčním institutu zrovna tak málo, jako Rohr a jeho průzkumníci po dvouletém pátrání. Byla to velmi uzavřená soukromá instituce, do jisté míry chráněná kanadskými zákony a zřejmě založená velkými konzumně produkčními společnostmi, z nichž žádná se oficiálně nezabývala výrobou cigaret.

Výsledky profesorčina výzkumu obsahovala hezky vázaná, pět centimetrů tlustá zpráva, pro jejíž registraci Cable získal povolení a připojil ji ke stohu jiných ukázek jako oficiální titul soudních záznamů. Přesně šlo o ukázku číslo osmdesát čtyři přiloženou k zhruba dvěma tisícům stran již evidovaných dokladů, které měly být při soudním projednávání probrány s porotou.

Po důkladném a působivém přednesu se profesorčiny poznatky zdály být pregnantní a nepřinášely žádná překvapení. Až na jisté jasně definované a konkrétní výjimky se na mládež zaměřují všechny reklamní akce, propagující konzumní výrobky. Auta, zubní pasta, mýdlo, obilné vločky, pivo, nealkoholické nápoje, oblečení, kosmetika u všech těchto produktů se nejintenzivnější reklama zaměřuje na mládež, jako na cílové publikum. Samozřejmě se zobrazují jako výrobky, které si vybírají štíhlí a krásní, čilí a bezstarostní, bohatí a atraktivní mladí lidé. Stejně je tomu u nesčetných dalších výrobků.

Profesorka pak probrala některé detaily a začala s auty. Kdy jste naposledy viděli televizní reklamu na sportovní vozy s padesátiletým chlápkem za volantem nebo malý mikrobus, z jehož oken visí šest dětí a špinavý pes a který řídí obézní hospodyně? Nikdy. Pivo? Vždycky vidíte deset vlasatých chlapů s tvrdě vysunutou bradou, tlustými břichy v perfektních džínách, jak sedí někde v zákoutí a hledí na skvělou sklenici piva. Samozřejmě, že to není skutečnost, ale reklama je velmi působivá.

Jak procházela seznamem výrobků, její svědecká výpověď začala být humorná. Zubní pasta? Viděli jste snad někdy škaredého člověka, který na vás z televizní obrazovky cení ošklivé zuby? Určitě ne. Všichni mají vždy dokonalý chrup. I v reklamě na prostředky proti trudovitosti mají postižení mladí lidé jen jeden či dva pupínky.

Sama se při svém komentáři nemohla ubránit úsměvu, občas se i uchechtla a porota se smála s ní. Její ukázky opakovaně směřovaly k jednomu závisí-li úspěšnost reklamy na mládeži, proč by se to nemělo dovolit i tabákovým společnostem?

Přestala se však usmívat, když ji Cable navedl na záležitost zaměřování reklamy na děti. Ona se svým výzkumným týmem pro toto nařčení neobjevila důkaz, ačkoli prostudovali tisíce tabákových reklamních plakátů z posledních čtyřiceti let. Pečlivě prohlédli, prostudovali a katalogizovali všechny cigaretové reklamy vysílané v televizi. Přitom jen jakoby mimochodem poznamenala, že po zákazu uvádění reklam na cigarety v televizi, kouření dokonce vzrostlo. Strávila téměř dva roky pátráním po důkazech, že se tabákové společnosti zaměřují na děti, protože začala s výzkumným projektem právě u tohoto obvinění. Nebylo však prostě podložené a nebyla to pravda.

Podle jejího názoru jedinou možnou cestou, jak zabránit ovlivňování dětí cigaretovou reklamou, byl zákaz všech reklamních variant na plakátech, letácích a sázenkách, v novinách a časopisech. Je však přesvědčena, že tohle všechno prodej tabákových výrobků nesníží. Kouření v nedospělém věku se to vůbec nedotkne.

. Cable jí děkoval, jako by byla dobrovolnou aktivistkou, ačkoli za svědectví jí bylo již vyplaceno šedesát tisíc a na dalších patnáct byl vystaven šek. Rohr, který byl vším jiným než vyhlášeným džentlmenem, znal dobře ošidnost nějakých útoků na tak hezkou ženu. Zkusil to jinak. Položil hodně otázek týkajících se Konzumně produkčního institutu a osmdesáti tisíc dolarů, které zaplatil za jeho prověření. Ona mu řekla vše, co věděla. Je to akademická instituce, založená pro studium trendů a formulování taktiky. Založil ji soukromý průmysl.

„Také některé tabákové společnosti?“

„Nevím o nich.“

„Má od tabákových společností nějakou podporu?“

„Nejsem si jista.“

Vyptával se jí ještě na společnosti připojené k tabákovým společnostem, mateřské a sesterské společnosti, divize a konglomeráty, ale ona nevěděla nic.

Nic nevěděla, protože to vše Fitch právě tak připravil.

V Claiřině sledování došlo ve čtvrtek ráno k nečekanému obratu. Bývalý přítel jedné z jejích kamarádek přiznal za tisíc dolarů v hotovosti, že jeho bývalá dívka Beverly pracuje nyní jako servírka v Greenwich Village, ale že pomýšlí na vážnou práci v televizních seriálech. Pracovala s Claire u Mulliganů a údajně spolu byly důvěrné přítelkyně. Swanson odletěl do New Yorku, kam dorazil ve čtvrtek pozdě odpoledne, najal si pokoj v malém hotelu v Soho, předem za něj hotově zaplatil a začal telefonovat. Objevil

Beverly v práci v jedné pizzerii a ona ve spěchu odpověděla na jeho telefonický dotaz.

„Je tam Beverly Monková?“ zeptal se Swanson, přičemž napodobil, jak jen nejlépe dovedl, hlas Nicholase Eastera. Ze záznamu slyšel jeho hlas mnohokrát.

„Ano. Kdo volá?“

„Jste Beverly Monková, která kdysi pracovala u Mulliganů v Lawrence?“

Po krátké odmlce se ozvalo: „Ano. Kdo je tam?“

„Tady je Jeff Kerr, Beverly! Už je to tak dávno.“ Swanson s Fitchem hráli na to, že se Claire a Jeff po společném odchodu z Lawrence s Beverly nestýkali.

„Kdo?“ otázala se a Swansonovi se ulevilo.

„Jeff Kerr. Víte, že jsem chodil s Claire. Studoval jsem na právnické škole.“

„Ach ano,“ zaváhala Beverly, jako by se snad pamatovala, a snad nikoli.

„Podívejte. Jsem tu ve městě a uvažuji, zda jste v současné době o Claire něco neslyšela.“

„Nerozumím,“ protáhla Beverly pomalu, jako by se zřejmě snažila spojit si v paměti jméno s tváří a uvědomit si, o koho jde a proč je tady.

„Ach, je to dlouhá historie, ale já jsem se s Claire před šesti měsíci rozešel a teď ji tak trochu hledám.“

„Já jsem s Claire nemluvila už čtyři roky.“

„Aha, rozumím.“

„Podívejte, mám teď opravdu moc práce, snad někdy jindy.“

„Jistě,“ souhlasil Swanson, zavěsil a zavolal Fitchovi. Domluvili se, že by stálo za riziko kontaktovat se s Beverly Monkovou, nabídnout jí peníze a vyptat se na Claire. Jestliže s Marlee již čtyři roky nemluvila, nebylo možné, aby ji teď nějak rychle našla a o kontaktu ji informovala. Swanson ji měl sledovat a počkat do zítřka.

Fitch požádal všechny porotní poradce, aby vyhotovili každý den po skončení soudního jednání jednostránkovou zprávu. Jednu stránku psanou ob řádek přímo a stručně bez zbytečných slov za klíčovými výrazy a vyjadřující zcela jasně konzultantův dojem ze svědků toho dne a z toho, jak jejich svědeckou výpověď přijala porota. Fitch žádal poctivý názor a varoval konzultanty před malováním na růžovo. Vyžadoval spíše pesimismus. Zprávy měly být na jeho stole přesně hodinu po tom, co soudce Harkin denní jednání přeruší.

Středeční zprávy o Jankleho vystoupení byly smíšené až špatné, ale čtvrteční souhrny o Dr. Denise McQuadeové a Dr. Myře Sprawling-Goodeové byly téměř velkolepé. Kromě toho, že projasnily šero soudní síně nacpané znuděnými muži v jednotvárných oblecích, obě ženy na svědeckém stanovišti vystupovaly velmi dobře. Porotci jim věnovali pozornost a zřejmě také věřili tomu, co říkaly. Zvláště muži.

Fitche to však neutěšilo. Ještě nikdy se necítil hůř než v tomto okamžiku procesu. Odchodem Herrery obhajoba ztratila porotce, který s ní nejvíc sympatizoval. V New Yorku finanční tisk náhle prohlásil, že obhajoba je na dně, a otevřeně začal spekulovat o verdiktu ve prospěch žalující strany. Barkerův článek v Mogulu byl nejzávažnější událostí týdne. Jankle byl katastrofou. Luther Vandemeer z Trellca, nejschopnější a nejvlivnější z generálních ředitelů Velké čtyřky, během oběda volal a mluvil velmi drsně. Porota byla izolovaná a čím víc se proces potáhne, tím víc budou porotci nadávat straně, která teď povolává svědky.

Desátá noc izolace proběhla bez incidentů. Neobjevili se žádní svévolní milovníci, nedošlo k nepovoleným výletům do heren ani k spontánnímu jógování v nefalšovaném provedení. Herreru nikdo nepostrádal. V několika minutách se sbalil a odešel. Šerifovi několikrát opakoval, že byl falešně obviněn a přísahal, že za věcí půjde až k samému jádru.

Po večeři začal v jídelně improvizovaný šachový turnaj. Herman měl Brailleovu šachovnici s číslovanými poli a včera večer v jedenácti zápasech nařezal

Jerrymu. Když došlo k dalším výzvám, Hermanova žena přinesla šachovnici z pokoje a v jídelně se shromáždil dav hráčů i diváků. Za necelou hodinu třikrát hrál s Nicholasem, třikrát navíc s Jerrym, třikrát s Henrym Vu, který šachy nikdy nehrál, a také s Willisem. Byl připraven hrát znovu s Jerrym, tentokrát o menší sázku, když do místnosti vešla Loreen Dukeová podívat se po nějakém dezertu. Šachy hrála naposledy jako dítě se svým otcem. Když Hermana v prvním utkání porazila, nikdo slepým člověkem neprojevil ani špetku lítosti. Hráli až do zavírací hodiny.

Phillip Savelle, jako obvykle, zůstal ve svém pokoji. Sem tam promluvil v hotelu při jídle nebo o kávových přestávkách v porotní místnosti, ale nejspokojenější byl, když mohl zabořit nos do své knihy a na všechny zapomenout.

Nicholas se s ním dvakrát pokusil o rozmluvu, ale bez úspěchu. Phillip neměl na povídání trpělivost a nechtěl, aby někdo o něm něco věděl.

Téměř po dvacetiletém lovení garnátů Henry spával jen zřídka ještě po půl páté. V pátek brzy ráno si vzal jako obvykle horký čaj a protože plukovník už byl pryč, seděl sám u stolu a prohlížel si noviny. Brzy se k němu připojil Nicholas. Tak, jak to dělal často, rychle odbyl běžné zdvořilůstky a zeptal se Henryho na jeho dceru na Harvardu. Henry byl na dceru nesmírně hrdý a jeho oči se přímo roztančily, když se rozhovořil o jejích posledních dopisech.

Začali vcházet a odcházet další porotci a rozhovor se stočil na Vietnam a na válku. Nicholas se Henrymu poprvé svěřil, že tam v roce 1972 padl jeho otec. Nebyla to pravda, ale na Henryho tato událost velmi zapůsobila. Když pak osaměli, Nicholas se zeptal: „Tak, a co si myslíte o procesu?“

Henry si dal dlouhý doušek silného tmavého čaje a olízl si rty. „Je to v pořádku, že o tom mluvíme?“

„Jistě. Vždyť jsme tu jen vy a já. Všichni se o tom baví, Henry. Taková už porota je, všichni kromě Hermana.“

„A co o tom soudí ostatní?“

„Myslím, že většina z nás je nezaujatá. Nejdůležitější věcí je, abychom drželi pospolu. Je nesmírně důležité, aby tato porota dospěla k verdiktu, nejlépe jednomyslnému, ale alespoň v poměru devíti ku třem pro tu či onu stranu. Byla by to katastrofa, kdyby porota nebyla schopná dojít k rozhodnutí.“

Henry se znovu napil a zamyslel se. Dokonale rozuměl a dobře mluvil anglicky, byť s přízvukem, ale jako většina laiků, domorodců i přistěhovalců zákonům příliš nerozuměl. „Proč?“ otázal se. Důvěřoval Nicholasovi, jako v podstatě všichni ostatní porotci, protože Nicholas studoval práva a zdálo se, že až k neuvěření rozumí faktům a záležitostem, které pro ostatní byly záhadou.

„Velmi jednoduše. Tohle je matka všech tabákových procesů v Gettysburgu, Iwo Jimě, Armageddonu. Tady se setkaly dvě strany, aby vyložily svou nejtěžší munici. Tady bude ten, kdo zvítězí, i ten, kdo prohraje. Jasně a definitivně. Otázka, zda tabákové společnosti budou přinuceny nést odpovědnost za cigarety, se musí vyřešit právě zde. A vyřešit ji musíme my. My jsme k tomu byli vybráni a na nás je, abychom dospěli k rozhodnutí.“

„Rozumím,“ přikývl Henry, ačkoli byl dosud zmaten.

„Nejhorší věc, kterou bychom udělali, by bylo, kdybychom nedospěli k rozhodnutí, rozštěpili se a způsobili, že proces bude prohlášen za zmatečný.“

„Proč by to bylo tak zlé?“

„Protože by to byl zbabělý odchod od válu. My bychom prostě předali štafetu příští porotě. Pokud nedospějeme k rozhodnutí a odejdeme domů, bude to stát obě strany miliony dolarů, protože se za dva roky musí vrátit a celou věc opakovat. Tentýž soudce, titíž právníci, titíž svědci, všechno bude stejné kromě poroty. My ve skutečnosti řekneme, že nám chybí smysl pro povinnost dospět k rozhodnutí, ale příští porota z Harrison County bude statečnější.“

Henry se trochu naklonil doprava směrem k Nicholasovi. „Co uděláte vy?“ otázal se, právě když vstoupily smějící se Millie Dupreeová a paní Gladys Cardová, které si přišly pro kávu. Chvilku si s chlapci povídaly a pak se odešly dívat na Katie v „Dnešním představení“. Katii prostě milovaly.

„Co uděláte vy?“ zašeptal Henry znovu s očima upřenýma na dveře.

„To právě teď ještě nevím, ale to není důležité. Důležité je, abychom drželi pohromadě. Všichni.“

„Máte pravdu,“ přikývl Henry.

Během procesu si Fitch v době před soudním řízením už zvykl pracovat u svého stolu a dívat se přitom na telefon. Zřídka z něj spustil oči. Věděl, že Marlee zavolá v pátek ráno, ačkoli neměl ani ponětí, s jakým trikem či šokující rošťárnou vyrukuje.

Přesně v osm vstoupil do vnitřního okruhu Konrád prostým oznámením: „To je ona.“

Fitch sáhl po telefonu. „Haló,“ ohlásil se příjemně.

„Hej, Fitchi! Podívejte se, hádejte, kdo teď otravuje Nicholase?“

Potlačil zabručení a pevně zavřel oči. „Nevím.“

„Myslím, že ten chlap dává Nicholasovi opravdu zabrat. Měli bychom ho odprásknout.“

„Koho?“ dožadoval se Fitch.

„Lonnieho Shavera.“

„Ach! Zatraceně! Ne, to nemůžete udělat!“

„Kecy, Fitchi!“

„Nedělejte to, Marlee! Zatraceně!“

Odmlčela se a nechala ho chvilku smažit ve vlastní šťávě. „Vy jste do Lonnieho nějak zamilovaný.“

„Zastavte to, Marlee, ano? Tohle nás k ničemu nepřivede.“ Fitch si byl dobře vědom, jak to zní zoufale, ale již se nedokázal ovládat.

„Nicholas potřebuje mít ve své porotě soulad. To je vše. Z Lonnieho se stal otrava.“

„Nedělejte to, prosím! Promluvme si o tom.“

„Vždyť o tom mluvíme, Fitchi, ale už dlouho nebudeme.“

Fitch zhluboka nabral dech a pak ještě jednou. „Hra už takřka končí, Marlee. Pobavili jste se, takže teď co vlastně chcete?“

„Máte pero?“

„Jistě.“

„Na ulici Fulton Street je dům číslo 120. Bílé cihly, dvě patra, starý barák, rozsekaný na malé kanceláře. Číslo 16, nahoře, patří mně, ještě nejméně měsíc. Není moc hezká, ale mohli bychom se tam sejít.“

„Kdy?“

„Za hodinu. Ale jen my dva. Budu vás pozorovat, až budete přicházet. Uvidím-li některého z vašich chlápků, už s vámi nepromluvím ani slovo.“

„Jistě. Jak chcete.“

„A prohledám vás, nemáte-li štěnici nebo mikrofon!“

„Nic takového nebude!“

31

Každý právník v Cableho týmu obhájců byl přesvědčen, že Rohr se svými vědeckými odborníky vyčerpal příliš mnoho času, vcelku devět celých dnů. U prvních sedmi se však porota alespoň mohla sebrat a jít na noc domů. Teď je nálada úplně jiná. Bylo tedy rozhodnuto vybrat dva jejich nejlepší badatele, dostat je na svědecké místo a co nejrychleji to s nimi skoncovat.

Také se rozhodli, že budou ignorovat záležitost návyku na nikotin, což byla radikální změna v normální obhajobě při tabákových soudních sporech. Cable a jeho parta prostudovali všech šestnáct předchozích procesů. Mluvili s mnoha porotci, kteří tyto případy rozhodovali, a všichni shodně opakovali, že nejslabší část obhajoby přijde ve chvíli, kdy experti začnou přednášet nejrůznější fantastické teorie, že ve skutečnosti nikotin vůbec návykový není. Všichni totiž vědí, že opak je pravdou.

Bylo to jednoduché nesnažit se porotce přesvědčovat.

Rozhodnutí vyžadovalo Fitchovo schválení a Fitch je nabručeně dal.

Prvním svědkem v pátek ráno byl zarostlý chlap s řídkými rezatými vousy a těžkými bifokálními brýlemi. Přehlídka krásy zřejmě skončila. Jmenoval se doktor Gunther a byl přesvědčen, že kouření cigaret ve skutečnosti rakovinu plic vůbec nezpůsobuje. Rakovinu dostane jen deset procent kuřáků a tak tedy co s těmi devadesáti procenty? Nebylo žádným překvapením, že Gunther měl pro své tvrzení stoh příslušných studií a zpráv a nemohl se dočkat, až předstoupí před porotu s trojnožkou a ukazovátkem a do nejničivějších podrobností jí vyloží své nejnovější poznatky.

Gunther nebyl povolán, aby tu cokoli dokazoval. Jeho úkolem bylo prezentovat opačný názor k vývodům Dr. Hilo Kilvana a Dr. Roberta Bronskyho, expertů žalující strany, zakalit tak vodu a vzbudit v myslích porotců vážné pochybnosti, zda kouření je opravdu tak vražedné. Nemohl prokázat, že kouření nevyvolává rakovinu plic, a jen argumentoval, že některé výzkumu ukázaly, že ji absolutně nepůsobí jen kouření. Co deset minut opakoval: „Je zapotřebí další výzkum.“

Protože si Fitch myslel, že by ho Marlee skutečně mohla pozorovat, šel k domu číslo 120 na Fulton Street kolem posledního bloku pěšky. Udělal si příjemnou procházku po stinné stezce, na kterou se pomalu snášelo padající listí. Budova byla ve staré části města, čtyři bloky od Zálivu, v úhledné řadě pečlivě natřených dvoupatrových domů. Ve většině z nich byly zřejmě kanceláře. José dostal příkaz čekat o tři bloky dále.

Neměl šanci mít u sebe malý mikrofon nebo štěnici. Z tohoto zvyku ho Marlee vyléčila při jejich poslední schůzce na přístavním molu. Fitch byl sám, bez odposlouchávacího zařízení, bez mikrofonu, bez štěnice, bez skryté kamery i bez jakéhokoliv agenta bloumajícího poblíž. Měl pocit úplné volnosti. Musel se spoléhat jen na rozum a důvtip, ale výzvu uvítal.

Vylezl po prošlapaných dřevěných schodech, zastavil se před neoznačenými dveřmi její kanceláře, rozhlédl se po ostatních neoznačených dveřích v úzké chodbě a jemně zaklepal. „Kdo je tam?“ ozval se její hlas.

„Rankin Fitch,“ odpověděl polohlasně, jen aby ho slyšela.

Zevnitř zarachotila opotřebovaná zástrčka a objevila se Marlee v šedém tričku s dlouhými rukávy a v modrých džínách, ani se neusmála, ani nepozdravila. Zavřela za Fitchem dveře, zamkla je a odešla za pronajatý rozkládací stůl. Fitch se rozhlédl po kanceláři, malém holubníku bez oken, s jedněmi dveřmi, oloupanou malbou, třemi židlemi a stolem. „Hezké místo, „ poznamenal a zadíval se na hnědé skvrny promočeného stropu.

„Je tu čisto, Fitchi. Nejsou tu mikrofony, aby vás nahrávaly, ani otvory pro kamery či dráty ve zdech. Přezkouším je každé ráno a najdu-li po vás nějakou stopu, vyjdu prostě ven ze dveří a už se nevrátím.“

„Valné mínění o mně nemáte!“

„Takové, jaké si zasloužíte.“

Fitch se znovu zahleděl na strop a pak na podlahu: „Líbí se mi to místo.“

„Svému účelu poslouží.“

„Jaký je to účel?“

Na stole ležel jediný předmět její kabela. Sáhla do ní a vytáhla opět senzorový snímač, zamířila jej na Fitche a přejela po něm od hlavy k patě.

„Ale jděte, Marlee,“ zaprotestoval. „Slíbil jsem přece!“

„Jo, správně. Jste čistý. Posadte se,“ pokynula na jednu ze dvou židlí vedle stolu. Fitch potřásl dosti chatrnou skládací židlí, která nemusela střetnutí s ním vydržet. Usedl, naklonil se a opřel si lokty o stůl, který také nebyl příliš stabilní, takže se vlastně ocitl v choulostivé poloze na obou koncích. „Jsme hotovi bavit se o penězích?“ otázal se s nepříjemným úšklebkem.

„Ano. Je to prostá záležitost, Fitchi, opravdu. Vy mně poukážete hromadu peněz a já slibuji, že vám dodám rozsudek.“

„Myslím, že bychom měli počkat až po rozsudku.“

„Tak hloupá nejsem, víte!“

Skládací stůl byl široký asi metr. Oba se nad ním nakláněli a jejich tváře nebyly daleko od sebe. Fitch často využíval své tloušťky, nepříjemných očí a zlověstné bradky k fyzickému zastrašení lidí kolem sebe, zvláště mladých právníků ve firmách, které si najímal. Byla-li jím zastrašena i Marlee, určitě to na sobě nedala znát. Fitch se jejímu sebejistému chování obdivoval. Dívala se mu bez mrknutí přímo do očí, což byla ta nejtěžší zkouška.

„Pak tu chybí jakákoli záruka,“ zavrčel. „Poroty jsou nepředvídatelné. Můžeme vám dát peníze…“

„Přestaňte s tím, Fitchi. Vy i já víme, že peníze budou vyplaceny před rozsudkem.“

„Kolik?“

„Deset milionů.“

Zachrchlal, jako by spolkl golfový míček, a pak se hlasitě rozkašlal. Zakoulel očima, lokty se mu rozjely a tlustý podbradek sebou zaškubal v naprostém, čirém úžasu. „Vy si musíte dělat psinu,“ podařilo se mu konečně ze sebe chraplavě vypravit a očima zatékal kolem po nějaké sklence vody nebo lahvičce tabletek nebo něčeho jiného, co by mu pomohlo dostat se z tohoto hrozného Šoku.

Ona celé to divadlo zcela klidně a bez mrknutí sledovala a z Fitche nespustila oči. „Deset milionů, Fitchi! To je smlouva. A nezměnitelná!“

Znovu se rozkašlal a tvář mu slabě zrudla. Pak se přece jen soustředil a zauvažoval o odpovědi. Zamyslel se nad miliony, ale věděl, že by bylo pošetilé začít smlouvat, jako by si to jeho klient nemohl dovolit. Ona pravděpodobně měla v rukou poslední čtvrtletní zprávy všech členů Velké čtyřky.

„Kolik máte ve fondu?“ zeptala se a Fitchovy oči se instinktivně zúžily. Pokud věděl, do této chvíle ani nemrkla.

„Cože?“ vyhrkl. O fondu přece nikdo nic neví!

„Ve fondu, Fitchi! Nehrajte to na mne! Vím všechno o vašem malém špinavém fondu. Chci, abyste z fondu telegraficky poukázal deset milionů na bankovní konto v Singapuru.“

„Nemyslím, že bych to mohl udělat.“

„Můžete udělat všechno, co chcete, Fitchi. Přestaňte už hrát divadlo! Domluvme si podíl a pojďme se bavit o další naší práci.“

„A co kdybychom poukázali pět teď a pět po rozsudku?“

„Na to zapomeňte, Fitchi. Deset milionů, a hned! Nechce se mi myslet na to, že bych vás po procesu honila a pokoušela se dostat z vás poslední splátku. Z jistého důvodu si myslím, že jsem už ztratila hodně času.“

„Kdy bychom to měli poukázat?“

„Na tom nezáleží. Prostě jen zařiďte potvrzení dřív, než porota k případu zasedne. Jinak je po dohodě.“

„A co se stane, nedojde-li k dohodě?“

„Jedna ze dvou věcí. Nicholas zařídí bud odstoupení poroty, anebo její rozhodnutí devět ku třem pro žalobce.“

Po této strohé předpovědi se Fitchovi nad obočím objevily dvě vrásky a spojily se v hlubokou rýhu. Fitch nepochyboval o tom, že to Nicholas udělá, protože o tom nepochybovala ani Marlee. Pomalu si protřel oči. Hra skončila. K tomu, co řekla, již nebudou žádné přehnané reakce, ani žádný hraný úžas nad jejími požadavky. Ona to měla všechno v rukou a pod kontrolou.

„Dohodnuto,“ přikývl. „Peníze odešleme podle instrukcí, ale musím vás upozornit, že to může jistou dobu trvat.“

„O telegrafickém poukazování peněz toho vím víc než vy, Fitchi. Přesně vám vysvětlím, jak budu chtít, abyste to udělal. Později.“

„Ano, madam.“

„Takže jsme se dohodli?“

„Ano,“ natáhl přes stůl ruku, ona mu s ní neslaně nemastně potřásla a oba se této absurditě usmáli. Dva profesionální zločinci si potřásají rukama nad smlouvou, kterou žádný soud nemůže napadnout, protože se o ní žádný soud ani nedozví.

Byt Beverly Monkové byl v podkroví pátého patra omšelého skladiště v Greenwich Village. Beverly tam bydlela ještě se čtyřmi dalšími hladovějícími herečkami. Swanson ji sledoval k rohové kavárničce a počkal, až se posadila ke stolu u okna s espresem, kabelou a novinami s inzerovanými nabídkami zaměstnání. Přiblížil se k ní zády k ostatním stolům a otázal se: „Promiňte, jste Beverly Monková?“

Překvapeně k němu vzhlédla: „Ano. A kdo jste vy?“

„Přítel Claire Clementové,“ představil se a rychle sklouzl do křesla naproti ní.

„Sedněte si,“ nabídla mu už zbytečně. „Co si přejete?“ Byla nervózní, ale v kavárně bylo plno lidí. Myslela si, že je v bezpečí. Vypadala celkem hezky.

„Informaci.“

„Vy jste mne včera volal, že ano?“

„Ano, volal. Lhal jsem, řekl jsem vám, že jsem Jeff Kerr. Nejsem.“

„Tak kdo vlastně jste?“

„Jack Swanson. Pracuji pro pár právníků z Washingtonu.“

„Má Claire nějaké potíže?“

„Ne, vůbec žádné.“

„Tak k čemu je všechen ten zmatek?“

Swanson ze sebe vysypal verzi, že Claire je povolána k porotní povinnosti v obrovském procesu a že jeho povinností je prověřit pozadí perspektivních porotců. Tentokrát jde o proces, týkající se kontaminované zavážky v Houstonu, kde jsou v sázce miliardy, takže i prověřování porotců jde do takové hloubky.

Swanson a Fitch hráli na dvě věci. První bylo, že se Beverly ve včerejším telefonu tak těžce rozpomínala na jméno Jeffa Kerra. Druhou bylo její tvrzení, že s Claire nemluvila už čtyři roky. Oba to považovali za skutečnost.

„Za informaci vám zaplatíme,“ nabídl Swanson.

„Kolik?“

„Tisíc dolarů hotově a řeknete mi vše, co o Claire Clementové víte.“ Swanson rychle vytáhl z kapsy kabátu obálku a položil ji na stůl.

„Jste si jist, že nemá žádné potíže?“ zeptala se Beverly a zahleděla se na zlatý poklad před sebou.

„Jsem si jist. Vezměte si peníze. Když jste jí pět či šest let neviděla, proč byste měla mít starosti?“

Dobrá poznámka, pomyslela si Beverly. Shrábla obálku a zastrčila ji to kabely. „Není toho moc, co bych vám řekla.“

„Jak dlouho jste s ní pracovala?“

„Šest měsíců.“

„A jak dlouho ji znáte?“

„Šest měsíců. Pracovala jsem jako servírka u Mulliganů, když tam ona začala. Spřátelily jsme se. Pak jsem odešla z města a odstěhovala se na východ. Když jsem žila v New Jersey, jednou či dvakrát jsem jí volala. Pak jsme prostě jedna na druhou zapomněly.“

„Znala jste Jeffa Kerra?“

„Ne. V té době se s ním nescházela. Později mi o něm vyprávěla, ale to už jsem ve městě nebyla.“

„Měla ještě jiné přátele, muže či ženy?“

„Ale jo, jistě. Ale neptejte se mne na jména. Odešla jsem z Lawrence před pěti, možná šesti lety. A opravdu si je již nepamatuji.“

„A nemůžete jmenovat ani jednoho z jejích přátel?“

Beverly upila trochu espresa a na minutu se zamyslela. Pak odhrkala jména tří lidí, kteří s Claire pracovali. Jeden byl prověřen bez výsledku. Jednoho právě stopovali a jednoho nenašli.

„Kde Claire studovala?“

„Někde na Středozápadě.“

„Neznáte náhodou jméno školy?“

„Myslím, že ne. Claire o své minulosti příliš nemluvila. Měla jsem dojem, že se tam něco zlého přihodilo, ale ona o tom nemluvila. Nevím. Myslela jsem si, že to možná byla nějaká zlá romance, možná dokonce i manželství nebo možná špatná rodina, zkažené dětství či něco takového. Nevím.“

„Mluvila o tom s někým?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Znáte její rodné město?“

„Říkala, že se dost stěhovala. Ale já jsem se jí příliš nevyptávala.“

„Nebyla z oblasti Kansas City?“

„Nevím.“

„Jste si jista, že Claire Clementová bylo její skutečné jméno?“

Beverly se odtáhla a zamračila: „Vy myslíte, že možná ne?“

„Máme důvod si myslet, že se jmenovala jinak, než přišla do Lawrence. Vzpomínáte si snad na nějaké jiné jméno?“

„No to je bomba! Já jsem ji vždy považovala za Claire. Proč by si změnila jméno?“

„To bychom právě rádi věděli.“ Swanson vytáhl z kapsy malý zápisník a studoval své poznámky. Beverly seděla bez pohnutí.

„Chodila jste k ní někdy do bytu?“

„Jednou nebo dvakrát. Uvařily jsme si a dívaly se na televizi. Ona příliš mejdany nepořádala, ale pozvala mne několikrát prostřednictvím svých přátel.“

„Bylo v jejím bytě něco zvláštního?“

„Jo. Byl to velmi hezký, moderní bungalov, dobře zařízený. Bylo zřejmé, že má peníze ještě z jiných zdrojů, než jen od Mulliganů. Tam jsme totiž vydělávaly tři babky na hodinu plus spropitné.“

„Takže měla peníze?“

„Jo. Mnohem víc nežli my. Ale ona byla velmi uzavřená. Claire byla náhodná přítelkyně a zábavná osoba. Nebylo prostě možné příliš se jí vyptávat.“ Swanson ji ještě tlačil k dalším podrobnostem, ale pramen vyschl. Poděkoval jí za pomoc, ona mu poděkovala za peníze. Když odcházel, nabídla mu, že by ještě mohla několika lidem zavolat. Byl to zřejmě pokus o získání dalších peněz. Swanson řekl, že by to bylo prima, ale pak ji varoval, aby neprozradila, proč to dělá.

„Podívejte, já jsem herečka, ano? Pro mě je to hračka.“

Nechal jí svou služební vizitku a dozadu připsal číslo hotelu v Biloxi.

Hoppy si myslel, že pan Cristano je příliš krutý, ale podle záhadných lidí, jimž pan Cristano podléhal, se situace zhoršila. Na ministerstvu se diskutovalo, že by se celý plán měl prostě zastavit a Hoppyho případ předložit hlavní federální porotě.

Nemohl-li Hoppy přesvědčit svou vlastní ženu, jak si mohl někdo myslet, že by, dočerta, mohl ovlivnit celou porotu?

Seděli vzadu v dlouhém černém chrysleru a jeli podél Zálivu do neznáma, ale zhruba ve směru na Mobile. Nitchman řídil a Napier si vezl brokovnici a oba se chovali tak, jako by vůbec nevěděli, jak je Hoppy na zadním sedadle otloukán.

„Kdy ji zase uvidíte?“ zeptal se Cristano.

„Myslím, že dnes večer.“

„Nastal čas, Hoppy, abyste jí řekl pravdu. Řekněte jí, co jste udělal, řekněte jí všechno.“

Hoppymu zvlhly oči a rty se mu chvěly. Díval se oknem a viděl hezké oči své ženy, až jí bude odhalovat svou duši. Proklínal se za svou hloupost. Kdyby měl zbraň, mohl by zastřelit Todda Ringwalda a Jimmyho Hulla Mokeho, ale pravděpodobně by udělal nejlíp, kdyby se zastřelil sám. Možná, že by měl nejprve odrovnat tyhle tři šašky, ale nezávisle na tom, mohl by si vystřelit vlastní mozek.

„Myslím, že bych to měl udělat,“ mumlal si pro sebe.

„Vaše žena se musí stát advokátem, Hoppy. Uvědomujete si to? Millie Dupreeová se musí stát silou v porotní místnosti. Pokud jste ji nepřesvědčil záslu hami, musíte ji teď motivovat hrůzou, že vás uvidí jít na pět let do vězení. Nemáte na vybranou!“

V tomto okamžiku by šel Hoppy raději do vězení, než by vylezl s pravdou ven. Ale takovou možnost neměl. Když ji nepřesvědčí, ona se dozví pravdu a on bude muset jí do basy.

Hoppy začal plakat. Kousal se do rtů, zakryl si oči a pokoušel se zastavit ty zatracené slzy, ale nemohl si pomoci. Když pokojně jeli po dálnici, po mnoho kilometrů bylo slyšet jen jediný zvuk žalostné Stkaní zlomeného člověka.

Jen Nitchman nemohl skrýt slabounký úšklebek.

32

Druhá schůzka u Marlee v kanceláři začala hodinu poté, co skončila ta první. Fitch se dostavil opět pěšky a přinesl si kufřík a velkou konvici kávy. K jeho pobavení mu Marlee prozkoumala kufřík, zda v něm nejsou skryté přístroje.

Když byla hotova, Fitch kufřík zavřel a pustil se do kávy. „Mám otázku,“ oznámil.

„Jakou?“

„Před šesti měsíci jste ani vy, ani Easter v tomto okrsku a pravděpodobně ani v tomto státě nežili. Přišli jste sem sledovat proces?“ Odpověď samozřejmě znal, ale chtěl vědět, kolik toho Marlee připustí, když už teď byli obchodními partnery a pravděpodobně spolupracovali na téže straně.

„Lze to tak říci,“ připustila Marlee. Ona i Nicholas předpokládali, že je Fitch sledoval až do Lawrence, což však vcelku nebylo tak zlé. Musel si přece ověřit jejich schopnost zosnovat takové intriky i zdatnost při jejich realizaci. O spánek ho však připravovala doba, než Marlee přišla do Lawrence.

„Oba užíváte pseudonymů, že ano?“ zeptal se.

„Ne. Používáme svých pravých jmen. A konec otázek k naší minulosti, Fitchi. Na nás nezáleží. Máme málo času a je třeba pracovat, abychom to dodělali.“

„Snad bychom mohli začít tím, jak daleko jste zašli u druhé strany. Kolik toho ví Rohr?“

„Rohr neví nic. Motali jsme se kolem něho a předstírali zájem, ale nikdy jsme se s ním nespojili.“

„Byli byste se s ním domluvili, kdybych byl nechtěl já?“

„Ano. Já v tom jedu kvůli penězům, Fitchi. Nicholas je v té porotě proto, že jsme to tak plánovali. Pracovali jsme pro tento okamžik. Bude to ještě těžká práce, protože všichni hráči jsou zkorumpovaní. I vy jste zkorumpován, vaši klienti, můj partner i já. Zkorumpovaní, ale chytří. Špiníme celý ten systém takovým způsobem, že nemůžeme být sledováni.“

„A co Rohr? Bude podezřívat, prohraje-li. Skutečně bude mít podezření, že jste se s tabákovými společnostmi dohodli.“

„Rohr mne nezná. Nikdy jsme se nesetkali.“

„Ale běžte!“

„Přísahám, Fitchi. Dělala jsem všechno pro to, abyste si myslel, že se s ním setkávám, ale nikdy k ničemu takovému nedošlo. Ale bylo by se to stalo, kdybyste nebyl ochoten jednat.“

„Vy jste ale věděli, že chci.“

„Samozřejmě. Věděli jsme, že máte víc než eminentní zájem koupit si rozsudek.“

Fitch by byl měl tolik otázek! Jak se dověděli o jeho existenci? Jak získali jeho telefonní čísla? Jak zajistili, aby Nicholas byl vybrán do poroty? Jak ho vůbec do poroty dostali? A jak se, dočerta, dověděli o Fondu?

Když už to bylo za nimi a tlak opadl, byl by se vyptával celý den. Byl by si hrozně rád popovídal s Marlee a s Nicholasem při nějaké dlouhé večeři a dostal z nich odpovědi na všechny svoje otázky. Jeho obdiv k nim každým okamžikem rostl.

„Slibte mi, že neodstřelíte Lonnieho Shavera,“ požádal.

„Slíbím vám to, Fitchi, až mi řeknete, proč jste do Lonnieho tak zamilovaný“

„On je na naší straně“

„Jak to víte?“

„Máme své cesty.“

„Podívejte, Fitchi! Máme-li spolupracovat na témž verdiktu, proč k sobě nemůžeme být poctiví?“

„Víte, máte pravdu! Proč jste odpráskli Herreru?“

„Povím vám to. On je osel. Neměl rád Nicholase a Nicholas neměl rád jeho. A kromě toho Henry Vu a Nicholas jsou kámoši, takže jsme o nic nepřišli.“

„Proč jste vyřadili Stellu Hulicovou?“

„Jen proto, abychom ji dostali ze soudní síně. Byla hrozně nepříjemná a všechno kolem sebe rozvracela.“

„Kdo bude další?“

„Nevím. Zbývá nám ještě jeden. Koho bychom měli odrovnat?“

„Jen ne Lonnieho!“

„Tak mi řekněte proč?“

„Mohu pouze říci, že Lonnie byl koupen a předem zaplacen. Jeho zaměstnavatelem je někdo, kdo nám je zavázán.“

„Koho ještě jste koupili a zaplatili předem?“

„Nikoho.“

„Ale jděte, Fitchi! Chcete vyhrát, či ne?“

„Samozřejmě, že chci!“

„Pak jednejte čistě! Já jsem pro vás nejsnazší cesta k rychlému verdiktu.“

„A nejdražší!“

„Přece nečekáte, že budu levná? Co tím získáte, že mi odpíráte informace?“

„A co získám, když vám je dám?“

„To se uvidí. Když mi to povíte, řeknu to Nicholasovi. On má lepší přehled o tom, kde jsou hlasy. Ví, kde je třeba ztrácet čas. Co s Gladys Cardovou?“

„To je pasivní člověk. Nic na ni nemáme. Co si o ní myslí Nicholas?“

„Totéž. A co Angela Weeseová?“

„Ta kouří a je to černoška. U ní si lze hodit mincí. Zřejmě další, kdo se přidá k těm ostatním. Co si myslí Nicholas?“

„Že udělá to, co Loreen Dukeová.“

„A ke komu se přidá Loreen Dukeová?“

„K Nicholasovi.“

„Kolik následovníků už teď má? Kolik členů má ta jeho malá sekta?“

„Především Jerryho. A protože Jerry spí se Sylvií, lze ji připočíst. Přidejte Loreen a máte i Angelu.“

Fitch se zatajeným dechem rychle počítal. „To by bylo pět. A to je všechno?“

„K tomu Henry Vu a máme šest. Šest jich je v banku. Počítejte, Fitchi! Šest a počítejme dál. Co víte o Savellem?“

Fitch se hned podíval do nějakých poznámek, jako by si nebyl jist. Všechno, co si na schůzku přinesl v kufříku, již četl nejméně tucetkrát. „Nic. Je příliš výstřední,“ přiznal smutně, jako kdyby byl udělal řadu mizerných chyb při své snaze najít nějaký způsob, jak ukáznit Savelleho.

„Máte nějakou špínu na Hermana?“

„Ne. Co o něm soudí Nicholas?“

„S Hermanem se ještě bude mluvit, ale není jisté, že se opravdu přidá. Sice si v porotě příliš mnoho přátel nezískal, ale zase není vysloveně neoblíbený. Jeho hlas bude pravděpodobně osamocený.“

„Jak by se dal naklonit?“

„On je jedním z nejhůře čitelných porotců, protože rozhodně dodržuje soudcův příkaz nediskutovat o procesu.“

„Je z nich prostě nejtvrdší.“

„Před ukončením důkazního řízení bude mít Nicholas devět hlasů, možná i víc. Potřebuje jen trochu zapůsobit na některé ze svých přátel.“

„Například na koho?“

„Rikki Colemanovou.“

Fitch se mimoděk napil, ani na pohárek nepohlédl. Postavil jej a přitiskl si ruku na vousy kolem úst. Marlee sledovala každý jeho pohyb. „Ach, něco tam na ni máme.“

„Proč pořád filmujete, Fitchi. Buďto něco máte, nebo ne. Buďto mi to povíte a já to řeknu Nicholasovi, abychom mohli její hlas napíchnout, anebo tu budete sedět, dál tajit své memoáry a doufat, že ona skočí na vaši palubu!“

„Chci jen říci, že je to ošklivé osobní tajemství, které ona žárlivě střeží před svým manželem.“

„A proč vy tohle tajemství střežíte přede mnou, Fitchi?“ vyprskla Marlee vztekle. „Spolupracujeme, či ne?“

„Ano, ale nejsem si jist, zda vám to mám říci právě teď.“

„Bezva, Fitchi! Něco z její minulosti, ano? Nějaké milostné pletky, potrat, pohlavní nemoc?“

„Promyslím si to.“

„Udělejte to, Fitchi. Stále filmujete, já budu tedy také. A co Millie?“

Fitch zatápal, ačkoli navenek zůstal chladný a klidný. Kolik jí toho má říct? Jeho instinkt mu napovídal, aby byl opatrný. Musí se zase sejít zítra i pozítří, aby se mezitím mohl rozhodnout, co všechno jí může říct o Rikki a Millie a možná i o Lonniem. „O Millie nevíme nic,“ prohlásil, podíval se na hodinky a pomyslel na to, že právě v tuto chvíli je Hoppy zavřen ve velkém černém voze se třemi muži z FBI a pravděpodobně.zrovna brečí.

„Určitě, Fitchi?“

Nicholas potkal před týdnem Hoppyho v chodbě motelu právě před svým pokojem, když přicházel za ženou s kyticí a fondánovými pamlsky. Chvilku si s ním povídal. Příštího dne si Nicholas všiml, že Hoppy sedí v soudní síni, nová, hluboce zadumaná tvář, která se náhle, téměř po třech týdnech, začala intenzivně zajímat o proces.

Protože ve hře byl Fitch, Nicholas i Marlee soudili, že každý porotce je možným cílem ovlivňování zvenčí. Nicholas proto každého pečlivě pozoroval. Někdy se potloukal po chodbě, když přicházeli hosté na osobní návštěvu, a někdy tam bloumal i po jejich odchodu. Tajně poslouchal klevetění v porotní místnosti. Při denních procházkách městem po obědě sledoval tři rozhovory najednou. Dělal si poznámky o každé osobě v soudní síni a dokonce měl pro všechny přezdívky a kódová jména.

Tušil, že Fitch prostřednictvím Hoppyho na Millie pracuje.

Oba mu totiž připadali jako milý dobrosrdečný pár a právě takový typ mohl Fitch snadno zaplést do osidel nějakých svých záludných pletich.

„Samozřejmě, že určitě. Na Millie nemám nic.“

„Ale ona jedná divně,“ zalhala Marlee.

Nádherné, pomyslil si Fitch. Napíchnutí Hoppyho funguje.

„Co si myslí Nicholas o Royceovi, posledním náhradníkovi?“

„Bílá spodina. Vůbec není jasný a dá se snadno zmanipulovat. Typ, jemuž bychom mohli šoupnout pět tisíc a bude nám patřit. To je další důvod, proč Nicholas chce odprásknout Savelleho. Dostaneme Royce a s ním to bude snadné.“

Její nenucenost, pokud šlo o úplatky, hřála Fitche u srdce. V předchozích procesech mnohokrát snil o tom, kdyby tak našel strážného anděla, jako je Marlee, malého spasitele s lepkavýma rukama, který by se staral, aby přitáhl porotu na jeho stranu. Tohle bylo téměř neuvěřitelné!

„Kdo ještě by mohl přijmout úplatek?“ otázal se dychtivě.

„Jerry je na dně, má dost dluhů z hazardních her a k tomu choulostivý rozvod na krku. Potřeboval by takových dvacet tisíc. Nicholas se s ním zatím nedohodl, ale dojde k tomu o víkendu.“

„To by mohlo přijít draho,“ zamračil se Fitch ve snaze mluvit vážně.

Marlee se hlasitě zasmála a smála se dál, až se musel nad celou tou komedií rozesmát i Fitch. Právě jí slíbil deset milionů a dostal se do situace, že utratí na obhajobu další dva miliony, a jeho klienti mají v kapse téměř jedenáct miliard.

Uplynula chvíle, během níž se oba vzájemně ignorovali. Nakonec se Marlee podívala na hodinky: „Zapište si to, Fitchi. Je půl čtvrté východního času, peníze už do Singapuru nedojdou. Chci, abyste telegraficky poukázal deset milionů do banky Hanwa na Holandských Antilách a chci, aby se tak stalo okamžitě.

„Banka Hanwa?“

„Ano. Korejská banka. Peníze nepůjdou na můj účet, ale na váš.“

„Já tam nemám účet.“

„Telegraficky si jej otevřte.“ Vytáhla z kabely složené papíry a přisunula je Fitchovi. „Tady jsou formuláře a pokyny.“

Fitch si papíry vzal: „Dnes už je na to moc pozdě. A zítra je sobota.“

„Mlčte, Fitchi. Přečtěte si pokyny. Všechno proběhne dobře, uděláte-li prostě to, co se vám řeklo. Pro vybrané zákazníky má banka Hanwa otevřeno stále. Já chci, aby tam peníze zůstaly přes víkend uloženy.“

„Jak se dozvíte, že tam jsou?“

„Ukážete mi potvrzenou telegrafickou poukázku. Peníze budou krátkodobě deponovány, dokud porota případ nepřevezme, pak opustí Hanwu a přejdou na můj účet. A k tomu dojde v pondělí ráno.“

„A co když porota skončí s případem dříve?“

„Fitchi, ujišťuji vás, že dokud nebudou peníze na mém účtu, verdikt vynesen nebude! To vám slibuji. A pokusíte-li se nás z nějakého důvodu podvést, pak vám mohu také slíbit vynesení krásného rozsudku ve prospěch žalobce. Obrovského rozsudku.“

„Nemluvme o tom.“

„Ne, nemluvme! Tohle všechno bylo pečlivě připraveno, Fitchi. Nenarušujte to. Udělejte, co se vám řeklo. Začněte hned telegrafovat!“

Wendall Rohr dotíral na doktora Gunthera půl druhé hodiny a když skončil, v soudní síni nezůstal jediný klidný nerv. Rohr sám byl pravděpodobně nejklidnějším člověkem, protože jeho vlastní balamucení ho ani trochu neobtěžovalo. Kdekdo však z toho byl otrávený. Byl pátek, téměř už pět hodin a další týden končil. A nastával další víkend plánovaný v Siesta Inn.

Soudce Harkin si o svou porotu dělal starosti. Byli zřejmě znervóznělí a zmatení, unavení ze svého zajetí, sezení a poslouchání řečí, které už je vůbec nezajímaly.

Právníci byli také mrzutí. Nemohli se k svědectvím vyjádřit, jak čekali. Ačkoli nebyli nervózní, jejich vystoupení bylo odvoláno. Dívali se kolem sebe s prázdnýma očima a sami sebe povzbuzovali k bdělosti.

Nicholas však o své kolegy neměl vůbec žádné starosti. Chtěl naopak, aby byli unaveni a na pokraji revolty. Dav potřebuje vůdce.

Během pozdní odpolední přestávky připravil pro soudce Harkina dopis, v němž ho žádal, aby proces pokračoval i v sobotu. Tato záležitost byla prodiskutována při obědě. Debata trvala jen několik minut, protože si ji připravil a měl po ruce odpovědi na všechny dotazy. Proč by měli posedávat kolem motelových pokojů, když by mohli sedět v porotním boxu a pokoušet se tenhle maratón ukončit?

Všech dvanáct řádně připojilo své podpisy pod Nicholasův a Harkin neměl na vybranou. Zasedání soudu v sobotu bylo sice vzácností, ale občas k němu docházelo, zejména u procesů s izolovanou porotou.

Jeho Ctihodnost probrala s Cablem, s čím by se dalo zítra počítat, a Cable důvěryhodně předpověděl, že obhajoba svůj případ skončí. Rohr řekl, že žalobce nebude vyvracet důkazy přednesené odpůrcem. Nedělní zasedání nepřicházelo v úvahu.

Harkin oznámil porotě: „Tento proces se uzavře v pondělí odpoledne. Obhajoba skončí zítra a závěrečné argumenty probereme v pondělí ráno. Předpokládám, že vám bude případ předložen v pondělí v poledne. Lidi, to je vše, co mohu udělat.“

V porotním boxu se náhle objevily úsměvy. Konec byl v dohledu a ten jeden poslední víkend ještě spolu mohou vydržet.

Dále jim Harkin oznámil, že večeře bude na obvyklé pískové duně v Gulfportu a po ní budou následovat čtyřhodinové osobní návštěvy dnes, zítra i v neděli. Pak je s omluvou odeslal do motelu.

Po odjezdu poroty svolal soudce Harkin právníky k dvouhodinové argumentaci kolem tuctu návrhů.

33

Hoppy tentokrát přišel pozdě, bez květin, bez čokolády, bez sektu i bez polibků. Přišel jen se svou zmučenou duší. U dveří vzal Millie za ruku, dovedl ji k posteli, sedl si na okraj a pokusil se něco pronést, ale náhle se zajíkl a zabořil tvář do dlaní.

„Co se děje, Hoppy?“ zeptala se poplašená Millie. Tušila, že uslyší nějaké hrozné vyznání. Hoppy byl zcela vyšinutý. Sedla si k němu, poklepala ho po koleně a poslouchala. Nejprve začal breptat, jak jen byl hloupý. Několikrát opakoval, že Millie nebude ani věřit, co udělal, a zase začal blábolit, jak byl hloupý. Nakonec se Millie tvrdě zeptala: „Co jsi udělal?“

Náhle se rozzlobil sám na sebe, kvůli svému směšnému chování. Zaťal zuby, zkřivil horní ret, zamračil se a začal vyprávět o panu Toddu Ringwaldovi, KLX Realitní skupině, Stillwater Bay a Jimmy Hullu Mokeovi. To byla příprava! Myslel jen na vlastní obchod a neohlížel se na potíže. Poháněla ho myšlenka na vlastní, ubohý malý domek a snaha pomoci novomanželům ke skrovným, ale okouzlujícím začátečním hnízdečkům. Pak vstoupil ten chlápek z Las Vegas, krásně oblečený, s tlustým svazkem stavebních plánů. Když jej na Hoppyho stole rozbalil, vypadalo to jako zlatý důl.

Ach, jak mohl být tak hloupý! Znovu ztratil rozvahu a začal vzlykat.

Když se dostal k okamžiku, kdy do jejich domu přišla FBI, Millie se nedokázala ovládnout. „K nám domů?“

„Ano, ano.“

„Ach, můj bože! A kde byly děti?“

Hoppy jí vylíčil, jak se to stalo, jak se mu podařilo obratně vymanévrovat agenty Napiera a Nitchmana z domu a dostat je dolů do kanceláře, kde ho vyslechli na záznam!

„Bylo to hrozné,“ vyrazil ze sebe.

Millie začala také plakat a Hoppymu se ulevilo. Možná, že mu ani nebude nějak moc nadávat. Ale bylo toho ještě víc. Dostal se k tomu, jak do města přijel pan Cristano a jak se sešli na člunu. Hodně opravdu dobrých lidí ve Washingtonu se zabývalo procesem. Republikáni a všichni kolem. Kriminálka. Dobrá, a uzavřeli dohodu.

Millie najednou přestala plakat, hřbetem ruky si otřela tváře a celá omámená přiznala: „Já si ale nejsem jista, že bych chtěla hlasovat pro tabákovou společnost!“

Hoppy také přestal naříkat. „To je tedy opravdu velkolepé, Millie. Tak, jen mne pošli na pět let pryč, jen abys mohla hlasovat podle svého svědomí! Probuď se, prosím tě!“

Millie na sebe mrkla do zrcadla na stěně nad toaletním stolkem: „Tohle není poctivé!“ Byla jako omráčená.

„Samozřejmě, že to není fér. A bude to fér, až banka vypoví hypotéku na náš dům, protože mne zavřeli? Co bude s dětmi, Millie? Tři jsou v základní a dvě na vysoké škole. Bude to hrozné pokoření, jistě, ale kdo bude ty děti vychovávat?“

Hoppy měl samozřejmě výhodu, protože pro tuhle chvíli prošel mnohahodinovým školením, ale ubohá Millie měla pocit, jako by ji přejel autobus. Nedokázala se dostatečně rychle soustředit, aby mohla klást správné otázky. Za jiných okolností by ji Hoppy měl vlastně politovat.

„Já tomu prostě nemohu uvěřit,“ šeptla.

„Je mi to líto, Millie. Je mi to tak líto. Udělal jsem hroznou věc a není to vůči tobě fér.“ Naklonil se, opřel si lokty o kolena a v úplné bezradnosti sklonil hlavu.

„Nebylo by to fér vůči lidem v tomhle procesu.“ Lidé kolem procesu Hoppyho vůbec nezajímali, ale kousl se do jazyku. „Já vím, drahoušku. Já vím. Jsem úplně hotov!“

Ona mu sáhla po ruce a stiskla ji. Hoppy se chystal k poslední ráně. „Neměl bych ti to říkat, Millie, ale když k nám přišla FBI, myslel jsem, že vezmu zbraň a okamžitě to skončím.“

„Chtěl jsi je zastřelit?“

„Ne, sebe. Prásknout se do hlavy.“

„Ach, Hoppy!“

„Je to pravda. Minulý týden jsem na to myslel mnohokrát. Raději zmáčknout kohoutek, než takhle zneuctít rodinu.“

„Nehloupni,“ začala Millie zase plakat.

Fitch nejprve uvažoval, že telegram zfalšuje, ale po dvou telefonických rozhovorech a dvou faxech se svými padělateli ve Washingtonu dospěl k názoru, že by to nebylo bezpečné. Ona věděla o telegrafických převodech zřejmě vše a on neměl ani ponětí, co ona všechno ví o bance na holandských Antilách. Nejspíše tam někoho má, kdo bude na telegram čekat. Takže proč riskovat?

Po horečném telefonování našel ve Washingtonu bývalého úředníka ministerstva financí, který teď vedl vlastní konzultační firmu. Tento člověk spolehlivě věděl všechno o rychlých převodech peněz. Fitch ho informoval o základních věcech, uzavřel s ním faxem smlouvu a poslal mu kopii pokynů, které mu dala Marlee. Onen muž řekl, že Marlee určitě dobře ví, co dělá, a ujistil Fitche, že jeho peníze budou v bezpečí, alespoň v prvním kole. Nový účet přece bude patřit Fitchovi a ona k němu nebude mít přístup. Marlee ovšem žádala kopii potvrzení převodu. Muž tedy varoval Fitche, aby jí neukazoval čísla kont ani odesílací banky, ani karibské Hanwy.

Když se Fitch s Marlee dohodl, Fond měl na účtu šest a půl milionu. Během pátku tedy Fitch volal generálnímu řediteli každé členské společnosti Velké čtyřky a požádal je, aby každý ihned poukázal telegraficky další dva miliony dolarů. Teď není čas na otázky, všechno vysvětlí později.

V pátek v pět patnáct odešly peníze z Fondu na neoznačený účet banky v New Yorku a během několika sekund přistály v Hanwě na Holandských Antilách, kde na ně již čekali. Po jejich přijetí byl nový účet, označený jen číslem, založen a odesílací bance bylo ihned odfaxováno potvrzení.

Marlee volala v šest třicet a samozřejmě bez jakéhokoli překvapení věděla, že telegrafický převod byl proveden. Nařídila Fitchovi, aby z potvrzení vymazal čísla účtů, což on stejně chtěl udělat, a potvrzení odfaxoval do vstupní recepce v Siesta Inn přesně v sedm hodin pět minut.

„Je to trochu riskantní, že ano?“ tázal se Fitch.

„Přesně, jak jste řekl, Fitchi, ale Nicholas bude stát u faxu. Úředník mu věří, že je dobrý.“

V sedm patnáct Marlee znovu volala Fitchovi, že Nicholas obdržel potvrzení, které vypadá autenticky. Nařídila Fitchovi, aby byl zítra ráno v deset hodin v její kanceláři. Fitch docela rád souhlasil.

Ačkoli peníze nezměnily majitele, byl Fitch naplněn pýchou nad svým úspěchem. Sehnal Josého a šli spolu na klidnou procházku beze slov. Něco takového Fitch dělal jen velmi zřídka. Vzduch byl ostrý a osvěžující a na chodnících pusto.

Právě v tuto chvíli odloučený porotce držel v ruce kus papíru s dvakrát vytištěnou sumou „10 000 000 dolarů“. Nejen on, ale celá porota teď patřila Fitchovi. Tento proces skončil. Určitě ještě bude mít špatné spaní a bude se potit, dokud neuslyší verdikt, ale proces je prakticky u konce. A Fitch jej zase vyhrál. Dosáhl dalšího vítězství, ačkoli byl již tak blízko prohry. Tentokrát to stálo mnohem víc, ale tak už to chodí. Bude si muset vyslechnout od Jankleho i ostatních pár ostrých výtek o ceně této operace, ale to už bude jen formalita. Oni přece musí kvůli nákladům nadávat. Od toho jsou výkonnými šéfy společností.

Skutečné náklady nestály ani za řeč cena verdiktu ve prospěch žalobce by určitě daleko překročila částku deseti milionů, nevyčíslitelné náklady přívalu dalších žalob nepočítaje.

Fitch si tento vzácný okamžik uspokojení zasloužil, ale jeho práce ještě zdaleka neskončila. Nebude mít klid, dokud nepozná skutečnou Marlee, odkud se vzala, co ji motivovalo, jak a kdy tyhle pikle zorganizovala. Za tím vším bylo něco, co Fitch musel poznat, a tahle záhada ho nesmírně rozčilovala. Dokud neodhalí pravou Marlee, nebude mít na své otázky odpověď. Do té doby nebude jeho cenný verdikt zaručený.

Když při procházce obešel čtyři bloky, opět se začal užírat, vztekat a propadl rozmrzelosti.

Derrick se dostal do přední vstupní haly a vstrčil hlavu do pootevřených dveří. Mladá žena se ho zdvořile otázala, co si přeje. V rukou měla svazek spisů a zřejmě měla hodně práce. Byl pátek, už téměř osm hodin večer, ale v kancelářích právníků to ještě vřelo.

Chtěl mluvit s některým právníkem, které viděl u soudu a kteří zastupovali tabákovou společnost. Žádal, aby si s ním sedl a dohodl se za zavřenými dveřmi. Dal si doma práci a přišel na jména Durwooda Cableho a několika jeho partnerů. Našel jejich kanceláře, dvě hodiny čekal venku ve voze, probíral své záměry a uklidňoval se. Pak sebral odvahu, vystoupil z vozu a vešel do hlavních dveří.

Žádnou černou tvář tam nebylo vidět.

Nebyli všichni právníci gauneři? Považoval za samozřejmé, že mu všichni právníci zapojení do procesu nabídnou peníze, když to udělal Rohr. Měl něco na prodej a tady všude byli bohatí kupci. Byla to opravdu zlatá příležitost.

Když se však sekretářka nehýbala, hleděla na něho a pak se začala ohlížet, jako by v této situaci čekala odněkud pomoc, chyběla mu správná slova. Cleve několikrát opakoval, že je to velmi nezákonné, že by mohl být přistižen, kdyby byl příliš nenasytný, a náhle ho zachvátil strach, že udělal chybu.

„Ach, je tady pan Gable?“ zeptal se velmi nejistě.

„Pan Gable?“ odvětila a zvedla obočí.

„Jo, právě on.“

„Tady žádný pan Gable není. Kdo jste?“

Za sekretářkou pomalu přešla skupina bílých mladíků bez kabátů, prohlíželi si ho odzdola nahoru a všem bylo jasné, že sem nepatří. Derrick už neměl nic, co by řekl. Byl si jist, že je u správné firmy, ale má špatná jména ve špatné hře a nerad by se byl dostal do vězení.

„Myslím, že jsem na nesprávném místě,“ řekl nakonec a ona se na něj slabě usmála. Samozřejmě, že jste na nesprávném místě, takže, prosím, odejděte. Zastavil se u tabule ve vstupní hale a z bronzového stojánku si vzal pět služebních vizitek. Ukáže je Clevemu na důkaz, že tu byl.

Poděkoval sekretářce a rychle odešel. Angela čekala.

Millie až do půlnoci plakala, natahovala a protřepávala přikrývky. Pak se převlékla do svých oblíbených šatů, dobře padnoucího lehkého červeného kostýmku velikosti XXL, který dostala před rokem jako dárek k Vánocům od některého svého dítěte. Pomalu otevřela dveře. Chuck, který hlídal na vzdáleném konci chodby, na ni tiše zavolal. Vysvětlila mu, že si jde dolů pro nějaký zákusek, a kráčela poloosvětlenou halou ke společenské místnosti, odkud slyšela slabé zvuky. Uvnitř seděl na pohovce osamělý Nicholas, pojídal praženou kukuřici, zapíjel ji minerálkou a díval se na ragbyový zápas z Austrálie. Zavírací hodina Harkinovy společenské místnosti se již dávno nedodržovala.

„Jak to, že jste tak pozdě ještě vzhůru?“ zeptal se jí a přitlumil velkou televizi. Millie si sedla do vedlejšího křesla zády ke dveřím. Oči měla červené, opuchlé a krátké šedivé vlasy rozcuchané. Nedbala na sebe. Žila v domě neustále plném nedospělých dětí, které přicházely a odcházely, zůstávaly, spaly, jedly, dívaly se na televizi, vyprazdňovaly ledničku a neustále ji viděly zarudlou a upocenou. A ona už by to byla ani jinak nedovedla. Millie byla především mámou všech.

„Nemohu spát. A vy?“ řekla.

„Tady je opravdu těžké usnout. Nechcete trochu kukuřice?“

„Ne, děkuji.“

„Stavil se tu navečer Hoppy?“

„Ano.“

„Je to sympatický muž.“

Okamžik mlčela a pak přisvědčila: „Ano, je.“

Nastala delší pauza, mlčky seděli a přemýšleli, co by si ještě řekli. „Vy se nedíváte na filmy?“ zeptal se nakonec Nicholas.

„Ne. Mohu se vás na něco zeptat?“ otázala se velmi vážně. Nicholas stiskl dálkový ovladač a vypnul televizi. Místnost zůstala osvětlená jen stolní lampou se stínidlem.

„Jistě. Vypadáte ustaraně.“

„Také jsem. Je to právní otázka.“

„Pokusím se na ni odpovědět.“

„Dobře.“ Zhluboka se nadechla a sepnula ruce. „Co má udělat porotce, je-li přesvědčen, že nemůže jednat poctivě a nestranně?“

Rozhlédl se po stěnách, po stropě a usrkl si vody. Pak pomalu řekl: „Myslím, že to záleží na důvodech, které ho k takovému rozhodnutí přiměly.“

„Nerozumím vám, Nicholasi.“ Byl to takový milý hoch a tak ostrý. Její nejmladší syn chtěl být právníkem a ona si uvědomila, že vlastně doufá, že bude tak chytrý jako Nicholas.

„Kvůli jednoduchosti zanechme hypotéz,“ navrhl Nicholas. „Dejme tomu, že tím porotcem jste vy, ano?“

„Správně.“

„Takže po zahájení procesu k něčemu došlo, co postihlo vaši schopnost být poctivá a nestranná?“

Pomalu odpověděla: „Ano.“

Okamžik o tom přemýšlel: „Myslím, že záleží na na tom, zda je to něco, co jste slyšela u soudu, nebo něco, k čemu došlo mimo soud. Očekává se, že si jako porotci během procesu budeme vytvářet náklonnost a stranickost. Tím právě dospějeme ke svému verdiktu. Na tom není nic špatného a je to součástí procesu, který vede k rozhodnutí.“

Otřela si levé oko a pomalu se zeptala: „A což není-li to ono. Je-li to něco mimo soud?“

Zdálo se, že ho to šokovalo. „No, to by byl gól! To by bylo mnohem vážnější.“

„Jak vážné?“

Kvůli dramatickému účinku Nicholas vstal, popošel několik kroků ke křeslu a přisunul je blíž k Millie, takže se jejich nohy téměř dotýkaly.

„Oč jde, Millie?“ otázal se tiše.

„Potřebuji pomoc a nemám nikoho, na koho bych se obrátila. Jsem tu zavřená, v tomhle hrozném místě, daleko od rodiny a od přátel a prostě nevím, kam se obrátit. Pomůžete mi, Nicholasi?“

„Pokusím se.“

Oči jí zvlhly, jako už mnohokrát za tuto noc. „Vy jste takový milý mladý muž. Znáte právo a tohle je právní záležitost a není tu nikdo, s nímž bych o tom mohla mluvit.“ Rozplakala se a on jí podal ze stolu papírový ubrousek.

Pak mu všechno vypověděla.

Lou Dellová se náhodou probudila ve dvě hodiny v noci a vydala se v nočním hávu na rychlou prohlídku chodby. Ve společenské místnosti našla Nicholase a Millie, zabrané do rozhovoru u vypnuté televize a u velké mísy pražené kukuřice. Nicholas byl tentokrát k Lou zdvořilý a vysvětlil jí, že nemohou spát, baví se o rodinách a všechno je v pořádku. Potřásla hlavou a odešla.

Nicholas ji podezříval z nějakého podrazu, ale Millie se o tom nezmínil. Když jí přestaly téci slzy, vyptal se jí na všechny podrobnosti a udělal si pár poznámek. Slíbil, že zatím nebude dělat nic, dokud si spolu opět nepromluví. Pak si řekli dobrou noc.

Odešel do svého pokoje, vyťukal telefonní číslo k Marlee, a když odpověděla dosti ospalým „Haló“, zavěsil. Počkal dvě minuty, pak znovu vyťukal totéž číslo. Nechal šestkrát bez odpovědi zazvonit a zavěsil. Po dalších dvou minutách vyťukal číslo jejího skrytého mobilního telefonu. Odpověděla z kabinetu. Vypověděl jí dopodrobna Hoppyho případ a ona měla po nočním odpočinku. Bylo třeba udělat moc práce a hezky rychle.

Domluvili se, že začnou u Napiera, Nitchmana a Cristana.

34

V SOBOTU SE SOUDNÍ SÍŇ NIJAK NEZMĚNILA. Stejní úředníci a stejně oblečení se stejně zabývali papírováním jako jindy. Soudce Harkin měl na sobě stejný černý háv a tváře právníků byly zakaboněné, jako byly od pondělka do pátku. I strážní byli znudění, ačkoli snad trochu víc než jindy. Pár minut po tom, co porota zasedla a Harkin skončil se svými otázkami, ovládla soudní síň úplně stejná jednotvárnost, jako po celý týden mezi pondělím a pátkem.

Po Guntherově pátečním nudném vystoupení usoudili Cable se svým mužstvem, že nejlepší by bylo zahájit tento den trochu aktivněji. Cable předvolal a prohlásil za experta Dr. Olneye, významného badatele, který se zabýval ohromujícími pokusy na laboratorních myších. Měl videozáznam svých malých, hezkých pokusných subjektů, velmi živých a zřejmě plných energie, které určitě ani netrpěly, ani neumíraly. Byly rozděleny na skupiny ve skleněných klecích a Olneyovým úkolem bylo aplikovat u nich každý den v každé kleci různá množství cigaretového kouře. Ani po dlouhém působení se u žádného jedince rakovina plic neobjevila. Zkoušel různé způsoby krátkého dušení, aby přivodil smrt svých malých tvorečků, ale bez výsledku. Měl k tomu statistiky a podrobnosti. Citoval také spousty názorů, že cigarety ani u myší, ani u lidí rakovinu plic nevyvolávají.

Hoppy poslouchal v soudní síni na svém, teď již vysezeném místě. Slíbil, že se u Millie zastaví a že na ni bude mrkat, aby ukázal, jak ji morálně podporuje. Znovu a znovu jí naznačoval, že všeho hrozně lituje. Alespoň tohle dokázal. Ačkoli byla sobota, pro realitáře velmi nabitý den, Dupreeho Realitní zřídkakdy otevírala dříve než pozdě dopoledne. Katastrofa jménem Stillwater Bay vzala Hoppymu všechen elán. Pomyšlení na tolik roků v žaláři mu bralo vůli usilovně pracovat.

Taunton se opět vrátil, seděl v přední řadě, nyní za Cablem, opět v bezvadném tmavém obleku, psal si důležité poznámky a hleděl na Lonnieho, který ovšem žádná znamení nepotřeboval.

Derrick zůstal téměř vzadu, odkud všechno pozoroval a spekuloval. Rhea, manžel Rikki, seděl v zadní řadě s oběma dětmi. Když se porota usazovala, pokusily se na matku zamávat. Pan Nelson Card seděl vedle manželky Hermana Grimese. Také Loreen přišly povzbudit její dvě nezletilé dcery.

Rodinní příslušníci přišli podpořit své blízké, ale také ukojit zvědavost. Slyšeli toho dost, aby si utvořili vlastní názor o celé záležitosti, právnících, obou stranách, expertech i o soudci, ale někteří si toho chtěli poslechnout ještě víc, aby si snad utvořili představu, co dál dělat.

Beverly Monková se dopoledne probrala z hlubokého bezvědomí, stále ještě, značně pod vlivem ginu, kokainu a bůhví čeho ještě, co ji umrtvilo a nač si ani nepamatovala. Když si uvědomila, že leží na dřevěné podlaze, zakryla si tvář a zabalila se do špinavé přikrývky. Překročila chrápajícího mužského, kterého nepoznávala, a na dřevěné bedně, která byla jejím toaletním stolkem, našla své sluneční brýle. Teprve teď viděla trochu jasněji. Podkrovní byt byl otevřený a byla v něm spoušť na postelích i na zemi ležely roztažené postavy a na každém koutku nábytku prázdné láhve. Co je to za lidi? Šourala se k malému střešnímu okénku a překračovala těla svých spolubydlících i neznámých lidí. Co vlastně minulou noc dělala?

Okénko bylo zamrzlé a do ulic padal čerstvý lehký sníh, jehož vločky hned po dopadu tály. Přitáhla si pokrývku kolem vyhublého těla, sedla si k oknu na polštář, dívala se na sníh a přemýšlela, kolik asi z té tisícovky zmizelo.

Jak vdechovala u okenních tabulek chladný vzduch, oči se jí začaly rozjasňovat. Ve spáncích jí stále ještě bolestivě bušilo, ale závrať již slábla. Než před lety potkala Claire, kamarádila se studentkou kansaské univerzity jménem Phoebe, bláznivou holkou s finančními problémy, která mrhala časem, aby se vzpamatovala, ale znovu a znovu všemu propadala. Krátce pracovala s Claire a Beverly u Mulliganů a pak tajně místo opustila. Phoebe byla z Wichity a jednou řekla Beverly, že ví něco o Claiřině minulosti. Dověděla se to od kluka, s nímž se Claire scházela. Nebyl to Jeff Kerr, ale nějaký jiný chlápek. Kdyby jí teď netřeštilo v hlavě, možná, že by si vzpomněla na další podrobnosti.

Už je to tak dávno!

Pod matrací někdo zamručel, ale pak opět nastalo ticho. Beverly jednou strávila víkend u Phoebe a její velké katolické rodiny ve Wichitě. Její otec tam byl lékařem. Lehce by se dala najít. Jestliže ten hezký lump, pan Swanson, přihodil Beverly jako vidlemi tisíc babek za pár neškodných odpovědí, kolik by asi zaplatil za reálné informace o minulosti Claire Clementové?

Musí Phoebe najít. Když o ní naposled slyšela, byla v Los Angeles a hrála tutéž hru, jakou hrála Beverly v New Yorku. Vysypala by Swansonovi všechno, co by jen mohla, a pak by si možná našla jiné místo k životu, větší byt a lepší přátele, kteří by se nestýkali s takovouhle spodinou.

Kam jen tu Swansonovu navštívenku dala?

Fitch vynechal ranní svědeckou výpověď. Měl zvláštní poradu, která se mu hnusila. Jeho hostem však byl důležitý člověk, James Local, hlava soukromé pátrací společnosti, které Fitch zaplatil celé jmění. Localova firma, skrytá v Bethesdě, najímala hlavně bývalé agenty FBI a za normálních okolností by pro ni taková exkurze do srdce hospodářské oblasti a pátrání po osamělé americké ženě s čistým trestním rejstříkem byla přímo zneuctěním. Firma se totiž specializovala na monitoring tajných dodávek zbraní, sledování teroristů a podobné záležitosti.

Fitch však měl peněz dost a v celé té práci riziko létajících kulek prakticky nehrozilo. Práce však nepřinesla absolutně žádné ovoce, což bylo také důvodem, proč byl Local v Biloxi.

Fitch se Swansonem poslouchali Locala, jak bez nejmenších známek sebeobhajoby podrobně líčí své úsilí v minulých čtyřech dnech. Claire Clementová předtím, než se v létě 1988 objevila v Lawrence, prostě neexistovala. Nejprve se ubytovala v malém, dvoulůžkovém bungalovu, který si pronajala na měsíc a hotově zaplatila. Ostatní náležitosti voda, elektřina, plyn šly přímo na její jméno. U kansaských soudů nebyl záznam, že by byla požádala o legální změnu jména. Takové záznamy jsou uzavřené, ale oni si k nim nicméně zjednali přístup. K volbám se neregistrovala, o automobilové číslo nepožádala a žádné nemovitosti nekupovala. Měla však číslo u sociálního zabezpečení, jehož užívala při zaměstnání na dvou místech u Mulliganů a v butiku u studentských kolejí. Kartu sociálního zabezpečení bylo možno získat snadno a ulehčovala život všem, kdo neustále cestovali. Dokonce dokázali získat kopii její žádosti o přidělení karty, ale ani z ní se nedalo nic vyčíst. O pas nežádala.

Local soudil, že si legálně změnila jméno v jiném státě, vybrala si prostě jeden z devětačtyřiceti jiných a pak se přestěhovala do Lawrence s novou identitou.

Měli záznamy o jejích telefonních hovorech za tři roky, co žila v Lawrence. Neobsahovaly vyúčtování žádných dálkových hovorů. V té době telefonní společnost neregistrovala dálkové hovory, které přišly na její číslo, takže záznamy ukazovaly jen místní provoz. Prozkoumali i volaná čísla, ale ona telefonovala jen velmi zřídka.

„Jak může člověk žít bez dálkových hovorů? Co rodina, staří přátelé?“ otázal se nevěřícně Fitch.

„Jsou k tomu cesty,“ vysvětlil Local. „Ve skutečnosti je jich dost. Možná, že používala přítelova telefonu. Možná, že jednou za týden chodila do motelu nebo na nějaké místo, kde jí nechali telefonovat přímo z pokoje, a pak hovory zaplatila při konečném vyúčtování. To se ovšem vypátrat nedá.“

„Neuvěřitelné!“ zamumlal Fitch.

„Musím vám říci, pane Fitchi, že ta holka je dobrá. Udělala-li někde chybu, zatím jsme na ni nepřišli. V Localově hlase byl zřejmý obdiv. „Taková osoba plánuje každý svůj pohyb za předpokladu, že ji později může někdo sledovat.“

„To je celá Marlee,“ přikývl Fitch, jako kdyby se obdivoval vlastní dceři.

Měla v Lawrence dvě kreditní karty Visa a Shell, ale ani ty neprozrazovaly nic pozoruhodného nebo něco, co by pomohlo. Většinu svých vydání evidentně vyrovnávala hotově. Ani telefonní kartu neměla. Takový omyl se nemohla odvážit udělat.

Jeff Kerr byl docela jiný případ. Jeho stopu do právnické školy na kansaské univerzitě bylo možno sledovat docela snadno a většinu práce v tom vykonali již původní Fitchovi operativci. Teprve potom, když se potkal s Marlee, převzal její snahu po utajení.

Odešli z Lawrence v létě 1991 po druhém ročníku jeho studií, ale Localovi muži nezjistili nikoho, kdo by byl přesně věděl, kdy a kam odešli. Claire hotově zaplatila nájem ještě za červen a pak zmizeli. Pátrali po stopách pobytu Claire Clementové po květnu 1991 v tuctu měst, ale dosud nezjistili nic, co by jim pomohlo. Ze samozřejmých důvodů nebylo přece možné propátrat všechna města.

„Myslím, že odhodila jméno Claire a stala se někým jiným hned, jak odešla z města,“ poznamenal Local.

Fitch si to myslel už dávno. „Dnes je sobota. Porota dostane ten případ v pondělí. Zapomeňme, co bylo po Lawrence a soustřeďme se na to, kdo to skutečně je.“

„Právě na tom pracujeme.“

„Pracujte tvrději!“

Fitch se podíval na hodinky a vysvětlil, že už musí jít. Marlee na něho bude čekat ve věci těchto okamžiků. Local odešel a soukromým letadlem se rychle vrátil do Kansas City.

Marlee byla ve své malé kanceláři od šesti. Nicholas ji zavolal ve tři a ona si pak trochu zdřímla. Než odešel do soudní síně, mluvili spolu čtyřikrát.

Švindl s Hoppym Fitch úplně utlumil proč ještě by měl pan Cristano hrozit, že Hoppyho rozdrtí, nedokáže-li přinutit Millie k správnému hlasování? Marlee popsala poznámkami a postupy celé stránky a měla ze svého mobilního telefonu tucty hovorů. Informace začaly pomalu kapat. Jediný George Cristano se zaznamenaným telefonním číslem v metropolitním washingtonském distriktu žil v Alexandrii. Marlee ho zavolala kolem čtyř odpoledne tamního času a vysvětlila mu, že je ta a ta z aerolinií Delta, že se jejich letoun poblíž Tampy zřítil, že na palubě byla nějaká paní Cristanová a zda on je George Cristano, který pracuje na ministerstvu spravedlnosti. Díky Bohu ne, on pracuje ve zdravotních a sociálních službách. Omluvila se, zavěsila a v duchu se smála při pomyšlení, jak ubohý muž poletí k televizi, aby se na tu nehodu podíval.

Tucty podobných hovorů ji přivedly k přesvědčení, že agenti FBI jménem Napier a Nitchman v Atlantě nepracují a právě tak ani v Biloxi, New Orleansu a Mobile, ani nikde v blízkém městě. V osm hodin se spojila s vyšetřovatelem v Atlantě, který hned na Napiera a Nitchmana nalíčil past. Marlee a Nicholas si byli téměř jisti, že ti dva jsou někým zneužíváni, ale bylo třeba to potvrdit. Volala reportérům, poldům, na horké linky FBI i na státní informační službu.

Když Fitch přesně v deset hodin přišel, stůl byl čistý a telefon ukrytý v malém kamrlíku. Jen se krátce pozdravili. Fitch uvažoval o tom, kým byla, než se z ní stala Claire, a ona analyzovala příští akci k odkrytí švindlu s Hoppym.

„Raději byste to měl rozbalit, Fitchi. Porota je mrtvá.“

„Odpoledne v pět to budeme mít za sebou. Je to dost brzo?“

„Doufejme. Neděláte to Nicholasovi nijak lehké!“

„Řekl jsem Cablemu, aby s tím pohnul. Víc udělat nemohu.“

„Máme problém s Rikki Colemanovou. Nicholas se jí hodně věnoval, ale ona se dá těžko koupit. V porotě ji dost respektují, jak muži, tak ženy, a Nicholas říká, že se pomalu stává hlavním hráčem. Je tím právě dost překvapen.“

„Ona chce velký verdikt?“

„Vypadá to tak, ačkoli o tom speciálně nediskutovali. Nicholas u ní objevil skutečnou hořkost vůči průmyslu, že svádí mládež k závislosti. Nezdá se, že by měla příliš velké sympatie k Woodově rodině, spíše je nakloněná k potrestání Velké tabákové za svádění mladé generace. Ostatně, říkal jste, že bychom pro ni mohli mít překvapení.“

Bez komentáře a jakýchkoli formalit Fitch vytáhl z kufříku jediný list papíru a po stole jej posunul k Marlee, která si jej zběžně prohlédla. „Ha, potrat?“ zvedla bez nějakého překvapení obočí ještě při čtení.

„Jo.“

„Jste si jist, že je to ona?“

„Určitě, byla tehdy na koleji.“

„To tedy mohla udělat.“

„Bude mít Nicholas odvahu jí to ukázat?“

Marlee rozbalila papír a pohlédla na Fitche. „Vy byste za deset milionů babek neměl?“

„Samozřejmě, proč ne? Uvidí to, bude správně hlasovat, na všechno se zapomene a její malé špinavé tajemství bude v bezpečí. Přikloní-li se na druhou stranu, pohrozí se jí. To je snadný kup.“

„Přesně.“ Složila papír a sebrala jej ze stolu. „Nemějte obavu o Nickovu odvahu, ano? Plánovali jsme to už dlouho.“

„Jak dlouho?“

„To není důležité. Nemáte něco na Hermana Grimese?“

„Ani to nejmenší. Nicholas s ním bude muset při rozhodování jednat.“

„Jéje, no děkuji pěkně!“

„On přece zatraceně dobře ví, že za to dostane zaplaceno, nemyslíte? Jste si jista, že za deset milionů bude schopen ovlivnit pár hlasů?“

„On ty hlasy má, Fitchi. Už je má v kapse, ale chce dosáhnout jednomyslného rozhodnutí. Problémem by mohl být Herman.“

„Tak ho odpráskněte, čubčího syna! Stejně se zdá, že vás taková hra baví.“

„Myslíme na to.“

„Já to miluji!“

„Běžte si milovat někam jinam, Fitchi. Zatím je to všechno. Mám ještě moc práce.“

„Ano, drahá,“ sklapl Fitch, zvedl se a zavřel kufřík.

V sobotu brzy odpoledne Marlee zastihla agenta FBI v Jacksonu, ve státě Mississippi. Když zazvonil telefon, náhodou se hrabal v kanceláři v papírech. Představila se smyšleným jménem, řekla, že pracuje v realitní agentuře v Biloxi a že podezřívá dva muže, že se vydávají za agenty FBI, ačkoli jimi ve skutečnosti nejsou. Oba obtěžují jejího šéfa, vyhrožují mu a blýskají služebními odznaky a podobně. Ona si myslí, že mají něco společného s hernami a pro dobrou míru přihodila jméno Jimmyho Hulla Mokeho. On jí dal soukromé číslo do bytu mladého agenta FBI v Biloxi, jménem Madden.

Madden ležel v posteli s chřipkou, ale přesto byl ochoten s Marlee mluvit, zejména když ho informovala, že by mohla mít důvěrnou informaci týkající se Jimmyho Hulla Mokeho. Madden o nějakém Napierovi a Nitchmanovi nebo Cristanovi nikdy neslyšel. Neměl ponětí ani o nějaké speciální jednotce z Atlanty, bojující nyní proti zločinu na Pobřeží. Čím víc Marlee mluvila, tím byl vzrušenější. Chtěl se na to trochu podívat a ona mu slíbila, že mu za hodinu zavolá.

Když později zavolala, Madden byl již mnohem jistější. Žádný agent FBI jménem Nitchman neexistuje. Existuje Laňce Napier v kanceláři v San Francisku, ale ten na Pobřeží nepracuje. I Cristano je smyšlené jméno. Madden mluvil s agentem pověřeným sledováním Jimmyho Hulla Mokeho, který potvrdil, že Nitchman, Napier a Cristano, ať už jsou čímkoli, rozhodně nejsou agenty FBI. Hrozně rád by s těmi chlapci mluvil a Marlee mu slíbila, že se pokusí připravit schůzku.

Obhajoba skončila v sobotu ve tři odpoledne. Soudce Harkin hrdě prohlásil: „Dámy a pánové, právě jste slyšeli posledního svědka.“ Ještě tam na poslední chvíli je pár návrhů a argumentů, ale porotci mohou odejít. Pro jejich zábavu v sobotní večer budou přistaveny dva autobusy jeden je doveze na školní fotbalový zápas a druhý do místního kina. Po návratu jsou dovoleny osobní návštěvy až do půlnoci. Zítra bude mít každý porotce dovoleno odejít mezi devátou a jednou hodinou bez dozoru z motelu na bohoslužby. Musí ovšem slíbit, že o procesu nepromluví s nikým ani slovo. Nedělní osobní návštěvy budou od sedmi do deseti. V pondělí ráno budou prvním bodem programu závěrečné řeči a před obědem porota obdrží svůj případ.

35

Vysvětlovat Henrymu Vu fotbal bylo naprosto beznadějné, ačkoli to vypadalo, že tu jsou sami experti. Nicholas hrál fotbal v mladším univerzitním mužstvu v Texasu, kde je sport téměř tak významný jako náboženství. Jerry sledoval dvacet zápasů za týden a sledoval je pečlivě s peněženkou v ruce, takže právem prohlašoval, že hru dokonale zná. Lonnie sedící za Henrym také hrál na vysoké škole. Rychle se k Henrymu přes rameno naklonil a vysvětloval mu pravidla. Pudla sedící vedle Jerryho těsně k němu přitisknutá pod prošívanou přikrývkou poznala fotbal dokonale, když jej hráli její dva synové. Ani Shine Royce neváhal přihodit pár poznámek. Sám sice fotbal nikdy nehrál, ale často se na něj díval v televizi.

Seděli v malé skupince na straně pro diváky, na chladné nekryté tribuně dál od ostatního davu, a přihlíželi zápasu školní soutěže Pobřeží. Soupeř byl z Jacksonu. Pro fotbal byly perfektní podmínky chladné počasí, pěkný nával diváků na straně domácích, banda neurvalců na místech k stání, bezvadní povzbuzovači fanoušků i těsné skóre.

Henry měl skutečně hloupé otázky. Proč hráči mají tak těsné kalhoty? Co si říkají, když se při hře seskupují, a proč se drží za ruce? Proč tak do sebe strkají. Prohlásil, že je to jeho první fotbalový zápas, na který se přímo dívá.

Přes uličku se na zápas dívali i Chuck a ještě jeden strážný v civilu. Svých šest porotců z nejdůležitějšího civilního procesu v zemi úplně ignorovali.

Porotcům bylo výslovně zakázáno stýkat se s návštěvníky ostatních porotců. Tento zákaz byl vydán písemně hned na začátku izolace a soudce Harkin na něj neustále upozorňoval. Náhodným pozdravům na chodbě se ovšem zabránit nedalo a zvláště Nicholas byl rozhodnut tento zákaz kdykoli porušovat.

Millie neměla o filmové představení a určitě ani o fotbal zájem. Přišel za ní totiž Hoppy s pytlem pražených buráků. Pomalu je společně pojídali a občas prohodili i pár slov. Po večeři se pokoušeli chvíli dívat na televizi, ale vzdali to a začali probírat Hoppyho šlamastiku. Došlo přitom na další slzy, další obhajování a dokonce i na několik opětovných Hoppyho poznámek o sebevraždě, které ovšem už Millie připadaly poněkud přehnaně dramatické. Nakonec se mu svěřila, že své starosti vysypala Nicholasi Easterovi, hodnému mladému muži, který zná zákony a může se mu naprosto věřit. Hoppyho to nejprve šokovalo a rozzlobilo, ale pak mu zvědavost vylepšila náladu a zatoužil vědět, co si o jeho situaci myslí někdo jiný. Zvláště někdo, kdo studoval práva, jak říkala Millie, která se o onom mladém muži několikrát s obdivem vyjádřila.

Nicholas jí slíbil, že se na několika místech přeptá, což Hoppyho vylekalo. Ach, jak ho Nitchman s Napierem nabádali k mlčenlivosti! Millie však opakovala, že Nicholasovi lze důvěřovat, a Hoppy do jisté míry její víru přijal.

V deset třicet zazvonil telefon. Volal Nicholas, který se již vrátil z fotbalového zápasu. Seděl ve svém pokoji a chtěl se s Dupreeovými setkat. Millie odemkla dveře a Willis z konce chodby pln překvapení zíral, jak Easter vklouzl do jejího pokoje. Nedovedl se upamatovat, zda tam její manžel ještě je? Trochu si totiž zdříml, protože mnoho hostů již odešlo. Easter se s Millie určitě nesešel jen proto, aby se na sebe dívali. Uložil si to do paměti a šel si zchrupnout.

Hoppy s Millie seděli na kraji postele a hleděli na Nicholase, který se opřel o toaletní stolek u televizoru. Začal je laskavě poučovat o nutnosti pomlčet o jejich stycích. Jako kdyby to byl Hoppy v uplynulém týdnu už tolikrát neslyšel! Nicholas však připomněl, že tím značně porušují soudcovy příkazy.

A začal ze sebe potichu soukat novinky. Napier, Nitchman a Cristano byli malými hráči ve velkém podvodu, v konspiraci tabákové společnosti, aby přitlačili Millie. O vládní agenty vůbec nejde, mají vymyšlená jména a Hoppy jim naletěl.

Hoppy to přijal dobře. Napřed si uvědomil, jak byl nemožně naivní a pak se začal zmítat sem a tam a pokoj mu najednou byl příliš těsný. Je to dobrá zpráva nebo špatná? Co s tou nahranou páskou? Co by měl udělat nejdřív? Což když se Nicholas mýlí? V přetížené mysli se mu rojila sta myšlenek. Millie ho pohladila po koleně a začala plakat.

„Víte to jistě?“ zmohl se téměř zlomeným hlasem na dotaz.

„Určitě. Oni nejsou v kontaktu ani s FBI, ani s ministerstvem spravedlnosti!“

„Ale, ale oni měli odznaky a…“

Nicholas zvedl obě ruce a soucitně přikývl: „Já vím, Hoppy. Věřte mi, ten podraz byl snadný a bylo velmi jednoduché jej krýt.“

Hoppy si třel čelo a snažil se uspořádat myšlenky. Nicholas přešel k vysvětlení, že KLX Realitní skupina v Las Vegas je fikce. Nikdo nemůže najít ani KLX, ani pana Todda Ringwalda, takže i tohle jméno je smyšlené.

„Jak tohle všechno víte?“ zeptal se Hoppy. „Správná otázka. Mám venku spolehlivého přítele, který je velmi dobrý v pátrání po informacích. Je naprosto spolehlivý. Strávil jsem u telefonu tři hodiny, což není tak špatné, uvědomíme-li si, že je sobota.“ Tři hodiny! A v sobotu! Proč někam nezatelefonoval už sám Hoppy? Měl na to týden! Sesul se a opřel si lokty o kolena. Millie si otřela uslzené tváře a nastala minuta ticha.

„Co bude s tou páskou?“ otázal se Hoppy.

„O vás a Mokeovi?“

„Ano, ta nahrávka.“

„S tím bych si nedělal starosti,“ mávl rukou Nicholas důvěryhodně, jako by už byl Hoppyho právním obhájcem. „Z právního hlediska je ta páska dost problematická.“

To mně povídejte, pomyslel si Hoppy, ale nic neřekl. Nicholas pokračoval: „Byla získána s falešnou záminkou. Je to jasný případ lapání do pasti. Padá na hlavu těch mužů, kteří tím sami porušují zákon.

Nebyla získána zákonnými donucovacími prostředky. Nebylo pro to vydáno ani vyšetřovací oprávnění ani soudní příkaz, který by dovoloval zaznamenat vaše výroky. Zapomeňte na to!“

Jaká to byla sladká slova! Hoppy vypjal hruď a zhluboka vydechl. „Myslíte to vážně?“

„Ano, Hoppy. Ta páska už nikdy nebude přehrávána!“

Millie se zvrátila na postel, popadla Hoppyho a oba se beze studu a bez rozpaků začali muchlat. Teď jí tekly slzy už jen z nezvládnutelné úlevy. Hoppy vyskočil a začal pobíhat po pokoji. „Tak jak to budeme hrát dál?“ zeptal se a zapraskal klouby, připraven k boji.

„Musíme být opatrní.“

„Ukažte mi jen správný směr. Ty svině!“

„Hoppy!“

„Promiň, drahá. Jen by se mi chtělo ty kurvy zkopat!“

„Ale ty tvoje výrazy!“

Neděle začala narozeninovým dortem. Loreen Dukeová se zmínila paní Gladys Cardové, že se přiblížily její šestatřicáté narozeniny. Paní Cardová zavolala do svobodného světa své sestře, která v neděli brzy ráno dodala do motelu vysoký, třípatrový, čokoládový a karamelový dort se šestatřiceti svíčkami. Porotci se sešli v devět hodin v jídelně a dort si dali k snídani. Většina z nich hned potom ve spěchu odešla na tolik očekávané čtyřhodinové bohoslužby. Někteří v kostele nebyli léta, ale najednou je Duch Svatý přitahoval.

Jeden z Pudliných chlapců matku vyzvedl a Jerry se připojil. Odjeli všeobecným směrem k nějakému nejmenovanému kostelu, ale jakmile poznali, že je nikdo nepozoruje, vlezli místo do kostela do kasina. Nicholas s Marlee odjeli skutečně na mši a paní Gladys Cardová slavnostně vstoupila do baptistického kostela na Kalvárii. Millie odjela domů s pevným předsevzetím, že se převleče a také půjde do kostela, ale když spatřila děti, přemohly ji city. Nikdo ji nepozoroval, takže strávila volný čas v kuchyni, uvařila, uklidila a věnovala se rodině. Phillip Savelle zůstal v motelu.

Hoppy přišel do své kanceláře v deset. V osm hodin ráno zavolal Napierovi a sdělil mu, že má nové zprávy a že si potřebuje promluvit o důležitém vývoji v procesu. Řekl mu, že u své ženy dosáhl velkého pokroku, že získala u ostatních porotců důležité body a že by se chtěl s ním a Nitchmanem sejít ve své kanceláři, podat jim podrobnou zprávu a dostat další pokyny.

Napiera zastihl Hoppyho telefon ve zpustlém dvoupokojovém bytě, který s Nitchmanem používali jako základnu pro svůj podvod. Měli sem dočasně zavedené dvě telefonní linky jednu se služebním číslem své kanceláře, druhou s číslem soukromého bytu pronajatého na dobu jejich tvrdého a náročného vyšetřování korupce na pobřeží Zálivu. Napier si popovídal s Hoppym a pak zavolal Cristanovi pro další příkazy. Cristano měl pokoj v motelu Holiday Inn blízko pláže a obratem volal Fitchovi, jehož novinky potěšily. Konečně se Millie dostala z mrtvého bodu a nastoupila svou cestu. Fitch si pomyslel, že se snad jeho investice přece jen vyplatí a dal schůzce s Hoppym zelenou.

Napier s Nitchmanem přišli ve svých standardních tmavých oblecích a s černými slunečními brýlemi na očích do kanceláře přesně v jedenáct a našli Hoppyho, jak ve výborné náladě vaří kávu. Hoppy jim sdělil, že Millie je rozhodnuta bojovat jako čert za záchranu manžela a že již přesvědčila paní Gladys Cardovou a Rikki Colemanovou. Ukázala jim memorandum o Robiliovi a ony byly z tak nestoudného člověka šokované.

Zatímco si Napier s Nitchmanem ukázněně dělali poznámky, nalil jim kávu. Vtom předním vchodem, který Hoppy nechal odemčený, klidně vešel do budovy další host. Prošel halou za otevřeným recepčním prostorem, lehce prošel po prošlapaném koberci až k dřevěným dveřím, na nichž byl namalovaný nápis „Hoppy Dupree“. Chvilku naslouchal a pak hlasitě zaklepal.

Uvnitř Napil vyskočil, Nitchman odložil kávu a Hoppy se na ně zahleděl, jak oba ztuhli. „Kdo je to?“ hlasitě zahřímal. Dveře se prudce otevřely, vstoupil speciální agent Alan Madden, hlasitě oznámil: „FBI!“, došel až k hraně Hoppyho stolu a na všechny tři se zadíval. Hoppy odkopl své křeslo dozadu a postavil se, jako by se měl podrobit osobní prohlídce.

Napil celý ohromený zůstal stát, Nitchman otevřel pusu dokořán. Oba zbledli, jako by dostali srdeční záchvat.

„Agent Alan Madden, FBI,“ představil se policista a otevřel pouzdro se služebním odznakem, který všem ukázal. „Vy jste pan Dupree?“ dožadoval se.

„Ano. Ale FBI už tady je,“ divil se Hoppy, podíval se na Maddena, pak na ty dva a znovu na Maddena.

„Kde?“ otázal se Madden a zamračil se na Napiera a Nitchmana.

„Tihle dva chlápkové,“ ukázal Hoppy a zahrál to brilantně. Byl to jeho nejskvělejší moment. „Tohle je agent Ralph Napier a tohle agent Dean Nitchman. Vy se, chlapci, neznáte?“

„Mohu to vysvětlit?“ začal Napier. Důvěrně pokývl, jako by skutečně mohl všechno uspokojivě vyřešit.

„FBI?“ otázal se Madden. „Ukažte nějaký průkaz,“ požádal a natáhl otevřenou prázdnou dlaň.

Zaváhali, ale Hoppy je pobídl: „Tak do toho. Ukažte mu odznaky, ty, které jste ukazovali mně!“

„Průkaz, prosím!“ trval na svém Madden a jeho zlost každou sekundou rostla.

Napier začal vstávat, ale Madden mu v tom zabránil tím, že mu zatlačil na ramena a vrazil ho zpátky do křesla. „Mohu to vysvětlit,“ opakoval Nitchman a jeho hlas byl o oktávu vyšší než obvykle.

„Tak honem,“ rozkázal Madden.

„No, podívejte, ve skutečnosti nejsme agenty FBI, ale…“

„Cože?“ zařval přes stůl Hoppy. Byl tak rozdivočelý, že byl schopen po nich něčím hodit. „Lžete, vy z kurvy syni! Celých minulých deset dní mi vykládáte, že jste agenti FBI!“

„Je to pravda?“ dožadoval se Madden.

„Ne, vlastně ne,“ bránil se Nitchman.

„Co?“ zařval opět Hoppy.

„Uklidněte se!“ vyštěkl na něj Madden. „A vy pokračujte,“ ukázal na Nitchmana.

Ale Nitchmanovi se pokračovat nechtělo. Nejraději by byl proklouzl dveřmi, políbil Biloxi na rozloučenou a už nikdy se tu neukázal. „Jsme soukromí detektivové, a…, no…“

„Pracujeme pro firmu v Distriktu Columbia,“ přihrál na pomoc Napil. Chtěl ještě něco doplnit, ale Hoppy skočil k zásuvce svého stolu, trhnutím ji otevřel a vytáhl dvě služební navštívenky, jednu Ralpha Napiera, druhou Deana Nitchmana. Na obou byli označeni jako agenti FBI z Jihovýchodní regionální jednotky v Atlantě. Madden si obě navštívenky prohlédl a všiml si místních čísel, naškrábaných na zadní straně.

„Oč tady jde?“ dožadoval se Hoppy.

„Kdo z vás je Nitchman?“ zeptal se Madden. Žádná odpověď.

„Tohle je Nitchman,“ zaječel Hoppy a ukázal na Nitchmana.

„Nejsem,“ řekl Nitchman.

„Cože?“ zařval opět Hoppy.

Madden postoupil o dva kroky k Hoppymu a ukázal mu na jeho křeslo. „Vy si tady sedněte a mlčte, ano? A už ani slovo, dokud vás o to nepožádám!“ Hoppy dopadl do křesla s očima zlostně vytřeštěnýma na Nitchmana.

„Vy jste Ralph Napil?“ tázal se Madden.

„Ne,“ přiznal Napil se sklopenýma očima a na Hoppyho ani nepohlédl.

„Darebáci!“ mumlal Hoppy.

„Tak kdo vlastně jste?“ zeptal se Madden. Čekal, ale žádná odpověď.

Hoppy ne a ne dát pokoj. „Oni mi tyhle vizitky dali! Půjdu třebas až k hlavní porotě a odpřisáhnu tam na Bibli, že mi tyhle karty dali. Vydávali se za agenty FBI a já je budu žalovat!“

„Kdo jste vy?“ otázal se Madden dřívějšího Nitchmana. Žádná odpověď. Madden vytrhl služební revolver, což na Hoppyho hrozně zapůsobilo, přinutil oba vstát, předklonit se na stůl a roztáhnout nohy. Rychlá prohlídka však nepřinesla nic zvláštního kromě trochy drobných v kapsách, klíčů a několika dolarů. Žádné peněženky. Žádné falešné odznaky FBI. Žádné průkazy. Byli příliš dobře vycvičení, aby takovou chybu udělali.

Madden jim nasadil pouta a vyvedl je z kanceláře před budovu, kde jiný agent FBI srkal kávu z papírového kelímku a čekal. Společně s Maddenem naložili Napiera a Nitchmana dozadu skutečného vozu FBI. Madden dal Hoppymu sbohem, slíbil, že mu později zavolá a odejel s oběma podvodníky, kteří seděli ve voze na zadních sedadlech na spoutaných rukou. Druhý agent FBI jel za nimi ve falešném voze FBI, který vždycky řídil Napil.

Madden jel po dálnici číslo 90 směrem na Mobile. Bystřejší a inteligentnější Napil vykonstruoval dosti přijatelnou povídku, k níž Nitchman slabě přizvukoval. Vyložili Maddenovi, že jejich firma byla najata v nějakých vágních zájmech nejmenovanými hernami prošetřit různé parcely pozemků podél Pobřeží. Kvůli tomu najeli na Hoppyho, který byl zcela úplatný a pokoušel se vytřepat z nich nějaké peníze. Jedna věc se spojila s druhou a jejich bossové jim nařídili, aby vystupovali jako agenti FBI. K žádné škodě však nedošlo, opravdu.

Madden je téměř beze slova poslouchal. Později budou muset říci Fitchovi, že patrně nevěděl nic o Hoppyho ženě Millie a její nynější občanské odpovědnosti. Byl to mladý agent, jehož zřejmě jeho úlovek potěšil, ale teď nevěděl, co s ním.

Ze svého hlediska to Madden všechno považoval za menší poklesek, který nestál za žalobu ani za nějaké další úsilí. Jeho náhodný náklad byl ostatně dost otřesený. Poslední věcí, kterou potřeboval, by bylo ztrácet čas podáváním obvinění proti těmto dvěma krátkodobým lhářům. Když minuli křižovatku na Alabamu, udělil jim přísné poučení o trestu, který jim hrozí za to, že se vydávali za federální úředníky. Oba toho opravdu upřímně litovali a slibovali, že už se to nikdy nebude opakovat.

U odpočívadla zastavil, předal jim jejich vůz a nařídil, aby se drželi od Mississippi co nejdál. Hluboce mu poděkovali, slíbili, že už se sem nevrátí, a rychle odjeli.

Fitch rozbil pěstí lampu, když mu Napil zavolal. Krev mu kapala z kloubů, vřel vzteky, nadával a poslouchal zprávu sdělovanou z nějaké hřmotné zastávky nákladních vozů v Alabamě. Pak poslal Panga, aby pro ty dva dojel.

Tři hodiny poté, co jim byla nasazena pouta, seděli Nitchman s Napierem v místnosti vedle Fitchovy kanceláře v zadní části starého šestákového obchodu. Byl tu i Cristano.

„Spusťte od začátku!“ nařídil Fitch. „Chci slyšet každé slovo.“ Stiskl knoflík a magnetofon začal nahrávat. Oba horlivě spolupracovali ve vyprávění, až všechno vypověděli.

Fitch je propustil a poslal zpět do Washingtonu.

Když osaměl, zhasl v kanceláři světla a nevrle seděl potmě. Hoppy to dnes večer řekne Millie a Millie bude jako porotce pro obhajobu ztracena. Ve skutečnosti dojde tak daleko, že přejde na druhou stranu a bude žádat miliardy na náhradu škody pro ubohou vdovu Woodovou.

Jedině Marlee může této katastrofě zabránit. Jen Marlee!

36

Phoebe řekla při překvapivém telefonickém rozhovoru s Beverly, že na celé věci nejpodivnější je, že ji předevčírem také volal nějaký chlápek a prohlašoval, že je Jeff Kerr a že pátrá po Claire. Hned věděla, že ten chlap lže, ale bavila se s ním dál, aby zjistila, co vlastně chce. S Claire nemluvila už celé čtyři roky.

Beverly a Phoebe si porovnaly poznámky o svých hovorech, ale Beverly se ani nezmínila o schůzce se Swansonem ani o porotě v procesu, kterou prověřoval. Zavzpomínaly si na dny na univerzitě v Lawrence, které se jim zdály už tak vzdálené. Lhaly si o svých hereckých kariérách a o rychlosti, s jakou obě postupovaly. Slíbily si, že se při nejbližší příležitosti sejdou, a řekly si sbohem.

Beverly za hodinu zavolala znovu, jako by na něco zapomněla. Přemýšlela o Claire. Nerozešly se v dobrém a to ji mrzelo. Byla to triviální záležitost, kterou nikdy nevyřešila. Chtěla by Claire vidět a dát to s ní do pořádku, když už pro nic jiného, tak proto, aby si už nedávala vinu. Nemá však ani ponětí, kde ji najít. Claire zmizela tak rychle a tak dokonale!

Beverly se v tomto ohledu rozhodla chopit šance. Protože se Swanson zmínil o možnosti dřívějšího jména a protože se pamatovala na tajemství obklopující Claiřinu minulost, rozhodla se hodit návnadu a zkusit, zda na ni Phoebe skočí. „Víš, že Claire nebylo její pravé jméno?“ sehrála velmi přesvědčivě.

„Ale jo, vím,“ povzdechla Phoebe.

„Jednou mi to řekla, ale teď si nemohu vzpomenout.“

Phoebe zaváhala. „Bylo to hezčí jméno, ačkoli ani Claire nebylo špatné.“

„A jaké?“

„Gabriela.“

„Ach ano, Gabriela! A jaké měla příjmení?“

„Brantová. Gabriela Brantová. Byla z Kolumbie v Missouri. Chodila tam do školy i na univerzitu. Nelíčila ti svůj život?“

„Možná, ale už se nepamatuji.“

„Měla přítele, který byl sprostý a potrhlý. Pokusila se pustit ho k vodě, ale on ji začal stopovat. Proto opustila město a změnila si jméno.“

„O tom jsem neslyšela. A jak se jmenovali její rodiče?“

„Brantovi. Myslím, že její otec je mrtev. Její matka byla profesorkou středověkých dějin na univerzitě.“

„Ještě tam je?“

„Nevím.“

„Pokusím se ji najít přes její maminku. Díky, Phoebe!“

Beverly trvalo hodinu, než dostala Swansona k telefonu. Ptala se ho na cenu své informace. Swanson zavolal Fitchovi, který nějaké novinky potřeboval jako sůl. Odsouhlasil strop pěti tisíc dolarů a Swanson zavolal zpět s poloviční nabídkou. Bewerly chtěla víc. Deset minut se handrkovali a dohodli se na čtyřech tisících, které však chtěla v hotovosti a na ruku ještě předtím, než promluví.

Všichni generální ředitelé byli ve městě kvůli závěrečným řečem a kvůli verdiktu, takže Fitch měl k dispozici malou letku bezvadně vybavených tryskáčů jednotlivých společností. Poslal Swansona do New Yorku v letadle Pynexu.

Swanson dorazil do města za soumraku a zapsal se v malém hotelu blízko Washington Square. Od ženy, bydlící s Beverly, se dověděl, že není doma ani v práci a že by mohla být někde na party. Volal do pizzerie, kde pracovala, a tam mu řekli, že ji vyhodili. Volal znovu její spolubydlící, ale zavěsil, protože se po ní nechtěl tolikrát ptát. Praštil telefonem a dupal po pokoji. Jak lze, dočerta, najít nějakou ženskou v ulicích Greenwich Village? Šel několika bloky k jejímu bytu a v chladném dešti ho zábly nohy. Tam, kde se s Beverly setkal poprvé, si dal kávu a zatím mu alespoň trochu uschly boty a ohřály se nohy. Použil tu také telefonního automatu k dalšímu neužitečnému hovoru se spolubydlící.

Marlee požádala Fitche o poslední schůzku před velkým pondělkem. Sešli se v její malé kanceláři. Když ji Fitch uviděl, byl by jí líbal nohy.

Rozhodl se, že jí řekne všechno o Hoppym a Millie i o tom, že jeho velký podvod dopadl špatně. Nicholas musel ihned začít na Millie pracovat a uklidnit ji dříve, než nakazí své přátele. Ostatně v neděli ráno řekl Hoppy Napierovi a Nitchmanovi, že Millie je teď zapáleným obhájcem žalované strany a že svým kamarádům ukázala kopie připomínek k Robiliovi. Byla to pravda? Je-li tomu tak, co nyní, pro všechno na světě, udělá, až se dozví pravdu o Hoppym? Nepochybně se rozzuří a hned kolem sebe začne bít. Pravděpodobně řekne přátelům, co za hnusnou věc udělala obhajoba jejímu manželovi ve snaze přitlačit ji ke zdi.

To by byla katastrofa, o tom není pochyb.

Marlee hleděla strnule na Fitche, když jí celou událost líčil. Nebyla samozřejmě šokovaná a pohled na potícího se Fitche ji naopak pobavil.

„Myslím, že bychom ji měli odstřelit,“ prohlásil Fitch, když skončil.

„Máte kopii memoárů o Robiliovi?“ zeptala se bez hnutí.

Vytáhl jednu kopii z kufříku a dal ji Marlee. „Nějaká vaše práce?“ otázala se, když si pamflet přečetla.

„Ano, je to úplně vymyšlené.“

Kopii složila a dala si ji do tašky pod židlí. „Šílený podvod, Fitchi!“

„No jo, ale fungovalo to, než nás přistihli.“

„Děláte podobné věci i u jiných tabákových procesů?“

„Jistě, snažíme se.“

„Proč jste napíchl pana Dupreeho?“

„Pečlivě jsme ho studovali a rozhodli se, že to bude snadné. Realitář z malého města, který sotva stačí platit účty, velké přesuny peněz v kasinech i jinde a mnoho jeho přátel, kteří vydělávají velké prachy. Spadl do toho hned.“

„Byl jste už někdy předtím přistižen?“

„Měli jsme něco s předstíranými potraty, ale přímo nás nenačapali.“

„Až dnes.“

„Ne tak docela. Hoppy a Millie mohou mít podezření, že to byl někdo, kdo pracuje pro tabákovou společnost, ale nevědí, kdo je to. V tomto ohledu jsou tedy ještě nějaké pochybnosti.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Žádný.“

„Uklidněte se, Fitchi. Já si myslím, že její manžel mohl její dosavadní aktivitu zveličit. Nicholas se s Millie velmi sblížil, takže víme, že se obhájcem vašeho klienta nestala.“

„Našeho klienta!“

„Správně. Našeho klienta. Nicholas memoáry neviděl.“

„Myslíte si, že Hoppy lhal?“

„Budete mu nadávat? Vaši hoši ho přesvědčili, že je téměř obviněn.“

Fitch si trochu oddechl a téměř se usmál: „Nicholas si musí bezpodmínečně s Millie dnes večer promluvit. Hoppy tam za pár hodin přijde a všechno jí o tom vyžvaní. Může se k ní Nicholas rychle dostat?“

„Fitchi! Millie bude hlasovat, jak chce on. Uklidněte se!“

Fitch se skutečně uklidnil. Zvedl lokty ze stolu a opět se pokusil o úsměv. „Jen tak ze zvědavosti, kolik hlasů teď máme?“

„Devět.“

„Kdo jsou ti tři zbývající?“

„Herman, Rikki a Lonnie.“

„Už se s Rikki bavil o její minulosti?“

„Ještě ne.“

„To by jich bylo deset,“ počítal Fitch. Roztančily se mu oči a rozklepaly prsty. „Mohli bychom jich mít jedenáct, kdybychom někoho odpráskli a napíchli Shineho Royce, je to tak?“

„Podívejte, Fitchi! Příliš se staráte. Zaplatil jste, najal si ty nejlepší, teď odpočívejte a čekejte na náš verdikt. Je to ve velmi dobrých rukou.“

„Jednomyslný verdikt?“ otázal se Fitch se škodolibou radostí.

„Nicholas je rozhodnut přinést vám ten jednomyslný.“

Fitch seběhl ze schodů chátrající budovy a po krátkém chodníku vyrazil na ulici. Přes šest bloků si hvízdal a téměř poskakoval v nočním vzduchu. José ho potkal a chtěl ho naložit do vozu. Ještě nikdy neviděl svého bosse v tak dobré náladě.

Na jedné straně konferenční místnosti sedělo sedm právníků, z nichž každý zaplatil milion dolarů za privilegium podílet se na procesu. Nikdo jiný v místnosti nebyl, kromě Wendalla Rohra, který stál na druhé straně konferenčního stolu, občas se prošel a promlouval vybranými slovy tiše ke své porotě. Měl příjemný a bohatě odstíněný hlas, chvilku naplněný soucitem a hned zase drsnými slovy vůči Velké tabákové. Rohr přednášel a zároveň přemlouval. Byl hned komický, hned rozezlený. Ukazoval jim fotografie a křídou psal na tabuli čísla.

Za jednapadesát minut generální zkoušku své dosud nejkratší závěrečné řeči ukončil. Podle Harkinových pokynů měla závěrečná řeč trvat nejvýš hodinu. Komentáře Rohrových poddaných byly stručné, ale různé, některé pochvalné, většinou však kritické se snahou o vylepšení. Přísnější publikum si už nemohl vybrat. Všichni z těch sedmi kombinovali stovky závěrečných argumentů, které po verdiktu vynesou téměř půl miliardy dolarů. Věděli dobře, jak prostřednictvím porot získat velké sumy peněz.

Domluvili se, že nechají své vlastní osobnosti za dveřmi. Rohr přijal kritiku všeho, co nebylo dobré, a souhlasil, že projev ještě upraví.

Musel být dokonalý. Vítězství bylo tak blízko!

Cableho potkala podobná trýzeň. Jeho publikum bylo mnohem početnější dvanáct právníků, mnoho porotních konzultantů a pomocných právních úředníků. Nechal se nahrát na video, aby mohl sám sebe studovat. Rozhodl se zvládnout závěrečnou řeč za půl hodiny. Porota to jistě ocení. Rohr bude nepochybně mluvit déle, což může být krásný kontrast Cable, technický odborník, argumentující fakty proti Rohrovi, plamennému mluvčímu, který se zmítá v emocích.

Studoval znovu svou závěrečnou řeč i videozáznam. Znovu a znovu, celé nedělní odpoledne a dlouho do noci.

Než Fitch dorazil v určenou dobu do domu na pláži, dokázal se opět vpravit do obvyklého stavu opatrného pesimismu. Čekali ho tam čtyři generální ředitelé, kteří právě bezvadně pojedli. Jankle byl opilý a držel se blízko krbu. Fitch si vzal trochu kávy a analyzoval úsilí obhajoby v posledních minutách. Zasypali ho otázkami ohledně telegrafického převodu, o který požádal v pátek dvou milionů od každého z těch čtyř.

Před pátkem bylo ve Fondu šest a půl milionu, určitě víc než dost pro celý proces. K čemu bylo zapotřebí těch dodatečných osmi milionů? A kolik je ve Fondu nyní?

Fitch vysvětlil, že obhajoba měla náhlé, neplánované výdaje největších rozměrů.

„Přestaňte filmovat, Fitchi,“ rozčilil se Luther Vandemeer z Trellca. „Dokázal jste nakonec uhrát ten verdikt?“

Fitch se pokusil těm čtyřem nelhat. Ostatně to byli jeho zaměstnavatelé. Celou pravdu jim ovšem nikdy neřekl a oni to od něho ani nečekali. V reakci na přímou otázku, zvláště jednoho z největších velikánů, cítil, že musí projevit nějakou snahu po uznání. „Ano, něco takového,“ prohlásil.

„Máte hlasy, Fitchi?“ otázal se jiný generální ředitel.

Fitch se odmlčel a pozorně se zadíval na každého z těch čtyř, i na Jankleho, který najednou zbystřil. „Domnívám se, že mám,“ prohlásil konečně.

Jankle vyskočil a postavil se, sice nejistě, ale přesto soustředěně, doprostřed místnosti a požádal: „Řekněte to ještě jednou, Fitchi!“

„Slyšel jste mne,“ opakoval Fitch. „Verdikt je prosazen.“ Nemohl ve svém hlase potlačit nádech hrdosti.

Ostatní tři vstali také, všichni čtyři se nahrnuli k Fitchovi a utvořili před ním otevřený půlkruh. „Jak?“ otázal se jeden z nich.

„To vám nepovím,“ odsekl Fitch chladně. „Podrobnosti nejsou důležité.“

„Chci to vědět,“ naléhal Jankle.

„Na to zapomeňte! Při své práci musím dělat i špinavé věci, abych chránil vás a vaše společnosti. Chcete-li mne omezovat, prosím, ale podrobnosti se nikdy nedovíte.“

Všichni na něho hleděli a nastala dlouhá pauza. Kruh se trochu sevřel a oni usrkávali ze svých sklenek a obdivovali se svému hrdinovi. Osmkrát už byli na pokraji katastrofy a osmkrát je Rankin Fitch svými špinavými triky zachránil. Tentokrát to snad udělal i po deváté. Byl prostě neudolatelný!

A nikdy nesliboval vítězství předem, ani tentokrát. Právě naopak. Vždycky je před každým rozsudkem mučil, předpovídal porážku a těšilo ho dělat z nich ubožáky. Bylo to u něho tak necharakteristické!

„Kolik?“ dožadoval se opět Jankle.

Tohle Fitch tajit nemohl. Ze zjevných důvodů tihle čtyři měli právo vědět, kam se peníze poděly. Sestavil pro Fond zjednodušené vyúčtování. Každá společnost přispěla stejnou částkou, když o ni Fitch požádal, a každý generální ředitel měl právo na měsíční vyúčtování všech nákladů.

„Deset milionů,“ přiznal Fitch.

Opilec vyštěkl první. „Vy jste zaplatil nějakému porotci deset milionů?“ Ty tři ostatní to šokovalo rovněž.

„Ne, nikoli porotci! Nechte toho! Já jsem za deset milionů prosadil verdikt, ano? To je vše, co o tom řeknu. Ve Fondu je teď čtyři a půl milionu. A na žádnou další otázku týkající se převodu peněz už neodpovím!“

Možná, že nějaká obálka s penězi, podstrčená pod stolem, by se dala pochopit. Pět, deset tisíc babek, možná! Nebylo však možné představit si někoho z těchto maloměstských balíků sedících v porotě, že by byl tak velkorysý, aby snil o deseti milionech. Určitě to nebylo jen pro jednoho člověka.

Ve strnulém mlčení se shlukli kolem Fitche a všichni si mysleli totéž. Fitch určitě očaroval nejméně deset členů poroty. To by dávalo smysl. Získal jich deset a nabídl každému milion. To mělo zatraceně větší smysl. Ale jak na pobřeží Zálivu těch deset čerstvých milionářů utají původ svých peněz?

Fitch tento okamžik ještě okořenil, když poznamenal: „Samozřejmě, nic není zaručeno! Nikdy nevíte, co bude, dokud se porota nevrátí.“

Dobrá, ale při sumě deseti milionů dolarů by jistě bylo lepší mít nějakou záruku! Nahlas však neřekli nic. Luther Vandemeer odpálil první. Nalil si koňak a sedl si na hranu stoličky u malého klavíru. Však on mu to Fitch později poví. Počká dva či tři měsíce, pozve Fitche služebně do New Yorku a celou záležitost z něj vytáhne.

Fitch oznámil, že má ještě hodně práce. Chtěl, aby všichni čtyři byli zítra v soudní síni při závěrečných řečech, a nařídil, aby neseděli pohromadě.

37

VŠECHNY POROTCE ZACHVÁTIL SPOLEČNÝ pocit, že nedělní noc bude v jejich izolaci poslední. Šeptali si mezi sebou, že dostanou-li případ v pondělí v poledne, určitě večer dospějí k rozhodnutí a budou moci jít domů. Otevřeně se o tom ovšem nediskutovalo, protože to ve skutečnosti byly diskuze o verdiktu a Herman by je byl rychle utlumil.

Nálada však byla dobrá a mnozí porotci již balili a uklízeli pokoje. Přáli si, aby poslední osobní návštěvy v Siesta Inn byly krátké. Vyřítili se ze soudní bu dovy, aby si v motelu mohli dobalit zavazadla a posbírat zubní kartáčky.

Nedělní večer byl již třetí z návštěvních večerů tohoto víkendu a všichni společně měli již svých rodinných příslušníků dost. Zvláště těch manželských. Tři večery mazlení v malém pokoji, následující jeden za druhým, byly zkouškou pro většinu manželství. Ale i ti svobodní si již potřebovali večer odpočinout. Savelleho přítelkyně nepřišla. Derrick řekl Angele, že se možná zastaví později, že předtím má ještě nějakou důležitou práci. Loreen sice přítele neměla, ale svých nedospělých dcer měla také za celý víkend dost. I Jerry a Pudla měli za sebou první malou hádku.

V neděli v noci byl v motelu klid ani fotbal či pivo ve společenské místnosti, ani šachové turnaje. Nicholas s Marlee pojedli v jeho pokoji pizzu. Rozložili si své poznámkové listy a udělali konečný plán. Oba byli nervózní a stísnění a zmohli se jen na trochu humoru, když Marlee vykládala smutnou Fitchovu příhodu s Hoppym.

Marlee v devět hodin odešla, vypůjčeným vozem dojela k pronajatému bungalovu a dokončila balení svých věcí.

Když Nicholas kráčel halou, čekali tam na něj Hoppy s Millie jako nějaký pár v líbánkách. Mohli se uděkovat. Hoppy, přímo vystavený tomu hroznému podvodu, se cítil jak znovuzrozený. Pomyšlení na extrémní rozsah opatření, k nimž tabákový průmysl přistoupil, jen aby přitiskl porotce, ho šokovalo.

Millie projevila starost o to, co ještě před porotou stojí. S Hoppym již o tom diskutovali a ona cítila, že pod dojmem toho, co jejímu manželovi udělali, nemůže zůstat fér a nezaujatá. Nicholas souhlasil. Uvědomil si, že ho Millie potřebuje.

Byl tu však velký a rozporuplný problém. Oznámí-li Millie soudci Harkinovi podvod spáchaný vůči Hoppymu, pak on pravděpodobně prohlásí proces za zmatečný. A to by byla tragédie. Zmatečný proces by znamenal, že tu za rok za dva bude vybrána jiná porota, aby si celý případ vyslechla. Obě strany budou utrácet další jmění, aby dělaly totéž, co dělaly právě teď. „Je to na nás, Millie. My jsme byli vybráni, abychom tento případ rozhodli a záleží na naší odpovědnosti, dospějeme-li k rozsudku. Příští porota nebude chytřejší než my.“

„Souhlasím,“ přikývl Hoppy. „Tento proces zítra skončí. Byla by to ostuda, kdyby došlo v poslední minutě k vyhlášení zmatečného procesu.“

Millie se tedy kousla do rtů a dospěla k novému řešení. Její přítel Nicholas jí to všechno ulehčil.

Cleve se setkal s Derrickem v neděli večer ve sportovním baru herny Nugget Casino. Popíjeli pivo, dívali se na fotbal a mluvili málo, protože Derrick trucoval a pokoušel se vypadat nazlobeně pro snížení sumy, kterou požadoval. V malém hnědém balíčku, který mu Cleve posunul po stole, bylo patnáct tisíc v hotovosti. Derrick balíček sebral a beze slova jej nacpal do náprsní kapsy, aniž by poděkoval. Podle jejich poslední dohody bude po rozsudku vyplaceno ještě deset tisíc, ovšem za předpokladu, že Angela bude hlasovat pro žalobce.

„Proč dnes neodcházíte?“ zeptal se Derrick pár minut po tom, co mu peníze přistály u srdce.

„To je nápad,“ ušklíbl se Cleve. „Běžte za svou přítelkyní a pořádně jí všechno vysvětlete!“

„Vyřídím to s ní.“

Cleve popadl šálu a zmizel.

Derrick dopil pivo a odběhl na záchod, kde se zamkl v kabině a přepočítal peníze, sto padesát čerstvých, nových, hezky zabalených stodolarových bankovek. Zmáčkl balíček a byl ohromen jeho tloušťkou téměř tři centimetry tlustý. Rozdělil bankovky na čtvrtiny, stočil je do roliček a zastrkal do všech kapes svých džínů.

Kasino vřelo. Derrick se naučil od staršího bratra, který sloužil v armádě, hrát v kostky a hrací stoly ho, bůhví proč, přitahovaly jako magnet. Minutu se díval, pak se rozhodl odolat nutkání a jet navštívit

Angelu. Zastavil se na rychlé pivo u malého baru nad ruletovým koutem. Všude pod ním se vyhrávalo i prohrávalo jmění. Peníze se vydávají, aby se vydělaly. A dnes má šťastný večer!

U hracího stolu s kostkami si za tisíc dolarů koupil žetony a těšil se z pozornosti, která pohání všechny velké marnotratníky. Vedoucí herny přezkoumal nepoužité bankovky a usmál se na Derricka. Odněkud se vynořila blonďatá servírka a on si objednal další pivo.

Derrick sázel zuřivě, víc než ostatní běloši u stolu. První balík žetonů v patnácti minutách zmizel a on si bez nejmenšího zaváhání koupil za tisíc dolarů další.

I druhý tisíc se brzy rozplynul, ale pak se kostky nějak zahřály a Derrick v pěti minutách vyhrál osmnáct set dolarů. Koupil si další žetony, přišla další piva a blondýnka začala flirtovat. Vedoucí herny se ho zeptal, zda se chce stát zlatým členem Nuggetu.

Ztratil o penězích přehled. Vytahoval je ze všech čtyř kapes, pak si některé přendal jinam. Koupil si další žetony. Za hodinu byl o šest tisíc dolarů lehčí a beznadějně chtěl přestat. Ale přece to štěstí musí přijít! Kostky se zahřály už předtím a musí se zahřát zase. Rozhodl se těžce sázet dál, a až se štěstí obrátí, dostat všechno zpátky. Po dalším pivu přešel na skotskou.

Po dalším špatném kole vstal od hracího stolu a vrátil se na záchod do téže kabiny. Zamkl se a ze všech čtyř kapes vytahal volné bankovky. Chybělo sedm tisíc dolarů a začalo mu být do pláče. Ale musel se vrátit. Rozhodl se tam jít a získat peníze zpět. Zkusil to u jiného stolu a změnil způsob sázení. Když se však jeho balík zmenšil, Bůh mu pomoz, na pět tisíc, bez ohledu na to, co se už stalo, zvedl ruce a odešel z ringu. Nebylo vyhnutí, byl by prohrál i posledních pět tisíc.

Sel kolem ruletového stolu, u něhož nebyli žádní hráči, a náhle ho napadlo položit žetony za pět set dolarů na červenou. Dealer roztočil ruletu, vyšla červená a Derrick vyhrál pět set dolarů. Nechal žetony na červené a zase vyhrál. Bez váhání nechal na červené dvacet stodolarových žetonů a vyhrál potřetí. Čtyři tisíce dolarů ani ne za pět minut. Ve sportovním baru si dal ještě jedno pivo a chvilku se díval na zápas v boxu. Divoké řvaní z herny s kostkami mu řeklo, aby se držel opodál. Cítil se šťastný, že měl v kapse téměř jedenáct tisíc dolarů.

Na návštěvu Angely už bylo pozdě, ale on ji musel vidět. Úmyslně šel rychle řadami automatů co nejdál od hracích stolů s kostkami a doufal, že dojde k předním dveřím dřív, než si to rozmyslí a rozběhne se zpátky ke kostkám. Zvládl to.

Nejel snad ani minutu, když za sebou uviděl modrá světla. Byl to vůz městské policie z Biloxi, pověsil se mu rychle na nárazník a mrkal předními světly. Derrick neměl ani větrové bonbony, ani žvýkačku. Zastavil, vystoupil z vozu a čekal na příkazy poldy, který přistoupil blíž a hned ucítil alkohol.

„Pil jste?“

„Ach, no, víte, dvě piva v kasinu.“

Polda prozkoumal oslepující baterkou Derrickovy oči, pak ho nechal jít po rovné čáře a stiskl mu prsty nos. Derrick byl jasně opilý. Spoutali ho a odvezli do vězení. Musel se podrobit dechové zkoušce a naměřili mu 0,18 %.

Měli hodně otázek k penězům, které měl nacpané v kapsách. Vysvětlení bylo přijatelné měl v kasinu šťastnou noc. Byl však nezaměstnaný. Žil s bratrem. Trestní rejstřík měl čistý. Vězeňský dozorce zapsal hotovost a ostatní věci, které měl v kapsách, a všechno zamkl do trezoru.

Derrick seděl na horní palandě v cele pro opilce s dvěma trampy opilými vínem, kteří sténali na podlaze. Telefon mu nebyl k ničemu, protože nemohl Angele volat přímo. Podle předpisu tu opilí řidiči museli strávit pět hodin. Bude tedy muset stihnout Angelu, než odjede k soudu.

V pondělí ráno ve tři třicet probudil Swansona telefon. Hlas špatně srozumitelný, kolísavý a slova splývala. Zřejmě však patřil Beverly Monkové. „Vítejte v Big Apple,“ zakřičela a pak se ztřeštěně zasmála, jako by byla vyšinutá.

„Kde jste?“ naléhal Swanson. „Mám peníze.“

„Později,“ zarazila ho a on pak uslyšel v pozadí dva vzteklé mužské hlasy. „Uděláme to později.“ Někdo zapnul hudbu.

„Potřebuji ty informace rychle.“

„A já potřebuju prachy.“

„Bezva. Řekněte mi, kdy a kde.“

„Ach, já nevím,“ povzdechla a pak sprostě zaječela na někoho v místnosti.

Swanson stiskl pevněji sluchátko. „Podívejte, Beverly, poslouchejte mne! Vzpomínáte si na tu malou kavárničku, kde jsme se setkali posledně?“

„Myslím, že jo.“

„Na Osmé, nedaleko Balducciho.“

„Ach, ano.“

„Dobrá. Sejdeme se tam tak brzy, jak jen budete moci.“

„Co je to brzy?“ zeptala se a začala se chechtat.

Swanson byl trpělivý. „Co tak kolem sedmi hodin?“

„Kolik je teď?“

„Tři třicet.“

„No, těbůh.“

„Podívejte, proč bych nemohl přijít hned? Řekněte mi, kde jste a já si vezmu taxík.“

„Ne, je mi teď dobře. Jen se trochu bavím.“

„Jste opilá.“

„Tak.“

„Tak, chcete-li ty čtyři tisíce babek, udělala byste líp, kdybyste vystřízlivěla, abychom se mohli setkat.“

„Budu tam, děťátko. Jak se vlastně jmenujete?“

„Swanson.“

„Správně. Swanson. Budu tam v sedm nebo kolem sedmé.“ Zasmála se a položila.

Swanson se neodvažoval znovu usnout.

V pět třicet se vězeňskému dozorci představil Marvis Maples a ptal se, zda by si mohl vyzvednout svého bratra Derricka. Pět hodin uplynulo. Dozorce vytáhl Derricka z cely pro opilce, pak otevřel kovovou skříňku a položil ji na pult. Derrick překontroloval její obsah jedenáct tisíc dolarů v hotovosti, klíče od vozu, kapesní nůž, mast na rty. Jeho bratr přihlížel a nevěřil vlastním očím.

Na parkovišti se pak zeptal na tu hotovost a Derrick mu vysvětlil, že hrál v kostky a měl šťastnou noc. Dal Marvisovi dvě stě dolarů a požádal ho, aby mu půjčil svůj vůz. Marvis vzal peníze a souhlasil, že počká u věznice, až přivezou Derrickův vůz z městského parkoviště.

Derrick se hnal do Pass Christian a zaparkoval za motelem, právě když na východě začalo svítat. Skrčil se, kdyby snad náhodou někdo byl nablízku, a křovím se protáhl až pod okno Angelina pokoje. Samozřejmě bylo zavřené. Začal na ně klepat. Nic se neozývalo, a proto sebral malý kamínek a zaklepal hlasitěji. Kolem něho se již rozednilo a on začal propadat panice.

Najednou se mu těsně za zády ozval silný hlas: „Stát!“

Derrick se ohlédl a uviděl Chucka, uniformovaného strážného, jak mu míří do obličeje dlouhou, leskle černou pistolí. Zakýval s ní a nařídil: „Ustupte od toho okna! Ruce vzhůru!“

38

Derrick zvedl ruce a prošel mezi keři. „Na zem!“ přišel další rozkaz a Derrick si musel lehnout s roztaženýma nohama na břicho na studený chodník a dát si ruce za záda. Chuck zavolal rádiem pomoc.

Marvis se ještě potuloval kolem vězení a čekal na Derrickův vůz, když se jeho bratr vrátil do vězení, již podruhé v tuto noc.

Angela to všechno zaspala.

Byla to nestydatost vyřadit nakonec z poroty nejhorlivějšího a nejpozornějšího člověka, který si zjednání nejvíc pamatoval a nejvíc ze všech dodržoval všechny příkazy soudce Harkina, a zabránit mu, aby promluvil do konečného verdiktu.

Paní Grimesová, přesná jako hodiny, přišla do jídelny v sedm patnáct, vzala tác a začala na něj klást věci připravené k snídani pro Hermana obilné vločky, odstředěné mléko a banány, pro sebe kukuřičné vločky, dvouprocentní mléko, proužek slaniny a jablečnou šťávu. Dělala to tak už téměř celých čtrnáct dní. Když ji Nicholas u bufetu uviděl, nabídl se, jako ostatně mnohokrát předtím, že jí pomůže. Stejně v porotní místnosti po celý den připravoval pro Hermana kávu a cítil se povinen pomoci i ráno. Dva cukry a smetanu pro Hermana a černou kávu pro paní Grimesovou. Povídali si spolu o počasí a nikoli o tom, že balí a připravují se k odchodu. Byla zřejmě vážně vzrušena nadějí, že v pondělí večer už budou večeřet doma.

Po celé ráno panovala skutečně slavnostní nálada. Nicholas a Henry Vu si spolu nadbíhali u jídelního stolu a zdravili opozdilce. Vždyť dnes půjdou domů!

Když si paní Grimesová brala stříbrné příbory, Nicholas jen tak při řeči o právnících rychle vhodil do Hermanovy kávy čtyři malé tabletky. Nic smrtelného, byl to methergine, tajně předepisovaný lék, původně užívaný na stanicích záchranné služby k oživování zdánlivě mrtvých osob. Herman z toho na čtyři hodiny onemocní, ale pak se z toho bez následků úplně dostane.

Nicholas doprovázel paní Grimesovou, jako ostatně častokrát předtím, přes halu do jejího pokoje, nesl jí tác a bavil se s ní o všem možném. Srdečně mu za to děkovala takový milý mladý člověk.

Za třicet minut vypukl zmatek. Paní Grimesová vyběhla na chodbu a volala na Chucka, který seděl na svém stanovišti, popíjel kávu a četl noviny. Nicholas ji uslyšel volat a vyběhl z pokoje. Něco se stalo s Hermanem!

Uprostřed panického křiku se objevili Lou Dellová a Willis. Za chvilku se shromáždila většina porotců u dveří pokoje, v němž bydleli Grimesovi. Před otevřenými dveřmi se na chodbě rojili lidé. Herman ležel zkroucený v koupelně na podlaze, držel se za žaludek a měl hrozné bolesti. Nad ním se krčila paní Grimesová s Chuckem. Lou Dellová letěla k telefonu a volala záchrannou službu. Nicholas vážně sdělil Rikki Colemanové, že Herman cítí bolesti na prsou, že asi jde o srdeční záchvat a že ho něco podobného potkalo už před šesti lety.

Za pár minut už všichni věděli, že Hermana postihla zástava srdce.

Přiběhl saniťák od záchranky, přinesl nosítka a Chuck vystrčil porotce od pokojových dveří dál do chodby. Pak položili Hermana na nosítka a dali mu kyslík. Krevní tlak měl jen slabě zvýšený. Paní Grimesová několikrát opakovala, že jí to připomíná jeho první srdeční příhodu.

Vynesli ho z pokoje do haly. Nicholas využil zmatku a převrhl Hermanův šálek s kávou.

Ozvalo se kvílení sirény vozu první pomoci, který Hermana rychle odvezl. Porotci se vrátili do pokojů a snažili se utišit roztřesené nervy. Lou Dellová telefonovala soudci Harkinovi, že se Herman zhroutil, že je těžce nemocen a že panuje všeobecná shoda, že jde o další srdeční záchvat.

„Padají jak mouchy,“ zdůraznila Lou a prohlásila, že si nepamatuje, že by byla za celých těch osmnáct let, co se stará o poroty, ztratila tolik porotců. Harkin ji odstřihl a položil telefon.

Swanson skutečně nečekal, že Beverly přijde přesně v sedm na kávu a pro peníze. Ještě před pár hodinami byla zcela zničená a nedávala naději, že by se z toho dostala. Jak tedy mohl očekávat, že by dodržela domluvu o jejich schůzce. Dal si bohatou snídani a četl první z mnoha novin. Přiblížila se a také minula osmá hodina. Swanson se přestěhoval k lepšímu stolu u okna, takže mohl pozorovat lidi hemžící se na chodníku.

V devět zavolal Beverly do bytu a svedl další boj s touž spolubydlící. Ne, není doma, celou noc doma nebyla a nelze ani vyloučit, že se odstěhovala.

To je tedy pěkná dcera, řekl si sám pro sebe. Courá se od bytu k bytu, žije ze dne na den, shání jídlo a peníze, aby přežila a aby si mohla koupit další várku chemikálií. Vědí vůbec její rodiče, co dělá?

K přemýšlení o těchto věcech měl spoustu času.

V deset si objednal suchou topinku. Číšník ho totiž stále zmateně sledoval a zřejmě si myslel, že se tu utábořil na celý den.

Vlivem zřejmě dobře podložených pověstí byly akcie Pynexu při otevření burzovního klání velmi silné. V pátek, při uzávěrce v sedmnáct třicet byly na třiasedmdesáti, při otvíracím zvonění vyskočily na sedmdesát šest a v několika minutách stouply na osmasedmdesát. Z Biloxi přišly dobré zprávy, ačkoli nikdo s jistotou jejich zdroj neznal. V ranním intenzivním obchodování rostl akciový kapitál všech tabákových společností.

Soudce Harkin se objevil až téměř v devět třicet. Když vystoupil k pultu, spatřil, že jeho soudní síň je doslova nacpaná. Nijak ho to nepřekvapilo. Ukončil rozpálenou diskuzi Rohra s Cablem, který chtěl, aby byl proces prohlášen za zmatečný, protože ubyl další porotce. Pro takové prohlášení však nebylo dostatek podkladů. Během neděle o tom Harkin vypracoval domácí úkol. Dokonce objevil starý případ, u něhož bylo dovoleno, aby o civilním sporu rozhodlo jen jedenáct porotců. Stačilo i devět hlasů, ale verdikt poroty pak musel být předložen Nejvyššímu soudu.

Dalo se čekat, že se novinky o Hermanově srdečním záchvatu mezi pozorovateli procesu rychle rozšíří. Porotní konzultanti najatí obhajobou klidně prohlašovali, že to pro jejich stranu znamená velké vítězství, protože Herman byl vyloženě na straně žalobce. Porotní konzultanti najatí žalobcem ujišťovali Rohra a jeho společnost, že Hermanovo vyřazení je obrovským výbuchem pro obhajobu, poněvadž Herman výslovně stranil tabáčníkům. Porotní experti společně prohlašovali, že vítají zapojení Shineho Royce, ačkoli většina z nich měla s jeho prověřováním potíže.

Fitch jen ztuhle seděl v naprostém ohromení. Jak je, dočerta, možné přivodit někomu srdeční záchvat? Byla Marlee tak chladnokrevná, že slepého člověka otrávila? Zaplať Bůh, že byla na jeho straně.

Dveře se otevřely a vevalili se porotci. Všichni si je pozorně prohlíželi, aby se ujistili, že mezi nimi Herman skutečně není. Jeho sedadlo zůstalo prázdné.

Soudce Harkin mluvil s lékařem v nemocnici a zahájil jednání sdělením porotcům, že Herman se dobře zotavuje a že to snad není tak vážné, jak se původně myslelo. Porotcům, zejména Nicholasovi, se mohutně ulevilo. Shine Royce se stal porotcem číslo pět a zaujal původní Hermanovo sedadlo v přední řadě mezi Phillipem Savellem a Angelou Weeseovou.

Shine byl sám na sebe právem hrdý.

Když se všichni usadili a ztichli, Jeho Ctihodnost pokynula Wendallu Rohrovi, aby zahájil svou závěrečnou řeč. Upozornila ho, aby to netrvalo déle než hodinu. Rohr, opět ve své oblíbené křiklavé bundě, ale v naškrobené košili a s čistým šátkem kolem krku, se začal tiše omlouvat porotcům za dlouhé trvání procesu a poděkoval jim, že byli tak nádhernou porotou. Zezadu zaznělo několik přátelských poznámek a on zahájil jedovatým konstatováním, že „… cigarety jsou tím nejvražednějším konzumním produktem, jaký kdy byl vyráběn, každoročně zabíjejí čtyři sta tisíc Američanů, desetkrát víc, než ilegální drogy, a žádný jiný výrobek se jim v tom nemůže vyrovnat.“

Dotkl se hlavních bodů svědeckých výpovědí Dr. Frickeho, Bronskyho a Kilvana, ale nijak je nerozpitvával. Připomněl Lawrence Kriglera, člověka, který v tabákovém průmyslu pracoval a znal jeho špinavá tajemství. Deset minut věnoval všeobecným poznámkám o umlčeném Leonu Robiliovi, který dvacet let propagoval tabák a poznal, jak úplatný je tabákový průmysl.

Rohr chytil vítr, když se dostal k dětem. Velká tabáková potřebuje pro své přežití zahákovat mládež a zajistit si, že i nastupující generace bude její výrobky kupovat. Pak vyzval porotce, jako by to měla slyšet i soudní síň, aby se zeptali sami sebe, kolik jim bylo, když začali kouřit.

Denně propadá tomuto návyku tři tisíce dětí a přibližně třetina jich na to zahyne. Není už načase přinutit tyto bohaté společnosti, aby za své výrobky ručily? Není načase upnout na ně pozornost? Není načase přinutit je, aby naše děti nechaly na pokoji? Není načase, aby platily za škody, které jejich výrobky působí?

Pak se velmi rozezlil, když přešel na nikotin a tvrdošíjné tvrzení Velké tabákové, že není návykový. Lidé dříve závislí na drogách dosvědčují, že je mnohem snazší odvyknout si od marihuany a kokainu než od cigarety. Ještě rozzlobeněji se zmínil o Janklem a jeho hanebné teorii.

Pak se z něho mrknutím oka stal úplně jiný člověk. Mluvil o své klientce, paní Celestě Woodové, milé vdově, matce, přítelkyni a skutečné oběti tabákového průmyslu. Mluvil o jejím manželovi, zemřelém panu Jacobu Woodovi, který si navykl na bristolky, hvězdu výrobní linky Pynexu, a dvacet let se pokoušel zbavit návyku. Opustil děti a vnuky a zemřel v jedenapadesáti, protože používal legálně vyráběného produktu přesně tak, jak se předpokládalo, že bude používán.

Přistoupil k bílé tabuli na trojnožce a rychle na ni napsal několik čísel. Finanční hodnota života Jacoba Wooda je, dejme tomu, milion dolarů. Připočetl některé další škody a součet vzrostl na dva miliony. To byly skutečně škody, vyjádřené finančně, které rodina Jacobovou smrtí utrpěla a na jejichž náhradu má nárok.

Proces se však netýká jen skutečných škod. Rohr pronesl minipřednášku o trestných škodách a jejich úlohy nutit americké společnosti k zodpovědnosti. Jak lze potrestat společnost, která má zisk osm set milionů dolarů v hotovosti?

Věnujte takové společnosti pozornost.

Rohr si záměrně odepřel návrh nějakých čísel, ačkoli mu to zákon dovoloval. Nechal prostě na tabuli tlustě napsanou cifru „Hotovost 800 000 000 dolarů“ , vrátil se k řečnickému pultíku a skončil se svým shrnutím. Ještě jednou poděkoval porotě a po čtyřiceti osmi minutách usedl.

Jeho Ctihodnost vyhlásila desetiminutovou přestávku.

Opozdila se o čtyři hodiny, ale Swanson by ji byl stejně nejraději objal. Neudělal to však. Jednak se obával infekčních chorob a jednak ji doprovázel špinavý mladík, oblečený od čepice po boty v černé kůži. Na čele měl výrazně vytetované slovo „Mrcha“ a obě strany hlavy měl ověšené hezkou sbírkou náušnic.

Mrcha nepromluvil, ale přisunul si blíž židli a posadil se na stráž jako dobrman.

Na Beverly bylo vidět, že ji někdo zbil. Horní ret měla rozseknutý a opuchlý, tváře silně nalíčené, aby zakryla podrápané tváře, koutek pravého oka napuchlý. Byla odporně načichlá kouřem, byl z ní cítit laciný bourbon a zřejmě nějak spěchala.

Swanson trochu provokativně přejel Mrchovi po tetování a pomalu mu prohrábl náušnice.

„Máte prachy?“ zeptala se Beverly a pohlédla na Mrchu, který hleděl prázdnýma očima na Swansona. Nebylo nejmenší pochyby, kam ty peníze půjdou.

„Ano. Povězte mi o Claire!“

„Ukažte mi peníze!“

Swanson vytáhl malou obálku, pootevřel ji a ukázal jim bankovky. Pak položil obálku na stůl a oběma rukama ji přikryl. „Čtyři tisíce babek. A teď rychle mluvte!“ téměř rozkázal a pohlédl na Mrchu.

Beverly se na něho také podívala a Mrcha pokývl jako špatný herec. Beverly nařídila: „Začni!“

„Její pravé jméno je Gabriela Brantová. Je z Kolumbie v Missouri. Byla tam v koleji na univerzitě, kde její matka přednášela dějiny středověku. Víc nevím.“

„Co je s jejím otcem?“

„Myslím, že je mrtev.“

„Ještě něco?“

„Ne. Navalte prachy!“

Swanson posunul obálku po stolní desce a okamžitě vstal. „Díky,“ řekl a zmizel.

Durwoodu Cablemu trvalo trochu přes půl hodiny, než obratně přednesl výhrady proti směšnému návrhu dávat miliony rodině člověka, který pětatřicet let dobrovolně kouřil. Proces byl sotva co jiného, než holé hrabání peněz.

Na žalobcově přednesu ho nejvíc zlobí, že se pokouší odsunout záležitost Jacoba Wooda a jeho zvyků a změnit proces na emocionální debatu o kouření mládeže. Co měl Jacob Wood společného s běžnou reklamou na cigarety? Neexistuje ani nejmenší důkaz, že by zemřelý pan Wood byl ovlivněn nějakou reklamní kampaní. Začal kouřit, protože se pro to rozhodl.

Proč zatahovat do tohoto boje děti? Proč tyhle emoce? Zlostně reagujeme, když si myslíme, že se dětem ubližuje anebo že se s nimi manipuluje. A vás, porotce, než žalobcovi právníci přesvědčí, abyste jim předali jmění, musí nejprve rozhněvat.

Cable obratně apeloval na jejich smysl pro spravedlnost. Rozhodujte o případu podle faktů a ne podle emocí. Když skončil, měl jejich plnou pozornost.

Když se posadil, soudce Harkin mu poděkoval a oznámil porotě: „Dámy a pánové, případ je teď váš. Navrhuji, abyste si vybrali nového mluvčího za pana Grimese, jemuž se daří, jak už jsem řekl, mnohem lépe. Mluvil jsem v poslední přestávce s jeho ženou.

Podle ní je panu Grimesovi stále ještě velmi špatně, ale očekává se, že se úplně zotaví. Kdybyste se mnou z jakéhokoli důvodu potřebovali mluvit, prosím, uvědomte paní úřednici. Zbývající pokyny vám budou předány v porotní místnosti. Hodně štěstí!“

Když se s nimi Harkin rozloučil, Nicholas se slabě natočil k publiku a zrakem se střetl s Rankinem Fitchem jen v kratičkém potvrzení, kde v tomto okamžiku jsou věci. Fitch přikývl a Nicholas společně s kolegy vstal.

Bylo téměř poledne. Soudu bylo o přestávce oznámeno ze soudní stolice, že ti, kdo chtějí, se mohou jít projít, dokud se porota nedohodne o rozsudku. Horda z Wall Streetu vyběhla zavolat do svých kanceláří. Generální ředitelé Velké čtyřky se na chvíli promíchali se svými podřízenými, ale pak se vydali na cestu ze soudní síně.

Fitch odešel hned a spěchal do své kanceláře. Konrád pobíhal kolem stojanu s telefony. „Je to ona,“ hlásil starostlivě. „Volá z veřejného telefonu.“ Fitch se rozběhl do své kanceláře, kde popadl telefon. „Haló!“

„Fitchi, podívejte! Nové telegrafické pokyny. Nezavěšujte a běžte ke svému faxu.“ Fitch pohlédl na svůj soukromý fax, který právě přenášel zprávu.

„Už je to tady. Proč nové pokyny?“

„Mlčte, Fitchi, udělejte prostě to, co říkám a udělejte to okamžitě!“

Fitch vytrhl zprávu z faxového přístroje a přelétl ručně psanou zprávu. Peníze teď byly směrovány do Panamy, do Atlantické banky v Panama City. Posílala pokyny a čísla účtu.

„Máte na to dvacet minut, Fitchi. Porota obědvá. Nebudu-li mít potvrzení ve dvanáct třicet, je po dohodě a Nicholas změní adresu. Má v kapse mobilní telefon a čeká na mé zavolání.“

„Ve dvanáct třicet zavolám,“ slíbil Fitch a zavěsil. Řekl Konrádovi, aby mu nepřepojoval žádné hovory. Bez výjimky. Hned odfaxoval její zprávu svému telegrafnímu expertovi ve Washingtonu, který obratem odfaxoval potřebné pověření do Hanwa Banky v Holandských Antilách. Hanwa měla otevřeno celé dopoledne a během deseti minut opustily peníze Fitchův účet a putovaly před Karibské moře do banky v Panama City, kde byly očekávány. Potvrzení z Hanwy bylo odfaxováno Fitchovi, který by je byl s láskou odfaxoval Marlee, ale neměl její číslo.

Ve dvanáct dvacet zavolala Marlee svému bankéři v Panamě, který příjem deseti milionů potvrdil.

Marlee byla v motelovém pokoji osm kilometrů od Biloxi a pracovala s mobilním faxem. Čekala pět minut a pak poslala témuž bankéři pokyn, aby peníze telegraficky převedl na Kajmanské ostrovy. Tímto také, jakmile peníze odejdou, ruší účet u Atlantické banky.

Nicholas volal přesně ve dvanáct třicet. Byl skryt na záchodě. Bylo po obědě a byl čas zahájit rozhodovací řízení. Marlee mu řekla, že peníze jsou v bezpečí a že odjíždí.

Fitch čekal až téměř do jedné. Pak Marlee zavolala z jiného veřejného telefonu. „Peníze došly, Fitchi,“ oznámila.

„Výborně! A co tak oběd?“

„Možná později.“

„Tak, kdy lze očekávat verdikt?“

„Pozdě odpoledne. Doufám, že nemáte starosti, Fitchi?“

„Já, nikdy.“

„Jen klídek. Bude to vaše nejkrásnější hodina. Pár minut před dvanáctou. Jak vám to zní?“

„Jako hudba. Proč jste odpráskli chudáka starého Hermana?“

„Nevíte, co jste o něm sám říkal?“

„Ano, správně. Kdy budeme oslavovat?“

„Zavolám vám později.“

Odjela najatým vozem a při jízdě za sebou pozorovala každý pohyb. Její vlastní vůz seděl před jejím bungalovem, opuštěný kvůli všem jejím starostem. Na zadním sedadle měla dva vaky nacpané šatstvem a zbývalo jí zabalit jen pár osobních věcí a přenosný fax. Nábytek z bungalovu bude patřit tomu, kdo si jej koupí při prodeji na chodníku.

Jako včera se propletla rozparcelovaným územím pro případ, že by ji někdo chtěl sledovat. Fitchovi chlapci však po ní nešli. Prokličkovala vedlejšími uličkami ke Gulfportskému městskému letišti, kde čekal malý lear. Popadla dva vaky a zamkla klíče ve voze.

Swanson už jednou volal, ale nemohl se dovolat. Zatelefonoval vedoucímu úředníkovi v Kansas City a tři agenti byli hned vysláni do Kolumbie vzdálené hodinu. Dva další obsluhovali telefony a bleskově volali na univerzitu v Missouri, na oddělení středověkých dějin, v zoufalém pokusu najít někoho, kdo by něco věděl a byl ochoten mluvit. V kolumbijském telefonním seznamu bylo nalezeno šest Brantů. Všem se několikrát volalo, ale nikdo nepotvrdil, že by Gabrielu Brantovou znal.

Konečně se těsně po jedné dovolal k Fitchovi. Fitch byl už hodinu zabarikádován ve své kanceláři a nebral telefony. Swanson se vydal do Missouri.

39

Když se sklidilo nádobí od oběda a kuřáci se vrátili ze své „udírny“, bylo všem jasné, že se konečně začne s tím, o čem přes měsíc snili. Sedli si na svá místa kolem stolu a zadívali se na prázdnou židli v čele, na které s takovou pýchou sedával Herman.

„Soudím, že potřebujeme nového předsedu,“ začal Jerry.

„Myslím, že by to měl být Nicholas,“ dodala rychle Millie.

Skutečně nebylo pochyb, kdo by měl být novým šéfem. Nikdo jiný o tuto funkci nestál a všem se zdálo, že Nicholas ví o procesu tolik jako samotní právníci. Zvolili ho aklamací.

Nicholas se postavil k prázdné Hermanově židli, přečetl seznam doporučení soudce Harkina a závěrem dodal: „Soudce chce, abychom předtím, než budeme hlasovat, pečlivě posoudili všechny materiály, exponáty a dokumenty.“ Otočil se doleva a zahleděl na rohový stůl, na němž byly vysoké hromady všech těch nádherných zpráv a studií, posbíraných za uplynulé čtyři týdny.

„Nemám v úmyslu tvrdnout tady ještě tři dny,“ protestoval Lonnie, když se všichni zadívali na stůl. „Chci prostě hlasovat hned.“

„Tak rychle to nepůjde,“ namítl Nicholas. „Tohle je důležitý, velmi složitý případ a bylo by chybou proběhnout všechny ty věci bez promyšleného posouzení.“

„Já říkám, hlasujme,“ naléhal Lonnie.

„A já říkám, že uděláme to, co chce soudce. Můžeme ho sem zavolat na pár slov, bude-li třeba.“

„Nebudeme snad číst všechno tohle smetí, či ano?“ zeptala se Sylvie Pudla. Čtení pro ni zrovna neby lo nejoblíbenější zábavou.

„Mám nápad,“ navrhl Nicholas. „Proč bychom si každý nemohli vzít jednu zprávu, přelétnout ji a udělat z ní pro ostatní výtah? Můžeme pak soudci Harkinovi poctivě říci, že jsme všechny exponáty a dokumenty prohlédli.“

„Skutečně si myslíte, že o to bude stát?“ otázala se Rikki Colemanová.

„Pravděpodobně ano. Náš verdikt musí spočívat tamhle na té evidenci svědectvích, která jsme slyšeli, a exponátech, které jsme viděli. Musíme se alespoň pokusit držet se jeho příkazů.“

„Já souhlasím,“ povzdechla Millie. „Všichni už chceme jít domů, ale povinnost nás nutí posoudit všechno, co tamhle leží.“

Vystoupení Millie utlumilo všechny další protesty. Millie a Henry Vu vzali tlusté zprávy a naskládali je doprostřed stolu, odkud si je porotci pomalu rozebrali.

„Jen to zběžně proleťte,“ domlouval jim laskavě Nicholas, jako učitel žákům ve škole. Popadl nejtlustší svazek, studii Dr. Miltona Frickeho o účincích cigaretového kouře na dýchací trakt, a začetl se do ní, jako by se s tak dynamickou prózou ještě nikdy nesetkal.

O přestávce se po soudní síni potloukalo několik zvědavců v naději, že by k rozsudku mohlo brzy dojít. Stávalo se to často porotu odvedou, nakrmí, nechají ji hlasovat a vy dostanete rozsudek. Porota si přece udělá svůj názor již před prvním svědkem. Tahleta porota však byla docela jiná!

Lear uletěl cestu z Biloxi do George Townu na Velkém Kajmanu ve výšce dvanácti kilometrů a rychlostí osm set kilometrů za hodinu za devadesát minut. Marlee prošla celní kontrolou s novým kanadským pasem vystaveným na jméno Lane MacRolandové, hezké mladé dámy z Toronta, která sem přiletěla na týden za zábavou, ne za obchodem. Jak vyžadovaly kajmanské zákony, měla také zpáteční letenku, na níž byla vyznačena rezervace letu do Miami letadlem aerolinií Delta po šesti dnech. Kajmanci měli rádi turisty, ale o nových občanech měli zcela jiné mínění.

Cestovní pas byl součástí dokonalé sbírky nových papírů, které získala od známého padělatele v Montrealu. Cestovní pas, řidičský průkaz, rodný list, registrační voličský průkaz. Stálo jí to tři tisíce dolarů.

Do města si vzala taxi a našla banku, Královský švýcarský trust, ve staré majestátní budově jeden blok od pobřeží. Nikdy předtím na Velkém Kajmanu nebyla, ale teď se tu cítila jako doma. Dva měsíce tohle místo studovala. Své finanční záležitosti si pečlivě připravila pomocí faxu.

Tropický vzduch byl těžký a teplý, ale sotva si toho všimla. Nebyla tady kvůli slunci a plážím. Byly tři hodiny v George Townu i v New Yorku a v Mississippi dvě hodiny odpoledne.

Recepční ji pozdravil a zavedl do malé místnosti, kde musely být splněny formality, které nebylo možno faxovat. Za pár minut přišel mladý muž a představil se jako Marcus. Mluvili spolu mnohokrát telefonicky. Byl štíhlý, dobře upravený, evropsky oblečený, jen se slabým přízvukem v perfektní angličtině.

Informoval ji, že peníze došly a Marlee dokázala tuto zprávu přijmout s naprosto kamennou tváří. Bylo to pro ni dost těžké. Papíry byly v pořádku. Šla s ním nahoru do jeho kanceláře. Marcův titul byl vágní, jako ostatně u mnoha bankéřských titulů na Velkém Kajmanu. Něčeho byl viceprezidentem a řídil portfolia cenných papírů.

Sekretářka přinesla kávu a Marlee si objednala sendvič.

Marcus stiskl na svém počítači několik klapek a sdělil jí, že Pynex je na devětasedmdesáti a celý den se v tvrdém obchodování drží pevně. Trellco stouplo o tři a čtvrt dolaru, na padesát šest. Smith Greer stoupl o dva na šedesát čtyři a půl a ConPack měl stejný kurz kolem třiceti tří.

Podle poznámek, které dokonale znala zpaměti, Marlee udělala svůj první obchod, „krátký“ prodej padesáti tisíc akcií Pynexu za sedmdesát devět. Velmi pravděpodobně si je bude moci koupit zakrátko zpět za mnohem nižší cenu. „Krátký“ prodej, počítající s poklesem kurzu akcií, je trikový manévr, obvykle používaný jen nejzkušenějšími investory. Za předpokladu, že cena akcií klesá, obchodní předpisy dovolují nejprve je prodat jěště za vysokou cenu a později je za nižší cenu opět získat.

S hotovostí deseti milionů by Marlee mohla prodat akcie přibližně v hodnotě dvaceti milionů dolarů.

Marcus rychle potvrdil obchod na děrném štítku, na okamžik se omluvil a nasadil si sluchátka. Druhým obchodem byl „krátký“ prodej Trellca třicet tisíc akcií po 56 a jedné čtvrtině. Potvrdil jej a pak nastal blázinec. Prodala čtyřicet tisíc akcií Smitha Greera po 64.5, dalších šedesát tisíc Pynexu po 79 a jedné osmině, dalších třicet tisíc Trellca po 56 a jedné osmině a padesát tisíc Smitha Greera po 64 a třech osminách.

Potom si dala pauzu a požádala Marca, aby pečlivě sledoval Pynex. Z jeho akciového kapitálu již odčerpala sto deset tisíc akcií a velmi ji zajímalo, jaká bude okamžitá odezva na Wall Streetu. Držel se na sedmdesáti devíti, klesl na sedmdesát osm a tři čtvrtiny a pak se opět vrátil na sedmdesát devět.

„Myslím, že už je zase v pořádku,“ kývl Marcus, který kapitál už dva týdny pozorně sledoval.

„Prodejte ještě padesát tisíc,“ nařídila bez váhání.

Marcus vynechal jeden úhoz, naklonil se ke svému monitoru a dokončil obchodování.

Pynex klesl na 78.5 a pak ještě o jednu čtvrtinu. Marcus pozoroval, jak Wall Street reaguje, ona srkala kávu a hrála si s poznámkami. Vzpomínala na Nicholase, co asi právě dělá, ale nedělala si starosti.

V tuto chvíli byla naopak nápadně klidná.

Marcus sejmul sluchátka. „Je to přibližně dvacet milionů dolarů, paní MacRolandová. Myslím, že bychom měli přestat. Další prodej bude vyžadovat souhlas mého představeného.“

„To stačí,“ přikývla.

„Burza za patnáct minut zavírá. Budete vítána, počkáte-li v našem salonku pro klienty.“

„Ne, děkuji, půjdu do hotelu a možná se trochu opalovat.“

Marcus vstal a zapnul si sako. „Jeden dotaz. Kdy předpokládáte, že dojde k pohybu těchto akcií?“

„Zítra. Hned ráno.“

„Podstatný pohyb?“

Marlee vstala a vzala si poznámky. „Ano. Chcete-li, aby si i vaši ostatní klienti mysleli, že jste génius, proveďte krátký prodej tabákových akcií. A hned.“

Poslal pro vůz společnosti, malý mercedes, který Marlee dovezl do hotelu na Sedmimílové pláži nedaleko středu města i banky.

Současná existence Marlee se zdála být jasná a rychle se začala odhalovat i její minulost. Operativec pátrající pro Fitche na univerzitě v Missouri našel v hlavní knihovně sbírku starých přijímacích manuálů. V seznamu z roku 1986 byla i stručná charakteristika Dr. Evelyn Y. Brantové, profesorky dějin středověku. V seznamu v příručce z roku 1987 však již chyběla.

Hned volal kolegovi, který u okresního soudu v Boone kontroloval daňová přiznání. Ten šel přímo do kanceláře soudního úředníka a v několika minutách našel dědický registr. Závěť Dr. Evelyn Y. Brantové byla přijata k soudnímu projednání v dubnu 1987. Úředník mu pomohl najít příslušný svazek.

Byl to skutečný objev. Paní Brantová zemřela v Kolumbii 2. března 1987 ve věku šestapadesáti let. Nezanechala manžela, jen jedno dítě, jednadvacetiletou Gabrielu. Podle závěti podepsané Dr. Brantovou tři měsíce před smrtí, byla Gabriela univerzální dědičkou. Odkázaný majetek tvořil dům odhadnutý na sto osmdesát tisíc dolarů, z poloviny zatížený hypotékou, vůz, bezvýznamný seznam nábytku a vybavení, potvrzení vkladu v místní bance ve výši třicet dva tisíce dolarů a portfolio akcií a obligací, odhadnuté na dvě stě dva tisíce dolarů. Zanesené byly jen dva požadavky věřitelů. Dr. Brantová určitě věděla, že se smrt blíží, a dostalo se jí právní pomoci. Se souhlasem Gabriely byl dům prodán, majetek byl zredukován na hotovost a po zaplacení daně z nemovitostí, právnických poplatků a soudních výloh byla částka 191 500 dolarů svěřena do opatrovnictví. Gabriela byla jedinou obmyšlenou osobou.

Majetkové poměry byly projednány bez nejmenšího náznaku rozporů. Právník byl zřejmě pohotový a velmi kompetentní. Třináct měsíců po smrti Dr. Brantové byla majetková záležitost uzavřena. Operativec všechno ještě jednou prolistoval a udělal si poznámky. Dvě slepené strany pozorně oddělil a mezi nimi objevil poloviční list papíru s úředním razítkem.

Byl to úmrtní list paní Dr. Evelyn Y. Brantové. Zemřela na rakovinu plic.

Operativec vyšel na chodbu a zavolal svému představenému.

Než se telefonicky spojili s Fitchem, dověděli se ještě víc. Jiný operativec, tentokrát bývalý agent FBI s právnickým titulem, pročetl pečlivě celý svazek a zjistil, že Dr. Brantová věnovala darem značné finanční částky některým skupinám, jako Americké plicní asociaci, Koalici pro svět bez kouře, Tabákovému komandu, Kampani za čistý vzduch a půl tuctu dalším protikuřáckým organizacím. Jedním z věřitelských požadavků byl účet téměř na dvacet tisíc dolarů za její poslední pobyt v nemocnici. Jméno Dr. Petera Branta, jejího zemřelého manžela, pak našli v seznamu starých pojistných smluv. Rychlá prohlídka registru zjistila, že jeho majetek byl uvolněn v roce 1981. Jeho svazek byl uložen na druhé straně úředníkovy místnosti. Dr. Brant zemřel ve věku dvaapadesáti let v červnu 1981 a opustil svou milovanou ženu a tehdy patnáctiletou dceru Gabrielu. Zemřel doma. Potvrzoval to jeho úmrtní list podepsaný týmž lékařem, onkologem, který podepsal úmrtní list paní Evelyn Brantové.

Peter Brant také podlehl ničivým účinkům rakoviny plic.

Když se Swanson několikrát přesvědčil o spolehlivosti zjištěných faktů, zavolal Fitchovi.

Fitch přijal hovor ve své kanceláři sám za zamčenými dveřmi a klidně. Byl totiž tak šokován, že nebyl schopen žádné reakce. Seděl u stolu s rozepnutým kabátem, rozvázanou kravatou a rozšněrovanými botami. Skoro nepromluvil.

Oba rodiče Marlee zemřeli na rakovinu plic!

Zapsal si to do žlutého zápisníku a pak kolem toho namaloval kruh s rozvětvenými čarami, jakýsi postupový diagram této zprávy, který mohl rozepsat a analyzovat a nějak porovnat s jejím slibem, že mu dodá verdikt.

„Jste tam, Rankine?“ zeptal se Swanson po dlouhé odmlce.

„Jo, ano,“ zahučel Fitch a pak zase chvíli neříkal nic. Postupový diagram narůstal, ale k ničemu nevedl.

„Kde je to děvče?“ ptal se Swanson. Stál před budovou okresního soudu v Kolumbii v chladnu, k uchu přitisknutý nemožně malý telefon.

Další dlouhá pauza.

„Co mám dělat?“ zeptal se Swanson.

„Myslím, že byste se měl vrátit sem,“ rozhodl Fitch a pak prudce zavěsil. Číslice na digitálních hodinkách se mu začaly míhat a on zavřel oči. Třel si bušící spánky, tiskl bradku a užuž se chystal vybuchnout, převrátit stůl na zeď a vytrhat telefony ze zásuvek. Ale přece jen se ještě ovládl. Bylo zapotřebí mít chladnou hlavu.

Mohl podpálit soudní budovu nebo naházet na porotu granáty, jinak neměl nic, čím by mohl rozhodování o rozsudku zastavit. Byli tam, těch posledních dvanáct, za zavřenými dveřmi a hlídali je strážní. Snad jim to půjde pomalu a odejdou-li si odpočinout na další noc do izolace, mohlo by se snad Fitchovi podařit vytáhnout z klobouku králíka a podnítit zmatečný proces. Mohl také oznámit, že v budově je bomba. Porotce budou evakuovat, ještě lépe izolovat a odvedou je na nějaké skryté místo, aby mohli pokračovat.

Postupový diagram selhal. Začal si tedy psát seznam možností neskutečných aktů, vesměs nebezpečných, nezákonných a odsouzených k neúspěchu.

Hodiny tikaly.

Dvanáct vyvolených jedenáct žáků se svým mistrem.

Pomalu vstal a oběma rukama popadl lacinou keramickou lampu, kterou již dříve chtěl Konrád odnést, protože stála na Fitchově stole, na místě velkého chaosu a násilností.

Konrád a Pang okouněli na chodbě a čekali na pokyny. Věděli, že se něco hrozného děje. Najednou Fitch zařval a do dveří práskla velkou silou lampa. Překližkové stěny zarachotily. Uhodil do nich jiný předmět a rozbil se. Asi telefon. Fitch zařval něco o penězích a na zdi hlasitě přistál psací stůl. Úplně zkamenělí ustoupili od dveří, co kdyby se rozletěly.

Buch! Buch! Buch! Do překližek bušily Fitchovy pěsti jako sbíječka.

V mučivé úzkosti řval: „Najděte tu holku!“ Buch! Buch!

„Najděte tu holku!“

40

Po úmorném vypětí a usilovném soustředění uznal Nicholas, že by bylo záhodno zahájit debatu. Rozhodl se začít sám. Krátce shrnul zprávu Dr. Frickeho o stavu plic Jacoba Wooda. Rychle přeběhl pitevní snímky, které nikoho nezaujaly. Už to byl starý, známý námět a posluchači byli nervózní.

„Ve zprávě Dr. Frickeho se tvrdí, že delší kouření cigaret vyvolává rakovinu plic,“ uzavřel svědomitě, jako by tím mohl někoho překvapit.

„Mám nápad,“ navrhla Rikki Colemanová. „Zkusme, zda bychom mohli odsouhlasit, že cigarety vyvolávají rakovinu plic. Ušetří nám to spoustu času.“ Nemohla se už dočkat, až za sebou práskne dveřmi a zřejmě byla připravená diskutovat.

„Bezva nápad,“ přidal se Lonnie. Byl z celé party nejvíc rozčilený a znechucený.

Nicholas pokrčením ramen naznačil souhlas. Byl sice předsedou poroty, ale měl jen jeden hlas. Porota si může dělat, co chce. „Pro mě za mě,“ zavrčel. „Kdo se domnívá, že cigarety vyvolávají rakovinu plic, ať zvedne ruku.“

Zvedlo se jich dvanáct, což byl velký krok k verdiktu.

„Pojďme dále a věnujme se závislosti“pokračovala Rikki a rozhlédla se kolem stolu. „Kdo si myslí, že nikotin je návykový?“

Opět jednomyslný souhlas.

Využila okamžiku a užuž se chtěla odvážit vstoupit na tenký led a začít s odpovědností.

„Lidé, udržme si jednomyslnost“zasáhl Nicholas.

„Rozhodující je, abychom odtud odešli jednotní. Rozdělíme-li se, propadneme.“

Většina už tyhle výzvy slyšela. Právní důvody pro jeho snahu o jednomyslný rozsudek nebyly jasné, ale přesto mu věřili.

„Teď skončeme s těmi zprávami. Kdo je hotov?“

Loreen Dukeová studovala luxusní publikaci Dr. Myry Sprawling-Goodeové. Přečetla úvod, v němž se prohlašovalo, že studie je podrobný přehled reklamních aktivit tabákových společností, zvláště praktik, zaměřených údajně na mládež pod osmnáct let. Většinu ze dvou set stran vynechala a přečetla závěr, který zbavoval průmysl nařčení, že by se zaměřoval na nezletilé kuřáky.

Shrnutí závěru bylo stručné. „Prostě se tu říká, že nemohli nalézt žádný důkaz, že posláním reklamy tabákových společností by bylo přitahovat a lákat děti.“

„Věříte tomu?“ zeptala se Millie.

„Ne, myslím, že jsme se již shodli, že většina lidí začíná kouřit již před svými jedenácti roky. A nestrašilo to kdysi v hlavě i nám?“

„Ano,“ odpověděla Rikki. „A také všichni kuřáci, tady mezi námi, začali jako nedospělí.“

„Ale většina také přestala, pokud si vzpomínám,“ připomněl Lonnie s nemalou trpkostí.

„Pojďme dál,“ pokračoval Nicholas. „Ještě někdo?“

Jerry se chabě pokusil popsat nudná zjištění Dr. Hilo Kilvana, statistického génia, který prokázal vzrůstající riziko rakoviny plic mezi kuřáky. Jerryho shrnutí nějaký zájem, otázky či debatu neroznítilo. Vstal a odešel z místnosti na pár rychlých šluků.

Zase nastalo ticho, protože se opět začali prohrabávat písemným materiálem. Libovolně přicházeli a odcházeli zakouřit si, protáhnout se či ulevit si na toaletě. Lou Dellová, Willis a Chuck střežili dveře.

Paní Gladys Cardová kdysi učila biologii v devátém ročníku. Měla pro vědu pochopení. Přednesla vynikající rozbor zprávy Dr. Roberta Bronskyho o složení cigaretového kouře přes čtyři tisíce složek, šestnáct známých karcinogenů, čtrnáct alkaloidů, dráždidel a všeho možného dalšího svinstva. Její projev měl bezvadnou dikci jako ve třídě a pohledem přelétávala z tváře na tvář. Když monotónně o tom i onom přednášela, většina tváří také byla, jako ve škole, poslušně skloněna. Skončila, Nicholas se probudil, vřele jí poděkoval, vstal a vzal si další kávu.

„Tak, a co si o tom všem myslíte?“ otázal se Lonnie. Stál u okna, zády do místnosti, pojídal arašídy a připíjel džus.

„Podle mne to dokazuje, že cigaretový kouř je hezky škodlivý,“ odpověděla.

Lonnie se otočil a podíval se na ni. „Správně. Myslím, že na tom jsme se již shodli.“ Pak pohlédl na Nicholase. „Říkám, přejděme k hlasování! Už to všechno pročítáme téměř tři hodiny. Zeptá-li se mně soudce, zda jsem si všechnu tu veteš prohlédl, řeknu mu, dočerta, že jo, že jsem si přečetl každé slovo!“

„Dělejte, co je třeba, Lonnie,“ odsekl Nicholas.

„Dobrá. Hlasujme!“

„Hlasujme! O čem?“ zeptal se Nicholas. Oba teď stáli každý na jedné straně stolu a porotci seděli mezi nimi.

„Podívejme se, kdo kde stojí. Já začnu.“

„Začněte. Poslechneme si to.“

Lonnie nabral dech a všichni se k němu otočili.

„Můj postoj je zcela jednoduchý. Věřím, že cigarety jsou nebezpečný produkt. Způsobují návyk. Jsou životu nebezpečné. Proto jsem od nich také utekl. Všichni to vědí a ostatně jsme se na tom shodli i my. Jsem však přesvědčen, že každý člověk má právo volby. Nikdo vás nesmí ke kouření nutit, ale kouříte-li, pak si také neste následky. Nekuřte třicet let jak o závod a nečekejte ode mne, že z vás udělám boháče. Tyhle šílené právníky je třeba zarazit!“ Mluvil hlasitě a všichni jeho slova absorbovali.

„Skončil jste?“ otázal se Nicholas.

„Jo.“

„Kdo je další?“

„Mám dotaz,“ ozvala se paní Gladys Cardová.

„Kolik očekává žalující strana, že jí přiřkneme peněz? Pan Rohr žádný konkrétní požadavek nevyslovil.“

„Za skutečné škody žádá dva miliony. Náhradu za trestné škody ponechal na našem uvážení.“

„Proč tedy nechal na tabuli napsaných osm set milionů?“

„Protože také osm set milionů shrábne,“ odpověděl Lonnie. „A vy mu je chcete dát?“

„Myslím, že ne,“ zavrtěla hlavou. „Nevěděla jsem, že je na světě tolik peněz. To všechno dostane Celesta Woodová?“

„Vidíte tady všechny ty právníky?“ zeptal se Lonnie sarkasticky. „Ona bude spokojená, i když nedostane nic. Tenhle proces se nevede kvůli ní nebo kvůli jejímu zemřelému manželovi, ale kvůli bandě právníků, kteří bohatnou ze žalob proti tabákovým společnostem. Jsme stupidní, přistupujeme-li na to.“

„Víte, kdy jsem začala kouřit já?“ zeptala se Angela Weeseová Lonnieho, který dosud stál.

„Ne, nevím.“

„Pamatuji si přesně i den. O svých třináctých narozeninách jsem uviděla na ulici Decatur Street, nedaleko našeho domu, ten plakát, na němž velký hubený černý chlápek, opravdu hezký, v ohrnutých džínách cáká na pláži vodou, v jedné ruce cigaretu a na zádech hubeného drobečka. Samý úsměv. Perfektní zuby. Mentolky Salem. Myslela jsem si, jak je to senzační! To by byl krásný život! Byla bych také ráda z toho něco měla. Šla jsem tedy domů, otevřela zásuvku, vzala si peníze a koupila si balíček salemek. Moji přátelé si o mně mysleli, jak jsem úžasná, a od té doby jsem je kouřila.“

Odmlčela se a podívala se na Loreen Dukeovou a znovu na Lonnieho. „Nepokoušejte se mně tvrdit, že se někdo může zbavit návyku. Ano, jsem závislá! A není to lehké. Ve dvaceti letech kouřím dva balíčky denně a nepřestanu-li, padesátky se nedožiji. A neříkejte mi, že se nezaměřují na děti. Zaměřují se na černochy, na ženy, děti, kovboje, nádeníky, prostě na všechny. A vy to víte moc dobře.“

U někoho, kdo se za celé čtyři týdny, co byli spolu, nijak emotivně neprojevoval, byl hněv v jejím hlasu překvapením. Lonnie se na ni díval, ale neřekl nic.

Loreen jí přišla na pomoc. „Jedna z mých děvčat, patnáctiletá, mi řekla minulý týden, že začala ve škole kouřit, protože už kouří všechny její přítelkyně. Ty děti jsou moc mladé, aby něco věděly o závislosti. Teprve časem poznají, že tomu propadly. Ptala jsem se, odkud vzala cigarety. Víte, co mně řekla?“ Lonnie mlčel.

„Z prodejního automatu! Jeden je nedaleko podloubí na promenádě, kde se děti flákají. Jeden je v hale kina, kam děti chodí. Automaty má spousta bufetů. A vy mi budete povídat, že se na děti nezaměřují? Je mi z toho nanic. Už se nemohu dočkat, až budu doma a přivedu ji k rozumu.“

„A co budete dělat, začne-li pít pivo?“ zeptal se Jerry. „Budete žalovat Budwaiser o deset milionů, protože všechny ostatní děti lokají pivo?“

„Není prokázané, že pivo je návykové,“ odpověděla Rikki.

„Takže nezabij í?“

„To je různé.“

„Vysvětlete to, prosím,“ žádal Jerry. Debata se teď týkala dvou jeho favorizovaných zlozvyků. Příště mohou přijít na přetřes i hazardní hry a běhání za ženskými.

Rikki si chvilku rovnala myšlenky a pak se pustila do nesnadné obrany alkoholu. „Cigarety jsou jediným smrtonosným produktem, užívá-li se jich přesně tak, jak se má. I u alkoholu se ovšem počítá, že se bude konzumovat, ale v rozumných dávkách. A konzumuje-li se s mírou, není nebezpečný. Jistě, lidé se opijí a nejrůznějšími způsoby pak i zabíjejí, ale lze vznést pádný argument, že právě k tomuto účelu se pivo nekonzumuje!“

„Takže pije-li člověk padesát let, nezabíjí se?“

„Pije-li střídmě, tak ne.“

„Bože, to rád slyším!“

„A ještě něco. Alkohol má přirozenou vlastnost, že varuje. Když ho pijete, pocítíte hned zpětnou vazbu. U tabáku tomu tak není. Kouříte-li, trvá to roky, než poznáte, jak to poškodilo vaše tělo. Pak už jste ovšem chycen a nemůžete přestat.“

„Většina lidí přestat může,“ odsekl Lonnie od okna, ale na Angelu se ani nepodíval.

„A proč se tedy všichni pokoušejí přestat, co myslíte?“ otázala se klidně Rikki. „Proto, že je cigarety baví? Že se cítí mladí a atraktivní? Ne, snaží se přestat, aby se vyhnuli rakovině plic a srdečním chorobám.“

„Jak tedy budete hlasovat?“ zeptal se Lonnie.

„Myslím, že je to docela jasně,“ odpověděla. „Začala jsem u tohoto procesu naprosto nezaujatá, ale došla jsem k poznání, že máme jen jedinou cestu, jak přivést tabákové společnosti k zodpovědnosti udělat to!“

„A co vy?“ zeptal se Lonnie Jerryho v naději, že získá spojence.

„Ještě nejsem rozhodnut. Chci si poslechnout všechny.“

„A vy?“ zeptal se Sylvie Taylor-Tatumové.

„Prožívám těžké chvíle, abych pochopila, proč se předpokládá, že z té ženy uděláme multimilionářku.“

Lonnie obešel stůl, každému se díval do tváře, ale většina se snažila vyhnout jeho pohledu. Nebylo pochyb, že ho role vedoucího rebela těší. „A co s vámi, pane Savelle? Nezdá se, že byste toho nějak moc řekl.“

Tohle mohlo být zajímavé! Nikdo z celé party totiž neměl ani ponětí, co si o tom všem vlastně myslí Savelle.

„Já věřím ve volbu,“ připustil. „Absolutní volbu. Odsuzuji, co tyhle korporace dělají životnímu prostředí. Nenávidím jejich výrobky, ale každý člověk má sílu si volit.“

„Pane Vu?“ zeptal se Lonnie.

Henry si odkašlal, zamyslel se a pak se opatrně vyhnul odpovědi: „Ještě uvažuji.“ Vu půjde za Nicholasem, který v tomto okamžiku byl neuvěřitelně klidný.

„A co vy, pane předsedo?“ zeptal se Lonnie.

„Během třiceti minut můžeme s těmito zprávami skončit. Udělejme to a pak začneme hlasovat.“

Po první vážné výměně názorů se jim ulevilo a ještě pár minut četli. Rozhodující rozstřel už byl jasně nedaleko.

Fitch si nejprve představoval, jak v dodávce s Josém za volantem bloudí bezcílně ulicemi, nahoru a dolů pod dálnici číslo 90, a nemá šanci ji chytit. Alespoň by tam však byl a něco dělal, pokoušel se ji hledat a doufat, že na ni náhodou narazí.

Věděl však, že je pryč.

Zůstal tedy v kanceláři, sám u telefonu a modlil se, aby ještě jednou zavolala a řekla mu, že dohoda je dohoda. Během odpoledne Konrád několikrát přišel, přinesl zprávy, které Fitch chtěl slyšet, a zase odešel. Její vůz byl venku před bungalovem a už celých osm hodin se odtud nehnul. V bungalovu ani v okolí se nic nehnulo, ani náznak nějakého pohybu. Byla pryč!

Čím déle se porota někde radila, tím kupodivu víc rostla Fitchova naděje. Jestliže to měla tak naplánované, že vezme peníze, zmizí a srazí jej verdiktem pro žalující stranu, tak kde je ten verdikt? Možná, že to není tak snadné. Možná, že Nicholas prožívá peklo, aby získal své hlasy.

Fitch zatím žádný proces neprohrál a připomínal si, že to tak bylo vždy a že vždycky potil krev, když porota bojovala.

Soudce Harkin přesně v pět znovu svolal soudní síň a poslal pro porotu. Právníci rychle přicupitali a na místa se vrátila i většina diváků.

Porotci zasedli. Vypadali unaveně, ale v takové chvíli je tomu tak u všech porotců.

„Jen několik krátkých otázek,“ ohlásila Jeho Ctihodnost. „Zvolili jste si nového předsedu?“

Přikývli a Nicholas zvedl ruku. „Mne potkala ta čest,“ řekl tiše, bez nejmenší stopy po nějaké pýše.

„Dobrá. Jen abyste věděli, mluvil jsem před hodinou s Hermanem Grimesem a už se cítí dobře. Zdá se, že to bylo něco jiného než srdeční příhoda. Očekává, že ho zítra pustí domů. Dává vás pozdravovat.“

Na většině tváří se objevil výraz potěšení.

„Zabývali jste se případem pět hodin a já bych teď rád věděl, zda jste nějak pokročili.“

Nicholas rozpačitě vstal a vrazil si ruce do džin. „Myslím, že ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Dobrá. Nemusíte naznačovat, o čem se diskutovalo, ale myslíte si, že porota dospěje k verdiktu pro tu či onu stranu?“

Nicholas se rozhlédl po svých poddaných: „Myslím, že ano, Vaše Ctihodnosti. Ano, věřím, že verdikt budeme mít.“

„A kdy to asi bude? Rozmyslete si to. Nespěchám na vás. Máte k tomu tolik času, kolik si přejete. Potřebuji si jen udělat plán pro soudní síň, budeme-li tu muset být do noci.“

„My už chceme jít domů, Vaše Ctihodnosti. Rozhodli jsme se, že to rozbalíme a budeme mít verdikt dnes večer.“

„Nádherné. Děkuji vám. Večeře je na cestě. Budu ve svých pracovnách, budete-li mne potřebovat.“

41

PAN 0’REILLY PŘISEL NAPOSLEDY SERVÍROvat jídlo a rozloučit se s lidmi, které už považoval za své přátele. Se třemi svými zaměstnanci je obsluhoval a krmil, jako by to byli králové.

Večeře skončila v šest třicet a porota byla připravena jít domů. Dohodli se, že nejprve budou hlasovat o případu odpovědnosti. Nicholas zabalil otázku do právnických termínů: „Chcete přimět Pynex k odpovědnosti za smrt Jacoba Wooda?“

Rikki Colemanová, Millie Dupreeová, Loreen Dukeová a Angela Weeseová řekly jednomyslně ano. Lonnie, Phillip Savelle a paní Gladys Cardová řekli ne, bez otázek. Zbytek se cítil být někde mezi oběma stanovisky. Pudla si nebyla jista, ale přiklonila se k zápornému stanovisku. Jerry začal náhle kolísat, ale pravděpodobně se rovněž přikláněl k záporu. Shine Royce, nejnovější člen poroty, za celý den nepromluvil ani tři slova a chytal prostě vítr. Půjde prostě s proudem, jakmile pozná, kam plyne. Henry Vu o sobě prohlásil, že není rozhodnut, ale ve skutečnosti čekal na Nicholase, který zase čekal, až skončí ostatní. Byl zklamán, že porota je tak nejednotná.

„Myslím, že je načase, abyste udělal prohlášení i vy,“ obrátil se k Nicholasovi Lonnie s bojovným zápalem.

„Ano, chceme to slyšet,“ souhlasila Rikki, připravená rovněž argumentovat. Všechny oči se upřely na prvního porotce.

„Dobrá,“ začal Nicholas a celá místnost úplně ztichla. Po letech příprav všechno dospělo až sem. Vybíral pečlivě slova, ale v paměti měl uložený projev, který si opakoval snad tisíckrát. „Jsem přesvědčen, že cigarety jsou nebezpečné a smrtonosné. Každý rok zabíjejí čtyři sta tisíc lidí. Jejich výrobci do nich cpou nikotin, ačkoli už dlouho dobře vědí, že to svinstvo je návykové. Nebyly by tak škodlivé, kdyby společnosti chtěly snížit obsah nikotinu, ale tím by utrpěl jejich prodej. Myslím, že Jacoba Wooda cigarety zabily a proti tomu nikdo z vás nemůže nic namítat. Jsem přesvědčen, že tabákové společnosti lžou, podvádějí, zatajují a dělají vše, co je v jejich silách, aby ke kouření přiměly již děti. Je to bezohledná banda z kurvy synů a já si myslím, že jim to musíme zatrhnout!“

„Souhlasím,“ vykřikl Henry Vu.

Rikki a Millie se chtělo zatleskat.

„Vy chcete uložit náhrady za trestné škody?“

„Verdikt neznamená nic, není-li výrazný, Jerry.

Musí být obrovský! Rozsudek o skutečných škodách jen znamená, že nemáme odvahu potrestat tabákový průmysl za jeho společné zločiny.“

„Musíme to udělat tak, aby je to zatraceně bolelo,“ přitakával Shine Royce, ale jen proto, že chtěl vypadat moudře. Skočil do proudu.

Lonnie nevěřícně hleděl na Shineho a Henryho. Rychle počítal sedm hlasů pro žalobce. „Nemůžete mluvit o penězích, protože ještě nemáte své hlasy.“

„To nejsou moje hlasy,“ namítl Nicholas.

Lonnie hořce podotkl: „K čertu, že nejsou! To je váš verdikt!“

Znovu to šlo kolem celého stolu sedm pro žalobce, tři pro obhajobu, Pudla a Jerry byli nerozhodní, ale hledali místo, kde by měli přistát. Potom zavelela do útoku paní Gladys Cardová: „Nerada hlasuji pro tabákové společnosti, ale zároveň nevím, proč by se Celestě Woodové měly ty peníze dávat!“

„Kolik byste jí dala vy?“ otázal se Nicholas.

Byla zklamaná a zmatená. „Prostě nevím. Dobrá, jsem pro, aby se jí něco dalo, ale… Prostě nevím.“

„Kolik máte na mysli vy?“ zeptala se předsedy Rikki a v místnosti se opět rozhostilo ticho. Úplné ticho a klid.

„Miliardu,“ prohlásil Nicholas s naprosto strnulou tváří. Dopadlo to doprostřed stolu jako tříštivá bomba. Všichni seděli s otevřenými ústy a vyvalenýma očima.

Než se někdo zmohl na slovo, Nicholas začal vysvětlovat: „Chceme-li vážně poslat tabákovému průmyslu nějakou výzvu, pak jej musí šokovat. Náš verdikt musí být význačným mezníkem! Ode dneška musí být všeobecně známo, že americký lid prostřednictvím porotního systému konečně vystoupil proti tabákovému průmyslu a řekl: ‚Co je moc, je moc!‘“

„Vy jste ztratil rozum,“ vydechl Lonnie a v tom okamžiku si to myslela i většina ostatních.

„Chce se prostě stát slavným,“ ušklíbl se Jerry sarkasticky. „Ne já, ale verdikt. Na naše jména si už v příštím týdnu nikdo ani nevzpomene, ale všichni si budou pamatovat náš rozsudek. Chceme-li to udělat, pak to udělejme řádně!“

„Mně se to líbí,“ přidal se do řeči Shine Royce. Myšlenka, že se rozdá tolik peněz, mu působila závrať. Shine byl jediný z porotců, který byl ochoten zůstat další noc v motelu, najíst se podle chuti a zítra dostat dalších patnáct dolarů.

„Řekněte, co se bude dít,“ žádala ještě strnulá Millie.

„Dojde k odvolání a jednoho dne, tak za dva roky, to banda starých kozlů v černých hávech zredukuje na něco rozumnějšího. Řeknou, že to byl nesmyslný rozsudek vyšinuté poroty, a potvrdí to. Celý ten systém většinou takhle funguje.“

„A proč to tedy děláme?“ otázal se Lonnie.

„Kvůli změně! Zahájíme tím proces, v němž se konečně vezme na vědomí, že tabákové společnosti zabíjejí tolik lidí. Nezapomeňte, že zatím žádný takový proces neprohrály. Myslí si, že jsou nepřemožitelní. My dokážeme opak a to takovým způsobem, že se ostatní žalobci přestanou bát postavit proti průmyslu.“

„Chcete je tedy přivést k bankrotu,“ poznamenal Lonnie.

„To mne nezajímá. Jmění Pynexu má hodnotu 1,2 miliardy a v podstatě všechny jeho zisky jdou na vrub lidí, kteří užívají jeho výrobků a zároveň by s tím hrozně rádi přestali. Ach jo, co když si pomyslíme, že svět by byl bez Pynexu mnohem lepší! Kdo bude plakat, když jej to položí?“

„Možná jeho zaměstnanci,“ ucedil Lonnie.

„Dobrá poznámka, ale já mám víc sympatií k tisícům lidí závislých na jejich výrobcích.“

„Kolik dá apelační soud Celestě Woodové?“ otázala se paní Gladys Cardová. Trápila ji myšlenka, že jedna z jejích sousedek, osoba, kterou ostatně ani nezná, zbohatne. Jistě, ztratila manžela, ale pan Card přežil rakovinu prostaty a ani ho nenapadlo někoho žalovat.

„To nevím,“ přiznal Nicholas. „Ale to není naše starost. To proběhne jindy v jiné soudní síni a jsou na to pravidla, podle nichž se musí postupovat při redukci velkého verdiktu.

„Miliarda dolarů,“ opakovala si Loreen pro sebe, ale tak hlasitě, že to bylo slyšet. Řeklo se to tak snadno jako „milion dolarů“. Většina porotců hleděla na tabuli a opakovala si slovo „miliarda“.

Nicholas děkoval sám sobě, nikoli poprvé, za Herrerovu nepřítomnost. Ve chvíli, jako byla tahle, by rozpoutal peklo a pravděpodobně by začal něčím házet. Místnost však byla klidná. Lonnie byl posledním zbylým advokátem žalované strany a teď byl zabrán do sčítání a přepočítávání hlasů.

Důležitá byla i Hermanova absence, možná ještě víc než plukovníkova, protože lidé by Hermanovi naslouchali. Byl moudrý a chladně uvažoval, nepropadal emocím a jistě by nesouhlasil s tak neskutečně velkým verdiktem.

Ale oba už byli pryč.

Nicholas odvedl řeč od odpovědnosti k záležitosti škod. Tento zásadní posun nikdo nerozpoznal. Z miliardy dolarů byli ztuhlí a přimělo je to přemýšlet o penězích, což nebylo chybou.

Chtěl dokonce jejich uvažování u peněz udržet. „Je to jen nápad,“ poznamenal, „ale je důležité, abyste mu věnovali pozornost.“

Nicholas rychle mrkl na Jerryho, který mu dokonale vpadl do noty. „Tak vysoko já nemohu jít,“ prohlásil se svou nejlepší rutinou prodejce automobilů. „Je to, no, je to přehnané. Nějaké škody lze vidět, ale, zatraceně, je to prostě šílené.“

„Není to přehnané,“ argumentoval Nicholas. „Společnost má na hotovosti osm set milionů. To je úplná mincovna! Všechny tabákové společnosti si tisknou své vlastní peníze.“

Jerry byl osmý a Lonnie se stáhl do rohu, kde začal klepat do stolu špičkami nehtů.

A Pudla byla devátá. „Je to přehnané a já to nemohu udělat,“ namítala. „O něco méně, možná, ale ne miliardu dolarů.“

Jen pět set milionů? Jen jedno sto milionů? Nemohli se přinutit, aby tyto směšné částky vyslovi li.

„Já nevím,“ váhala Sylvia. „Co myslíte vy?“

„Mně se docela líbí myšlenka přitáhnout konečně těm chlápkům smyčku,“ konstatovala Rikki. „Dámeli jim o tom vědět, nebude to žádná hanba.“

„Miliardu?“ zeptala se Sylvia.

„Ano, já jsem pro.“

„Já také,“ přidal se Shine. Cítil se bohatý už tím, že je tam.

Nastala dlouhá pauza a bylo slyšet jen Lonnieho, jak klepe nehty do stolu.

Konečně Nicholas promluvil: „Kdo nemůže hlasovat pro jakoukoli náhradu škody?“

Ruku zvedl Savelle, Lonnie otázku ignoroval, ale ani reagovat nemusel.

„Výsledek hlasování je tedy deset ku dvěma,“ oznámil Nicholas a zapsal si to. „Tato porota tedy dospěla k rozhodnutí o odpovědnosti. Teď vyřiďme záležitost škod. Může se nás deset shodnout, že Woodovi pozůstalí mají nárok na náhradu skutečné škody v částce dvou milionů?“

Savelle odkopl židli a opustil místnost. Lonnie si nalil šálek kávy a seděl u okna zády ke skupině, ale slyšel všechno.

Dva miliony vypadaly ve srovnání s předchozí diskuzí jako nějaké kapesné a všech deset je potvrdilo. Nicholas to poznamenal do formuláře ověřeného soudcem Harkinem.

„Může se nás deset shodnout, že mají být uloženy v nějaké částce náhrady za trestné škody?“ Pomalu obešel stůl a všichni svým „ano“ potvrdili souhlas. Jen paní Gladys Cardová váhala. Mohla si to rozmyslet, ale nemělo to význam. Pro verdikt bylo stejně zapotřebí jen devět hlasů.

„Dobrá. A nyní, jak je to s výší náhrady za trestné škody? Jsou nějaké návrhy?“

„Jeden mám,“ ozval se Jerry. „Napišme všichni částky, které navrhujeme, na kus papíru, složme jej, aby to zůstalo tajné, pak částky sečtěme a podělme deseti. Poznáme tak průměr.“

„Bude to závazné?“ otázal se Nicholas.

„Ne, ale umožní nám to představit si, kde asi jsme.“

Nápad s tajným hlasováním se všem velmi zamlouval a také všichni hned začali psát svá čísla na kusy papíru.

Nicholas pomalu rozbaloval každý návrh a částky diktoval Millie, která je zapisovala: 1 miliarda, 1 milion, 50 milionů, 10 milionů, 1 miliarda, 1 milion,

5 milionů, 500 milionů, 1 miliarda a 2 miliony.

Millie částky sečetla. „Součet činí 3 miliardy

569 milionů. Děleno deseti dává průměr 357 milionů.“

Chvilku trvalo, než se k číslům přidal správný počet nul. Lonnie vyskočil a obešel stůl. „Lidi, vy jste blázni,“ vykřikl hlasitě, aby ho každý slyšel. Pak opustil místnost a práskl za sebou dveřmi.

„Tohle já nemohu udělat,“ vrtěla hlavou zjevně otřesená paní Gladys Cardová. „Žiji z důchodu a je to dobrý důchod, ale tahle čísla nedovedu pochopit.“

„Čísla jsou reálná,“ znovu vysvětloval Nicholas. „Společnost má na hotovosti 800 milionů, hodnota majetku po odečtení dluhů a hypoték je přes 1 miliardu. V minulém roce naše země vydala na náklady zdravotnické péče přímo v souvislosti s kouřením

6 miliard a tahle částka je rok od roku vyšší. Zdá se vám to moc, dobrá! Ale ti chlapi se rozsudku 5 milionů dolarů budou smát. A nic se nezmění, kšeft půjde dál, jako by se nechumelilo. Děti budou svádět stejné reklamy. Kongresu se řekne pár lží a všechno zůstane stejné, pokud je neprobudíme.“

Rikki opřená o lokty se více naklonila a zadívala se přes stůl na paní Cardovou. „Nemůžete-li to udělat, pak si běžte za ostatními!“

„Nepošklebujte se mi.“

„Já se nepošklebuji. Chce to odvahu, víte. Nicholas má pravdu. Nepraštíme-li je do tváře a nesrazíme na kolena, nic se nezmění. Jsou to bezohlední lidé.“

Paní Gladys Cardová byla nervózní, třásla se a byla blízko zhroucení. „Je mi líto, chci pomoci, ale tohle prostě udělat nemohu.“

„To je v pořádku, paní Cardová,“ snažil se ji Nicholas uklidnit. Ubohá dáma byla rozrušená a potřebovala nějakou oporu. Jistě, pokud je devět hlasů pro, je všechno v pořádku. Může být spokojen, ale nesmí si už dovolit ztratit další hlas.

Nastalo ticho a všichni čekali, zda si to nerozmyslí. Zhluboka vzdychla, vystrčila bradu a našla vnitřní sílu.

„Mohu se na něco zeptat?“ otázala se Angela směrem k Nicholasovi, jako by teď byl jediným zdrojem vědomostí.

„Jistě,“ zamračil se.

„Co bude s tabákovým průmyslem, přijdeme-li s tak těžkým verdiktem, o jakém jsme mluvili?“

„Právně, ekonomicky nebo politicky?“

„Vůbec.“

Na chvíli se zamyslel, jak nejlépe by měl odpovědět. „Ze začátku bude hodně paniky a zmatku. Postižení výkonní exekutivci budou mít dost starostí, co dělat dál. Budou sedět, jak zařezaní, a čekat, že je soudní právníci zaplaví dalšími procesy. Budou nuceni přezkoumat svou reklamní strategii. Protože mají tolik peněz, nezkrachují, alespoň ne v blízké budoucnosti. Vtrhnou do Kongresu a budou požadovat speciální zákony, ale obávám se, že jim Washington bude stále méně a méně nakloněn. Zkrátka, Angelo, uděláme-li to, co udělat máme, průmysl už nikdy nebude takový jako dříve.“

„Lze doufat, že jednoho dne budou cigarety postaveny mimo zákon,“ dodala Rikki.

„Tak. Anebo společnosti nebudou finančně schopny cigarety vyrábět,“ doplnil Nicholas.

„A co bude s námi?“ ptala se dál Angela. „Myslím, zda nám bude hrozit nějaké nebezpečí. Říkal jste, že nás ti lidé sledovali, ještě než proces začal.“

„Ale my budeme v bezpečí,“ nesouhlasil Nicholas. „Nám nemohou nic udělat. Jak už jsem řekl, příští týden si už na naše jména ani nevzpomenou, ale na náš verdikt nezapomene nikdo.“

Phillip Savelle se vrátil, usedl a zeptal se: „Tak o čem se vy, Robině Hoode, dohadujete nyní?“

Nicholas ho ignoroval. „Lidé, chceme-li jít domů, musíme se dohodnout o částce.“

„Myslela jsem, že už jsme o tom rozhodli,“ divila se Rikki.

„Máme alespoň devět hlasů?“ ptal se Nicholas.

„O kolik jde, smím-li se zeptat?“ zavrtal Savelle posměšným tónem.

„Tři sta padesát milionů, teď jde o to, zda trochu přidat nebo ubrat,“ vysvětlovala Rikki.

„Ach, stará teorie o rozdělení majetku. To je divné, vždyť vy, lidé, nevypadáte jako banda marxistů.“

„Mám nápad,“ ozval se Jerry. „Zaokrouhleme to na čtyři sta, na polovinu jejich hotovosti. To je ke krachu nepřivede. Mohou si utáhnout opasky, přidat trochu víc nikotinu, zlákat další děti a za pár let mají hned prachy zpátky.“

„To je tady aukce?“ tázal se Savelle. Nikdo neodpověděl.

„Udělejme to,“ vybízela Rikki.

„Spočítejme hlasy,“ navrhl Nicholas a devět rukou se zvedlo. Přezkoumal jejich volbu a každého z těch osmi se zeptal, zda hlasují pro verdikt dvou milionů dolarů za skutečné škody a čtyři sta milionů jako trestné škody. Každý přisvědčil. Vyplnil formulář o rozsudku a dal jej všem podepsat.

Po dlouhé nepřítomnosti se vrátil Lonnie.

Nicholas mu oznámil: „Lonnie, dospěli jsme k verdiktu.“

„To je překvapení! Kolik?“

„Čtyři sta dva miliony dolarů,“ řekl Savelle. „A ještě pár milionů můžeme přidat nebo ubrat.“

Lonnie se podíval na Savelleho a pak na Nicholase. „Blázníte?“ Nevěřil vlastním uším.

„Ne, ani nápad!“ potvrdil Nicholas. „Je to pravda a máme devět hlasů. Chcete se přidat?“

„Ne, k sakru!“

„Hezky neuvěřitelné, co?“ smál se Savelle. „Já si jen myslím, že my všichni budeme slavní.“

„To je neslýchané,“ vzdychl Lonnie a opřel se o zeď.

„Ne tak docela,“ odpověděl Nicholas. „Texaco před pár lety chytilo rozsudek deseti miliard.“

„Ach, takže je to kšeft?“ ptal se Lonnie.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Nicholas a vstal. „To je spravedlnost!“ Šel ke dveřím, otevřel je a požádal Lou Dellovou, aby sdělila soudci Harkinovi, že porota je hotová.

Jak ještě chvíli čekali, Lonnie se naklonil k Nicholasovi a šeptem se zeptal: „Je nějaká možnost, aby v tom nefigurovalo moje jméno?“ Byl víc nervózní než rozhněvaný.

„Určitě. Nebojte se. Soudce ověří naše hlasování a jednoho po druhém se zeptá na jeho stanovisko k rozhodnutí. Až se zeptá vás, ujistěte všechny, že vy s tím nemáte nic společného.“

„Díky.“

42

Lou Dellová převzala vzkaz, jako pokaždé předtím, předala jej Willisovi a ten odešel chodbou za roh a zmizel z dohledu. Osobně donesl vzkaz Jeho Ctihodnosti, která právě telefonovala a už se nemohla dočkat, až verdikt uslyší. Pokaždé vyslechla rozsudek, ale tentokrát tušila, že by to mohl být nějaký výbuch. Soudce věděl, že jednoho dne bude předsedat obrovskému civilnímu procesu, ale bylo těžké uhodnout, zda to bude právě tento.

Vzkaz zněl: „Soudci Harkinovi! Můžete zařídit, aby mne ze soudní budovy doprovodil nějaký strážný, a2 nás rozpustíte? Mám strach. Vysvětlím později. Ni* cholas Easter.“

Jeho Ctihodnost dala přikaž strážnému, který Itil před pracovnami, a rázně prošla dveřmi do soudní síně, kde se vzduch zdál být prosycen vzrušením. Právníci, z nichž většina posedávala po kancelářích a netrpělivě čekala na zavolání, proběhli uličkou a nervózně, s vytřeštěnýma očima se seskupili u svých sedadel. Do soudní síně se trousili diváci. Bylo už téměř osm hodin.

„Byl jsem informován, že porota dospěla k rozsudku,“ oznámil hlasitě Harkin do mikrofonu a všiml si, jak se právníci zachvěli. „Prosím, přiveďte porotu!“

Vstoupili se slavnostními tvářemi, jak to ostatně porotci dělávají vždycky. Mají sklopené oči bez ohledu na to, jak dobré zprávy přinášejí pro tu či onu stranu, a jak jsou ve svém rozhodnutí jednotní. Důsledkem toho je, že se obě strany instinktivně přikrčí a začnou myslet na odvolání.

Lou Dellová vzala od Nicholase formuláře a podala je Jeho Ctihodnosti, která si dokázala zachovat nápadně vážnou tvář a rozhodla se je prozkoumat. Verdikt soudce mimořádně šokoval, ale z procedurálního hlediska proti němu nemohl nic dělat. Technicky byl v pořádku. Později určitě přijdou návrhy na jeho snížení, ale nyní byl spoután. Složil formuláře, dal je opět Lou Dellové, která je odnesla Nicholasovi a zůstala stát před ním. Nicholas povstal, připraven k oznámení.

„Pane hlavní porotce, přečtěte rozsudek!“

Nicholas rozbalil své veledílo, odkašlal si, rychle se rozhlédl, zda je v soudní síni Fitch, a když ho neviděl, začal číst: „My, porota, jsme shledali, že žalobce, Celesta Woodová, je v právu, a přiznáváme jí náhradu škody v částce dvou milionů dolarů.“

To samo o sobě byl precedens. Wendall Rohr a jeho parta si s úlevou hlasitě oddechli. Právě vstoupili do dějin.

Porota však ještě neskončila.

„A my, porota, jsme shledali, že žalobce, Celesta Woodová, je v právu, a přiznáváme náhradu trestných škod v částce čtyři sta milionů dolarů.“

Z hlediska právníků bylo přijímání verdiktu téměř uměleckým vystoupením. Nikdo se nesměl ani pohnout, ani ohlédnout po nějakém náznaku soucitu či blahopřání. Nikdo nesměl obejmout svého klienta v návalu radosti či touhy po útěše. Všichni museli sedět potichu, mračit se nad zápisníky, psát si poznámky a jednat, jako by přesně věděli, jak ten rozsudek bude znít.

Umělecké vystoupení bylo znesvěceno. Cable se zhroutil, jako by ho někdo střelil do žaludku. Jeho kamarádi hleděli na porotní box s otevřenými ústy, bez dechu a s nevěřícně vytřeštěnýma očima. Odněkud ze zadní řady právníků obhajoby se ozval povzdech: „Ach můj Bože!“

Rohr se zazubil a rychle položil ruku na rameno Celestě Woodové, která se rozplakala. Ostatní právníci se k sobě tiskli s tichým blahopřáním. Ach, to vzrušení z vítězství a z vyhlídky na rozdělení čtyřiceti procent z rozsudku!

Nicholas usedl a poklepal Loreen Dukeovou po koleně. Bylo po všem, úplně po všem!

Soudce Harkin náhle ožil, jako by ten verdikt byl docela jiný. „Nyní, dámy a pánové, ověřím hlasování poroty. Znamená to, že se zeptám jednotlivě každého z vás, zda je to vaše stanovisko. Začnu u slečny Loreen Dukeové. Prosím, potvrďte zřetelně do protokolu, zda jste pro tento verdikt hlasovala, či nehlasovala!“

„Hlasovala,“ prohlásila hrdě.

Někteří právníci si začali psát poznámky, jiní prostě hleděli do prázdna.

„Pane Eastere, hlasoval jste ve prospěch tohoto verdiktu?“

„Hlasoval.“

„Paní Dupreeová?“

„Ano, pane, hlasovala.“

„Pane Savelle?“

„Nehlasoval.“

„Pane Royce? Hlasoval jste pro něj?“

„Hlasoval.“

„Slečno Weeseová?“

„Hlasovala.“

„Pane Vu?“

„Hlasoval.“

„Pane Lonnie Shavere?“

Lonnie napůl povstal a řekl hlasitě, aby bylo slyšet každé slovo: „Ne, pane! Vaše Ctihodnosti, pro tento rozsudek jsem nehlasoval a zásadně s ním nesouhlasím.“

„Děkuji vám. Paní Rikki Colemanová? Je to váš verdikt?“

„Ano, pane.“

„Paní Gladys Cardová?“

„Ne, pane.“

Náhle se pro Cableho a Pynex, pro Fitche a celý tabákový průmysl objevila jiskřička naděje. Tři porotci už verdikt odmítli. Ještě jeden a porotu pošlou zpět k dalšímu rozhodování. Každý soudce by mohl vyprávět o případech porot, jejichž předložené verdikty se rozpadly, když došlo k individuálnímu ověřování. Rozsudky zněly docela jinak u otevřeného soudního jednání, jemuž mohli přihlížet právníci i klienti, než když byl formulován před několika minutami v bezpečí porotní místnosti.

Slabounkou naději na zázrak však udusili Jerry a Pudla. Oba verdikt potvrdili.

„Vypadá to, že hlasování vyznělo devět ku třem,“ usoudila Jeho Ctihodnost. „Všechno ostatní se jeví být v pořádku. Máte něco, pane Rohre?“

Rohr prostě zavrtěl hlavou. Porotě poděkovat nemohl, ačkoli by byl nejraději přeskočil zábradlí a zlíbal jim nohy. Seděl domýšlivě na sedadle a těžkou paží objímal Celestu Woodovou.

„Pane Cable?“

„Ne, pane,“ pronesl s námahou Cable. Ach, to bylo věcí, které byl tak rád porotcům, těm idiotům, řekl!

Skutečnost, že Fitch v soudní síni nebyl, dělala Nicholasovi hrozné starosti. Jeho nepřítomnost znamenala, že byl někde venku a ve tmě někde číhal a pozoroval. Co všechno už teď Fitch ví? Pravděpodobně všechno. Nicholas toužil opustit soudní síň a zatraceně rychle vypadnout z města.

Harkin začal s povšechným poděkováním, které proložil okrajovými zmínkami o vlastenectví a občanské povinnosti, přihodil všechna klišé, která už od jeho pultu slyšeli, varoval všechny, aby s nikým nemluvili o svém rozhodování a verdiktu, řekl, že by je mohl pohnat před soud, kdyby jen někomu slůvkem šeptli o tom, co se dělo v porotní místnosti a poslal je na jejich poslední cestu do motelu, aby si vzali své věci.

Fitch všechno pozoroval a poslouchal v promítací místnosti vedle své kanceláře. Díval se úplně sám. Porotní experti již hodiny předtím vypálili a byli na cestě do Chicaga. Eastera mohl chňapnout a dlouho o tom diskutoval se Swansonem, jemuž všechno hned po příjezdu řekl. Ale k čemu by to bylo? Easter by stejně nepromluvil a oni by riskovali žalobu pro únos. Měl už tak dost potíží i bez nutnosti trávit čas ve věznici v Biloxi.

Rozhodli se, že ho budou sledovat s nadějí, že je dovede k tomu děvčeti. I v tom bylo další dilema. Co s ní budou dělat, najdou-li ji? Mohou Marlee ohlásit na policii. Udělala ohromnou věc, že ukradla špinavé peníze. Co by pak Fitch měl říci FBI, až by byl vzat pod přísahu? Ze jí dal deset milionů dolarů, aby mu dodala rozsudek v tabákovém procesu, a že ona měla odvahu ho podrazit? A za to ji někdo měl s radostí zažalovat?

Fitch byl obklíčen na všech stranách.

Díval se na video, pořízené samotným Oliverem MacAdooem skrytou kamerou. Porotci vstali, odšourali se a porotní box osiřel.

Odešli do porotní místnosti, vzali knihy a časopisy a zavázali si vaky. Nicholas neměl náladu ani na pár slov. Proklouzl dveřmi, kde ho zastavil Chuck, nyní velký přítel, a řekl mu, že na něho venku čeká šerif. Neřekl ani slovo Lou Dellové, Willisovi či někomu z lidí, s nimiž trávil uplynulé čtyři týdny, a rychle s Chuckem zmizel. Vyšli zadním vchodem, kde na ně čekal sám šerif za volantem svého velkého hnědého forda.

„Soudce říkal, že potřebujete trochu pomoct.“

„Ano. Dostat se do severního úseku Čtyřicáté deváté. Ukážu vám, kudy pojedete. A zajistěte, aby nás nikdo nesledoval.“

„Dobrá. A kdo by vás mohl sledovat?“

„Špatní lidé.“

Chuck zabouchl za cestujícím přední dveře a auto odjelo. Nicholas pohlédl naposled k porotní místnosti ve druhém patře. V okně uviděl Millie, jak se objímá s Rikki Colemanovou.

„Máte v motelu věci?“

„Zapomeňte na to. Vyzvednu si je později.“

Šerif udělil rádiem instrukce dvěma vozům, aby jely za nimi a zajistili, že se na ně nikdo nepověsí. Po dvaceti minutách, když projeli Gulfportem, začal Nicholas ukazovat cestu tam a onam, až šerif zastavil vedle tenisového kurtu u velkého obytného komplexu na sever od města. Nicholas řekl, že to bylo bezvadné a vypadl.

„Jste si jist, že budete v pořádku?“

„Ano. Zůstanu u několika přátel. Díky!“

„Zavolejte mi, kdybyste potřeboval pomoc.“

„Jistě.“

Nicholas zmizel ve tmě a z rohu se díval, jak hlídkový vůz odjíždí. Čekal u herny na výhodném místě, odkud mohl pozorovat veškerý provoz do sídliště i ven. Nic podezřelého neviděl.

Chtěl odjet zbrusu novým vozem z půjčovny, který tu Marlee nechala před dvěma dny, jeden ze tří, teď opuštěných na různých parkovištích na předměstí Biloxi. Za devadesát minut bezpečně dojel do Hattiesburgu, ale ohlížel se dozadu po celou cestu.

V Hattiesburgu na letišti čekal lear. Nicholas zamkl klíče do vozu a nenuceně kráčel k malému terminálu.

Krátce po půlnoci profrčel s novými kanadskými doklady pasovou kontrolou v George Townu. Jiní cestující tam nebyli, letiště bylo prakticky pusté. Ve výdejně zavazadel na něho čekala Marlee a bouřlivě se objali.

„Slyšela jsi?“ zeptal se. Vyšli ven do vlhkého vzduchu.

„Ano, všechno bylo na centrálním národním televizním okruhu. Víc jsi udělat nemohl?“ zasmála se a znovu se políbili.

Jela do města prázdnými křivolakými ulicemi kolem moderních bankovních budov, nakupených u přístavní hráze. „To je ta naše,“ ukázala na budovu Královského švýcarského trustu.

„Hezká.“

Pak seděli v písku na kraji moře a zpěněná voda se jim v mírných vlnách převalovala přes nohy. Na horizontu se pohybovalo několik člunů s tlumenými světly. Za nimi stály ztichlé hotely a obytné přívěsy.

V tu chvíli celá pláž patřila jen jim.

Jaká to byla chvíle! Své čtyřleté hledání měli za sebou. Jejich plány se konečně dokonale splnily. O této noci snili tak dlouho a bezpočtukrát byli přesvědčeni, že nikdy nenastane.

Hodiny ubíhaly.

Mysleli, že bude nejlépe, když makléř Marcus Nicholase vůbec neuvidí. Marlee se představila recepčnímu Královského švýcarského trustu přesně v devět. Dovedli ji nahoru, kde na ni čekal Marcus s mnoha otázkami, které ještě neměl komu položit. Nabídl jí kávu a zavřel dveře.

„Zdá se, že krátký obchod s Pynexem byl vynikající nápad,“ řekl s úšklebkem nad svým talentem k podceňování.

„Zdá se, že je to tak,“ přisvědčila. „Kdy budou otvírat?“

„Dobrá otázka. Měl jsem na telefonu New York a vládne tam chaos. Verdikt každého zmrazil. Myslím kromě vás.“ Chtěl nešikovně udělat malý pokus, ale dobře věděl, že se odpovědi nedočká. „Možné je, že ani neotevřou. Na den na dva mohou obchodování přerušit.“

Zřejmě tomu perfektně rozuměla. Přinesli kávu. Oba ji popíjeli a probírali včerejší výsledky. V devět třicet sáhl Marcus po sluchátkách a zahleděl se na dva přijímače na svém bočním stole. „Burza je otevřená,“ ohlásil a ještě čekal.

Marlee pozorně poslouchala, ale snažila se vypadat klidně.

Ona i Nicholas chtěli provést smrtící úder, tam a zpět, a zmizet s penězi na nějaké vzdálené místo, kde ještě nikdy předtím nebyli. Musí pokrýt sto šedesát tisíc akcií Pynexu, které chtěla nedočkavě hodit na trh.

„Přerušilo se to,“ zavrčel Marcus nad svým počítačem a Marlee sebou slabě trhla. Poklepal na digitální tlačítka telefonu a začal hovořit s někým v New Yorku. Mumlal čísla a body a pak jí oznámil: „Nabízejí to za padesát, ale nejsou kupci. Ano či ne?“

„Ne.“

Uplynuly dvě minuty a on nespustil oči z obrazovky. „Je na prodej za čtyřicet pět. Ano či ne?“

„Ne. A co ostatní?“

Prsty se mu roztančily po klávesnici. „No, těbůh! Trellco kleslo o třináct na třiačtyřicet, Smith Greer o jedenáct na třiapadesát a čtvrt. ConPack o osm na dvacet pět. To je ale krvavá lázeň! Celý průmysl ještě puká.“

„Zkuste Pynex!“

„Ještě klesá. Čtyřicet dva a pár malých nákupů.“

Marlee pohlédla do svých poznámek: „Kupte dvacet tisíc akcií po dvaačtyřiceti!“

Uplynulo jen pár sekund: „Potvrzeno. Stoupl na čtyřicet tři. Ti tam ale jsou pozorní! Příště bych to držel pod dvaceti tisíci akcií.“

Nej menší zakázky, které společenství Marlee-Nicholas zatím vynesly, činily 740 000 dolarů.

„Jde opět dolů na dvaačtyřicet.“

„Kupte dvacet tisíc akcií po jedenačtyřiceti!“ nařídila.

Za minutu ohlásil: „Potvrzeno.“

Dalších 760 tisíc dolarů zisku.

„Zastavil se na jedenačtyřicet, teď o půl bodu stoupl,“ hlásil jako robot. „Viděli váš nákup.“

Zeptala se: „Nakupuje ještě někdo?“

„Ještě ne.“

„A kdy začnou?“

„Kdoví? Ale myslím, že brzy. Tahle společnost má příliš velkou hotovost, než aby šla pod hladinu. Nominální cena za akcii je kolem sedmdesáti. Za padesát je to báječný kšeft. Řekl bych, že moji klienti do toho teď skočí.“

Marlee koupila dalších dvacet tisíc akcií po jedenačtyřiceti, pak počkala půl hodiny a koupila dalších dvacet tisíc po čtyřiceti. Když Trellco kleslo o šestnáct na čtyřicet, koupila dvacet tisíc akcií se ziskem 320 tisíc dolarů.

Rychlý úder vyšel. V deset třicet si půjčila telefon a zavolal Nicholasovi, který zíral na televizi a na centrálním okruhu sledoval vývoj. Televize měla v Biloxi svůj tým, který se snažil o rozhovor s Rohrem, Cablem, Harkinem i Glorií Laneovou nebo s kýmkoli, kdo by mohl něco vědět. Nikdo s nimi nechtěl mluvit. Nicholas sledoval vývoj i na kanálu, který vysílal finanční zprávy. Pynex se dostal na dno hodinu poté, co začal. Teprve na třiceti osmi se objevili kupci a v tom okamžiku Marlee koupila pod cenou zbývajících osmdesát tisíc akcií. Když se vzpamatovalo Trellco na jedenačtyřiceti, koupila čtyřicet tisíc akcií. Tím obchody s touto společností ukončila.

Při množství zajištěných obchodů, a zajištěných brilantně, byla už Marlee méně nakloněna tady tvrdnout a hladově hltat další majetek. Tvrdě bojovala, aby si uchovala trpělivost.

Mnohokrát si tento plán nacvičovala a takovou příležitost už nikdy nebude mít.

Pár minut před polednem byla burza ještě ve zmatku a Marlee koupila zbytek akcií Smitha Greera. Marcus stáhl z uší sluchátka a otřel si čelo.

„Nebylo to špatné ráno, slečno MacRolandová. Vyneslo vám to čistých osm milionů dolarů minus zprostředkovatelské poplatky.“ Na stole tiše hučela tiskárna a vyplivovala stvrzenky.

„Chci poslat peníze telegraficky do Curychu.“

„Do naší banky?“

„Ne.“ Odevzdala mu list papíru s instrukcemi pro telegrafický převod.

„Kolik?“ zeptal se.

„Všechno. Samozřejmě po odečtení částky za vaše služby.“

„Jistě. Soudím, že tohle má přednost.“

„Ihned, prosím.“

Marlee rychle balila. Nicholas jen přihlížel, protože neměl co balit, kromě dvou golfových košilí a páru džin, které si koupil v malém hotelovém obchodě. Slíbili si, že si koupí nové oblečení v místě příštího pobytu. Na penězích nebude záležet.

Odletěli první třídou do Miami, kde čekali dvě hodiny. Pak nastoupili na palubu letadla do Amsterodamu. Interní informační služba v oddělení první třídy vysílala jen program centrálního národního okruhu a finanční zprávy. S velkým pobavením se dívali, jak je v Biloxi verdikt utajován, zatímco Wall Street je v jednom kole. Všude se vynořovali experti. Profesoři práva neohroženě předpovídali budoucnost z hlediska odpovědnosti tabákového průmyslu. Majetkoví analytici předkládali nesčetné názory, všechny naprosto odlišné od předchozích. Soudce Harkin neměl komentář. Cable nebyl k nalezení. Nakonec se ze své kanceláře vynořil Rohr a plně potvrdil své vítězství. O Rankinu Fitchovi nikdo nevěděl, což byla ostuda, protože Marlee tolik chtěla jeho zmučenou tvář vidět.

Při pohledu zpět bylo její načasování dokonalé. Burza se dostala na dno a krátce potom uzavřela. Pynex se ke konci dne ustálil na padesáti pěti.

Z Amsterodamu letěli do Ženevy, kde si v hotelu pronajali ubytování na měsíc.

Fitch opustil Biloxi tři dny po verdiktu. Vrátil se domů do Arlingtonu a k rutinní práci ve Washingtonu. Ačkoli jeho budoucnost jako ředitele fondu byla nejistá, jeho anonymní malá firma se angažovala v jiných než tabákových kauzách, takže měl pořád plno práce. Ovšem nevyplácelo se to tak jako Fond.

Týden po verdiktu se v New Yorku setkal s Lutherem Vandemeerem a D. Martinem Janklem a svěřil se jim s každým detailem událostí s Marlee. Vůbec to nebyla hezká schůzka.

Také konferoval se sborem bezohledných newyorských právníků, jak nejlépe rozsudek napadnout. Důvodně podezřelá byla skutečnost, že Easter po vynesení rozsudku ihned zmizel. Konečně se rozhodli propustit Hermana Grimese z nemocničního ošetření. Důkazy náhlé srdeční příhody se nepodařilo nalézt. Až do onoho rána byl fit. Pamatoval si ještě na odpornou chuť své kávy a pak ležel na podlaze. Penzionovaný plukovník Frank Herrera již učinil přísežné prohlášení, v němž přísahal, že nepovolené materiály nalezené pod jeho postelí tam on nepoložil. Žádné návštěvy neměl. Mogul se nikde v okolí motelu neprodával. Záhady kolem verdiktu se každým dnem rozviřovaly víc a víc.

Newyorští právníci ovšem o dohodě s Marlee nevěděli a také se o ní nikdy nedozví.

Cable připravil návrh, a byl téměř odhodlán dát jej zaregistrovat, aby bylo povoleno promluvit s porotci. Zdálo se, že soudci Harkinovi se tato myšlenka zamlouvá. Jak jinak by mohli zjistit, co se tam všechno dělo? Zejména Lonnie Shaver se nemohl dočkat, až všechno vypoví. Již byl povýšen a byl připraven hájit americké společnosti.

Byla naděje, že se rozběhnou postprocesní aktivity. Odvolací proces bude dlouhý a náročný.

Pokud šlo o Rohra a jeho skupinu soudních právníků, kteří případ financovali, byla budoucnost plná neomezených možností. Sestavili pracovní skupinu která měla zpracovávat příval telefonátů od jiných právníků a potenciálních obětí. Zatím jich bylo zaznamenáno na osm set. Uvažovalo se o akcích nejvyšší třídy.

Zdálo se, že Wall Street sympatizuje víc s Rohrem než s tabákovými společnostmi. V týdnech, které následovaly po procesu, Pynex nebyl schopen vystoupit ani na padesát a ostatní tři byli nejméně o dvacet bodů níže. Protikuřácké skupiny otevřeně předpovídaly bankroty a zánik tabákových společností.

Šest týdnů po svém odchodu z Biloxi obědval Fitch v malé indiánské jídelně u Dupont Circle ve Washingtonu. Skláněl se nad mísou kořeněné polévky. Seděl v převlečníku, protože venku sněžilo a uvnitř bylo chladno.

Najednou tam odnikud vpadla a zjevila se jako anděl. Stejně jako přede dvěma měsíci na střešní terase hotelu St.Regis v New Orleansu. Zavolala: „Hej, Fitchi!“ Jemu vypadla lžíce z ruky.

Rozhlédl se po tmavé jídelně. Neviděl nic než malé skupinky Indiánů, shrbené nad kouřícími mísami. Na vzdálenost dvanácti metrů nepadlo jediné anglické slovo.

Se sevřenými rty ucedil: „Kde se tu berete?“ Tvář jí lemovala kožešina kabátu. Uvědomil si, jak je hezká. Měla o trochu kratší vlasy.

„Jen jsem se zastavila pozdravit vás…“

„Už se stalo.“

„… a říci vám, že se vám vracejí peníze právě teď, co spolu mluvíme. Poslala jsem je telegraficky na váš účet v bance Hanwa v Holandských Antilách. Všech deset milionů, Fitchi!“

K tomuto sdělení ho nenapadla žádná rychlá odpověď. Hleděl na hezkou tvář jediné osoby, která ho převezla, a na niž musel stále myslet. Poznamenal: „Jak je to od vás laskavé!“

„Chtěla jsem je rozdávat, víte, například některým těm protikuřáckým skupinám, ale rozhodli jsme se, že to nebudeme dělat.“

„My? Co je s Nicholasem?“

„Jistě se vám po něm stýská.“

„Hluboce.“

„Má se dobře.“

„Takže jste spolu?“

„Samozřejmě.“

„Myslel jsem, že jste pravděpodobně sebrala peníze a utekla všem, i jemu.“

„Ale běžte, Fitchi!“

„Já ty peníze nechci.“

„Bezva. Dejte je Americké plicní asociaci.“

„To není charita podle mého vkusu. Proč vracíte ty peníze?“

„Nejsou moje.“

„Ach, vy jste našla etiku a morálku a možná i Pána Boha!“

„Přestaňte poučovat, Fitchi! Připadá mi to dost ubohé, zejména od vás. Nikdy jsem neplánovala, že si peníze nechám. Jen jsem si je chtěla vypůjčit.“

„Když už jste začala lhát a podvádět, proč jste nešla dál a nekradla?“

„Nejsem zloděj, Fitchi. Lhala a podváděla jsem, protože to bylo ono, čemu váš klient rozumí. Řekněte mi, Fitchi, našel jste Gabrielu?“

„Ano, našli jsme ji.“

„A našli jste její rodiče?“

„Víme, kde jsou.“

„Už teď rozumíte, Fitchi?“

„Ano, dává mi to smysl.“

„Oba to byli nádherní lidé. Byli inteligentní, činorodí a milovali život. Na univerzitě oba propadli cigaretám a já jsem pozorovala, jak proti svému návyku bojovali až do smrti. Kvůli kouření nenáviděli sami sebe, ale nikdy se ho nevzdali. Zemřeli hroznou smrtí, Fitchi! Viděla jsem je trpět, svíjet se a lapat po dechu, až už nemohli dýchat vůbec. Byla jsem jejich jediné dítě, Fitchi! Učí se tomu i vaši kluci?“

„Ano.“

„Matka zemřela doma, na pohovce v pracovně, protože nemohla dojít do ložnice. Byla jsem tam s ní sama.“ Odmlčela se a rozhlédla kolem. Fitch si všiml, že měla nápadně čisté oči. Nemohl se ubránit soucitu, když si uvědomil, jak musely být smutné.

„Kdy jste uvedla tenhle plán do pohybu?“ zeptal se a konečně spolkl lžíci polévky.

„Na odborné škole. Studovala jsem finance, myslela jsem na práva, pak jsem začala chodit s právníkem a slyšela historky o odpovědnosti za tabák. Myšlenka se rozvíjela.“

„To byl ale hrozný podvod.“

„Díky, Fitchi. Říkáte-li to vy, pak je to poklona!“

Natáhla si rukavice a měla se k odchodu. „Jen jsem vás chtěla pozdravit, Fitchi, a ujistit se, že víte, proč k tomu došlo.“

„Skončila jste s námi?“

„Ne. Budeme pečlivě sledovat odvolání a jestliže se vaši právníci příliš rozjedou a verdikt napadnou, mám kopie telegrafických převodů. Buďte opatrný, Fitchi! My jsme na ten verdikt pyšní a neustále vás sledujeme.“

Přistoupila k hraně stolu. „A pamatujte, Fitchi, až vy, hoši, zase půjdete k soudu, my tam budeme!“

John Grisham POROTA

Z anglického originálu The Runaway Jury vydaného roku 1996 nakladatelstvím Doubleday (Bantam Doubleday Dell Pulishing Group, New York) přeložil Vladimír Panoš.

Redigoval Tomáš V. Novák.

Přebal navrhla Viera Fabianová s použitím fotografie Jacka Kopalského.

Vydal Knižní klub ve spolupráci s nakladatelstvím Ikar v Praze roku 1997 jako svou 532. publikaci.

Odpovědný redaktor Jindřich Jůzl.

Technická redaktorka Alena Suchánková.

Počet stran „8.

Sazbu vyhotovila Knižní sazba Hogen, Horní Jiřetín. Tisk Tlačiarne BB, spol, s r, o., Banská Bystrica. Vydání první.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai