JOHN GfttSHAM

POSLEDNÍ

POROTCE

KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Emílie Harantová

JOHN GRISHAM: THE LAST JUROR Copyright © 2004 by Belfry Holdings, lne.

Copyright of the Czech edition © Euromedia Group k. s., 2005 Translation © Emílie Harantová, 2005

ISBN 80-242-1450-4

ČÁST

PRVNÍ

1

P0 DESETILETÍCH TRPĚLIVÉHO MIZERNÉHO ŘÍZENÍ a láskyplného zanedbávání list The Ford Country . Times roku 1970 zkrachoval. Majitelce a vydava- telce, slečně Emmě Caudleové, bylo devadesát tři a byla upoutána na lůžko v pečovatelském domě v Tupelu. Vydavateli, jejímu synovi Wilsonovi Caudleovi, bylo přes sedmdesát a z první světové války si odnesl kovovou destičku v hlavě. Ta byla zakryta dokonalým tmavým kolečkem kožního štěpu na vrcholku jeho vysokého, ustupujícího čela, a kvůli tomu musel po celý život snášet přezdívku Flek. Flek udělal tohle. Flek udělal tamto. Tady, Fleku. Tamhle, Fleku.

Ve svých mladších letech referoval o schůzích ve městě, fotbalových zápasech, místních volbách, soudních procesech, církevních shromážděních a veškerých aktivitách v okrese Ford. Býval dobrým reportérem, pečlivým a s dobrou intuicí. Poranění hlavy evidentně nijak nepoškodilo jeho schopnost psát. Ale někdy po druhé světové válce se mu implantát jaksi pohnul, a pan Caudle přestal psát cokoliv kromě úmrtních oznámení. Nekrology přímo zbožňoval. Trávil nad nimi hodiny. Zaplňoval odstavce výmluvné prózy do detailů popisující životy i těch nejskromnějších z okresu Ford. A úmrtí zámožného či prominentního občana znamenalo zprávu na první straně, přičemž pan Caudle přesně využil okamžiku. Nikdy neopomněl zúčastnit se stráže u mrtvého nebo pohřbu a nikdy o nikom nenapsal nic špatného. Všem se na konci dosta-

lo oslavné řeči. V okresu Ford se skvěle umíralo. A Flek byl mužem velmi oblíbeným, i když byl magor.

K jediné skutečné krizi za jeho novinářskou kariéru došlo v roce 1967, zhruba v době, kdy i do okresu Ford konečně dorazilo hnutí za občanská práva černochů. Jeho noviny zásadně neprojevovaly ani nejmenší náznak rasové tolerance. Na jejich stránkách se nikdy neobjevily žádné tváře černochů, leda ty, jež náležely známým či podezíraným zločincům. Nikdy žádná oznámení sňatků mezi černochy. Nikdy žádní černošští vyznamenaní studenti nebo baseballové týmy. V roce 1967 ovšem pan Caudle učinil ohromující objev. Jednoho rána se vzbudil s pochopením, že v okresu Ford umírají i černoši, a že se o jejich smrti patřičně neinformuje. Zde na něj čekal celý nový, úrodný svět úmrtních oznámení a pan Caudle zamířil do nebezpečných a neprobádaných vod. Ve středu 8. března 1967 se Timesy staly prvním týdeníkem vlastněným bělochem v Mississippi, který zveřejnil oznámení o úmrtí černocha. Většinou to prošlo bez povšimnutí.

Následující týden zveřejnil tři oznámení o úmrtí černochů, a lidé si o tom začali povídat. Do čtvrtého týdne následoval regulérní bojkot s tím, že lidé odhlašovali předplatné a inzerenti zadržovali peníze. Pan Caudle věděl, co se děje, ale jeho nový status veličiny začleňující černochy mezi ostatní na něj učinil takový dojem, že se neobtěžoval zatěžovat se tak triviálními záležitostmi, jako byl odbyt a zisk. Šest týdnů po onom historickém úmrtním oznámení zveřejnil svou novou politiku v tučně vysázené noticce na první straně. Vysvětlil veřejnosti, že bude publikovat, co on sám uzná za vhodné, a pokud se to bělochům nelíbí, jednoduše přestane psát jejich úmrtní oznámení.

Patřičně zemřít je ovšem v Mississippi důležitou součástí života jak pro bělochy, tak pro černochy, a pomyšlení na to, že by někoho uložili k poslednímu odpočinku bez jednoho z Flekových posledních vyprovození, bylo víc, než většina bělochů dokázala unést. A věděli, že je dostatečně praštěný na to, aby svou pohrůžku splnil.

Příští vydání bylo plné nejrůznějších nekrologů, černochů i bělochů, všechny pečlivě seřazené podle abecedy, bez ohledu na rasu. Vydání se vyprodalo a následovalo krátké údobí prosperity.

Bankrotu se říkalo nedobrovolný, jako by snad ti ostatní měli horlivé dobrovolníky. V čele smečky stál tiskový dodavatel z Memphisu, jemuž noviny dlužily 60 000 dolarů. Několika věřitelům se neplatilo po šest měsíců. Stará Obligační banka vypověděla půjčku.

Byl jsem nový, ale ty zprávy se ke mně donesly. Seděl jsem za psacím stolem v přední místnosti redakce Time sů a četl jsem si v časopise, když dveře rozrazil jakýsi skrček v tečkovaných ponožkách a ptal se po Wilsonovi Caudleovi.

„Je v obřadní síni,“ odpověděl jsem.

Byl to arogantní skrček. Viděl jsem pod jeho pomačkaným tmavomodrým sakem pistoli, nošenou tak, aby ji lidé viděli. Nejspíš na ni měl povolení, ale v okresu Ford žádné třeba nebylo, tedy přinejmenším v roce 1970 ne. Ve skutečnosti se lidé na povolení dívali spíše záporně. „Po- třebuju mu doručit tyhle papíry,“ oznámil a zamával obálkou.

Neměl jsem chuť vyjít mu vstříc, jenomže je těžké být hrubý na skrčka. Dokonce i na takového, který má u sebe pistoli. „Je v obřadní síni,“ zopakoval jsem.

„Tak to prostě nechám u vás,“ oznámil.

I když jsem tam nebyl ani celé dva měsíce a i když jsem měl za sebou vysokou na Severu, pár věcí už jsem se naučil. Věděl jsem, že dobrá oznámení se lidem nedoručujú Ta se posílají poštou nebo předávají osobně, nikdy však úředně. Ty papíry znamenaly problém, a já jsem z nich nechtěl znát nic.

„Nepřevezmu si ty papíry,“ oznámil jsem s pohledem upřeným do stolu.

Zákony přírody diktují, aby skrčci byli poslušní, nebo- jovní lidé, a tento chlapík nebyl výjimkou. Ta pistole byla kamufláž. S úšklebkem se rozhlédl po vstupní kanceláři, ale věděl, že situace je beznadějná. Se snahou o drama- tičnost zastrčil obálku zpátky do kapsy a ostře se zeptal: „Kde je ta obřadní síň?“

Naznačil jsem mu neurčitě cestu a on odešel. O hodinu později ve vrávoral do dveří Flek, mával v ruce papíry a hystericky ječel. „Je po všem! Je po všem!“ úpěl, když jsem vzal do ruky žádost o nedobrovolné vyhlášení bankrotu. Sekretářka Margaret Wrightová a tiskař Hardy vyšli zezadu a pokoušeli se ho utěšit. Flek seděl na židli, tvář v dlaních, lokty na kolenou a bolně vzlykal. Přečetl jsem ostatním oznámení nahlas.

Uvádělo se v něm, že pan Caudle se má za týden dostavit k soudu v Oxfordu a sejít se s věřiteli a soudcem, a že bude vyneseno rozhodnutí, zda noviny mají nadále vycházet, než vše vyřeší správce konkurzní podstaty. Bylo mi jasné, že Margaret a Hardymu šlo více o jejich místo než o pana Caudleho a o jeho zhroucení, ale statečně stáli po jeho boku a plácali ho po ramenou.

Když pláč skončil, náhle vstal, skousl rty a oznámil: „Musím to říct matce.“

My tři jsme se na sebe podívali. Slečna Emma Caud- leová opustila pozemský život už před mnoha lety, ale její slabé srdce nadále pracovalo natolik, aby mohl být pohřeb zatím odložen. Ani nevěděla, ani se nestarala o to, čím ji krmí, a samozřejmě neměla zájem o okres Ford ani o jeho noviny. Byla slepá a hluchá a vážila necelých čtyřicet kilo a ted s ní Flek chtěl projednat nedobrovolné vyhlášení bankrotu. V tomto okamžiku jsem si uvědomil, že ani on už není duchem mezi námi.

Znovu se rozplakal a odešel. O šest měsíců později jsem psal jeho nekrolog.

Protože jsem navštěvoval vysokou školu a protože jsem měl v ruce ty papíry, Hardy a Margaret se na mě dívali v naději, že si budu vědět rady. Byl jsem novinář, nikoli právník, ale řekl jsem, že zanesu ty papíry rodinnému právníkovi Caudleových. Budeme se řídit jeho radou. Chabě se usmáli a vrátili se k práci.

V poledne jsem si u Quincyho v Lowtownu, černošské části Clantonu, koupil šest plechovek piva a vyrazil jsem na dlouhou projížďku ve spitfiru. Bylo to koncem února a na tuto roční dobu bylo nezvykle teplo, takže jsem si stáhl střechu a zamířil k jezeru a říkal jsem si, nikoli poprvé, co to vlastně v okresu Ford ve státě Mississippi dělám.

* * *

Vyrůstal jsem v Memphisu a studoval jsem pět let novinařinu ve městě Syracuse, než moji babičku unavilo platit za moje vzdělávání, které se začalo povážlivě natahovat. Známky jsem měl velmi slabé a do získání diplomu mi chyběl ještě rok. Možná rok a půl. Babička BeeBee měla spoustu peněz, strašně nerada je však vydávala a po pěti letech usoudila, že už vynaložila dost na to, aby se mi dostalo příležitosti. Když mi zarazila další příjmy, byl jsem sice velmi zklamán, ale nestěžoval jsem si, jí v každém případě ne. Byl jsem její jediný vnuk a pozůstalost po ní měla být skvělá.

Studoval jsem novinařinu s kocovinou. V počátečních dnech v Syracusách jsem aspiroval na to, že se stanu in- vestigativním reportérem v listě The New York Times nebo Washington Post. Chtěl jsem zachránit svět odhalováním korupce a zneužívání životního prostředí a rozhazovačnosti vlády a nespravedlnosti, jíž jsou vystaveni slabí a utiskovaní. Čekaly na mě Pulitzerovy ceny. Zhruba po roce takovýchto vznešených snů jsem viděl film o jakémsi zahraničním zpravodaji, který cestoval po světě a vyhledával války, sváděl krásné ženy a nějakým způsobem si našel čas k napsání článků, za něž sklízel ceny. Uměl osm jazyků, nosil plnovous, vysoké boty a naškrobené khaki kalhoty, které se nikdy nemačkaly. Takže jsem se rozhodl, že se stanu takovýmto novinářem. Nechal jsem si narůst plnovous, koupil jsem si vysoké boty se šněrováním a khaki kalhoty, pokusil jsem se naučit se německy a okouzlovat hezčí dívky. Během svých prvních let na univerzitě, kdy mé hodnocení klesalo na nejhorší úroveň ve třídě, mě upoutala představa, že bych mohl pracovat v novinách v malém městě. Tuto záležitost nemohu vysvětlit jinak, než že jsem se v té době seznámil s Nickem Dienerem. Byl z venkovské oblasti Indiány a jeho rodina po desetiletí vlastnila poměrně prosperující okresní noviny. Jezdil v krásném malém alfa romeo a vždycky měl spoustu peněz na hotovosti. Spřátelili jsme se.

Nick byl nadaný student, který by byl s to zvládnout medicínu, práva nebo strojírenství. Jeho jediným cílem však bylo vrátit se do Indiány a řídit rodinný podnik. To mě zaráželo, než jsme se jednoho večera opili a on mi řekl, kolik jeho otec na svém malém týdeníku s nákladem šesti tisíc každý rok vydělává. Tvrdil mi, že to je zlatý důl. Jenom lokální zprávy, svatební oznámení, církevní akce, krytí sportovních zápasů, záběry basketbalových týmů, pár receptů, několik nekrologů a inzertní stránky. Možná trochu zpráv o politice, ale vyvarujme se těch kontroverzních. A hlavně počítejme peníze. Jeho otec byl milionář. Šlo o poklidnou novinařinu bez nervů, v níž peníze rostou na stromech, jak alespoň tvrdil Nick.

To mě zaujalo. Po čtvrtém roce svého studia, který měl být mým posledním, jsem strávil léto jako externista v malém týdeníku v Ozarských horách v Arkansasu. Plat byl zanedbatelný, ale na babičku to udělalo dojem, protože jsem byl zaměstnán. Každý týden, kdy jsem jí posílal noviny, byla přinejmenším polovina napsána mnou. Majitel/vydavatel/šéfredaktor byl báječný starý pán nadšený tím, že má reportéra, který chce psát. Byl poměrně bohatý.

Po pěti letech v Syracusách bylo mé hodnocení už nenapravitelné a zdroj příjmů vyschl. Vrátil jsem se do Memphisu, navštívil jsem BeeBee, poděkoval jsem jí za její úsilí a sdělil jsem jí, že ji mám rád. Ona mi řekla, ať si najdu práci.

V té době žila v Memphisu sestra Wilsona Caudleho,

a jak se tak v životě stává, setkala se tato dáma na jednom z čajových dýchánků s BeeBee. Po několika vzájemných telefonátech mi byly sbaleny věci a byl jsem dopraven do Clantonu ve státě Mississippi, kde netrpělivě čekal Flek. Dal mi hodinu na rozkoukání a poté volnou ruku ke krytí událostí v okrese Ford.

V příštím vydání vyšel krásný příběh s mou fotografií oznamující mou „externí spolupráci“ v týdeníku Times. Článek vyšel na titulní stránce. V novinách v ten den žádné zásadní zprávy nebyly.

Toto oznámení obsahovalo dvě příšerné chyby, které mě budou pronásledovat po léta. Ta první a méně vážná byla skutečnost, že město Syracuse se dnes už řadí do ligy oněch prestižních univerzit na Severu, přinejmenším podle Fleká. Informoval své stále se zmenšující čtenářstvo, že jsem získal prestižní univerzitní vzdělání ve městě Syracuse. Bylo to měsíc před tím, než se mi o tom kdokoliv zmínil. Začínal jsem věřit, že nikdo ty noviny nečte nebo že ti, kdo je čtou, jsou totální idioti.

Druhé podstatné nedorozumění změnilo můj život. Narodil jsem se jako Joyner William Traynor. Až do svých dvanácti let jsem bombardoval rodiče dotazy o tom, proč domněle inteligentní lidé poznamenají novorozence jménem Joyner. Nakonec vyšlo najevo, že jeden z mých rodičů, z nichž se oba zříkali zodpovědnosti, trval na tom, abych dostal jméno Joyner, čímž bude nabídnuta olivová ratolest nějakému příbuznému, se kterým byli ve sporu a který prý měl peníze. Nikdy jsem se s tímto svým údajným jmenovcem nesetkal. Pokud se mě týče, zemřel zcela bez peněz, já jsem však po celý svůj život musel nosit jméno Joyner. Když jsem nastoupil do Syracuse, zapsal jsem se jako J. William, což je poměrně impozantní jméno pro osmnáctiletého chlapce. Ale Vietnam a bouře v ulicích a demonstrace a sociální nepokoje mě přesvědčily, že J. William zní příliš manažersky, příliš nadneseně. Stal se ze mě Will.

Flek mi občas říkal Wille, Williame, Bille, nebo dokon-

ce Billy, a protože jsem reagoval na všechna tato jména, nikdy jsem nevěděl, které bude následovat. Pod oznámením pod mým usmívajícím se obličejem bylo moje nové jméno. Willie Traynor. Zděsilo mě to. Nikdy jsem si ani ve snu nepředstavoval, že by mi někdo říkal Willie. Chodil jsem do přípravky v Memphisu a poté na vysokou v New Yorku, a nikdy jsem se nesetkal s osobou, která by se jmenovala Willie. Nebyl jsem prostě typický hodný chlapec. Jezdil jsem v autě značky Triumph Spitfire a měl jsem dlouhé vlasy.

Co jsem měl říci přátelům ze svého bratrstva v Sy- racuse? Co jsem měl říci BeeBee?

Poté, co jsem se ukrýval dva dny ve svém bytě, jsem shledal odvahu na to, abych se Flekovi postavil a požádal ho, aby něco udělal. Nebyl jsem si jist, co by to mělo být, ale on se té chyby dopustil a měl by to sakra taky napravit. Napochodoval jsem do redakce Timesů a narazil jsem na Daveyho Basse Velkou hubu, který byl v těchto novinách sportovním redaktorem. „Hele, to je paráda jméno,“ sdělil mi. Šel jsem za ním do jeho kanceláře, hledal jsem radu.

„Ale já se nejmenuju Willie,“ oznámil jsem.

„Teď se tak jmenujete.“

„Jmenuju se Will.“

„Všichni vás tady mají rádi. Chytrolín ze severu s dlouhými vlasy a malým sportovním autem z dovozu. Ksakru, lidi si myslí, že jméno jako Willie se k vám dokonale hodí. Jen si vzpomeňte na Joea Willieho.“

„Kdo je Joe Willie?“

„Joe Willie Namath.“

„Aha, ten.“

,Jasně, je to Yankee jako vy, z Pensylvánie nebo tam odněkud, ale když se dostal do Alabamy, přejmenoval se z Josepha Williama na Joea Willieho. Všechny holky ho pak uháněly.“

Začal jsem si připadat lépe. V roce 1970 byl Joe Namath nejspíš nejslavnějším sportovcem v zemi. Jel jsem se projet a dokolečka jsem si opakoval „Willie“. Během několika týdnů jsem si na to jméno zvykl. Každý mi říkal Willie a zdálo se, že se cítí příjemněji, protože mám takové obyčejné jméno.

BeeBee jsem řekl, že to je pouze dočasný pseudonym.

* * *

Timesy byly velmi tenké noviny a já jsem okamžitě věděl, že mají problémy. Měly spoustu úmrtních oznámení, málo zpráv a ještě méně inzerce. Zaměstnanci byli rozmrzelí, ale zůstávali loajální a neprotestovali. V roce 1970 bylo v okresu Ford málo příležitosti k zaměstnání. Po týdnu bylo i mým očím nováčka jasné, že je tento list v těžké ztrátě. Úmrtní oznámení jsou bezplatná, inzeráty však nikoliv. Flek trávil většinu času ve své zakrámova- né kanceláři, pravidelně dřímal a volal do obřadní síně. Někdy volali oni jeho. Leckdy se rodiny stavovaly pouze několik hodin poté, co strýček Wilber naposledy vydechl, a předali mu dlouhý, květnatý, rukou psaný připiš, jehož se Flek vděčně chopil a pečlivě ho uložil na svůj psací stůl. Za zamčenými dveřmi pak psal, editoval, zkoumal a přepisoval, dokud nebyl jeho výtvor perfektní.

Řekl mi, že mám ke krytí celý okres. List měl ještě jednoho reportéra, Baggyho Suggse, podobaného starého kozla, který trávil svou pracovní dobu lelkováním u soudní budovy naproti přes ulici, kde sháněl drby a popíjel bourbon s malou skupinou odvarených právníků, kteří byli příliš staří a příliš propadlí pití na to, aby mohli ještě vykonávat nějakou praxi. Jak jsem měl záhy zjistit, byl Baggy příliš líný na to, aby si ověřoval zdroje a pátral po čemkoliv zajímavém, a u jeho materiálů na titulní stránce nebývalo neobvyklé, že to vyřešil nějakým nudným vylíčením jakéhosi sousedského sporu nebo zmlácení manželky.

Sekretářka Margaret byla ušlechtilá křesťanská dáma, která redakci řídila, i když byla natolik bystrá, aby nechala

Fleká si myslet, že šéfem je on. Bylo jí málo přes padesát a pracovala zde dvacet let. Ona byla skálou, kotvou a všechno v Timesech se točilo kolem ní. Margaret mluvila jemně, takřka stydlivě a od samého počátku ke mně pociťovala posvátnou bázeň, protože jsem byl z Memphisu a pět roků jsem chodil do školy na Severu. Dával jsem si záležet, abych nedával svou příslušnost ke kastě absolventů prestižních severských univerzit příliš najevo, ale současně jsem si přál, aby tito venkovští balíci ze státu Mississippi věděli, že mám vynikající vzdělání.

Ona a já jsme si zvykli spolu povídat a po týdnu Margaret potvrdila, co jsem už tušil - že pan Caudle je skutečně blázen a že noviny opravdu mají vážné finanční problémy. Ale, jak tvrdila, Caudleovi přece mají rodinné peníze!

Trvalo léta, než jsem toto tajemství pochopil.

Ve státě Mississippi se rodinné peníze nesměly zaměňovat s bohatstvím. Neměly co do činění s hotovými penězi či dalšími aktivy. Rodinné peníze byly status získaný někým, kdo byl bílý, chodil ještě do nějaké vyšší školy než jen do střední, narodil se ve velkém domě s velkým průčelím - pokud možno obklopeným bavlníkovými či sójovými poli, třebaže povinnost to přímo nebyla - a částečně ho vychovávala milovaná černošská služka jménem Bessie nebo Pearl, a částečné oddaní prarodiče, kteří kdysi vlastnili předky Bessie či Pearl, a od narození mu byly vštěpovány přísné společenské zásady privilegovaných lidí. Rozlohy polností a svěřenecké fondy do jisté míry pomáhaly, ale Mississippi byla plná nesolvent- ních urozených, kteří podědili status rodinných peněz. Tyto peníze se nedaly vydělat. Ty se musely předat při narození.

Když jsem hovořil s rodinným právníkem rodiny Caudleových, vcelku suše mi vysvětlil skutečnou hodnotu jejich rodinných peněz. „Jsou chudí jako Job,“ pravil, zatímco já jsem byl zabořený do ošuntělého koženého křesla a pohlížel jsem na něj přes jeho široký a starobylý mahagonový psací stůl. Jmenoval se Walter Sullivan a byl z prestižní firmy Sullivan O’Hara. Prestižní na okres Ford - měla sedm právníků. Prostudoval žádost o vyhlášení bankrotu a dlouze hovořil o Caudleových a penězích, které mívali, a o tom, jak bláhové zlikvidovali kdysi prosperující noviny. Zastupoval je už třicet let, a v dobách, kdy veškeré záležitosti řídila slečna Emma, měly Timesy pět tisíc předplatitelů a stránky plné inzerátů. Slečna Emma si pro všechny případy ponechala certifikát ve výši pět set tisíc dolarů v Obligační bance.

Pak jí zemřel manžel a ona se znovu provdala za místního alkoholika, který byl o dvacet let mladší než ona. Když byl střízlivý, vystupoval pologramotné a prezentoval se jako týraný básník a esejista. Slečna Emma ho vřele milovala a jmenovala ho do funkce spoluvydavatele, což byl post, jehož on využíval k psaní dlouhých úvodníků pranýřujících cokoliv, co se v okresu událo. To byl počátek konce. Flek svého nového nevlastního otce nenáviděl, averze byla vzájemná, a jejich vztah nakonec vyvrcholil jedním z těch barvitějších pěstních soubojů v historii Clantonu. Odehrával se na chodníku před redakcí Tirne- sů, přímo na náměstí, v přítomnosti početného a ohromeného davu. Místní se domnívali, že Flekův mozek, už tak narušený, tehdy utrpěl další poškození. Krátce poté přestal psát cokoliv kromě oněch zatracených úmrtních oznámení.

Nevlastní otec uprchl s manželčinými penězi a slečna Emma se se zlomeným srdcem uchýlila do ústraní.

„Kdysi to bývaly bezvadné noviny,“ pravil pan Sullivan. „Ale podívejte se na ně teď. Nemají ani dvanáct set předplatitelů a jsou silně zadlužené. Zbankrotované.“ „Co udělá soud?“ zeptal jsem se.

„Pokusí se najít kupce.“

„Kupce?“

„Ano, někdo je koupí. Tenhle okres musí mít noviny.“ Okamžitě mě napadli dva lidé - Nick Diener a BeeBee. Nickova rodina ze svého okresního týdeníku zbohatla. Ba- bička už movitá byla a měla jediného milovaného vnuka. Protože jsem zacítil příležitost, srdce se mi rozbušilo.

Pan Sullivan se na mě pozorně díval a bylo zjevné, že ví, nač myslím. „Dalo by se to koupit za hubičku,“ oznámil.

„Za kolik?“ zeptal jsem se se sebevědomím třiadvacetiletého začínajícího reportéra, jehož babička byla zazobaná.

„Tak asi padesát tisíc. Pětadvacet za noviny, pětadvacet na provoz. Většina dluhů se může převést do konkurzní podstaty a poté se dá s věřiteli v případě potřeby dojednat nový termín splatnosti.“ Zarazil se a předklonil se, lokty se opřel o stůl a jeho husté obočí sebou cukalo, jako by mu mozek pracoval přesčas. „Mohl by to být skutečný zlatý důl, víte.“

* * *

Babička nikdy neinvestovala do zlatého dolu, ale když jsem do ní tři dny hučel, odjížděl jsem nakonec z Mem- phisu s šekem na padesát tisíc dolarů. Ten jsem předal Sullivanovi, jenž ho zase vložil do svěřeneckého fondu, a požádal soud o prodej novin. Soudce, stařec nad hrobem, který patřil do postele vedle slečny Emmy, přikývl a naškrábal své jméno na příkaz, jenž ze mě učinil nového majitele listu The Ford County Times.

Trvá přinejmenším tři generace, než vás v okresu Ford přijmou. Nesejde na penězích či původu, člověk se tam prostě nemůže jen tak přestěhovat a čekat, že mu lidé budou důvěřovat. Nad každým novým příchozím se vznáší temný mrak podezírání a já jsem nebyl výjimkou. Lidé zde jsou mimořádně vlídní a mírní a zdvořilí, až jsou se svým přátelstvím leckdy i vlezlí. Na ulicích v centru města každému pokývnou a s každým se vybavují. Vyptávají se vás na zdraví, na počasí a zvou vás do kostela. Mohou se přetrhnout, aby pomohli cizím.

Ve skutečnosti však vám začnou důvěřovat pouze v případě, že důvěřovali už vašemu dědečkovi.

Jakmile se proslechlo, že já, mladý, nezkušený privandrovalec z Memphisu, jsem si koupil noviny za padesát, nebo možná i za sto, nebo snad i dvě stě tisíc dolarů, otřásla celým městem vlna šeptandy. Margaret mi průběžně referovala o nejaktuálnějším vývoji. Protože jsem byl svobodný, byla zde i možnost, že jsem homosexuál. Jelikož jsem studoval v Syracusách, ať už tohle město leželo kdekoliv, byl jsem pravděpodobně i komunista. Nebo, což je ještě horší, liberál. A vzhledem k tomu, že jsem pocházel z Memphisu, jsem byl nutně rozvraceč, který chce zdiskreditovat okres Ford.

Přesto však, jak všichni mezi sebou uznali, jsem měl nyní pod kontrolou úmrtní oznámení! Byl jsem někdo!

Nové vydání listu The Times vyšlo poprvé 18. března v roce 1970, teprve tři týdny poté, co ten skrček přišel s těmi svými papíry. Bylo tlusté téměř tři centimetry a bylo v něm víc fotografií, než bylo kdy publikováno v jakémkoliv okresním týdeníku. Chlapečtí skauti, dívčí skautky, basketbalové týmy ze střední školy, zahradní kluby, knižní kluby, čajové dýchánky, skupiny pro studium bible, softbalové týmy pro dospělé, občanské kluby. Desítky fotek. Snažil jsem se zařadit do těch novin každého živoucího člověka v tomto okrese. A mrtví byli vyzvedáváni jako nikdy předtím. Úmrtní oznámení byla až trapně dlouhá. Byl jsem si jist, že Flek byl hrdý, ale nikdy už jsem o něm neslyšel.

Zprávy byly lehké a svěží. Absolutně žádné úvodníky. Lidé si rádi přečtou o zločinech, takže jsem na spodní stranu první stránky zařadil rubriku kriminální případy. Díkybohu byly týden předtím ukradeny dvě dodávky a já jsem pojednal tyto krádeže tak, jako by byl vyloupen Fort Knox.

Uprostřed přední strany byla zachycena poměrně velká skupina nové sestavy - Margaret, Hardy, Baggy Suggs, já, náš fotograf Wiley Meek, Davey Bass Velká Huba a Melánie Doganová, středoškolská studentka pracující v redakci na částečný úvazek. Byl jsem na svůj personál hrdý. Deset dnů jsme pracovali prakticky nepřetržitě a naše první vydání byl obrovský úspěch. Měli jsme náklad pět tisíc a celý se rozprodal. Poslal jsem krabici výtisků babičce a na ni to učinilo úžasný dojem.

Během příštího měsíce začala nová podoba Timesů zvolna nabývat formu: snažil jsem se rozhodnout, co z nich chci udělat. Na mississippském venkově je změna bolestná, takže jsem se rozhodl činit to postupně. Staré noviny zbankrotovaly, avšak za padesát let se změnily jen málo. Psal jsem více zpráv, prodával jsem více inzertních stránek, zařazoval jsem stále více fotografií skupin nejroztodivnějších druhů. A tvrdě jsem pracoval na úmrtních oznámeních.

Práce přesčas mě nikdy nelákala, ale jelikož jsem byl majitel, zapomínal jsem na čas. Byl jsem příliš mladý a příliš vytížený na to, abych se bál. Bylo mi třiadvacet a díky štěstí, správnému načasování a bohaté babičce jsem se náhle stal majitelem týdeníku. Kdybych byl zaváhal a prozkoumal situaci a obrátil se o radu na bankéře a účetní, jsem si jist, že by mi to někdo rozmluvil. Ale pokud je člověku třiadvacet, nemá strach. Nic nemá, takže nemá co ztratit.

Propočetl jsem si, že potrvá rok, než list začne vynášet. A zpočátku se zisky zvyšovaly jen zvolna. Pak byla zavražděna Rhoda Kassellawová. Myslím, že k povaze tohoto odvětví patří prodávat více novin po brutálním zločinu, pokud si lidé přejí detaily. Týden před její smrtí jsme prodávali dva tisíce čtyři sta kusů, a týden nato téměř čtyři tisíce.

Nebyla to obyčejná vražda.

* * *

Okres Ford býval klidným místem, obydleným lidmi, kteří buďto křesťané byli, nebo tvrdili, že jimi jsou. Pěstní souboje byly běžné, obvykle však šlo o záležitosti nižších tříd, jejichž příslušníci se obyčejně poflakovali kolem piv

nic a podobných míst. Jednou do měsíce si nějaký křupan vystřeli] na souseda nebo možná i na vlastní ženu a o každém víkendu došlo přinejmenším k jednomu pobodání v černošských lokálech. Tyto epizody jen zřídka vedly ke smrti.

Byl jsem majitelem novin deset let, od roku 1970 do roku 1980, a o vraždách v okresu Ford jsme měli jen velmi málo zpráv. Žádná nebyla tak brutální jako zabití Rhody Kassellawové; žádná nebyla tak předem promyšlená. Ještě dnes, o třicet let později, o tom každodenně přemýšlím.

2

R.HODA KASSELLAWOVÁ ŽILA V BEECH HlLLU, dvacet kilometrů severně od Clantonu, ve skromném domě z tvárnic u úzké, vyasfaltované venkovské cesty. Květinové záhony podél přední strany domu byly vypleté a každodenně se o ně pečovalo, a mezi nimi a silnicí byl dlouhý široký trávník, který byl hustý a dobře zastřižený. Vjezd byl vysypaný bílým štěrkem. Po obou stranách byla sbírka koloběžek, míčů a kol. Její dvě malé děti byly vždycky venku, stále si hrály a tu a tam se zastavily a dívaly se na projíždějící auto.

Byl to příjemný venkovský domek, co by kamenem dohodil od domu Deeceových. Mladý muž, který ho zakoupil, zahynul při srážce nákladních automobilů kdesi v Texasu a Rhoda v osmadvaceti letech ovdověla. Z jeho životní pojistky vyplatila dům a auto. Zbytek byl investován tak, aby jí zajistil skrovný měsíční příjem, jenž jí umožnil zůstat doma a láskyplně se věnovat dětem. Trávila hodiny venku, starala se o svou zeleninovou zahrádku, sázela květiny, plela, hnojila záhony před domem kompostem.

Zůstávala sama. Stařenky v Beech Hill ji považovaly za vzornou vdovu, která se drží doma, vypadá smutně a omezuje své společenské styky na občasné návštěvy kostela. Šuškaly si pouze, že by tam mohla chodit častěji.

Krátce po smrti svého manžela si Rhoda naplánovala, že se vrátí ke své rodině ve státě Missouri. Nepocházela z okresu Ford a její manžel rovněž ne. Přivedlo je sem zaměstnání. Ale dům byl zaplacený, děti byly spokojené,

sousedé byli milí a její rodina měla až příliš velký zájem o to, jak vysokou životní pojistku vyinkasovala. Takže setrvala, o odchodu uvažovala neustále, nikdy se však k němu neodhodlala.

Rhoda Kassellawová byla krásná žena, pokud si na tom dala záležet, což nebylo příliš často. Její hezky tvarovaná, štíhlá postava se obvykle skrývala pod volnými bavlněnými šaty nebo neforemnou bavlněnou pracovní košilí, kterou pro práci na zahrádce nosila nejraději. Příliš se nelíčila a své dlouhé světle plavé vlasy si stahovala dozadu. Většina z toho, co jedla, pocházela z její organicky vedené zahrádky a pleť jí přiměřeně přírodně zářila. Za normálních okolností by po takovéto hezké mladé vdově byla sháňka, ale ona se držela stranou.

Avšak po třech letech truchlení přepadl Rhodu neklid. Nemládla; léta jí přibývala. Byla příliš mladá a příliš hezká na to, aby vysedávala každou sobotu doma a před spaním si četla. Tam venku se něco dělo, i když v samotném Beech Hill ne.

Najala si na hlídání dětí mladou černošku bydlící ve stejné ulici a začala vyjíždět na sever po dálnici do Ten- nessee, kde, jak se doslechla, měly být některé přijatelné bary a taneční kluby. Možná ji tam nebude nikdo znát. Tanec a flirtování se jí líbily, ale nikdy nepila a vždycky se vracela domů včas. Tyto výlety pak začala pravidelně podnikat dvakrát či třikrát do měsíce.

Pak se džínsy zúžily, tanec zrychlil a návraty zpožďovaly. Lidé si jí začali všímat a povídat si o ní v barech a klubech při hranici státu.

Než ji zabil, jel za ní dvakrát domů. Byl březen a přišla teplá fronta, která přinesla předčasnou naději jara. Tehdy byla temná bezměsíčná noc. Rodinný voříšek Méďa ho ucítil jako první, když se plížil za stromem na zadním dvorku. Méda se chystal výt a štěkat, když byl navěky umlčen.

Rhodinu synovi Michaelovi bylo pět a dceři Terese tři. Měli na sobě stejná pyžámka s disneyovskými motivy, pečlivě vyžehlená, a sledovali zářící oči své matky, která jim předčítala příběh o Jonášovi a velrybě. Přitiskla je k sobě, políbila je na dobrou noc, a když jim zhasla světlo v ložnici, byl už v domě.

O hodinu později Rhoda vypnula televizi, zamkla dveře a čekala na Méďu, který nepřišel. Nepřekvapilo ji to, protože pes často honil králíky a veverky a vracel se domů pozdě. Méďa spával na zadním prahu domu a ráno ji budil svým kňučením. V ložnici vyklouzla ze svých lehkých bavlněných šatů a otevřela dveře skříně. Tam ve tmě čekal on.

Chytil ji zezadu, ucpal jí ústa tlustou a upocenou rukou a řekl: „Mám nůž. Podřežu tebe i tvoje děti.“ Druhou rukou zvedl lesklou čepel a mával jí Rhodě před očima.

„Pochopilas?“ zašeptal jí do ucha.

Roztřásla se a podařilo se jí zavrtět hlavou. Neviděla, jak vypadá. Mrštil s ní na podlahu přecpané skříně a zezadu jí zkroutil ruce. Vzal hnědý vlněný šátek, který jí kdysi dala její stará teta, a hrubě jí ho omotal kolem tváře. „Ani nemukni,“ opakoval jí tiše. „Nebo ti podřežu děti.“ Když jí dokonale zakryl oči, popadl ji za vlasy, prudce ji zvedl na nohy a odvlekl ji do postele. Špičku nože jí zapíchl do brady a pohrozil: „Neper se se mnou. Ten nůž mám tady.“ Rozřízl jí kalhotky, a znásilnění začalo.

Chtěl vidět její oči, ony krásné oči, jež vídával v klubech. A ty dlouhé vlasy. Kupoval jí pití a dvakrát s ní tančil, a když se jí konečně pokusil učinit návrh, odbyla ho. „Zkus tyhle pohyby, kotě,“ zamumlal, dostatečně nahlas, aby ho slyšela.

Ve spojení s Jackem Danielem si tři hodiny dodával odvahy, a teď ho whisky omámila. Zvolna se nad Rhodou pohyboval, nechtěl nic uspěchat a vychutnával si každičký okamžik. Vyrážel ze sebe samolibé chrochtání skutečného muže, který si bere a také dostává, co chce.

Z pachu whisky a jeho potu se jí dělalo nevolno, ale byla příliš vyděšená na to, aby si troufla zvracet. Mohlo by ho to popudit, přimět ho použít nůž. Když se začala smiřovat s hrůzou okamžiku, přišel čas uvažovat. Udržme to v tichosti. Nevzbuďme děti. A co udělá s tím nožem, až skončí?

Jeho pohyby se zrychlovaly a začal mumlat hlasitěji. „Ticho, kotě,“ syčel dokolečka. „Použiju ten nůž.“ Železná postel vrzala; zřejmě nebyla dostatečně používaná, říkal si. Příliš mnoho hluku, ale jemu to bylo jedno.

Vrzání postele vzbudilo Michaela, který pak zburcoval Teresu. Vyšli z pokoje a plížili se tmavou předsíní podívat se, co se děje. Michael otevřel dveře matčiny ložnice, uviděl na ní onoho cizího muže a vykřikl: „Mami!“ Muž se na okamžik zarazil a prudce otočil hlavu k dětem.

Zvuk chlapcova hlasu vyděsil Rhodu, která se vztyčila, oběma rukama se vrhla na svého útočníka a pokoušela se zasáhnout ho všude, kde mohla. Jednou drobnou pěstí ho trefila do levého oka, což byl silný zásah, který ho zaskočil. Pak si strhla šátek z očí a oběma nohama vykopla. „Danny Padgitt!“ vykřikla a dosud ho svírala. On ji znovu udeřil.

„Mami!“ vykřikl Michael.

„Utečte, děti!“ pokusila se vykřiknout Rhoda, ale už byla omráčená údery útočníka.

„Drž hubu!“ vykřikl Padgitt.

„Utečte!“ vykřikla znovu Rhoda, a děti se odvrátily, pak se prudce rozběhly předsíní do kuchyně a ven do bezpečí.

Ve zlomku vteřiny poté, co vykřikla jeho jméno, si Padgitt uvědomil, že mu zbývá jediné - umlčet ji. Popadl nůž a dvakrát bodl, pak se zvedl z postele a posbíral si šaty.

* * *

Pan Aaaron Deece s manželkou se dívali na pozdní večerní program z Memphisu, když zaslechli Michaelův křik, který se neustále přibližoval. Pan Deece potkal chlapce u předních dveří. Pyžámko měl promočené potem a rosou a zuby mu jektaly tak, že téměř ani nemohl mluvit. „Ublížil mamince!“ opakoval. „Ublížil mamince!“

V temnotě mezi oběma domy zahlédl pan Deece Te- resu, která utíkala za svým bratrem. Skoro jako by běžela na místě, jako by se chtěla dostat na jedno místo a nehnout se přitom z toho druhého. Když se k ní paní Deeceová kolem jejich garáže konečně dostala, cumlala si holčička palec a nebyla s to mluvit.

Pan Deece zaběhl zpátky do domu a popadl dvě lovecké pušky, jednu pro sebe a druhou pro manželku. Děti byly v kuchyni, vyděšené tak, že byly ochromeny. „Ublížil mamince,“ opakoval dokola Michael. Paní Deeceová je k sobě přivinula a ujistila je, že všechno bude v pořádku. Pohlédla na pušku, kterou její manžel položil na stůl. „Zůstaň tady,“ nařídil a vyběhl z domu.

Nemusel jít daleko. Rhodě se málem podařilo dovléci se k Deeceovu domu, než se zhroutila do vlhké trávy. Byla úplně nahá a od krku dolů zbrocená krví. Zdvihl ji a odnesl ji k přednímu vchodu, pak zavolal na manželku, aby odvedla děti dozadu do domu a zamkla je v ložnici. Nemohl připustit, aby viděly svou matku v jejích posledních okamžicích.

Když ji ukládal na houpačku na verandě, Rhoda zašeptala: „Danny Padgitt. Byl to Danny Padgitt.“

Zakryl ji dekou a pak zavolal pohotovost.

* * *

Danny Padgitt se se svou dodávkou držel uprostřed silnice a jel téměř stopadesátkou. Byl přiopilý a k smrti vyděšený, ale odmítal si to připustit. Za deset minut bude doma, v bezpečí malého království své rodiny známého jako Padgittův ostrov.

Ty drobné ksichtíky všechno pokazily. Popřemýšlí o tom zítra. Dlouze si přihnul z láhve Jacka Daniela a cítil se lépe.

Byl to králík nebo nějaký malý pes nebo nějaká drobná šelma, a když mu to něco prudce vskočilo do cesty, zachytil to pohledem a zareagoval nesprávně. Instinktivně sešlápl brzdový pedál, pouze na zlomek vteřiny, protože mu v podstatě bylo jedno, nač narazil, a ve sportovní disciplíně přejíždění zvěře na silnici si spíše liboval, ale sešlápl pedál příliš razantně. Zadní pneumatiky se zablokovaly a dodávka se otočila kolem své osy. Než si to Danny stačil uvědomit, ocitl se ve vážném problému. Strhl volant na stranu, tu špatnou, a dodávka narazila do štěrkového náspu, kde se začala točit kolem vlastní osy jako motokára v poslední zatáčce před cílovou rovinkou. Sjela do příkopu, dvakrát se převrátila a pak vrazila do řady borovic. Kdyby byl střízlivý, zabilo by ho to, ale opilci obvykle vyváznou.

Vyplazil se ven roztříštěným oknem a dlouho se opíral o auto, počítal si řezné rány a škrábance a zvažoval své možnosti. Jednu nohu měl náhle ztuhlou, a když se vyšplhal zpátky na násep silnice, uvědomil si, že daleko nedojde. Ne že by to měl zapotřebí.

Modrý majáček se u něj ocitl dříve, než si to uvědomil. Zástupce šerifa vystoupil z auta, osvítil scénu dlouhou černou baterkou a obhlížel ji. Na silnici se objevily další majáčky.

Zástupce viděl krev, cítil whisky a sáhl po želízkách.

3

Velká hnědá řeka nonšalantně stéká jižně od Tennessee a pokračuje poté přímým korytem, dokud jí to umožňuje ručně vykopaný kanál v délce padesát kilometrů centrem Mississippského okresu Tyler. Pět kilometrů nad hranicemi okresu Ford se začíná kroutit a vinout a v okamžiku, kdy vytéká z okresu Tyler, připomíná zjizveného hada, který se zoufale svíjí a není s to se nikam doplazit. Vodu má kalnou a těžkou, blátivou a pomalou, a na většině míst je mělká. Velká hnědá řeka není proslulá svou krásou. Její nespočetné zákruty a zátočiny lemuje písek, nánosy bahna a štěrku. Stovky přítoků z močálů a potoků ji napájejí nevyčerpatelnou zásobou zvolna tekoucí vody.

Její průtok okresem Ford je krátký. Klesá a tvoří široký okruh kolem dvou tisíc akrů v nej severovýchodnější části okresu, pak odtud odtéká a vrací se zpátky do Tennessee. Tento okruh je téměř dokonalý a vždycky se vytvoří nějaký ostrov, ale Velká hnědá řeka se v posledním okamžiku odvrací od vlastního toku a zanechává mezi svými břehy úzký pruh země.

Tento okruh je znám jako Padgittův ostrov, což je neprostupně zarostlá lesnatá krajina pokrytá borovicemi, kaučukovníky, jilmy, duby a prostoupená myriádou močálů, bažinatých zátok a zákrutů, z nichž některé jsou spojeny, většinou jsou však izolované. Jen malá část této úrodné půdy byla kdy zpřístupněna pro obdělávání. Na tomto ostrově se nesklízelo nic kromě stavebního dřeva

a spousty kukuřice - na ilegální výrobu whisky. A marihuany, ale to přišlo až později.

Na tento úzký pruh země mezi břehy Velké hnědé řeky byla zavedena asfaltovaná silnice, která zde končila a začínala a vždycky ji někdo hlídal. Tuto silnici vybudoval kdysi dávno okres, ale jen velmi málo daňových poplatníků si někdy trouflo ji použít.

Celý ostrov byl v majetku Padgittovy rodiny od dob Rekonstrukce, po válce Severu proti Jihu, kdy poněkud později po válce dorazil ze Severu oportunista Rudolph Padgitt a zjistil, že veškerá kvalitní půda je už zabraná. Hledal mamě, nenalezl nic atraktivního, až nakonec nějak narazil na tento ostrov zamořený hady. Na mapě vypadal slibně. Dal dohromady skupinu nově osvobozených otroků a s pomocí pušek a mačet si na ostrov probojoval cestu. Nikdo jiný ho nechtěl.

Rudolph se oženil s místní děvkou a začal kácet stavební dřevo. Protože po stavebním dřevu byla po občanské válce velká poptávka, zbohatl. Ukázalo se, že tato místní děvka je docela plodná, a na ostrově se záhy ocitla horda malých Padgittů. Jeden z jeho bývalých otroků se naučil umění destilace alkoholu. Z Rudolpha se stal pěstitel kukuřice, který svou sklizeň ani nekonzumoval, ani neprodával, ale místo toho ji využíval k výrobě nápoje, který záhy proslul jako jedna z nejjemnějších whisky na jihu.

Rudolph třicet let pálil načerno, než v roce 1902 zemřel na cirhózu. Do té doby už ostrov obýval celý klan Padgittů, kteří si velmi zdatně vedli při kácení dřeva a výrobě načerno pálené whisky. Po celém ostrově bylo roztroušeno asi šest palíren, vesměs dobře chráněných a skrytých, a každá z nich pracovala s nejmodemějším vybavením.

Padgittovi se svou whisky proslavili, ačkoliv sláva nebylo nic, oč by stáli. Byli tajnůstkářští a drželi při sobě, vášnivě si chránili své soukromí a smrtelně se obávali, že by do jejich malého království mohl někdo proniknout a poškodit jejich značné zisky. Tvrdili o sobě, že jsou dřevorubci, a bylo velmi dobře známo, že dodávají stavební dřevo a bohatnou z toho. Dřevařská společnost Padgitt byla velmi viditelná na hlavní silnici poblíž řeky. Tvrdili, že jsou řádní lidé, platí daně a tak, a děti posílají do veřejných škol.

Ve dvacátých a třicátých letech, kdy byl alkohol zakázán a národ žíznil, Padgittovi svou whisky téměř nestačili destilovat. Převážela se v dubových soudcích přes Velkou hnědou řeku a nákladní automobily ji potom dopravovaly na sever dokonce až do Chicaga. Patriarcha, předseda správní rady a ředitel výroby a marketingu byl zarputilý starý bojovník jménem Clovis Padgitt, nejstarší syn Rudolpha a oné místní děvky. Clovise už v raném věku naučili, že nejlepší zisky jsou takové, z nichž se neodvádějí daně. To bylo poučení číslo jedna. Poučení číslo dvě hlásalo zásadní sdělení, že se má obchodovat pouze v hotovosti. Clovis byl zarputilý stoupenec placení v hotovosti a neodvádění daní a o Padgittových se tradovalo, že mají víc peněz, než je ve státní pokladně státu Mississippi.

V roce 1938 se tři agenti daňového úřadu proplížili přes Velkou hnědou řeku v najatém člunu a hledali zdroje starého Padgitta. Jejich tajná invaze na ostrov měla řadu chyb, z nichž nejočividnější byl ten nápad sám. Z jakéhosi důvodu si však vybrali ke svému přeplutí řeky půlnoc. Byli rozčtvrceni a pohřbeni v hlubokých hrobech.

V roce 1943 došlo v okresu Ford k podivné události - šerifem byl zvolen poctivý muž. Či hlavním šerifem, jak je obecně znám. Jmenoval se Koonce Lantrip a ve skutečnosti nebyl zase až tak poctivý, rozhodně však vzhledem k výběru působil dobře. Zavázal se, že skoncuje s korupcí, že vyčistí správu okresu a vyřadí z činnosti pašeráky a tajné paliče alkoholu, dokonce i Padgitty. Vyšel z toho příjemný projev a Lantrip o osm hlasů vyhrál.

Jeho stoupenci čekali a čekali, až nakonec šerif šest

měsíců po převzetí úřadu svolal své zástupce a překročil Velkou hnědou řeku po jediném mostě, starodávné dřevěné stavbě, kterou v roce 1915 na základě vymáhání Clo- vise postavil okres. Padgittovi tento most používali někdy na jaře, když byla řeka vzedmutá. Nikdo další po něm přejet nesměl.

Dva zástupci skončili s prostřelenou hlavou a Lantri- povo tělo se nikdy nenašlo. Bylo pečlivě uloženo k poslednímu odpočinku na břehu močálu třemi Padgittovými černochy. Na pohřeb dohlížel Buford, Clovisův nejstarší syn.

Tento masakr byl v Mississippi po týdny přetřásán jako nej významnější událost a guvernér hrozil, že sem vyšle Národní gardu. Zuřila však druhá světová válka a pozornost země záhy upoutal Den D. Z Národní gardy toho tak či onak mnoho nezbylo a ti, kdo byli schopni boje, neměli přílišný zájem o útok na Padgittův ostrov. Pláže v Normandii byly v každém případě lákavější.

S ušlechtilým experimentem poctivého šerifa hájícího jejich zájmy za sebou si řádní občané okresu Ford zvolili zástupce staré školy. Jmenoval se Mackey Don Coley a jeho otec byl vrchním šerifem ve dvacátých letech, kdy Padgittův ostrov ovládal Clovis. Clovis a Coley senior k sobě měli vcelku blízko a bylo obecně známo, že šerif zbohatl, protože starý Padgitt směl tak volně operovat mimo okres. Když Mackey Don ohlásil svou kandidatura, Buford mu zaslal 50 000. dolarů v hotovosti. Mackey Don s drtivou převahou vyhrál. Jeho soupeř o sobě tvrdil, že on je poctivý.

V Mississippi panovalo obecně zastávané, veřejně však neventilované přesvědčení, že dobrý šerif musí mít poněkud pokřivený charakter, aby mohl zajišťovat zákon a pořádek. Whisky, chození za děvkami a hazardní hry byly prostými fakty života a dobrý šerif se musí v těchto záležitostech vyznat, aby je mohl mít řádně pod kontrolou a chránit křesťany. Tyto neřesti nelze odstranit, takže vrchní šerif musí být s to je koordinovat a synchronizovat řádný běh hříchu. Za své koordinační úsilí musí dostávat určité příplatky od provozovatelů těchto neřestí. On to očekával. Očekávala to i většina voličů. Žádný slušný člověk by nevyšel s tak skromným platem. Žádný slušný člověk by také nemohl tiše procházet stíny podsvětí.

Po větší část století po občanské válce byli šerifové okresu Ford majetkem Padgittů. Ti si je přímo kupovali pytli peněz v hotovosti. Mackey Don Coley dostával sto tisíc ročně (tedy údajně) a v létech, kdy se konaly volby, dostával tolik, kolik potřeboval. A Padgittovi byli štědří i vůči dalším politikům. Tiše si kupovali a udržovali vliv. Nežádali o příliš; prostě jen chtěli, aby je nechali na jejich ostrově na pokoji.

Po druhé světové válce nastal trvalý pokles poptávky po alkoholu páleném načerno. Protože generace Padgittů byly školeny v tom, jak se pohybovat mimo zákon, Bu- ford a celá rodina rozšířili podnikání na jiné oblasti nezákonného obchodu. Prodávat pouze stavební dřevo bylo nezáživné, obchod ovlivňovalo příliš mnoho tržních faktorů, a což bylo nejdůležitější, nevynášel ony hromady peněz, jež rodina čekala. Začali tedy obchodovat s pistolemi, krást auta, padělávat, nakupovat a poté pálit budovy a inkasovat pojistné. Dvacet let provozovali vysoce úspěšný nevěstinec na hranici okresu, který však v roce 1966 záhadně vyhořel.

Byli to tvůrčí a energičtí lidé, kteří vždy plánovali a hledali příležitost a neustále čekali na někoho, koho by mohli okrást. Proběhly zprávy, tu a tam i významné, že Padgittové jsou členy jižanské mafie, volně spjatého gangu zlodějíčků, který se na jihu USA v šedesátých letech rozmohl. Tyto zvěsti nebyly nikdy potvrzeny a spousta lidí je ani nebrala na vědomí, protože Padgittové byli zkrátka příliš tajnůstkářští na to, aby své obchodní záležitosti komukoliv sdělovali. Tyto zvěsti však přesto léta přetrvávaly a rodina Padgittových byla námětem nekonečných drbů v kavárnách v centru Clantonu. Nikdy nebyli považováni za místní hrdiny, rozhodně však platili za legendu.

V roce 1967 jeden z mladších Padgittů uprchl do Kanady, aby se vyhnul odvodu. Pak se přesunul do Kalifornie, kde si vyzkoušel marihuanu a uvědomil si, že jí přišel na chuť. Po několika měsících hnutí hippies se mu začalo stýskat po domově a doplížil se zpátky na Padgit- túv ostrov. S sebou si přivezl přes dvě kila marihuany, o niž se podělil se všemi svými bratranci, a i ti j í byli silně okouzleni. Vysvětlil jim, že zbytek země, a hlavně Kalifornie, šlukuje jak šílený. Mississippi bylo jako obvykle přinejmenším pět let za dobou.

Bylina se dala pěstovat levně a poté ve velkém přepravovat do měst, kde po ní byla poptávka. Jeho otec, Clo- visův vnuk Gill Padgitt, si uvědomil příležitost, a záhy byla řada z někdejších kukuřičných polí přeorientována na pěstování marihuany. Šestisetmetrový pruh země byl vymýcen tak, aby se tam dala postavit příjezdová dráha, a Padgittovi si koupili letadlo. Během jediného roku byly zavedeny každodenní lety na předměstí Memphisu a Atlanty, kde si Padgittovi zřídili svou síť. K jejich potěšení a s jejich pomocí začala být marihuana konečně populární i na jihu.

Nelegální pálení alkoholu se podstatně omezilo. Nevěstinec zanikl. Padgittovi měli kontakty v Miami a v Mexiku a peníze se jim začaly přímo hrnout. Nikdo v okresu Ford neměl léta tušení, že Padgittovi obchodují s drogami. A nikdy nebyli přistiženi. Ani jediný z Padgittů nebyl nikdy obžalován za přečin související s drogami.

Ve skutečnosti nebyl jediný Padgitt nikdy ani zatčen. Sto let nelegálního pálení alkoholu, krádeží, obchodů se zbraněmi, hazardních her, padělávání, obchodů s ženami, ňplatků, dokonce i zabíjení a posléze produkce drog - a přesto ani jediné zatčení. Byli to chytří lidé, opatrní, uvážliví, trpělivě realizující své plány.

Pak byl Gillův nejmladší syn Danny Padgitt zatčen za znásilnění a vraždu Rhody Kassellawové.

4

Pan Deece mi následujíc! den řekl, že když měl jistotu, že je Rhoda mrtvá, nechal ji nakonec na houpačce u předních dveří. Odešel do koupelny, kde se svlékl a osprchoval a sledoval, jak její krev stéká do odpadu. Převlékl se do pracovního a počkal na policii a sanitku. Sledoval její dům, držel nabitou pušku a byl připravený vystřelit na cokoliv, co by se pohnulo. Nic se však nehnulo, neozval se ani hlásek. V dálce slabě zaslechl sirénu.

Jeho manželka držela děti zavřené v zadní ložnici, kde je k sobě přivinula v posteli a přikryla je. Michael se neustále vyptával na matku a na to, kdo byl ten muž. Teresa však prožívala příliš velké trauma na to, aby vůbec mohla mluvit. Vydávala ze sebe pouze tiché kvílení, cumlala si prsty a třásla se, jako by jí byla zima.

Zanedlouho ožila Benning Road červenými a modrými majáčky. Rhodino tělo se dlouze fotografovalo, než ho odvezli. Její dům obstoupil kordon zástupců šerifa v čele se samotným šerifem Coleym. Pan Deece, který dosud třímal pušku, předal svou výpověď vyšetřovateli a poté šerifovi.

Krátce po druhé ráno se dostavil jeden ze šerifových zástupců se zprávou, že byl vyrozuměn lékař ve městě, který navrhl, aby byly děti přivedeny na prohlídku. Vezli je tam na zadním sedadle hlídkového vozu, Michael se křečovitě držel pana Deece a Teresa seděla na klíně jeho manželky. V nemocnici jim podali mírné sedativum a umístili je do polosoukromého pokoje, kam jim sestry

přinesly sušenky a mléko, až děti nakonec usnuly. Později během dne přijela ze státu Missouri jakási teta a odvezla je s sebou.

* * *

Telefon mi zazvonil několik vteřin před půlnocí. Byl to fotograf listu Wiley Meek. O případu se dověděl z policejního odposlechu a už postával před vězením a čekal na to, až bude moci zachytit podezřelého. Všude je plno policistů, hlásil a téměř nedokázal ovládnout své vzrušení. Pohni, naléhal na mě. Tohle by mohl být velký případ.

V té době jsem bydlel nad starou garáží u sice chátrajícího, ale dosud velkolepého viktoriánského sídla známého jako Hocuttův dům. Bylo obydleno obstarožními Ho- cutty, třemi sestrami a bratrem, kteří se střídali v roli mých domácích. Jejich pětiakrový pozemek byl vzdálen několik bloků od clantonského náměstí a byl postaven před sto lety za rodinné peníze. Byl obklopen stromy, přerostlými záhony, hustými ostrůvky zrajícího plevele a množstvím zvěře, která by stačila zaplnit rezervaci. Králíci, veverky, skunkové, vačice, mývalové, miliony ptáků, děsivý výběr zelených a černých hadů - vesměs nejedovatých, jak mě ujistili - a desítky koček. Ale žádní psi. Hocuttovi psy nesnášeli. Každá kočka měla jméno, a významná doložka v mé dohodě o pronájmu zněla, že budu kočky respektovat.

Taky že jsem je respektoval. Čtyřpokojový podkrovní byt byl prostorný a čistý a stál mě směšných 50 dolarů měsíčně. Pokud si přáli, abych měl za tuto cenu v úctě jejich kočky, nic jsem proti tomu neměl.

Jejich otec Miles Hocutt po desetiletí působil v Clan- tonu jako výstřední lékař. Jejich matka zemřela při porodu a podle místní legendy si dr. Hocutt vytvořil po její smrti vůči svým dětem velmi majetnický vztah. Aby je ochránil před světem, vykonstruoval jednu z největších lží, které v okresu Ford kdy obíhaly. Vysvětlil svým dětem, že v jejich rodině má hluboké kořeny šílenství, a že by tedy neměly nikdy uzavírat sňatek, pokud nechtějí přivést na svět nějaký ohavný kmen idiotských potomků. Jeho děti ho uctívaly, věřily mu a zřejmě už trpěly určitou úchylkou. Nikdy neuzavřely manželství. Synovi Maxi Hocuttovi bylo osmdesát jedna, když mi byt pronajímal. Dvojčatům Wilmě a Gilmě bylo sedmdesát sedm a nej mladší Melbertě bylo třiasedmdesát a psychicky byla zcela mimo.

Podle mě to byla Gilma, kdo vykoukl z kuchyňského okna, když jsem o půlnoci sestupoval po dřevěných schodech. Na nejspodnějším stupínku spala kočka, přímo mně v cestě, ale já jsem ji uctivě překročil. Měl jsem chuť vykopnout ji na ulici.

V garáži parkovala dvě auta. Jedním byl můj spitfire s vytaženou střechou, aby do něj nemohly kočky, a druhý byl dlouhý, nablýskaný černý mercedes, na jehož dveřích byly namalovány červenobílé řeznické nože. Pod noži byla zelenou barvou vyvedena telefonní čísla. Někdo kdysi Maxi Hocuttovi řekl, že si může zcela odepsat cenu nového auta, jakéhokoliv auta, z daní, pokud ho používá k obchodním účelům a na dveřích je namalováno nějaké logo. Koupil si nový mercedes a začal ze sebe dělat brusiče nožů. Tvrdil, že nářadí má v kufru.

Auto bylo staré deset let a najeto mělo necelých třináct tisíc kilometrů. Otec jim rovněž držíval kázání o tom, jak je hříšné, když ženy řídí, a tak jim pan Max dělal šoféra.

Vyjel jsem se spitfirem po vyštěrkované příjezdové cestě a zamával jsem Gilmě vykukující zpoza záclony. Trhla hlavou a zmizela. Vězení bylo odtud šest bloků.

Spal jsem asi třicet minut.

Dannymu Padgittovi odebírali otisky prstů, když jsem dorazil. Šerifova kancelář byla v přední části věznice a byla nacpaná zástupci a náhradníky a dobrovolnými hasiči a všemi, kdo měl přístup k uniformě nebo policejnímu odposlechu. Wiley Meek na mě čekal na chodníku před budovou.

„Je to Danny Padgitt!“ oznámil rozrušeně.

Na chvilku jsem se zastavil a snažil jsem se přemýšlet. „Kdo?“

„Danny Padgitt, ten z ostrova.“

Byl jsem v okresu Ford necelé tři měsíce a ještě jsem se s žádným Padgittem nesetkal. Jako vždy se drželi stranou ostatních. Ale slyšel jsem různé části jejich legendy s tím, že se toho o nich dá povědět ještě mnohem víc. Líčení příběhů o Padgittech bylo v okresu Ford běžnou formou zábavy.

Wiley ze sebe sypal další informace. „Mám pár skvělých záběrů, na jednom je, zrovna když ho tahali z auta. Byl celý od krve. Skvostný obrázky! Ta holka je mrtvá!“

„Jaká holka?“

„Ta, jak ji zavraždil. Taky ji i znásilnil, aspoň takhle se to povídá.“

Danny Padgitt, zamumlal jsem pro sebe, když mi onen senzační příběh začínal docházet. Už jsem měl před očima první představu titulku, nepochybně toho nejodvážnějšího, jaký Timesy za mnoho let zveřejnily. Chudák starý Flek se distancoval od ožehavých příběhů. Chudák starý Flek zbankrotoval. Já jsem měl jiné plány.

Protlačili jsme se dovnitř a rozhlíželi se po šerifovi Coleym. Za svého krátkého působení v Time šech jsem se s ním setkal dvakrát a jeho zdvořilé a vřelé vystupování na mě udělaly dojem. Oslovoval mě pane a tituloval „pane“ a „paní“ každého, pokaždé s úsměvem. V úřadě šerifa byl od roku 1943, takže už se mu blížila sedmde- sátka. Byl vysoký a vyzáblý bez onoho obligátního bříška, jaké se vyžaduje u většiny šerifů na Jihu. Na první pohled to byl gentleman, a já jsem se po obou svých setkáních s ním divil, jak může být tak milý člověk tak zkorumpovaný. Vynořil se ze zadní místnosti se svým zástupcem a já jsem se ve snaze o asertivitu k němu rozběhl.

„Šerife, jen pár otázek,“ oslovil jsem ho rázně. Jiní reportéři tu nebyli. Jeho hoši - skuteční zástupci, zástup- ci na částečný úvazek, potenciální uchazeči, samozvaní strážníci v podomácku vyrobených uniformách - ti všichni ztichli a posměšně se na mě dívali. Byl jsem pro ně pořád ještě v podstatě ten neomalený nový bohatý kluk, který si nějak získal kontrolu nad jejich novinami. Byl jsem ve městě cizí a jako takový jsem neměl právo vpadnout mezi ně v takové době a začít se vyptávat.

Šerif Coley se jako obvykle usmíval, jako by se takovéto střety odehrávaly kolem půlnoci neustále. „Ano, zajisté, pane Traynore.“ Mluvil pomalu a protahované, což bylo velmi uklidňující. Tenhle chlap by přece nemohl říci lež, nebo ano?

„Co nám můžete říct o té vraždě?“

S pažemi založenými na prsou mě počastoval několika obvyklými policajtskými frázemi. „Žena, běloška, věk třicet jedna, byla napadena ve svém domě na Benning Road. Znásilněna, ubodána, zavražděna. Nemohu vám říci její jméno, dokud si nepromluvíme s jejími příbuznými.“

„A vy jste někoho zatkli?“

„Ano, pane, ale zatím žádné podrobnosti. Dejte nám prostě několik hodin. Vyšetřujeme to. To je všechno, pane Traynore.“

„Povídá se, že jste zadrželi Dannyho Padgitta.“

„Nepracujú s tím, co se povídá, pane Traynore. Rozhodně ne v mém povolání. V tom vašem se s tím také nepracuje.“

Odjeli jsme s Wileym do nemocnice, asi hodinu jsme tam slídili, nedoslechli jsme se nic, co bychom mohli otisknout, a pak jsme jeli na dějiště činu na Benning Road. Policisté oddělili dům a několik sousedů se tiše tlačilo za žlutou policejní páskou u poštovní schránky. Prodrali jsme se k nim, pozorně jsme naslouchali, ale téměř nic jsme se nedoslechli. Byli zjevně příliš zaražení na to, aby jim bylo do řeči. Po několika minutách okukování domu jsme se stáhli.

Wiley měl synovce, který pracoval jako šerifův zástupce na částečný úvazek, a my jsme ho našli, jak hlídá dům

Deeceových a houpačku, kde Rhoda vydechla naposledy. Odtáhli jsme ho stranou, za řádek myrtových keřů pana Deece, a on nám řekl všechno. Všechno neoficiálně, pochopitelně, jako by se ony krvavé podrobnosti měly nějak v okrese Ford zamlčet.

* * *

Kolem náměstí v Clantonu stály tři kavárny, dvě pro bílé, jedna pro černé. Wiley navrhl, abychom se tam hned po ránu usadili a prostě jen poslouchali.

Já nesní dám, a také obvykle nejsem vzhůru v době, kdy se snídaně podává. Nevadí mi pracovat do půlnoci, ale raději pokud možno vyspávám, dokud mi slunce nestojí nad hlavou a není plně vidět. Jak jsem rychle pochopil, jednou z výhod toho, že člověk vlastní malý týdeník, je to, že jsem mohl pracovat pozdě do noci a poté dlouho vyspávat. Články se daly napsat kdykoliv, pokud člověk stíhal uzávěrky. O Flekovi samém bylo známo, že do redakce nakráčel nedlouho před polednem, samozřejmě poté, co se cestou stavil v pohřebním ústavu. Mně jeho pracovní doba vyhovovala.

Druhý den, který jsem strávil ve svém bytě nad Ho- cuttovou garáží, mi Gilma bušila na dveře v půl desáté ráno. A bušila a bušila. Nakonec jsem ve spodním prádle převrávoral svou malou kuchyňkou a uviděl jsem ji, jak nahlíží pod roletami. Oznámila, že se právě chystá zavolat policii. Ostatní Hocuttovi byli dole, chodili kolem garáže a okukovali mi auto vedeni jistotou, že byl spáchán zločin.

Gilma se mě ptala, co jsem dělal. Řekl jsem, že jsem spal, dokud jsem neuslyšel, jak mi někdo buší na ty pitomé dveře. Zeptala se mě, jak to, že ve středu v půl desáté ráno ještě spím. Promnul jsem si oči a snažil se vymyslet si vhodnou odpověď. Náhle jsem si uvědomil, že jsem skoro nahý a stojím tu v přítomnosti sedmasedmde- sátileté panny. Neustále mi civěla na stehna.

Oni už jsou vzhůru od pěti, vysvětlila mi. V Clantonu nikdo nespí do půl desáté. Byl jsem snad opilý? Prostě si o mě jen dělali starosti, to je všechno. Když jsem zavíral dveře, ujistil jsem ji, že jsem střízlivý, pořád ještě se mi chce spát, a že sice děkuju, že si o mě dělají starosti, ale že v posteli budu po deváté ráno ještě častěji.

Do Čajovny jsem si párkrát zašel na pozdně dopolední kávu a jednou na oběd. Jako majitel novin jsem považoval za nutné ukazovat se mezi lidmi v nějakou rozumnou dobu. Velmi dobře jsem si uvědomoval, že budu psát o okrese Ford, lidech v něm a místech a událostech ještě mnoho dalších let.

Wiley vysvětlil, že po ránu bývá v kavárnách nával. „Vždycky po fotbalových zápasech a autohaváriích,“ dodal.

„A po vraždách?“ zeptal jsem se.

„To už je dávno,“ odpověděl.

Měl pravdu, místnost byla nacpaná, když jsme do ní těsně po šesté vešli. Wiley několik lidí pozdravil, s několika si podal ruce. Z okresu Ford pocházel a každého tu znal. Pokývl jsem a usmál se a zachytil jsem ty podivné pohledy. Potrvá to léta. Tihle lidé byli přátelští, ale také ostražití vůči cizím.

Našli jsme si dvě místa u pultu a já jsem si objednal kávu. Nic jiného. Číšnice to neschvalovala. Ale vřele reagovala na Wileyho, který si to rozmyslel a objednal si míchaná vajíčka, šunku, suchary, cereálie a k tomu ještě porci hranolků, tedy dostatek cholesterolu na to, aby se tím zadusil i mezek.

Mluvilo se o vraždě a znásilnění a o ničem jiném. Jestliže mohly vznikat hádky kvůli počasí, představte si, co mohl rozvířit takovýto ohavný zločin. Padgittovi v tomto okrese vládli už sto let; bylo načase poslat je všechny do vězení. V případě potřeby by mohla ostrov obklíčit Národní garda. Mackey Don musí jít; už jim až příliš dlouho vybírá kapsy. Stačí dát volnost pár šejdířům a oni si začnou myslet, že stojí nad zákonem. A teď tohle.

O Rhodě toho mnoho nepadlo, protože toho o ní bylo známo jen málo. Někdo věděl, že chodívala do podniku při hranici státu. Někdo tvrdil, že spala s jedním místním právníkem. Jeho jméno neznal. Jenom drb.

Drby hučela celá Čajovna. Několik tlučhubů se střídalo při vynášení rozsudků, a mě překvapilo, jak lehkovážně zacházejí se svými verzemi pravdy. Jaká škoda, že jsem nemohl otisknout všechny ty skvostné drby, které jsem zaslechl.

5

Otiskli jsme toho však hodné. Titulek hlásal, že Rhoda Kassellawová byla znásilněna a zavražděna, a že za to byl zatčen Danny Padgitt. Tento titulek by se byl dal přečíst ze vzdálenosti dvaceti metrů z kteréhokoliv chodníku kolem náměstí, kde stál soud.

Pod ním byly dvě fotografie; jedna Rhody v posledním ročníku střední školy, druhá Padgitta odváděného v poutech do vězení. Wiley si ho vyčíhal dokonale. Byl to perfektní záběr, na němž se Padgitt posměšně šklebil do kamery. Na čele měl krev po havárce a na košili krev ze svého útoku. Vypadal protivně, nízce, nestydatě, opile a jednoznačně jako viník a já jsem věděl, že ten snímek vyvolá senzaci. Wiley se domníval, že té bychom se raději měli vyhnout, ale mně bylo třiadvacet a byl jsem příliš mladý na to, abych byl ochoten se krotit. Chtěl jsem, aby mí čtenáři viděli a znali ošklivou pravdu. Chtěl jsem prodávat noviny.

Rhodinu fotografii jsme získali od její sestry žijící ve státě Missouri. Když jsem s ní mluvil poprvé, telefonicky, neměla téměř co říci a rychle zavěsila. Podruhé nepatrně roztála, říkala, že k dětem chodí lékař, že se pohřeb bude konat v úterý odpoledne v malém městečku poblíž Springfieldu, a že pokud jde o rodinu, může celý stát Mississippi shořet v pekle.

Řekl jsem jí, že ji plně chápu, že já sám jsem z města Syracuse a že patřím k oněm hodným. Nakonec souhlasila s tím, že mi pošle fotografii.

S využitím spousty nejmenovaných zdrojů jsem detail-

ně popsal, co se stalo předchozí sobotu večer na Benning Road. Když jsem si byl nějakým faktem jistý, uplatnil jsem ho. Pokud jsem si tak úplně jistý nebyl, kroužil jsem kolem v dostatečně zřetelných náznacích, abych vyjádřil to, co jsem chtěl. Baggy Suggs střízlivěl natolik dlouho, aby byl s to články znovu přečíst a zredigovat. Pravděpodobně nás zachránil před tím, abychom byli zažalováni nebo zastřeleni.

Na straně dvě byla mapa místa činu a velká fotografie Rhodina domu pořízená ráno po zločinu, i s policejními auty a žlutou policejní páskou všude kolem. Na fotografii byly rovněž bicykly a hračky Michaela a Teresy pohozené na předním dvorku. V mnoha ohledech byl tento snímek zlověstnější než záběr samotné mrtvoly, který jsme se snažili získat, ale nedostali. Fotografie jasně vypovídala o tom, že zde žily děti a že děti byly zapleteny do zločinu tak brutálního, až se většina obyvatel okresu Ford zdráhala uvěřit, že se skutečně stal.

Kolik toho děti viděly? To byla ona palčivá otázka. V Timesech jsem na ni neodpověděl, ale dostal jsem se co nejblíže. Popsal jsem dům a vnitřní zařízení. S použitím nejmenovaných zdrojů jsem odhadl, že děti měly postýlky asi deset metrů od postele matky. Utekly z domu dříve než Rhoda, byly v šoku, když doběhly ke dveřím sousedního domu, prohlédl je lékař v Clantonu a nyní prodělávají jakousi terapii kdesi doma v Missouri. Viděly toho spoustu.

Budou svědčit při procesu? Baggy tvrdil, že v žádném případě; byly prostě příliš malé. Ale já jsem si tuto otázku vycucal z prstu a položil jsem ji tak jako tak, abych poskytl čtenářům i něco jiného, oč by se mohli dohadovat a nad čím se rozčilovat. Když jsem probral možnost nechat děti napochodovat do soudní síně, dospěl jsem k závěru, že se „odborníci“ shodují, že je takovýto scénář nepravděpodobný. Baggy si vychutnával, že je považován za experta.

Rhodino úmrtní oznámení jsem sepsal tak dlouhé, jak

jen to bylo únosné, což vzhledem k tradici Timesů nebylo nezvyklé.

Šli jsme do tisku v úterý asi v deset večer; noviny byly na stojanech v Clantonu ve středu přesně v sedm ráno. V době bankrotu klesl jejich náklad na necelých dvanáct set; ale po měsíci mého nebojácného vedení jsme měli téměř dva tisíce pět set předplatitelů - přičemž realistickým cílem bylo pět tisíc.

Po vraždě Rhody Kassellawové jsme vydali osm tisíc výtisků a distribuovali je všude - u dveří kaváren kolem náměstí, ve vestibulech soudu, na psací stoly všech zaměstnanců okresní správy, v halách bank. Odeslali jsme zdarma tři tisíce výtisků potenciálním předplatitelům v rámci jednorázové, náhlé zvláštní propagační kampaně.

Podle Wileyho byla tato vražda první po osmi letech. A byl to jeden z Padgittů! Byl to nádherně senzační článek a já jsem v tom viděl zlatý okamžik. Samozřejmě že jsem pásl po šoku, po senzacích, po krvavých skvrnách. Samozřejmě že to byla bulvární žurnalistika, ale proč by mě to trápilo?

Neměl jsem tušení, že odpověď bude tak rychlá a nepříjemná.

* * *

Ve čtvrtek v devět ráno byla hlavní soudní síň ve druhém poschodí v soudní budově okresu Ford plná. Zde bylo království ctihodného Reeda Loopuse, stárnoucího soudce oblastního soudu z okresu Tyler, který do Clantonu přicházel osmkrát za rok vykonat spravedlnost. Byl to legendární starý harcovník, který panoval železnou pěstí a podle Baggyho - jenž strávil větší část svého pracovního života lelkováním u soudu, kde buďto sbíral drby, nebo je sám vytvářel - to byl úzkostlivě počestný soudce, jemuž se nějak podařilo vyhnout se chapadlům padgit- tovských peněz. Možná proto, že byl z jiného okresu, se soudce Loopus domníval, že by si zločinci měli odpykávat dlouhé tresty, pokud možno vyplněné tvrdou prací, i když už takové nemohl nařizovat.

V pondělí po vraždě se shromáždili Padgittovi právníci ve snaze dostat Dannyho z vězení. Soudce Loopus byl zaměstnán procesem v jiném okrese - do jeho obvodu jich spadalo šest - a odmítl se dát vmanipulovat do rychlého projednávání propuštění na kauci. Místo toho určil slyšení na čtvrtek na devět ráno, čímž poskytl městu několik dní ke zvažování a spekulacím.

Protože jsem byl zástupcem tisku, ba dokonce majitelem místních novin, měl jsem pocit, že je mou povinností dorazit záhy a zajistit si dobré místo. Ano, byl jsem poněkud samolibý. Ostatní diváci tam byli ze zvědavosti. Já jsem však měl velmi důležitou práci. Baggy a já jsme seděli v druhé řadě, když se dav začal scházet.

Hlavním obhájcem Dannyho Padgitta byl chlápek jménem Lucien Wilbanks, muž, jehož jsem se rychle naučil nenávidět. Byl tím, co zbylo z kdysi prominentního rodu právníků a bankéřů a podobně. Wilbanksova rodina pracovala dlouho a usilovně na výstavbě Clantonu, pak přišel Lucien a v podstatě zničil rodové jméno. Považoval se za radikálního právníka, což bylo v této části světa v roce 1970 poměrně ojedinělé. Nosil plnovous, klel jako námořník, hodně pil a nejraději měl klienty, kteří měli na krku znásilnění, vraždu či prznění dětí. Byl jediným bělošským členem NAACP - Národního sdružení pro povznesení barevného obyvatelstva - v okrese Ford, což samo o sobě stačilo k tomu, aby vás tu někdo zastřelil. Jemu to bylo jedno.

Lucien Wilbanks byl neomalený a nebojácný a přímo ničemný. Počkal, až se všichni v soudní síni usadí - těsně předtím, než vešel soudce Loopus -, a zvolna přešel ke mně. Držel v ruce poslední výtisk Timesů, jimiž začal mávat a při tom nadával. „Ty parchantíku malej!“ pronesl poměrně nahlas, a soudní síň dokonale ztichla. „Kdo si ksakru myslíš, že jseš?“

Byl jsem příliš zahanben na to, abych se vzmohl na

odpověď. Cítil jsem, jak se ode mě Baggy o kousek odtáhl. Zírala na mě celá soudní síň do poslední osoby a já jsem věděl, že něco říct musím. „Říkám jen pravdu,“ podařilo se mi ze sebe vypravit s co největším přesvědčením, jaké jsem dokázal zmobilizovat.

„Tohle je pokleslá bulvární žurnalistika!“ pronesl Lu- cien s planoucíma očima. „Senzacechtivé bulvární hnusy!“ Noviny byly jen několik centimetrů od mého nosu.

„Díky,“ odtušil jsem jako někdo, kdo se skutečně vyzná. V soudní síni bylo přinejmenším pět šerifových zástupců, ale nikdo z iiich nejevil zájem se do toho vložit.

„Zítra podáme žalobu!“ ohlásil Lucien s planoucíma očima. „Na milion dolarů odškodného!“

„Mám své právníky,“ odpověděl jsem, náhle vyděšený tím, že bych mohl být na mizině stejně jako Caudleo- va rodina. Lucien mi mrštil noviny do klína, pak se otočil a vrátil se ke svému stolu. Konečně jsem dokázal vydechnout; srdce mi bušilo. Cítil jsem, jak mi tváře hoří zahanbením a strachem.

Podařilo se mi však udržet na tváři přihlouplý úsměv. Nemohl jsem místním ukázat, že bych se já, vydavatel a šéfredaktor jejich novin, čehokoliv bál. Jenže milion dolarů odškodného! Okamžitě jsem pomyslel na babičku v Memphisu. To by byl obtížný rozhovor.

Za stupínkem pro soudce se ozval šum a soudní zřízenec otevřel dveře. „Všichni nechť povstanou,“ oznámil. Soudce Loopus prošel dveřmi a nasoukal se do svého křesla. Jeho vybledlý talár za ním vlál. Jakmile se usadil, přehlédl shromážděné a pronesl; „Dobré ráno. Docela slušná účast na slyšení ohledně propuštění na kauci.“ Takovéto rutinní záležitosti obvykle nepřivábily nikoho s výjimkou obviněného, jeho právníka, a možná matky obžalovaného. Tomuhle přelíčení přihlíželo tři sta lidí.

Nebylo to jen slyšení o propuštění na kauci. Týkalo se procesu za znásilnění a zavraždění a jen málo lidí v Clan- tonu to chtělo promeškat. Jak jsem si zřetelně uvědomoval, většina lidí se líčení nebude moci zúčastnit. Ti budou

odkázáni na Timesy a já jsem byl odhodlán poskytnout jim

detaily.

Pokaždé, když jsem se podíval na Luciena Wilbankse, pomyslel jsem na soudní proces o milion dolarů. On se přece určitě nebude soudit s mými novinami, ne? Kvůli čemu? Nebylo v nich nic nactiutrhačného, žádné osočování.

Soudce Loopus pokývl na dalšího zřízence a dovnitř byl uveden Danny Padgitt s rukama v poutech. Měl na sobě pečlivě nažehlenou bílou košili, khaki kalhoty a mokasíny. Obličej měl čistě oholený a neměl na něm žádná viditelná zranění. Bylo mu čtyřiadvacet, o rok víc než mně, ale vypadal mnohem mladší. Měl čisté rysy, byl hezký a já jsem si nemohl pomoci a pomyslel jsem si, že by měl být někde na vysoké. Samolibě se napřímil a pak se ušklíbl, když mu zřízenec snímal pouta. Rozhlédl se kolem po shromážděných a na okamžik se zdálo, že mu ta pozornost dělá dobře. Dával najevo sebedůvěru člověka, jehož rodina má k dispozici neomezené množství peněz, jichž použije k tomu, aby ho z téhle drobné šlamasty- ky vysekala.

Přímo za jeho zády, za místem pro obhájce v první řadě, byli jeho rodiče a různí jiní Padgittové. Jeho otec Gill, vnuk neblaze proslulého Clovise Padgitta, vystudoval univerzitu a tradovalo se o něm, že je hlavní osobou přes praní peněz v celé té tlupě. Dannyho matka byla dobře oblečená a svým způsobem hezká, což se mi zdálo nezvyklé u někoho, kdo byl natolik tupý, aby se provdal do Padgittovic rodu a strávil zbytek života v izolaci na ostrově.

„Nikdy předtím jsem ji neviděl,“ zašeptal mi Baggy.

„Jak často jsi viděl Gilla?“ zeptal jsem se.

„Možná tak dvakrát, za posledních dvacet let.“

Stát zastupoval okresní prokurátor, advokát jménem Rocky Childers, který pracoval na poloviční úvazek. „Pane Childersi,“ oslovil ho soudce Loopus, „předpokládám, že stát je proti propuštění na kauci.“

Childers povstal a odvětil: „Ano, pane.“

„Z jakých důvodů?“

„Pro odpornou povahu zločinu, Vaše Ctihodnosti. Brutálni znásilnění, ve vlastní posteli oběti, v přítomnosti jejích malých dětí. Současně vražda vykonaná minimálně dvěma bodnutími nožem. Pokus obviněného, pana Padgitta, o útěk.“ Childersova slova rezonovala ztichlou soudní síní. „Je velmi pravděpodobné, že pokud pan Pad- gitt opustí vězení, už ho nikdy neuvidíme.“

Lucien Wilbanks se nemohl dočkat, až bude moci povstat a začít se hádat. Okamžitě byl na nohou. „Námitka, Vaše Ctihodnosti. Můj klient nemá žádný záznam v trestním rejstříku, nikdy předtím nebyl zatčen.“

Soudce Loopus poklidně zamžoural přes své brýle na čtení a odtušil: „Pane Wilbanksi, pevně doufám, že to je poprvé a naposled, co přerušujete kohokoliv v tomto líčení. Navrhuji, abyste se posadil, a až bude soud připraven vás vyslechnout, bude vám to řečeno.“ Jeho slova byla ledová, takřka trpká, a já jsem si v duchu kladl otázku, kolikrát už se ti dva přímo v této soudní síni střetli.

Luciena Wilbankse nic nevyrušilo; měl kůži tlustou jako hroch.

Childers nás pak počastoval ponaučením z historie. Před jedenácti lety, v roce 1959, byl jistý Gerald Padgitt obžalován z krádeží aut v Tupelu. Trvalo rok, než se našli dva zástupci šerifa ochotní vstoupit na Padgittův ostrov a doručit zatykač, a i když přežili, nebyli úspěšní. Gerald Padgitt buďto uprchl z okresu, nebo se stáhl kdesi do ústraní na ostrově. „Ať už je kdekoliv,“ prohlásil Childers, „nebyl nikdy zatčen, nikdy nebyl nalezen.“ „Slyšel jsi někdy o Geraldu Padgittovi?“ zašeptal jsem Baggymu.

„Ne.“

„Pokud bude tento obžalovaný propuštěn na kauci, Vaše Ctihodnosti, už ho nikdy neuvidíme. Takhle prosté to je.“ Childers se posadil.

„Pane Wilbanksi,“ pronesla Jeho Ctihodnost.

Lucien zvolna povstal a máchl rukou k Childersovi. „Jako obvykle si žalobce plete fakta,“ začal příjemným tónem. „Gerald Padgitt není obžalován z těchto zločinu. Já nezastupuji jeho a je mi úplně šumafuk, co se s ním stalo.“ „Dávejte si pozor na jazyk,“ upozornil Loopus.

„Není zde souzen on. Tohle se týká Dannyho Padgit- ta, mladého muže, který se dosud nedopustil žádného trestného činu.“

„Vlastní váš klient v tomto okrese nějakou nemovitost?“ zeptal se Loopus.

„Ne, nevlastní. Je mu teprve čtyřiadvacet.“

„Držme se jádra věci, pane Wilbanksi. Vím, že jeho rodině patří rozsáhlé pozemky. Povolím propuštění na kauci jedině v případě, že ty všechny budou dány do zástavy jako záruka toho, že se objeví u přelíčení.“

„To je nestoudné,“ zavrčel Lucien.

„Jeho předpokládané zločiny rovněž.“

Lucien praštil svým právnickým blokem do stolu. „Dejte mi minutu, abych se mohl poradit s rodinou.“

To mezi Padgitty vyvolalo značný rozruch. Seběhli se ke stolu pro obhajobu kolem Wilbankse a od samého počátku se vyskytly neshody. Bylo téměř směšné pozorovat tyhle zazobané darebáky, jak vrtí hlavami a rozčilují se jeden na druhého. Rodinné rozepře jsou rychlé a roztrpčené, zvláště jsou-li v sázce peníze, a každý Padgitt, který zde byl přítomen, měl zjevně odlišný názor na to, jaký směr zvolit. Člověk si mohl pouze představovat, jaké to mohlo být, když si dělili kořist.

Lucien vycítil, že dohoda je nepravděpodobná, a aby se vyhnul trapné situaci, otočil se a obrátil se na soudce. „To není možné, Vaše Ctihodnosti,“ oznámil. „Pozemky Padgittovy rodiny má v držení minimálně čtyřicet lidí a většina z nich není v této soudní síni přítomna. To, co požaduje soud, je svévolné a příliš obtížné.“

„Dám vám několik dnů na to, abyste to vyřešil,“ oznámil Loopus, který zjevně vychutnával nepříjemnou situaci, kterou způsobil.

„Ne, pane. To prostě není spravedlivé. Můj klient má nárok na rozumnou kauci, stejnou jako jakýkoliv jiný obžalovaný.“

„V tom případě se propuštění na kauci zamítá až do předběžného projednání obžaloby.“

„Vzdáváme se předběžného projednání.“

„Jak si přejete,“ odtušil Loopus a sbíral si poznámky.

„A žádáme, aby byl případ předložen k projednání velké porotě co nejdříve.“

„V patřičné době, pane Wilbanski, zrovna jako u jiných případů.“

„Protože my co nejdříve zažádáme o změnu místa líčení.“ Lucien to pronesl odvážně, jako by bylo zapotřebí nějaké významné prohlášení.

„Na to je poněkud příliš brzy, nemyslíte?“ zeptal se Loopus.

„V tomto okrese nebude mému klientovi zajištěn spravedlivý proces.“ Wilbanks se rozhlížel po soudní síni a pokračoval. Téměř při tom ignoroval soudce, jehož zjevně pro tento okamžik přemohla zvědavost.

„Už nyní je zde patrná snaha obvinit, soudit a usvědčit mého klienta ještě předtím, než měl vůbec možnost se hájit, a já se domnívám, že by soud měl okamžitě zasáhnout a nařídit informační embargo.“

Jediný, kdo toto embargo potřeboval, zde byl Lucien Wilbanks.

„Kam tím míříte, pane Wilbanksi?“ zeptal se Loopus.

„Viděl jste místní noviny, Vaše Ctihodnosti?“

„V posledních dnech ne.“

Všechny oči se upřely na mě a mně srdce opět zmrtvělo.

Wilbanks na mě podmračeně zíral a pokračoval. „Články na první stránce, fotografie plné krve, nejmenované zdroje, dostatek polopravd a insinuací k tomu, aby to vedlo k odsouzení nevinného člověka!“

Baggy se ode mě opět odtáhl a já jsem byl strašně sám.

Lucien přepochodoval místnost a hodil jeden výtisk na stůl před soudcem. „Podívejte se na tohle,“ vybuchl. Loo- pus si upravil brýle na čtení, zdvihl Timesy do výšky a opřel se ve svém krásném koženém křesle. Začal číst a zjevně si při tom dával na čas.

Jako čtenář byl pomalý. V jednom okamžiku mi srdce začalo znovu fungovat a vrátilo se k činnosti se zuřivostí sbíječky. A všiml jsem si, že mám límec vzadu na krku mokrý. Loopus dočetl první stránku a zvolna rozevřel noviny. V soudní síni panovalo ticho. Uvrhne mě rovnou na místě do vězení? Pokývne zřízenci, aby mi přicvakl pouta a odvlekl mě? Nebyl jsem právník. Jenom mi hrozila žaloba o milion dolarů odškodného vznesená mužem, který takovýchto žalob samozřejmě podal spoustu, a soudce teď četl mé poněkud dryáčnické líčení, zatímco celé město čekalo na jeho verdikt.

Mým směrem se upírala spousta tvrdých pohledů, a tak mi připadalo snazší čmárat si do svého reportérského bloku, i když jsem nedokázal přečíst nic z toho, co jsem napsal. Ze všech sil jsem se snažil udržet nevzrušený výraz. Ve skutečnosti se mi však chtělo vyrazit ven ze soudní síně a uhánět zpátky do Memphisu.

Stránky šustily a Jeho Ctihodnost konečně dočetla. Lehce se předklonil k mikrofonu a pronesl slova, která v tom okamžiku odstartovala mou kariéru. „Je to velmi dobře napsáno,“ řekl. „Poutavě, možná trochu morbidně, ale není v tom rozhodně nic, co by nějak vybočovalo.“

Dál jsem čmáral do bloku, jako bych to neslyšel. V náhlé, nepředvídané a poněkud trýznivé potyčce jsem právě získal převahu na Padgitty a Lucienem Wilbanksem. „Blahopřeju,“ zašeptal Baggy.

Loopus znovu složil noviny a odložil je. Dovolil Wil- banksovi rozrušovat se několik minut nad indiskrecemi ze strany policistů, indiskrecemi ze strany kanceláře státního zástupce, potenciálními indiskrecemi ze strany velké poroty, jež měly být všechny nějak koordinovány v rámci jakéhosi spiknutí nejmenovaných lidí odhodlaných zachá

zet s jeho klientem nespravedlivě. Ve skutečnosti však hrál scénu pro Padgitty. Prohrál při svém pokusu o propuštění na kauci, takže na ně musel udělat dojem svou horlivostí.

Loopus mu na nic z toho neskočil.

Jak jsme se měli záhy dovědět, Lucienův výstup byl pouze mlžením. Přesunout projednávání případu mimo okres Ford neměl v úmyslu.

6

Když jsem koupil Timesy, připadla mi spolu s nimi i jejich prehistorická budova. Měla velmi malou hodnotu. Stála na jižní straně clantonského náměstí jako jedna ze čtyř rozpadajících se staveb, které někdo ve spěchu zbudoval těsně u sebe; byla dlouhá a úzká, měla tři poschodí, suterén, z nějž měli všichni zaměstnanci strach a vyhýbali se mu. V přední části bylo několik kanceláří, všechny s prošlapaným kobercem plným skvrn, opadávajícími stěnami a pachem kouře z dýmky z minulého století, který se provždy vsáknul do stropů.

V zadní části, co nejdále, byl tiskařský lis. Každé úterý večer dokázal náš tiskař Hardy nějak rozchodit staré tiskařské typy k životu a vyprodukovat další výtisk našich novin. Prostory, v nichž působil, byly prostoupeny ostrým pachem tiskařské černi.

Místnost v prvním poschodí měla stěny lemované policemi s knihami prohýbajícími se pod tíhou zaprášených svazků, které po desetiletí nikdo neotevřel; sbírky historických knih a Shakespeara a irské poezie a řady těžce zastaralých britských encyklopedií. Flek se domníval, že takovéto knihy oslní každého, kdo sem vstoupí.

Když člověk stál v předním okně a díval se skrze špinavé okenní tabulky, přes něž kdosi kdysi dávno namaloval slovo „TIMES“, viděl soudní budovu okresu Ford a bronzového konfederačního strážného, který ji hlídal. Na plaketě pod jeho nohama byla jména jednašedesáti mladíků z okresu, kteří zahynuli ve válce Severu proti Jihu, většinou v bitvě u Shilohu.

si starosti ohledně toho milionu dolarů odškodného a v duchu jsem se ptal, kde bych takovou částku vzal. Bourbon začal pomalu působit a já jsem se uvolnil. Byl čtvrtek večer v Clantonu a venku chodilo jen málo lidí. Všechny obchody a kanceláře kolem náměstí byly zabedněny.

Baggy byl jako obvykle uvolněný už hezky dlouho. Margaret mi pošeptala, že leckdy mívá bourbon i k snídani. On a jednonohý právník jménem Major si ho rádi přidávali do kávy. Setkávali se na balkoně před Majorovou kanceláří a pokuřovali a popíjeli a debatovali o zákonu a politice, zatímco soudní budova ožívala. Major přišel o nohu u Guadalcanalu, podle své verze druhé světové války. Jeho právní praxe byla do té míry specializovaná, že už nedělal nic jiného, než sepisoval závěti pro starší občany. Psal je na stroji sám - neměl potřebu sekretářky. Pracoval zhruba stejně intenzivně jako Baggy a ti dva byli často vidět v soudní síni, jak přiopilí pozorují zase další proces.

„Tipoval bych, že Mackey Don dal toho kluka do apartmá,“ pronesl Baggy, který už začal špatně artikulovat. „Do apartmá?“ zeptal jsem se.

„Jo - viděl jste vězení?“

„Ne.“

„To se nehodí ani pro zvířata. Žádné topení, žádné větrání, odpady fungují asi tak polovinu času. Všude špína. Zkažené jídlo. A to je pro bílé. Černoši jsou na druhém konci, všichni v jedné dlouhé cele. Jejich jediným záchodem je díra v podlaze.“

„Myslím, že se mi dělá špatně.“

„Pro okres je to ostuda, ale bohužel je to ve většině míst tady kolem stejné. V každém případě je tam ale jedna malá cela s klimatizací a kobercem na podlaze, jednou čistou postelí, barevnou televizí, dobrou stravou. Říká se jí apartmá a Mackey Don tam dává své oblíbence.“

V duchu jsem si dělal poznámky. Pro Baggyho to nebylo nic mimořádného. Pro mě, kdo nedávno chodil na fakultu a nějakou dobu studoval novinařinu, se rýsoval skutečně investigativní článek. „Vy myslíte, že Padgitt je v tom apartmá?“

„Pravděpodobně. Přišel k soudu ve vlastních šatech.“ „Na rozdíl od?“

„Té oranžové vězeňské kombinézy, kterou nosí všichni ostatní.Vy jste ji neviděl?“

Ano, viděl jsem ji. Jednou jsem byl u soudu, asi tak před měsícem, a náhle jsem se rozpomněl, že jsem v soudní síni viděl sedět dva nebo tři obžalované, kteří čekali na soudce a všichni na sobě měli vybledlé oranžové kombinézy různých odstínů. Vpředu i vzadu kazajky stálo „Vězení okresu Ford“.

Baggy upil a vykládal dál. „Víte, na předběžné slyšení a takové záležitosti chodí obžalovaní, pokud jsou ještě ve vězení, vždycky oblečení jako vězni. Za starých časů Mackey Don chtěl, aby nosili ty kombinézy i během procesu. Lucien Wilbanks ale jednou zvrátil rozsudek vinen s odůvodněním, že porota byla podjatá a inklinovala k odsouzení, protože jeho klient samozřejmě vypadal jako vyslovený zločinec, když měl na sobě tu oranžovou vězeňskou uniformu. A měl pravdu. Je docela těžké přesvědčit porotu, že nejste vinný, když jste oblečený jako vězeň a máte na nohou gumové pantofle.“

Znovu jsem se pozastavil nad zaostalostí státu Mississippi. Představoval jsem si člověka obžalovaného ze zločinu, zvláště černocha, který stojí tváří v tvář porotě a očekává spravedlivý rozsudek, a přitom má na sobě oranžovou vězeňskou kombinézu navrženou tak, aby byla vidět na půl míle daleko. „Válka dosud neskončila,“ zněl slogan, který jsem v okrese Ford několikrát zaslechl. Tady se beznadějně bránili změně, zvláště pokud šlo o zločin a trest.

Kolem poledne následujícího dne jsem zašel do vězení a hledal šerifa Coleyho. Pod záminkou, že se ho chci vyptat na vyšetřování případu KasSellawová, jsem se chtěl podívat na co největší počet vězňů. Šerifova sekretářka mě poněkud hrubě informovala, že šerif je na schůzi, a to mi vyhovovalo.

Dva vězni uklízeli přední kanceláře. Venku vytrhávali další dva plevel ze záhonu. Obešel jsem blok a za věznicí jsem uviděl malé otevřené prostranství s basketbalovým košem. Ve stínu malého dubu lelkovalo šest vězňů. Na východní straně věznice jsem viděl v okně, za mřížemi, stát tři vězně, kteří se dívali na mě dolů.

Celkem třináct vězňů. Třináct oranžových uniforem.

Vyptal jsem se na situaci kolem věznice Wileyho synovce. Nejdřív nechtěl moc mluvit, ale hluboce nenáviděl šerifa Coleyho a myslel si, že mi může věřit. Potvrdil to, co předpokládal Baggy - Danny Padgitt si žil příjemným životem v klimatizované cele a jedl, co se mu zachtělo. Oblékal se tak, jak chtěl, hrál dámu se samotným šerifem a celé dny telefonoval.

* * *

Následující vydání Tímesů hodně přispělo k utvrzení mé reputace nekompromisního, nebojácného, třiadvacetiletého cvoka. Na přední straně byla velká fotografie Dannyho Padgitta přiváděného do soudní budovy na slyšení ohledně propuštění na kauci. Měl pouta a na sobě civilní šaty. Také se díval do kamery se svým typickým výrazem naznačujícím, ať jdou všichni k čertu. Hned nad ním byl palcový titulek: PROPUŠTĚNÍ DANNYHO PADGITTA NA KAUCI ZAMÍTNUTO. Článek byl'dlouhý a podrobný.

Vedle něj byl další článek, téměř stejně dlouhý a mnohem skandálnější. S odvoláním na nejmenované zdroje jsem obšírně popisoval podmínky uvěznění pana Padgitta. Uvedl jsem výčet všech možných prebend, jichž se mu dostávalo, včetně času, který trávil osobně se šerifem

Coleym nad deskou na dámu. Mluvil jsem o jeho stravování a jídelníčku, barevném televizoru, neomezené možnosti používat telefon. O všem, co jsem mohl v rámci možností ověřit. Pak jsem to celé srovnal s tím, jak žije ostatních jednadvacet vězňů.

Na straně dvě jsem uveřejnil starou černobílou archivní fotografii čtyř obžalovaných přiváděných do soudní budovy. Každý z nich měl samozřejmě na sobě vězeňskou kombinézu. Všichni měli pouta a rozcuchané vlasy. Za- čemil jsem jim tváře, tak, aby už nebyli uváděni do nepříjemné situace, ať už šlo o kohokoliv. Jejich případy byly od té doby dávno uzavřeny.

Vedle fotografie z archivu jsem zveřejnil další snímek Dannyho Padgitta vedeného do soudní budovy. Kdyby nebylo želízek, mohl být klidně na cestě na nějaký večírek. Kontrast byl ohromující. Toho mladíčka si hýčkal šerif Coley, který se mnou zatím o celé záležitosti odmítal mluvit. Velká chyba.

V článku jsem detailně popsal svou snahu promluvit se šerifem. Na mé telefonáty nereagoval. Dvakrát jsem se vypravil do věznice a on se se mnou nesetkal. Nechal jsem mu tam seznam otázek, který se on rozhodl ignorovat. Vylíčil jsem obrázek mladého agresivního reportéra zoufale hledajícího pravdu, jemuž hází klacky pod nohy volený činovník.

Protože Lucien Wilbanks byl jedním z nejméně oblíbených lidí v Clantonu, postavil jsem ho rovněž na pranýř. Použil jsem telefon, což byla, jak jsem se hbitě poučil, velmi účinná zbraň, a čtyřikrát jsem zavolal jeho kancelář, než mi on zavolal zpátky. Nejprve se nehodlal vyjadřovat ani ke svému klientovi, ani k obžalobám, ale když jsem neustával s otázkami ohledně toho, jak se s ním zachází ve vězení, vybuchl. „Já to pitomé vězení neřídím, synu!“ zařval a já jsem skoro viděl, jak mě spaluje svýma rudýma očima. Citoval jsem jeho výrok.

„Hovořil jste se svým klientem ve vězení?“ zeptal jsem se potom.

„Samozřejmě.“

„Co měl na sobě?“

„To nemáte nic lepšího, o čem byste mohl psát?“

„Ne. Co měl na sobě?“

„No, nahý zrovna nebyl.“

To byl příliš krásný citát na to, abych ho mohl přejít, a tak jsem ho dal vysadit tučně.

S pachatelem znásilnění a vraždy, zkorumpovaným šerifem a radikálním právníkem na straně jedné a mnou stojícím na straně druhé jsem věděl, že tento boj nemohu prohrát. Reakce na článek byla udivující. Baggy a Wiley referovali, že v kavárnách to bzučí výrazy obdivu vůči nebojácnému mladému šéfredaktorovi novin. Padgittovi a Lucien byli v opovržení už dlouho. Ted bylo načase zbavit se Coleyho.

Margaret oznámila, že je redakce bombardována telefonáty čtenářů pobouřených jemným zacházením, jakého se dostává Dannymu. Wileyho synovec informoval, že ve věznici vládne chaos a Mackey Don je ve válečném stavu se svými zástupci. Hýčkal si vraha - a rok 1971 byl volebním rokem. Lidé venku byli rozezlení a oni všichni by mohli přijít o zaměstnání.

* * *

Tyto dva týdny byly v Timesech rozhodující pro jejich přežití. Čtenáři lačněli po podrobnostech a já jsem jim díky načasování, šťastné náhodě a troše odvahy poskytl přesně to, co chtěli. Noviny začaly náhle žít; byly určitou silou. Věřilo se jim. Lidé si přáli, aby informovaly podrobně a beze strachu.

Baggy a Margaret mi říkali, že Flek by byl nikdy nepoužil ony krvavé fotografie a nepostavil se šerifovi. Ale i ty byly pořád ještě poměrně krotké. Nemohu říci, že by má drzost nějak povzbudila můj personál. Timesy byly a také budou záležitostí jednoho muže s poněkud slabým podpůrným štábem.

Mě to příliš nedrásalo. Říkal jsem pravdu a kašlal jsem na důsledky. Byl jsem místním hrdinou. Počet předplatitelů vyšplhal téměř na tři tisíce. Příjmy z reklamy se zdvojnásobily. Nejenže jsem vnášel do okresu nové světlo, ještě jsem přitom navíc vydělával.

Bomba byla primitivní zápalné zařízení, kte-

kázalo zaplavit naši tiskárnu plameny. Tam by byl oheň přiživen různými chemikáliemi a nejméně 110 galony tiskařské černi, a pak by rychle postupoval přes přední kanceláře. Nikdo neví, kolik by se po několika minutách dalo zachránit z horních dvou poschodí, kde nebyly žádné hasicí přístroje ani žádné požární hlásiče. Mnoho nejspíš ne. Oheň by, pokud by bomba byla řádně odpálena ve čtvrtek v časných ranních hodinách, pravděpodobně strávil větší část z oněch čtyř budov v naší řadě.

ré by - pokud by se odpálilo - poměrně rychle do

Byla objevena, jak zlověstně sedí, dosud nedotčená, u hromady starých papírů v tiskárně, místním idiotem. Nebo bych spíš měl říci jedním z místních idiotů. Clan- ton jich má víc než přiměřeně.

Jmenoval se Piston a my jsme ho stejně jako budovu a starodávný lis a nedotčené knihovny dole i nahoře dostali v rámci koupě. Piston nebyl oficiálním zaměstnancem Timesů, ale přesto se objevoval každý pátek vyinkasovat si svých 50 dolarů v hotovosti. Žádné šeky. Za svůj honorář někdy zametl podlahy a občas přeskládal nepořádek na předních oknech a tu a tam, když si někdo stěžoval, vynesl odpadky. Nedodržoval žádnou pracovní dobu, chodil si do redakce, jak se mu zamanulo, nevěřil na klepání na dveře, za nimiž se zrovna konala porada, s oblibou používal našich telefonů a pil naši kávu, a i když na první pohled vypadal poněkud zlověstně - vytřeštěné oči zakryté tlustými brýlemi, příliš velká čap-

ka se štítkem stažená do čela, neupravený plnovous, ošklivý předkus -, byl neškodný. Poskytoval své služby v několika firmách kolem náměstí a nějak přežíval. Nikdo nevěděl, kde bydlí, ani s kým, ani jak se pohybuje po městě. Čím míň jsme toho o Pistonoví věděli, tím lip.

Piston byl ve čtvrtek časně ráno v redakci - už desítky let měl klíč - a říkal, že napřed uslyšel cosi tikat. Při bližším prozkoumání si všiml tří pětigalonových plastových kanystrů svázaných dohromady a napojených na dřevěnou bedýnku stojící na podlaze u nich. Tikání se ozývalo z bedýnky. Piston už působil v tiskárně řadu let a občas vypomáhal Hardymu v úterý v noci, když se noviny tiskly.

U většiny lidí by zvědavost rychle vystřídala panika, ale Pistonoví to chvilku trvalo. Nejprve kanystry okukoval, až zjistil, že jsou naplněny benzinem, a když přišel na to, že všechno spojuje dohromady řada nebezpečně vyhlížejících drátů, zašel k Margaret do kanceláře a zavolal Hardymu. Říkal, že to tikání je čím dál hlasitější.

Hardy zavolal policii a kolem deváté vzbudila ta novina mě.

Když jsem dorazil, byla větší část centra města eva- kuována. Piston seděl na kapotě nějakého auta, v té době už dokonale rozhozený tím, že přežil tak bezprostředně hrozící nebezpečí. Nějací známí a řidič sanitky ho ošetřili a zdálo se, že mu ta pozornost lahodí.

Wiley Meek bombu vyfotografoval, ještě než policie kanystry s benzinem odstranila a bezpečně je uložila do uličky za naší budovou. „Vyhodilo by to do povětří půlku centra,“ znělo Wileyho neodborné vyhodnocení bomby. Nervózně pobíhal po scéně a zachycoval nastalý rozruch pro příští využití.

Šéf policie mi vysvětlil, že do celé oblasti je zakázán přístup, protože dřevěná skříňka otevřena nebyla, a ať v ní bylo cokoliv, ještě pořád to tiká. „Mohlo by to vybuchnout,“ prohlásil se slavnostní vážností, jako by byl tím prvním, kdo je dostatečně bystrý na to, aby si uvědomil nebezpečí. Pochyboval jsem, že by měl příliš mnoho zku- šeností s bombami, ale odkýval jsem mu to. Narychlo byl přivezen pracovník ze státní kriminalistické laboratoře. Bylo rozhodnuto, že čtyři budovy v naší řadě zůstanou prázdné, dokud tento odborník svou práci nedokončí.

Bomba v centru Clantonu! Ta zpráva se rozšířila rychleji, než by to byl dokázal požár, který měla způsobit, a veškerá činnost ustala. Kanceláře okresní správy se vyprázdnily, stejně jako banky a obchody a kavárny, a zanedlouho se na protější straně náměstí, pod obrovskými duby na jižní straně soudní budovy, stačily v bezpečné vzdálenosti shromáždit velké skupiny diváků. Zíraly na naši malou budovu, zjevně znepokojení a vyděšení, ale také čekající na nějaké vzrušení. Nikdy předtím neviděli vybuchnout bombu.

Ke clantonské městské policii se přidali šerifovi zástupci, a záhy zde byla zastoupena každá' uniforma ve městě; courali se po chodnících a nedělali absolutně nic. Šerif Coley a policejní šéf dávali hlavy dohromady a radili se a pozorovali dav na protější straně ulice, pak tu a onde vyštěkli nějaké příkazy, ale nebylo patmé, zda byl kterýkoliv z jejich rozkazů splněn. Všem bylo jasné, že město ani policie nemají žádný pyrotechnický výcvik.

Baggy se potřeboval napít. Na mě to bylo příliš brzy. Šel jsem za ním do zadní části soudní budovy, po úzkém schodišti, jehož jsem si předtím nevšiml, přecpanou chodbou a pak dalších dvacet schodů do malé Špinavé místnůstky s nízkým stropem. „Tohle bývala dřív místnost pro porotu,“ vysvětlil. „Pak tu byla právnická knihovna.“

„Co je tady teď?“ zeptal jsem se a téměř jsem se bál odpovědi.

„Místnost pro právníky a chlast.“

V místnosti stál omlácený karetní stolek se skládacíma nohama, na němž byla vidět léta používání. Kolem něj bylo rozestavěno asi půl tuctu pejrůznějších židlí, vesměs takových, které okres odložil a jež putovaly z jedné okresní kanceláře do druhé a nakonec skončily v této ošuntělé místnůstce.

V rohu stála malá lednička s visacím zámkem. Baggy měl pochopitelně klíč a uvnitř našel láhev bourbonu. Nalil si štědře do papírového kelímku a prohlásil: „Vezměte si židli.“ Přitáhli jsme si dvě židle k oknu a pod námi se rozestřela scéna, z níž jsme právě odešli. „Ten výhled ujde, co?“ pronesl pyšně.

„Jak často sem chodíte?“

„Dvakrát týdně, většinou, někdy častěji. Každé úterý a čtvrtek hrajeme přes poledne poker.“

„Kdo je v tom klubu?“

, Je to tajná společnost.“ Upil doušek a mlaskl rty, jako by byl měsíc v poušti. Hustou pavučinou táhnoucí se podél okna si razil cestu dolů pavouk. Vrstva prachu na parapetech byla snad centimetr silná.

„Myslím, že to přestávají zvládat,“ prohodil a zíral dolů na vzrušený zástup.

„Oni?“ Skoro jsem se bál zeptat kdo.

„Padgittovi.“ Pronesl to s určitou blazeovaností, pak nechal tu informaci vznášet ve vzduchu, abych si to vychutnal.

„Jste si jistý, že to jsou Padgittovi?“ zeptal jsem se.

Baggy se domníval, že ví všechno, a v polovině případů měl pravdu. Samolibě se usmál a zachrochtal, upil další doušek a pak řekl: „Pálí budovy odjakživa. Je to jedna z jejich podfukářských specialit - pojišťovací podvody. Nadělali si na pojišťovnách obrovský majetek.“ Rychlý doušek. „Ale je divné, že by použili benzin. Schopnější žháři se benzinu vyhýbají, protože se dá snadno vypátrat. Víte to?“

„Ne.“

„Je to tak. Schopný velitel hasičů cítí benzin pár minut po vyšlehnutí plamenů. Benzin znamená, že požár byl založen. Založení požáru znamená žádná pojistka.“ Doušek. „Samozřejmě, v tomhle případě nejspíš chtěli, abyste věděl, že to je žhářství. To dává smysl, ne?“

V daném okamžiku nedávalo smysl nic. Byl jsem příliš zmatený, abych toho mohl mnoho napovídat.

Baggymu vyhovovalo, že mluvení obstarává on. „Jen se nad tím zamyslete, to je nejspíš důvod, proč to neodpálili. Chtěli, abyste to viděl. Kdyby to bouchlo, tak by okres neměl Timesy, což by mohlo některé lidi naštvat. Některé by to zase potěšilo.“

„Díky.“

„V každém případě se to tím vysvětluje věrohodněji. Byl to decentní akt zastrašování.“

„Decentní?“

„Ano, ve srovnání s tím, co by se mohlo stát. Věřte mi, tihle chlapi vědí, jak podpálit budovu. Měl jste štěstí.“

Všiml jsem si, jak rychle se distancoval od novin. To „já“ jsem měl štěstí, ne „my“.

Bourbon si našel cestu do mozku a rozvazoval jazyk. „Asi před třemi lety, možná před čtyřmi, vypukl velký požár na jedné z jejich pil, na té na dálnici číslo 401, hned vedle ostrova. Nikdy nepodpalují nic na ostrově, protože nechtějí, aby jim tam čmuchaly úřední osoby. Pojišťovna ale v každém případě tušila něco nekalého, odmítla zaplatit, a tak Lucien Wilbanks rozjel ten velký případ. Došlo na proces, který probíhal před tváří ctihodného Reeda Loopuse. Slyšel jsem z něj každičké slovo.“ Dlouhé, spokojené napití.

„Kdo vyhrál?“

Naprosto mě ignoroval, protože ještě nestačil pořádně předestřít celý příběh. „Byl to obrovský požár. Chlapci z Clantonu vyjeli se všemi svými vozy. Přijeli k němu dobrovolní hasiči z Karawaye, každý křupan, který měl auto s houkačkou, se s troubením hnal k Padgittovu ostrovu. Hochy tady nevybudí nic tak dokonale jako pořádný oheň. Oheň a taky bomba, myslím, ale nemůžu si na poslední bombu vzpomenout.“

„A tak...“

„Dálnice 401 jde přes takovou nízkou rovinu u Pad- gittovic ostrova, pořádně bažinatou. Přes Masseyho potok vede most, a když požární auta dorazila k mostu, našli na něm dodávku ležící na boku, jako Bý se překulila. Cesta byla dočista zablokovaná; kolem se to objet nedalo, protože tam nebylo nic než močál a výmoly.“ Mlaskl rty a dolil si další bourbon z láhve. Bylo načase, abych něco řekl, ale ať bych byl prohodil cokoliv, stejně by to bylo naprosto ignorováno. Takhle se dal Baggy nejraději pobízet.

„Čí to byla dodávka?“ zeptal jsem se. Sotva jsem ta slova stačil vypustit z úst, když Baggy začal vrtět hlavou, jako by tato otázka byla úplně od věci.

„Ten oheň řádil jako samotné peklo. Požární auta byla nastavěná po celé 401, protože nějaký pitomec převrátil svou dodávku. Nikdy ho nenašli. Po řidiči ani stopa. Ani stopa po majiteli, protože to auto nebylo registrované. Žádné jmenovky. Poznávací značka byla zbroušená. O tu dodávku se nikdy nikdo nepřihlásil. Ani nebyla moc poškozená. Tohle všechno vyšlo najevo při procesu. Každý věděl, že ten požár založili Padgittovi, převrátili jednu ze svých kradených dodávek, aby zablokovali cestu, ale pojišťovna to nemohla dokázat.“

Dole pod námi našel šerif Coley svůj megafon. Žádal lidi, aby laskavě nevstupovali na ulici před naší redakcí. Jeho ječivý hlas dodával celé situaci na naléhavosti.

„Takže pojišťovna vyhrála?“ zeptal jsem se, protože jsem se nemohl dočkat konce.

„To byl teda proces. Táhl se tři dny. Wilbanks se obvykle dokáže domluvit s jedním či dvěma lidmi z poroty. Dělá to už léta a nikdy ho při tom nikdo nechytil. Kromě toho zná v okrese každého. Pojišťováci byli z Jackso- nu a nevěděli, která bije. Porota zůstala venku dvě hodiny, vrátila se s verdiktem, že náhrada škody má být vyplacena, bylo to sto tisíc, a pro jistotu přihodila milion jako odškodnění.“

„Milion sto tisíc!“ konstatoval jsem.

„Přesně tak. První milionový rozsudek v okresu Ford. Trvalo celý rok, než se do toho vložil Nejvyšší soud a to odškodnění zrušil.“

Představa Luciena Wilbankse, který má takový vliv na

porotce, nebyla uklidňující. Baggy chvilku zanedbával svůj bourbon a zadíval se na cosi pod sebou. „To je špatné znamení, synku,“ pronesl posléze. „Fakt špatné.“

Já jsem byl jeho šéf a nelíbilo se mi, když mě tituloval „synku“, ale přešel jsem to. Měl jsem na starosti naléhavější věci. „To zastrašování?“ zeptal jsem se.

„Jo. Padgittovi opouštějí svůj ostrov zřídka. Fakt, že to své malé divadýlko přenesli do ulic, znamená, že jsou připravení k válce. Pokud dokážou zastrašovat noviny, pokusí se o to i u poroty. Šerif už jim stejně patří.“

„Ale Wilbanks povídal, že chce změnit místo konání procesu.“

Odfrkl a znovu objevil svůj bourbon. „Na to bych nesázel, synku,“

„Prosím, říkejte mi Willie.“ Divné, jak jsem na tom jméně lpěl.

„Nesázejte na to, Willie. Ten kluk je vinen; jeho jedinou šancí je dostat porotu, která se dá koupit nebo zastrašit. Sázím deset ku jedné, že se ten proces bude konat přímo tady, v téhle budově.“

* * *

Po dvou hodinách marného čekání na to, až se země zachvěje, bylo město připraveno jít k obědu. Dav se rozcházel a mizel. Konečně dorazil odborník ze státní krimina- listické laboratoře a pustil se do práce v tiskárně. Já jsem do budovy nesměl, což mi vyhovovalo.

Margaret, Wiley a já jsme si dali obložený chleba v altánku na trávníku před budovou soudu. Jedli jsme tiše, krátce jsme si popovídali a všichni tři jsme pokukovali na naši kancelář přes ulici. Občas nás někdo uviděl a prohodil s námi pár rozpačitých slov. Co má taky člověk říci obětem bomby, když ta bomba nevybuchne? Naštěstí měli lidé z města v této oblasti jen málo praxe. Nasbírali jsme trochu soucitu a pár nabídek pomoci.

Šerif Coley k nám přikráčel a podal nám předběžnou

zprávu o naší bombě. Časový spínač byl takový ten na- tahovací typ, který byl k dostání v každém obchodě. Při prvním ohledání onen odborník usoudil, že je určitý problém s dráty. Velmi amatérské, prohlásil.

„Jak to budete vyšetřovat?“ zeptal jsem se poněkud útočně.

„Prozkoumáme otisky prstů, zjistíme, jestli se dají najít nějací svědci. Jako obvykle.“

„Promluvíte si s Padgitty?“ zeptal jsem se ještě útočněji. Byl jsem koneckonců v přítomnosti svých zaměstnanců. A i když jsem byl vyděšený k smrti, chtěl jsem na ně udělat dojem a ukázat jim, jak naprosto cizí je mi strach.

„Vy snad víte něco, co já nevím?“ odsekl mi.

„Jsou podezřelí, nebo ne?“

„Vy jste tu teď šerif?“

„Jsou to nejzkušenější žháři v okrese, po léta beztrestně pálí budovy. Jejich právník mi minulý týden u soudu vyhrožoval. Dvakrát jsme měli Dannyho Padgitta na titulní stránce. Pokud nejsou podezřelí oni, tak kdo tedy?“

„Jen si pokračujte a sepište si ten článek, synku. Jmenujte je. Zdá se, že jste odhodlaný, aby proti vám byla za každou cenu vznesena žaloba.“

„Já se postarám o noviny,“ odpověděl jsem. „Vy chyťte ty zločince.“

Smekl klobouk k Margaret a odkráčel.

„Příští rok se konají volby,“ konstatoval Wiley, když jsme pozorovali, jak se Coley zastavil a rozkládal s dvěma dámami u kašny. „Doufám, že bude mít nějakého soupeře.“

* * *

Zastrašování pokračovalo, a terčem se stal Wiley. Fotograf žil kilometr a půl za městem na pětiakrové farmě, kde jeho žena chovala kachny a pěstovala vodní melouny. Oné noci zaparkoval ve vjezdu a vystupoval z auta, když z křoví vyskočili dva najatí rváči a napadli ho. Větší z nich ho srazil na zem a kopl ho do obličeje, zatímco druhý se mu prohrabal věcmi na zadním sedadle auta a vytáhl odtud dvě kamery. Wileymu bylo osmapadesát a sloužíval u námořní pěchoty a v jednom okamžiku celé té vřavy se mu podařil výkop, jímž srazil většího útočníka k zemi. Tam si vyměňovali rány, a když Wiley začal získávat převahu, udeřil ho ten druhý násilník do hlavy jedním z jeho fotoaparátů. Wiley tvrdí, že potom už si toho moc nepamatuje.

Jeho manželka nakonec uslyšela kravál. Našla Wiley- ho na zemi, napůl v bezvědomí, s oběma kamerami roztříštěnými. V domě mu přiložila na obličej obklady s ledem a ujistila se, že Wiley nemá zlomenou žádnou kost. Bývalý mariňák nechtěl jít do nemocnice.

Přijel šerifův zástupce a sepsal hlášení. Wiley zahlédl útočníky jen letmo a samozřejmě je nikdy předtím neviděl. „Ted už jsou zpátky na ostrově,“ řekl. „Nenajdete je.“

Jeho manželka prosadila svou a o hodinu později mi volali z nemocnice. Viděl jsem ho mezi rentgeny. Obličej měl příšerně zřízený, ale podařilo se mu vyloudit úsměv. Popadl mě za ruku a přitáhl mě k sobě. „Příští týden, titulní strana,“ vypravil ze sebe rozsekanými rty a napuchlými čelistmi.

O několik hodin později jsem odešel z nemocnice a vydal jsem se na dlouhou projížďku po okolí. Neustále jsem se díval do zpětného zrcátka, protože jsem napůl očekával další tlupu Padgittů, kteří se přiženou s řevem a budou šermovat puškami.

Tohle nebyl okres, v němž by vládlo bezpráví a kde by organizovaní zločinci terorizovali zákonů dbalé občany. Bylo "tomu právě naopak - zločinnost byla nízká. Korupci lidé obecně neschvalovali. Já jsem měl pravdu a oni ne, a rozhodl jsem se, že se za žádnou cenu nepod- volím. Koupím si pistoli; ksakru, každý jiný v okrese jednu nebo dvě měl. A v případě potřeby si najmu nějakou ochranku. Moje noviny začnou psát ještě odvážněji, protože proces pro vraždu se blížil.

8

PŘED BANKROTEM A MÝM NEPRAVDĚPODOBNÝM vzestupem k význačnému postavení v okresu Ford jsem slyšel fascinující příběh o jedné místní rodině. Flek se jím nikdy nezabýval, protože to by vyžadovalo lehké sondování v terénu a cestu přes železniční trať.

Nyní, když mi noviny patřily, jsem usoudil, že ten příběh je příliš dobrý, abych si ho dal ujít.

V Lowtownu, v černošské části města, žila mimořádná dvojice - Calia a Esau Ruffínovi. Byli svoji už přes čtyřicet let a vychovali osm dětí; sedm z nich si udělalo doktorát a nyní učili na univerzitách. Podrobnosti o zbývajícím dítěti byly ovšem kusé, i když se hoch podle Margaret jmenoval Sam a skrýval se před zákonem.

Zavolal jsem do domu a telefon zvedla paní Ruffino- vá. Vysvětlil jsem jí, kdo jsem a co chci, a zdálo se, že ona o mně ví všechno. Prohlásila, že čte Timesy už padesát let, od začátku do konce, úplně všechno včetně nekrologů a inzerátů s volnými místy, a po chvíli mi sdělila, že podle jejího názoru jsou noviny teď v mnohem lepších rukou. Delší články. Méně chyb. Více zpráv. Mluvila zvolna, zřetelně, s přesnou dikcí, jakou jsem neslyšel od svého odchodu ze Syracus.

Když jsem se konečně dostal ke slovu, poděkoval jsem jí a sdělil jsem, že bych se s ní rád sešel a promluvil si s ní o její pozoruhodné rodině. Polichotilo jí to a trvala na tom, abych k nim zašel na oběd.

Tak začalo neobvyklé přátelství, které mi otevřelo oči

vůči mnoha věcem, z nichž ne zrovna nepodstatná byla jižanská kuchyně.

* * *

Matka mi zemřela, když mi bylo třináct. Byla anorektič- ka, její rakev nesli jen čtyři lidé. Vážila necelých padesát kilogramů a vypadala jako duch. Anorexie byla jen jedním z jejích četných problémů. Protože nejedla, také nevařila. Nedokážu si vzpomenout ani na jediné teplé jídlo, které mi připravila. Snídaně spočívala v misce cereálií, oběd tvořil studený obložený chleba, večeře něco nedobrého mraženého, co jsem o samotě konzumoval u televize. Byl jsem jedináček a můj otec nebyl nikdy doma, což byla úleva, protože jeho přítomnost mezi nimi vyvolávala třenice. On jedl rád, ona ne. Hádali se o všechno.

Nikdy jsem nehladověl; spíž byla plná burákového másla a cereálií a tak. Občas jsem jedl u kamaráda a vždycky jsem se podivoval, jak opravdové rodiny vařily a trávily tolik času u stolu. V našem domě prostě nebylo jídlo důležité.

Když jsem dospíval, byl jsem živ z mražených jídel. V Syracusách to zase bylo pivo a pizza. Během prvních třiadvaceti let svého života jsem jedl, když jsem měl hlad. To bylo nesprávné, jak jsem se v Clantonu záhy poučil. Na Jihu má jídlo jen málo společného s hladem.

* * *

Dům Ruffinových stál v hezké části Lowtownu, v řadě úhledně udržovaných a nabílených řadových domků. Jména ulic byla na poštovních schránkách, a když jsem zastavoval, usmíval jsem se na bílý laťkový plot a květiny - pivoňky a kosatce -, které lemovaly chodníček. Byl počátek dubna, já jsem měl na spitfiru staženou střechu, a když jsem vypínal zapalování, ucítil jsem cosi lahodného. Vepřové kotlety!

Calia Ruffinová mě přivítala u nízké branky bez zámku vedoucí na dokonale upravený přední trávník. Byla to statná žena, mohutná v ramenou a trupu, se stiskem ruky, který byl pevný a jakoby mužský. Měla šedivé vlasy a byly na ní vidět stopy toho, že vychovala příliš mnoho dětí, ale když se usmála, což dělala neustále, prozářila svět dvěma řadami nádherných, dokonalých zubů. Nikdy předtím jsem takové zuby neviděl.

„Jsem tak ráda, že jste přišel,“ prohlásila už v půli cesty po cihlovém chodníčku. Já jsem byl taky tak rád. Býlo kolem poledního. Jako obvykle jsem ještě vůbec neměl v ústech a vůně linoucí se z předních dveří ve mně vzbuzovaly závrať.

„Krásný domek,“ řekl jsem a prohlížel jsem si jeho průčelí. Bylo pobité prkny natřenými zářivou bělí a budilo dojem, že zde někdo neustále obchází se štětkou a kbelíkem barvy. Zelené zápraží s plechovou střechou se táhlo po celé přední straně domku.

„Děkuju. Patří nám už třicet let.“

Věděl jsem, že majiteli většiny domů v Lowtownu jsou bělošští domácí bydlící za kolejemi. Vlastnit dům bylo pro černochy v roce 1970 nezvyklým úspěchem.

„Kdo se vám stará o zahradu?“ zeptal jsem se a zastavil se, abych mohl přivonět ke žluté růži. Květiny byly všude - lemovaly chodníček, práh, vyrůstaly po obou stranách hranice vyznačující jejich pozemek. „To budu nejspíš já,“ opověděla se smíchem a ve slunečním světle se jí zablýskly zuby.

Nahoru po třech schůdcích a na zápraží, a tam to bylo - prostřeno k hostině! Malý stolek u zábradlí byl nachystán pro dva lidi - bílý bavlněný ubrus, bílé ubrousky, květiny ve vázičce, velký džbán s ledovým čajem a přinejmenším čtyři zakryté mísy.

„Kdo přijde?“ zeptal jsem se.

„Á, to je jen pro nás dva. Esau se možná staví později.“

„Tohle je dost jídla pro celou armádu.“ Nadechl jsem se co nejhlouběji a žaludek mě rozbolel očekáváním.

„Pojďme se rovnou najíst,“ navrhla, „než nám to vychladne.“

Ovládl jsem se, došel zvolna ke stolu a odsunul jsem jí židli. Potěšilo ji, že jsem takový gentleman. Sedl jsem si proti ní a chystal jsem se strhnout poklice a po hlavě se vrhnout na to, co pod nimi najdu, když mě chytila za obě ruce a začala se modlit.

Byla to dlouhá modlitba. Děkovala Pánu za všechno dobré, včetně mě, svého „nového přítele“. Modlila se za ty, kdo byli nemocní, i za ty, kdo by onemocnět mohli. Modlila se za déšť a slunce a zdraví a pokoru a trpělivost, a i když jsem si začal dělat starosti, že jídlo vychladne, byl jsem očarován jejím hlasem. Jeho kadence byla nízká, každé slovo promyšlené. Výslovnost byla dokonalá, každá souhláska byla traktována stejně, každá čárka a tečka dodržena. Musel jsem zamrkat, abych se ujistil, že nesním. Nikdy jsem neslyšel takovýto proslov od nějakého černocha z Jihu, ale ani od bělocha z Jihu, když už jsme u toho.

Znovu jsem zamrkal. Promlouvala ke svému Pánu a její tvář byla dokonale vyrovnaná. Na pár vteřin jsem dokonce zapomněl na jídlo. Tiskla mi ruce, když se obracela na Všemohoucího s výmluvností, která mohla vzniknout jedině léty praxe. Citovala Písmo, přesněji řečeno verzi krále Jakuba, a bylo trochu zvláštní slyšet ji používat slova jako „bylť jsi“, „nechať“ a „jsouc“. Přesně však věděla, co dělá. Nikdy jsem se necítil blíže k Bohu, než když mě tato nesmírně svátá žena držela za ruce.

Nedovedl jsem si představit tak dlouhou modlitbu u stolu, u nějž se mačkalo osm dětí. Kdosi mi však říkal, že když se Calia Ruffinová modlila, všichni zmlkli.

Nakonec zakončila květnatým, dlouhým proslovem, v němž se jí podařilo poprosit za odpuštění za její hříchy, jichž, jak jsem předpokládal, bylo málo a byly od sebe hodně vzdáleny, i za hříchy mé, které - no, kdyby tak věděla.

Pustila mě a začala snímat poklopy z misek. Ta první

obsahovala hromádku vepřových kotlet podušených v omáčce, do níž byly kromě jiných ingrediencí přidány cibule a papriky. Do obličeje mi zavanula další pára a já jsem měl chuť pustit se do nich rukama. V druhé misce byla kopice žluté kukuřice posypané zelenými paprikami dosud horkými ze sporáku. Byly tam i vařené fazolky, které, jak vysvětlovala, zatímco se chystala podávat jídlo, měla raději než smažené, protože si dělala starosti s přílišným množstvím tuku v jídelníčku. Učili ji zapékat v těstíčku a smažit všechno, od rajčat po nakládanou zeleninu, a ona si začínala uvědomovat, že tento způsob úpravy není tak úplně zdravý. Dále byly fazole, rovněž nezapečené a neosmažené, ale povařené s vepřovým kolenem a slaninou. K tomu byl talíř drobných rajčat posypaných pepřem a pokapaných olivovým olejem. Je jednou z velmi mála kuchařek ve městě, které používají olivový olej, vysvětlila mi a pokračovala v mluvení. Visel jsem na každém jejím slově, zatímco ona se starala o můj velký talíř.

Olivový olej jí vozil jeden ze synů z Milwaukee, protože o ničem takovém v Clantonu nikdo neslyšel.

Omluvila se, protože rajčata byla koupená v obchodě; ta její byla dosud na keřících a budou zralá až v létě. Kukuřice, fazolky a fazole byly z její zahrádky a ona je v srpnu zavařila. Vlastně jedinou skutečně „čerstvou“ zeleninou byla zelená kapusta, či „jarní zeleň“, jak tomu říkala ona.

Uprostřed stolu stála velká zakrytá pánev, a když z ní stáhla ubrousek, byly v ní minimálně dva kilogramy teplého kukuřičného chleba. Vytáhla jeden velký klín, položila mi ho na talíř a řekla: „Tak. Tím se dostanete do tempa.“ Nikdy jsem před sebou neměl naloženo tolik jídla. Hostina začala.

Snažil jsem se jíst pomalu, ale nebylo to možné. Přišel jsem s prázdným žaludkem a kdesi uprostřed navzájem si konkurujících vůní a krásou stolu a poněkud rozvláčného žehnání každému chodu a jeho popisu jsem

dostal neskutečný hlad. Jenom jsem polykal a ona se zdála spokojená s tím, že obstarává mluvení.

Většina jídla pocházela z jejího stolu. Ona a Esau pěstovali čtyři druhy brambor, několik druhů fazolových lusků a fazolí, dva druhy hrášku, okurky, baklažány, dýně, kapustu, kadeřávek, tuřín, šalotku, žlutou cibuli, zelenou cibuli, zelí, nové červené brambory, červenohnědé brambory, mrkev, řepu, kukuřici, zelenou papriku, žluté melouny, dva druhy vodních melounů a několik dalších plodin, na něž si momentálně nemohla vzpomenout. Vepřové kotlety jim dodával její bratr, který dosud žil na staré rodinné farmě na venkově. Každou zimu pro ně porážel dva vepře a oni si maso dali do mrazničky. Za to ho zásobovali čerstvou zeleninou.

„Nepoužíváme chemikálie,“ vysvětlila, když sledovala, jak se cpu. „Všechno je přírodní.“

Rozhodně to tak i chutnalo.

„Ale je to všechno konzervované, víte, na zimu. Chutná to lip v létě, když to otrháme a pár hodin nato to jíme. Zajdete sem potom, pane Traynore?“

Souhlasně jsem zamručel a přikývl a nějak se mi podařilo jí sdělit, že se vrátím pokaždé, když bude chtít. „Chtěl byste se podívat na mou zahradu?“ zeptala se. Znovu jsem přikývl, s pusou naplněnou k prasknutí. „Dobrá. Je vzadu. Natrhám vám nějaký salát a něco zeleného. Hezky mi to roste.“

„To je skvělé,“ podařilo se mi ze sebe vypravit. „Myslím, že osaměle žijící muž jako vy potřebuje veškerou pomoc, jíž se mu může dostat.“

„Jak víte, že žijú sám?“ Upil jsem čaje. Byl by mohl posloužit jako dezert - tolik v něm bylo cukru.

„Lidé o vás mluví. Roznese se to. V Clantonu není mnoho tajemství, na obou stranách trati.“

„Co jste ještě slyšela?“

„Zkusíme to. Pronajímáte si byt u Hocuttových. Pocházíte ze severu.“

„Z Memphisu.“

„Až z takové dálky?“

„Je to hodinu jízdy.“

„Jen jsem žertovala. Jedna z mých dcer tam chodila na vysokou.“

Měl jsem hodně otázek ohledně jejích dětí, ale nebyl jsem připraven dělat si poznámky. Obě ruce jsem měl vytížené jídlem. V jedné chvíli jsem ji oslovil Calia, ne paní Ruffinová.

„Říkejte mi Callie,“ reagovala. „Slečno Callie bude vyhovovat.“ Jeden z prvních zvyků, které jsem si v Clan- tbnu osvojil, bylo oslovovat dámy bez ohledu na jejich věk tak, že jsem jim přede jméno přidával „slečno“. Slečna Brownová, slečna Websterová, to byly nové známé, které měly na hrbu už pár křížků. Slečna Martha, slečna Sara jsem používal u mladších. Byl to znak rytířskosti a dobrého vychování, a protože jsem neměl ani jedno z toho, bylo nutno, abych si osvojil co nejvíce místních zvyků.

„Odkud pochází jméno Calia?“ zeptal jsem se.

„Je italské,“ odpověděla, jako by se tím vysvětlovalo všechno. Jedla fazolové lusky. Já jsem rozkrajoval vepřovou kotletu. Pak jsem se zeptal: „Italské?“

„Ano, to byl první jazyk, který jsem se naučila. Je to dlouhý příběh, jeden z mnoha. Opravdu se vám pokusili zapálit redakci?“

„Ano, pokusili,“ přisvědčil jsem a v duchu jsem se ptal, zda jsem skutečně slyšel říkat tuto černošskou dámu z mississippského venkova, že prvním jazykem, který se naučila, byla italština.

„A oni napadli pana Meeka?“

„Ano, napadli.“

„A kdo to byl?“

„To ještě nevíme. Šerif Coley to vyšetřuje.“ Byl jsem nedočkavý, abych uslyšel její názor na našeho šerifa. Zatímco jsem čekal, sáhl jsem po dalším klínku kukuřičného chleba. Záhy mi z brady stékalo máslo.

„On už dělá šerifa dlouho, vidte?“ prohodila.

Jsem si jist, že přesně věděla rok, v němž si Mackey Don Coley poprvé koupil svůj úřad. „Co si o něm myslíte?“ zeptal jsem se.

Upila trochu čaje a uvažovala. „Na téhle straně kolejí je dobrým šerifem ten, kdo nám ostatním drží od těla hazardní hráče a pašeráky a děvkaře. V tomhle ohledu odvádí pan Coley dobrou práci.“

„Mohu se vás na něco zeptat?“

„Samozřejmě. Jste přece reportér.“

„Máte nezvykle zřetelný a přesný mluvený projev. Jak vysokého vzdělání se vám dostalo?“ Byla to citlivá otázka ve společnosti, kde se po mnoho desetiletí na vzdělání důraz nekladl. Psal se rok 1970 a stát Mississippi stále ještě neměl žádné veřejné mateřské školky a žádné zákony o povinné školní docházce.

Zasmála se a předvedla mi v plné kráse svůj chrup. „Dokončila jsem devátou třídu, pane Traynore.“ „Devátou třídu?“

„Ano, ale moje situace byla neobvyklá. Měla jsem vynikajícího vychovatele. To je další dlouhá historie.“ Začal jsem chápat, že potrvá měsíce, možná roky, než slečna Callie stačí vylíčit všechny ty dlouhé příběhy, které slibuje. Možná se začnou odvíjet na zápraží, při pravidelném týdenním banketu.

„Nechrne to na později,“ navrhla. „Jak se má pan Caudle?“

„Moc dobře ne. Nevychází ze svého domu.“

„Slušný člověk. Vždycky zůstane blízký srdci černošské komunity. Měl takovou odvahu.“

Pomyslel jsem si, že Flekova „odvaha“ souvisela spíše se snahou rozšířit okruh svých nekrologů než s odhodláním přistupovat ke každému stejně. Ale už jsem se stačil poučit, jak důležité je pro černochy umírání - onen rituál bdění u mrtvého, které často trvá celý týden; maratón zádušních mší s otevřenými rakvemi a spoustou kvílení; kilometrové pohřební průvody; a nakonec emocemi prostoupené závěrečné sbohem u hrobu. Když Flek

tak radikálně otevřel svou stránku nekrologů černochům, stal se v Lowtownu hrdinou.

„Vynikající člověk,“ odtušil jsem a sáhl si pro svou třetí vepřovou kotletu. Začal mě už trochu tlačit žaludek, ale na stole zbývalo tolik jídla!

„Děláte mu svými nekrology čest,“ pronesla s vřelým pousmáním.

„Děkuji. Pořád ještě se učím.“

„Máte také odvahu, pane Traynore.“

„Mohla byste mi říkat Willie. Je mi teprve třiadvacet.“ „Líbí se mi víc pane Traynore.“ A otázka byla vyřízená. Trvalo celé čtyři roky, než se dokázala přemoci a oslovit mě křestním jménem. „Nebojíte se Padgittovy rodiny,“ konstatovala.

To pro mě byla novinka. „Je to prostě součást mé práce,“ pronesl jsem.

„Očekáváte, že to zastrašování bude pokračovat?“ „Nejspíš ano. Jsou zvyklí, že dostanou, co chtějí. Jsou to násilničtí, bezohlední lidé, ale svobodný tisk musí vytrvat.“ Koho jsem chtěl ošálit? Ještě jedna bomba nebo napadení, a já budu zpátky v Memphisu, ani se nenaděju.

Přestála jíst a stočila pohled na ulici, ale nedívala se tam na nic konkrétního. Byla ponořena v myšlenkách. Já jsem se samozřejmě dál nacpával. Nakonec řekla: „Tý ubohé malé děti. Vidět vlastní matku takhle.“

Ta představa konečně přiměla mou vidličku se zastavit. Otřel jsem si ústa, dlouze jsem se nadechl a chvilku jsem nechával jídlo se slehnout. Hrůznost tohoto zločinu byla záležitostí vlastní představivosti každého člověka a v Clantonu se po celé dny o ničem jiném nešuškalo. Jak tomu bývá vždycky, šuškanda a pověsti se zveličovaly, do oběhu byly dávány různé verze, které pak byly opakovány dál a znovu nafukovány. Byl jsem zvědavý, v jaké podobě se tyto pověsti donesly do Lowtownu.

„Říkala jste mi do telefonu, že čtete Timesy už skoro padesát let,“ prohlásil jsem a téměř jsem říhl.

„To skutečně ano.“

„Pamatujete si na nějaký brutálnější zločin?“

Na okamžik se zarazila a přezkoumávala pět desetiletí, pak zvolna zavrtěla hlavou. „Ne, nepamatuji.“ „Setkala jste se někdy s nějakým Padgittem?“

„Ne. Zůstávají na tom svém ostrově a dělali to tak vždycky. Zůstávají tam i jejich černoši, pálí whisky, praktikují své vúdú, všechny možné nesmysly.“

„Vúdú?“

„Ano, to je na téhle straně kolejí všeobecně známo. Nikdo tady se nestýká s černochy Padgittových a nikdy nestýkal.“

„Jsou lidé na téhle straně přesvědčeni, že ji Danny Padgitt znásilnil a zabil?“

„Ti, kdo čtou vaše noviny, samozřejmě ano.“

To mě zasáhlo víc, než kdy mohla vytušit. „Jen referujeme o faktech,“ prohodil jsem ležérně. „Toho mladíka zatkli. Byl obžalován. Je ve vězení a čeká na proces.“ „Neplatí snad presumpce neviny?“

Další zavrtění na mé straně stolu. „Samozřejmě.“ „Myslíte si, že bylo poctivé použít jeho fotografii v poutech, se zakrvácenou košilí?“ Její smysl pro spravedlnost mě ohromil. Proč by zrovna ji nebo kteréhokoliv jiného černocha v okrese Ford mělo zajímat, zda k Dannymu Padgittovi přistupovali spravedlivě? Jen málo lidí si někdy dělalo starosti s tím, zda policie nebo tisk přistupují spravedlivě k černošským obžalovaným.

„Měl na košili krev, když ho přivedli do vězení. My jsem mu ji tam nedali.“ Ani jednoho z nás tato malá debata netěšila. Upil jsem trochu čaje a přišlo mi zatěžko ho spolknout. Byl jsem úplně přecpaný.

Pohlédla na mě s jedním z těch svých úsměvů a měla odvahu se zeptat: „Co takhle nějaký dezert? Upekla jsem banánový nákyp.“

Nedokázal jsem říci ne. Taky jsem nedokázal pozřít ani sousto. To vyžadovalo kompromis. „Počkejme chvilku, aby se to mohlo trochu slehnout.“

„Tak to si dáme ještě trochu čaje,“ oznámila a už mi

začala dolévat sklenku. Dýchalo se mi obtížně, takže jsem se zaklonil co nejvíce na židli a rozhodl se vystupovat jako novinář. Slečna Callie, která toho snědla daleko méně než já, dojídala porci fazolek.

Podle Baggyho byl Sam Ruffin prvním černošským studentem, který se v Clantonu zapsal na bělošskou školu. Bylo to v roce 1964, kdy byl Sam v sedmé třídě, bylo mu dvanáct a tato zkušenost byla obtížná pro každého. Zvláště pro Sama. Baggy mě varovně upozornil, že slečna Callie možná nebude mluvit o svém nejmladším dítěti. Na chlapce byl vydán zatykač a on uprchl z kraje.

Nejprve reagovala váhavě. V roce 1963 soudy rozhodly, že bělošské obvodní školy nesmějí odepírat přístup černošskému studentovi. Nucená integrace měla přijít teprve po létech. Sam byl její nejmladší, a když se ona a Esau rozhodli, že ho dají do bělošské školy, doufali, že se k nim přidají další černošské rodiny. Nestalo se tak, a Sam byl dva roky jediným černošským žákem na nižším stupni clantonské střední školy. Týrali ho a bili, ale on se rychle naučil používat pěsti a časem ho nechali na pokoji. Prosil rodiče, aby ho dali zpátky do černošské školy, ale oni trvali na svém, i když přešel na vyšší stupeň. Musí přijít zlepšení, říkali si neustále. Po celém Jihu zuřil boj za desegregaci a černochům se průběžně slibovalo, že bude v praxi naplněn verdikt Brown versus Výbor pro vzdělání.

„Těžko se věří, že se dnes píše rok 1970 a školy tady jsou pořád ještě segregované,“ prohlásila. Federální soudní procesy a rozhodnutí odvolacích soudů bombardovaly bašty bělošského odporu po celém Jihu, ale stát Mississippi jako obvykle bojoval až do trpkého konce. Většina bělochů, které jsem v Clantonu znal, byla přesvědčena, že jejich školy nikdy integrovány nebudou. Já, Seveřan z Memphisu, jsem viděl to, co bylo nabíledni.

„Litujete toho, že jste Sama posílali do bělošské školy?“

„Ano a ne. Někdo musel mít tu odvahu. Bylo bolesti-

vé vědět, že je velmi nešťastný, ale my jsme zaujali určité stanovisko. Nehodlali jsme ustoupit.“

„Jak je na tom dnes?“

„Sam, to by byl další dlouhý příběh, pane Traynore, příběh, o němž budu možná mluvit později, nebo vůbec. Chtěl byste se podívat na mou zahradu?“

Byl to spíš příkaz než pozvání. Šel jsem za ní domem, úzkou chodbou lemovanou desítkami zarámovaných fotografií dětí a vnuků. Vnitřek byl zrovna tak úzkostlivě čistý jako vnějšek. Kuchyně vedla na zadní zápraží a odtud se až k zadnímu plotu rozprostírala rajská zahrada. Ani jediný čtvereční decimetr nezůstal nevyužit.

Byla to přímo pohlednice krásných barev, úhledných řádků rostlin a úponků a úzkých pěšinek v hlíně, tak aby Callie a Esau mohli pečovat o svou velkolepou sklizeň.

„Co s těmi všemi potravinami děláte?“ zeptal jsem se ohromeně.

„Něco sníme, trochu prodáme, většinu rozdáme. Tady kolem nás nikdo nehladoví.“ V tom okamžiku mě žaludek rozbolel jako nikdy předtím. Hlad byl pojem, který jsem nedokázal pochopit. Šel jsem za ní do zahrady, zvolna jsem postupoval po pěšinkách, když mi ukazovala záhony s bylinkami a melouny a vším tím ostatním lahodným ovocem a zeleninou, o něž se ona a Esau s tak velkou péčí starali. Prohodila něco ke každé rostlince, včetně občasné snítky plevele, kterou vytrhávala téměř hněvivě a odhazovala do jakýchsi úponků. Nebyla schopná procházet zahradou a ignorovat detaily. Hledala hmyz, zabila ošklivého zeleného červa na úponku rajčete, hledala plevel, v duchu si poznamenávala budoucí práce pro Esaua. Tato volná procházka dělala s mým trávicím systémem divy.

Takže tady odtud se bere jídlo, pomyslel jsem si ve svém ignorantském nitru. Co jsem čekal? Byl jsem dítě z města. Nikdy předtím jsem nebyl na zeleninové zahradě. Měl jsem spoustu otázek, vesměs banálních, a tak jsem držel jazyk za zuby.

Zkoumala stvol kukuřice a nebyla spokojena s tím, co na něm viděla. Odtrhla nalomený fazolový lusk, rozlomila ho vpůli, analyzovala ho jako vědec a rezervovaně poznamenala, že rostlinky potřebují mnohem víc slunce. Uviděla zaplevelený flíček a informovala mě, že jakmile přijde Esau domů, pošle ho sem plevel vytrhat. Esauovi jsem nezáviděl.

* * *

Po třech hodinách jsem odcházel z domu Ruffinových znovu nacpaný banánovým nákypem. Odcházel jsem také s pytlem „jarní zeleně“, s níž jsem si nevěděl rady, a několika vzácnými poznámkami, na jejichž základě jsem chtěl napsat článek. Měl jsem rovněž pozvání, abych příští Čtvrtek přišel znovu na další oběd. A posléze jsem měl seznam všech chyb nalezených ve vydání Timesů z tohoto týdne, který osobně sepsala slečna Callie. Téměř u všech šlo o typografické chyby a nesprávně napsaná slova - celkem jich bylo dvanáct. Za Fleká se průměr pohyboval kolem dvaceti. Ted klesl na deset. Byl to její celoživotní zvyk. „Někdo má rád křížovky,“ řekla mi. „Já zase ráda hledám chyby.“

Bylo těžké nebrat si tohle osobně. Ona samozřejmě neměla v úmyslu nikoho kritizovat. Slavnostně jsem sám sobě slíbil, že budu pročítat korektury s daleko větším nadšením.

Odcházel jsem rovněž s pocitem, že jsem navázal nové a přínosné přátelství.

9

Na titulní straně jsme zveřejnili DALŠÍ foto- grafii. Byl to Wileyho snímek bomby předtím, než ji policie demontovala. Titulek nad ní hlásal: V REDAKCI TIMESŮ UMÍSTĚNA BOMBA.

Můj článek začínal Pistonem a jeho bizarním objevem. Zahrnoval veškeré detaily, které jsem dokázal doložit, a pár takových, které jsem doložit nemohl. Žádný komentář z úst policejního šéfa, několik bezvýznamných vět šerifa Coleyho. Celé to končilo shrnutím nálezu státní kri- minalistické laboratoře a předpovědí, že pokud by bomba detonovala, způsobila by „masivní“ poškození budov na jižní straně náměstí.

Wiley mi nedovolil použít fotografii jeho zle zhmož- děné tváře, třebaže jsem ho k tomu úpěnlivě přemlouval. Na spodní polovině přední strany jsem otiskl titulek FOTOGRAF TIMESŮ NAPADEN DOMA. Můj článek opět neopomněl žádné detaily, i když Wiley trval na tom, abych mu ho dovolil zeditovat.

V obou článcích jsem tyto zločiny spojil - nijak jsem se přitom nesnažil být decentní - a poměrně otevřeně jsem naznačil, že úřady, zvláště šerif Coley, se jen velmi málo snaží předejít dalšímu zastrašování. Nikdy jsem nejmenoval Padgitty. Nemusel jsem. Každý v okrese věděl, že zastrašují mě i mé noviny.

Flek byl na redakční úvodníky příliš líný. V době, kdy jsem tam působil jako zaměstnanec, napsal pouze jeden. Jakýsi kongresman ze státu Oregon podal tehdy nějaký praštěný návrh zákona, který se nějak dotýkal kácení sek-

voji - možná se jich mělo vykácet víc nebo naopak méně, skutečně to z toho nebylo zjevné. To Fleká popudilo. Dva týdny pracoval na redakčním úvodníku a posléze zveřejnil tirádu o dvou stech slovech. Každému se středoškolským vzděláním bylo jasné, že psal s perem v jedné a se slovníkem v druhé ruce. V prvním odstavci bylo více složitých cizích slov, než kdy kdo viděl, a byl doslova nečitelný. Flek byl šokovaný, když se mu nedostalo žádné odezvy ze strany clantonské komunity. Očekával záplavu sympatizujících dopisů. Jen málo jeho čtenářů se však dokázalo prokousat záplavou jeho výrazů z naučného slovníku.

Nakonec, o tři týdny později, kdosi podstrčil pod přední dveře kanceláře ručně psaný lístek. Stálo na něm:

Drahý vydavateli, mrzí mě, že jste se tak rozrušil nad sekvojemi, které v Mississippi nemáme. Pokud se Kongres začne plést do dřeva na buničinu, dáte nám prosím vědět?

Nebylo to podepsáno, ale Flek to stejně zveřejnil. Ulevilo se mu, že někdo zvenčí mu věnuje pozornost. Bag- gy mi později prozradil, že ten lístek napsal kdosi z jeho pijáckých kumpánů v soudní budově.

Můj úvodník začínal takto: „Svobodný a bez překážek fungující tisk je pro demokratickou vládu rozhodující.“ Aniž bych sklouzl k přílišnému patosu či kazatelskému tónu, ve čtyřech odstavcích jsem vypíchl význam energických a investigativních novin, nejen pro celou zemi, ale i pro každou malou komunitu. Přislíbil jsem, že Timesy se nedají odradit od informování o místních zločinech, ať by jimi byla znásilnění či vraždy nebo zkorumpované počínání veřejných činitelů.

Bylo to odvážné, rázné a vysloveně brilantní. Lidé ve městě stáli na mé straně. Šlo tu koneckonců o případ Ti- mesy versus Padgittové a jejich šerif. Zaujali jsme rozhodné stanovisko proti špatným lidem, a i když byli nebezpeční, evidentně mě nezastrašili. Neustále jsem si opakoval, že musím jednat odvážně, a ve skutečnosti mi ani nic jiného nezbývalo. Co by měly moje noviny dělat - ignorovat vraždu Rhody Kassellawové? Jednat s Dannym Padgittem v rukavičkách?

Mí zaměstnanci byli úvodníkem nadšeni. Margaret prohlásila, že je díky němu hrdá na to, že pracuje pro Time- sy. Wiley, který si dosud lízal rány, nyní nosil pistoli a hledal příležitost k boji. „Nandej jim to, zelenáči,“ řekl mi.

Jenom Baggy byl skeptický. „Nabijete si nos'“ varoval mě.

A slečna Callie mě znovu označila za odvážného. Oběd příští čtvrtek trval jen dvě hodiny a byl při něm Esau. Začal jsem si skutečně dělat o té rodině poznámky. Důležitější bylo, že ve vydání z tohoto týdne nalezla Callie jen tři chyby.

* * *

V pátek po poledni jsem byl ve své kanceláři sám, když kdosi v dolním patře hlučně vstoupil a pak vydusal nahoru. Rozrazil dveře, aniž by se obtěžoval i jen pozdravit, a vrazil si obě ruce do kapes kalhot. Připadal mi matně povědomý; setkali jsme se někde kolem náměstí.

„Máš takovouhle věcičku, chlapče?“ zahalasil, vytáhl pravou ruku a na okamžik mi zmrazil srdce i plíce. Přesunul lesklou pistoli přes můj psací stůl, jako by to byl svazek klíčů. Pistole se na několik vteřin divoce roztočila a pak se zastavila přímo přede mnou; hlaveň milosrdně mířila k oknům.

Prudce se předklonil nad stůl, natáhl mohutnou pracku a prohlásil: „Harry Rex Vonner, těší mě.“ Byl jsem příliš šokován na to, abych mohl promluvit nebo se pohnout, ale nakonec jsem ho poctil trapně slabým stiskem ruky. Stále ještě jsem pozoroval tu pistoli.

„Je to Smith and Wesson osmatřicítka, šestiraňák, set- sakra dobrá střelná zbraň. Máte nějakou vy?“

Zavrtěl jsem hlavou. Už to jméno samotné mi vyvolávalo v nohou mravenčení.

Harry Rex držel v levém koutku úst ošklivý černý doutník, který působil dojmem, že tam strávil skoro celý den a ted se zvolna rozpadá jako špalík žvýkacího tabáku. Nekouřilo se z něj, protože nebyl zapálený, Harry složil své mohutné tělo do koženého křesla, jako by tam hodlal setrvat několik hodin.

„Jste praštěný parchant, víte to?“ Ani nemluvil, spíš hulákal. Pak jsem si to jméno vybavil. Byl to místní právník, jehož Baggy kdysi označil za nejpodlejšího rozvodového advokáta v okrese. Měl velký masitý obličej s krátkými vlasy trčícími všemi směry jako sláma rozfou- kaná větrem. Jeho stařičký khaki oblek byl pomačkaný a plný skvrn a vypovídal světu, že Harry Rex totálně kašle úplně na všechno.

„Co s tím jako mám dělat?“ zeptal jsem se a ukázal na pistoli.

„Nejdřív ji nabijte, dám vám nějaké kulky, pak si ji vstrčte do kapsy a noste ji s sebou, ať půjdete kamkoliv, a až na vás jeden z těch Padgittů vyskočí zpoza křoví, vpalte mu jednu rovnou mezi oči.“ Pro větší názornost svého sdělení provrtal ukazováčkem vzduch, jak by to udělala kulka, a píchl se mezi oči.

„Ona není nabitá?“

„Ksakru ne. Copak vy nevíte nic o zbraních?“

„Bohužel ne.“

„No, tak se to radši naučte, chlapče, při tempu, jaké jste nasadil.“

„To je to tak zlé?“

„Jednou jsem dělal na jednom rozvodu, asi tak před deseti lety, řekl bych, pro chlapa, jehož mladá žena se občas vyplížila do bordelu a přivydělávala si tam. Ten chlap dělal venku, byl pořád pryč, neměl ponětí, co mu ta jeho vyvádí. Nakonec na to přišel. Ten bordel patřil Padgittům a jeden z nich našel v té mladé dámě zalíbení.“ Doutník nějakým způsobem zůstával na místě a po- hupoval se nahoru a dolů spolu s vyprávěním. „Mýmu klientovi to zlomilo srdce a chtěl krev. Dostal ji. Jednou v noci ho chytili venku a zbili ho do bezvědomí.“ „Kdo?“

„Padgittovi, tím jsem si jistý, nebo jejich lidi.“ „Jejich lidi?“

„Jasně, mají všechny možné gangstery, kteří pro ně dělají. Lamače nohou, vrhače bomb, zloděje aut, ranaře.“ Nechal ono „ranaře“ rezonovat ve vzduchu a přihlížel, jak jsem sebou trhnul. Působil dojmem člověka, který by dokázal vyprávět příběhy nepřetržitě a nijak by se přitom zbytečně nezatěžoval jejich pravdivostí. Harry Rex měl zlomyslný úsměv a v očích mu jiskřilo, takže jsem měl silné podezření, že si svou historku značně přikrášlil.

„A pochopitelně je nikdy nechytili,“ dokončil jsem. „Padgitty nikdy nechytí.“

„Co se stalo s vaším klientem?“

„Strávil pár měsíců v nemocnici. Měl dost těžce poškozený mozek. Pobýval pak střídavě po ústavech a venku, fakt moc smutné. Rodina se mu rozpadla. Přesunul se na pobřeží Mexického zálivu, kde ho zvolili do senátu toho státu.“

Usmál jsem se a přikývl jsem nad historkou, která byla, jak jsem doufal, lživá, ale dál jsem se po tom nepí- dil. Aniž by se doutníku dotkl rukou, nějak mrskl jazykem a zdvihl hlavu a přemístil si doutník do pravého koutku úst.

„Už jste někdy jedl kozlí maso?“ zeptal se.

„Cože?“

„Kozla?“

„Ne. Nevěděl jsem, že se dá jíst.“

„Grilujeme jednoho dneska odpoledne. Jako každý první pátek v měsíci. Pořádám kozlí večírek ve své chatě v lesích. Nějaká hudba, studené pivo, zábava a hry, asi padesát lidí, všichni pečlivě vybraní mnou osobně, smetánka zdejší společnosti. Žádní lékaři, žádní bankéři, žádní kreténi z klubů. Vybraná sešlost. Co kdybyste zašel? Mám za rybníkem střelnici. Vezmu tu pistoli a podíváme se, jak se ta zatracená věc dá používat.“

* * *

Desetiminutová jízda Harryho Rexe na venkov trvala téměř půlhodinu, a to bylo na asfaltované okresní silnici. Když jsem přejížděl „třetí potok za Hečkovým starým Nádražím 76“, sjel jsem z asfaltu a zabočil na štěrk. Chvíli to byla úhledná štěrkovaná silice s poštovními schránkami naznačujícími určitou naději na civilizaci, ale po pěti kilometrech poštovní trasa končila a s ní i štěrk. Když jsem uviděl „zrezivělý traktor Massey Ferguson bez pneumatik“, zabočil jsem vlevo na blátivou cestu. Jeho hrubá mapa odkazovala na prasečí stezku, i když já jsem žádného divočáka nikdy neviděl. Když stezka zmizela v hustém lese, začal jsem vážně uvažovat, že se vrátím. Můj spitfire nebyl pro takovýto terén určen. Když jsem konečně uviděl střechu Harryho chaty, jel jsem už pětačtyřicet minut.

Chata byla obehnaná plotem z ostnatého drátu s otevřenou kovovou bránou a já jsem tam zastavil, protože si to přál mladík s puškou. Nechal si pušku přes rameno a opovržlivě se zadíval na mé auto. „Co je to za typ?“ zavrčel.

„Triumph Spitfire. Je britské.“ Usmíval jsem se ve snaze ho neurazit. K čemu potřeboval večírek s opékáním kozla odzbrojenou ochranku? Mladík měl venkovský vzhled člověka, který nikdy neviděl auto vyrobené v jiné zemi.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„Willie Traynor.“

Myslím, že když uslyšel ono „Willie“, začal se cítit lip, takže pokývl k bráně. „Hezké auto,“ podotkl, když jsem projížděl.

Bylo tu víc dodávek než osobních aut. Auta parkovala na poli před chatou, jak se komu zamanulo. Ze dvou reproduktorů postavených v oknech kvílel Merle Haggard. Jedna skupina hostů se shlukla nad jámou, z níž stoupal kouř a kde se rožnil kozel. Další skupina házela podkovami u chaty. Na prahu byly tři dobře oblečené dámy upíjející cosi, co rozhodně nebylo pivo. Objevil se Harry Rex a vřele mě pozdravil.

„Kdo je ten mladík s tou puškou?“ zeptal jsem se.

„Aha, ten. To je Duffy, synovec mé první ženy.“

„Proč stojí tam venku?“ Pokud by součástí večírku s pečením kozla mělo být něco nelegálního, chtěl jsem, abych na to byl alespoň předem upozorněn.

„S tím si nedělejte starosti. Duffy tam není pořád a ta puška není nabitá. Už léta nic nehlídal.“

Usmál jsem se, jako by to dávalo dokonalý smysl. Vedl mě k jámě, kde jsem uviděl svého vůbec prvního kozla, jak mrtvého, tak živého. Zdálo se, že s výjimkou hlavy a kůže je netknutý. Byl jsem představen nesčetným šéfkuchařům. U každého jména jsem byl seznámen i s povoláním - právník, finančník, obchodník s automobily, farmář. Když jsem pozoroval, jak se kozel zvolna otáčí na rožni, záhy jsem se poučil, že existuje mnoho navzájem si konkurujících teorií, jak ho řádně rožnit. Harry Rex mi podal pivo a zamířili jsme k chatě; cestou jsme se dali do řeči s každým, koho jsme potkali. Se sekretářkou, „šejdířským realitním agentem“, nynější manželkou Har- ryho Rexe. Zdálo se, že jsou všichni potěšeni, že se setkávají s novým majitelem Timesů.

Chata stála na okraji bahnitého rybníka, takového, v jakém si libují hadi. Nad vodu přečnívala plošina plná lidí a my jsme se k nim připojili. Harry Rex mě s obrovským potěšením představil svým přátelům. „Je to fajn kluk, ne ten typický kretén z jedné z těch prestižních univerzit z Východu,“ opakoval několikrát. Nelíbilo se mi, že se o mně mluví jako o „klukovi“, ale pak jsem si na to začal zvykat.

Vmísil jsem se do malé skupinky, v níž byly dvě dámy vypadající, jako by strávily léta v místních dupárnách. Silný nános make-upu, vyčesané vlasy, obeplé šaty; okamžitě o mě začaly jevit zájem. Rozhovor začal bombou v redakci a útokem ha Wileyho Meeka a přetrvávajícím strachem, který Padgittové šířili po okrese. Vystupoval jsem tak, jako by šlo pouze o další rutinní epizodu v mé dlouhé a pestré novinářské kariéře. Pronásledovaly mě otázkami a já jsem se rozpovídal víc, než jsem chtěl.

Harry Rex se k nám znovu přidal a podal mi podezřele vyhlížející sklenici čiré tekutiny. „Upíjejte to pomalu,“ doporučil, skoro otcovsky.

„Co je to?“ zeptal jsem se. Všiml jsem si, že ostatní přihlížejí.

„Broskvová pálenka.“

„Proč je v zavařovačkách?“

„Takhle ji dělají,“ odpověděl.

„Je pálená načerno,“ vysvětlila jedna z nalíčených dam. Hlas promlouvající ze zkušenosti.

Tito venkované nejspíš nevídali zrovna často absolventa univerzity ze Severu pít poprvé načerno pálený alkohol, takže se dav kolem mě shluknul. Byl jsem si jistý, že jsem během předchozích pěti let zkonzumoval v Sy- racusách více alkoholu než všichni ostatní přítomní, a tak jsem zcela odložil opatrnost. Zdvihl jsem sklenici, pronesl „Na zdraví“ a upil jsem jen velmi malý doušek. Olízl jsem si rty, podotkl jsem „Není to špatné“ a snažil jsem se usmívat jako nováček na zasvěcovací schůzi studentského bratrstva.

Pálení začalo na rtech, tedy bodu počátečního kontaktu, a rychle se šířilo přes jazyk a dásně, a když mi došlo až dozadu do krku, pomyslel jsem si, že snad hořím. Všichni mě sledovali. Harry Rex upil ze své zavařovačky.

„Odkud to je?“ zeptal jsem se co nejnonšalantněji.

„Není to odtud daleko,“ informoval někdo.

Popálený a znecitlivělý jsem upil další doušek a byl bych dost uvítal, kdyby mě shromáždění na chvilku ignorovali. Při třetím doušku jsem kupodivu zjistil náznak broskvové vůně, jako by chuťové pohárky bylo nejprve nutno uvést do stavu šoku, než byly s to začít fungovat. Když bylo jasné, že nebudu vydechovat oheň, zvracet ani křičet, konverzace se obnovila. Harry Rex, který nikdy neopomněl příležitost rozšířit mé vzdělání, předložil talíř s čímsi osmaženým. „Dejte si tohle,“ vybídl mě.

„Co je to?“ zeptal jsem se podezíravě.

Obě mé nalíčené dámy nakrčily nosánky a odvrátily se, jako by se jim z toho pachu dělalo nevolno. „Prasečí střívka,“ řekla jedna z nich.

Harry Rex si jedno vložil do úst, aby ukázal, že nejsou jedovatá, a pak ke mně přisunul talíř. „Zkuste to,“ vybídl a přežvykoval tu lahůdku.

Znovu mě všichni začali pozorovat, takže jsem si vybral ten nejmenší kousek a vložil si ho do úst. Žvýkalo se to jako guma, chuť byla štiplavá a nepříjemná. Bylo to cítit po hnoji. Žvýkal jsem co nejusilovněji, pak jsem to zapil trochou pálenky. A na několik vteřin jsem si myslel, že omdlím.

„Střívka z vepře, chlapče,“ podotkl Harry Rex a poplácal mě po zádech. Vhodil si do velkých úst další střívko a nabídl mi talíř. „Kde je ten kozel?“ podařilo se mi ze sebe vypravit. Cokoliv by znamenalo zlepšení.

Kde zůstaly pivo a pizza? Proč tihle lidé jedí a pijí takové ohavné věci?

Harry Rex odkráčel a hnilobný puch střívek se za ním táhnul jako kouř. Postavil jsem zavařovačku na zábradlí a doufal jsem přitom, že se převrhne a zmizí. Sledoval jsem, jak si ostatní podávají dokola svou pálenku, jedna sklenice obvykle stačila pro celou skupinu. Nedělali si absolutně žádné starosti s bakteriemi a takovými věcmi. Ve vzdálenosti jednoho metru od této ohavné břečky by nemohla přežít žádná bakterie.

Omluvil jsem se, řekl jsem, že potřebuji najít záchod: Harry Rex se vynořil ze zadních dveří chaty a v ruce držel dvě pistole a krabici s náboji. „Radši si teď párkrát vystřelíme, než se setmí,“ oznámil. „Pojďte za mnou.“

Zastavili jsme u jámy s kozlem, kde se k nám přidal jakýsi kovboj jménem Rafe. „Rafe je můj nadhaněč,“ vysvětlil Harry Rex, když jsme všichni tři směřovali k lesíku.

„Co je to nadhaněč?“ zeptal jsem se.

„Nadhání případy.“

„Naháním sanitky kvůli potenciálním klientům,“ přispěchal na pomoc Rafe. „I když sanitka je u toho obvykle až po mně.“

Musel jsem se toho naučit ještě tolik, i když jsem skutečně už nějaké pokroky dělal. Prasečí střívka a domácí pálenka v jednom dni nebyly zrovna malý výkon. Ušli jsme asi sto metrů po staré polní cestě, přes nějaké mlází, a vyšli jsme na mýtině. Mezi dvěma velkolepými duby si Harry Rex zkonstruoval půlkruhovou stěnu z balíků sena vysokou asi šest metrů. Uprostřed bylo bílé prostěradlo a v jeho středu hrubý obrys člověka. Útočník. Nepřítel. Terč.

Nepřekvapilo mě, když Rafe vytáhl vlastní pistoli. Harry Rex držel tu moji. „Tady je pažba,“ řekl a začal lekci. „Tohle je revolver s šesti náboji. Zmačkněte tady a zásobník vyskočí.“ Rafe sáhl po revolveru a obratně do něj zasunul šest nábojů, něco, co už zjevně dělal mnohokrát. „Zasuňte to zpátky, takhle, a jste připravený střílet.“

Byli jsme asi patnáct metrů od terče. Stále ještě ke mně doléhala hudba od chaty. Co si budou myslet ostatní hosté, až zaslechnou střelbu? Nic. Dělo se to neustále.

Rafe si vzal mou pistoli a postavil se proti terči. „Pro začátečníky: rozkročte nohy tak, abyste je měl v rovině s rameny, lehce prohněte kolena, chytněte zbraň oběma rukama, takhle, a stiskněte spoušť pravým ukazováčkem.“ Při řeči mi předváděl, co mám dělat, a všechno pochopitelně vypadalo snadné. Stál jsem od něj necelý metr a půl, když pistole vypálila, a ostrá rána mi způsobila nervový otřes. Proč to muselo být tak hlasité?

Nikdy jsem nezažil střelbu v reálu.

Druhý výstřel zasáhl terč do prsou a další čtyři skončily paňácovi v okolí pasu. Rafe se otočil ke mně, otevřel zásobník, vyhodil prázdné nábojnice a vybídl mě: „Ted to udělejte vy.“

Ruce se mi třásly, když jsem si přebíral pistoli. Bylo teplo a kolem nás těžce visel pach střelného prachu. Podařilo se mi zasunout šest nábojnic a zacvaknout zásobník, aniž bych někoho poranil. Postavil jsem se proti terči, oběma rukama zdvihl pistoli, přikrčil jsem se jako postava ve špatném filmu, zavřel jsem oči a stiskl spoušť. Průvodní pocit i zvuk připomínaly jakousi malou bombu.

„Musíte mít otevřené oči, hergot,“ zařval Harry Rex.

„Co jsem trefil?“

„Támhleten kopec za těmi duby.“

„Zkuste to znovu,“ vybídl mě Rafe.

Snažil jsem se dívat do hledí, ale to se třáslo příliš silně, aby mi k něčemu bylo. Znovu jsem stiskl spoušť, tentokráte s očima otevřenýma, protože jsem chtěl vidět, co moje kulka zasáhla. Nenašel jsem nikde v okolí terče žádný vstřel.

„Minul i to prostěradlo,“ zamumlal za mnou Rafe.

„Vystřelte znovu,“ nařídil Harry Rex.

Poslechl jsem, a opět jsem neviděl, kde kulka skončila. Rafe mě jemně vzal za levou ruku a postrčil mě o další tři metry kupředu. „Vedete si dobře,“ ujistil mě. „Máme spoustu nábojů.“

Při čtvrtém výstřelu jsem minul i balíky sena a Harry Rex podotkl: „Myslím, že Padgitttovi budou nakonec přece jen v bezpečí.“

„To je tou pálenkou,“ bránil jsem se.

„Chce to prostě praxi,“ uklidňoval mě Rafe a znovu mě popostrčil dopředu. Ruce jsem měl zpocené, srdce mi divoce bušilo, v uších mi hučelo.

Při pátém pokusu jsem trefil prostěradlo, jen tak tak, do pravého horního rohu, skoro dva metry od terče. Při čísle šest jsem znovu minul všechno a kulka zasáhla větev jednoho z dubů.

„Pěkná střela,“ konstatoval Harry Rex. „Skoro jste trefil veverku.“

„Buďte zticha,“ osopil jsem se.

„Jen klid,“ konejšil mě Rafe. „Jste příliš napjatý.“ Pomohl mi znovu nabít a tentokrát mi přitiskl ruce kolem pistole. „Dýchejte zhluboka,“ poradil mi přes rameno.

„Vydechněte těsně předtím, než stisknete spoušť.“ Když jsem se díval do hledí, ustálil mi hlaveň, a když pistole vystřelila, dostal terč zásah do slabin.

„Tak teď jsme se do toho dostali,“ konstatoval Harry Rex.

Rafe mě pustil a já jsem jako pistolník ve filmu V pravé poledne vypálil dalších pět výstřelů. Všechny zasáhly prostěradlo, jeden by byl ustřelil terči ucho. Rafe to schválil a znovu jsme nabili.

Harry si ze své obrovské sbírky vzal devítimilimetro- vý automat Glock, a když slunce zvolna zapadalo, už jsme se ve střelbě střídali. Byl dobrý a nedělalo mu problémy vyvrtat deset přímých zásahů do trupu terče z patnácti metrů. Po čtyřech kolech jsem se začínat uvolňovat a vychutnávat radost ze střelby. Rafe byl vynikající učitel, a zatímco jsem dělal jeden pokrok za druhým, dával mi různé tipy. „Chce to prostě praxi,“ opakoval stále.

Když jsme skončili, Harry Rex konstatoval: „Tů pistoli máte jako dárek. Můžete si sem kdykoliv zajít pocvičit si střelbu do terče.“

„Díky,“ řekl jsem. Vstrčil jsem pistoli do kapsy jako pravý jižanský křupan. Byl jsem rád, že rituál skončil, že jsem dosáhl něčeho, co každý jiný chlapec v tomto okrese zvládá do svých dvanáctých narozenin. Nijak bezpečněji jsem se však necítil. Každý Padgitt, který by na mě vyskočil ze křoví, by měl na své straně výhodu překvapení a dlouhých let střílení do terče. Skoro jsem před sebou viděl sám sebe, jak ve tmě zápolím s pistolí a nakonec vypaluji kulku, která by pravděpodobně zasáhla spíše mě než jakéhokoliv útočníka.

Cestou zpátky před lesík Harry Rex za mými zády pronesl: „Ta odbarvená blondýna, jak jste se s ním seznámil, ta Carleen.“

„Ano,“ odpověděl jsem s náhlou nervozitou.

„Líbíte se jí.“

Carleen za sebou měla přinejmenším čtyřicet naplno prožitých let. Nenapadalo mě, co bych mohl říci.

„Je vždycky dobrá na zaskotačení v posteli.“ Zapochyboval jsem, že by se našlo nějak mnoho postelí, které by Carleen v okresu Ford opominula. „Ne, díky,“ odpověděl jsem. „Já mám děvče v Memphisu.“ „Tak?“

„Dobrá výmluva,“ zabručel Rafe pod vousy.

„Holka tady, holka tam. V čem je rozdíl?“

„Mám pro vás návrh, Harry Rexi,“ nadhodil jsem. „Až budu potřebovat, abyste mi pomohl balit ženské, dám vám vědět.“

„Jen překulení do sena,“ zamumlal.

Neměl jsem v Memphisu žádné děvče, ale několik jsem jich znal. Radši bych si za nimi zajel tam, než bych klesl k takovým, jako byla Carleen.

* * *

Kozel měl výraznou chuť; ne zrovna dobrou, ale po těch prasečích střívkách zdaleka ne tak zlou, jak jsem se předtím obával. Maso bylo tuhé a topilo se v lepkavé grilo- vací omáčce, jíž, jak jsem podezíral, bylo potíráno ve štědrých vrstvách, aby se přehlušila chuť masa. Pohrával jsem si s jedním plátkem a splachoval jsem ho pivem. Byli jsme opět na plošině s Lorettou Lynnovou v pozadí. Domácí pálenka chvilku kolovala a někteří hosté nad rybníkem tančili; Carleen už předtím s kýmsi zmizela, takže jsem si připadal bezpečně. Harry Rex seděl poblíž a každému vykládal, jak účinně jsem střílel veverky a králíky. Jeho vyprávěcí talent byl pozoruhodný.

Byl jsem za exota, ale všichni se ze všech sil snažili přijmout mě do svého středu. Když jsem pak jel po tmavých cestách domů, znovu jsem si kladl otázku, již jsem sám sobě předestíral každý den. Co to vlastně dělám v okresu Ford ve státě Mississippi?

*4k Pistole byla na mou kapsu příliš velká.

I ■ ■ Několik hodin jsem se s ní takhle snažil cho- JL dit, ale měl jsem strach, že ta věc v tak těsné blízkosti mého nejintimnějšího místa spustí. Rozhodl jsem se proto nosit ji v rozdrbaném koženém kufříku, který mi kdysi daroval otec. První tři dny se mnou kufřík cestoval všude, dokonce i na oběd, a pak mě omrzelo i to. Po týdnu jsem nechal pistoli pod sedadlem v autě a po třech týdnech jsem na ni skoro zapomněl. Do chaty jsem už na další pocvičení ve střelbě nezašel, i když několika dalších večírků s rožněným kozlem, při nichž jsem se vyhýbal prasečím střívkům, domácí pálence a stále agresivnější Carleen, jsem se zúčastnil.

V okresu panoval klid, jakési bezvětří před bouří v podobě procesu. Tímesy o případu nic nepsaly, protože se nic nedělo. Padgittovi nadále odmítali zaručit se svými pozemky za Dannyho propuštění na kauci, takže mladík zůstával hostem v Coleyově speciální cele, kde se díval na televizi, hrál karty nebo dámu, vydatně odpočíval a jedl lepší stravu než normální vězni.

Prvních několik týdnů v květnu byl soudce Loopus opět ve městě a mé myšlenky se vrátily k mému věrnému Smith and Wesson.

Lucien Wilbanks podal žádost o změnu místa konání procesu a soudce nařídil slyšení na devátou hodinu v pondělí dopoledne. Jak se zdálo, byla zde půlka okresu. Bag- gy a já jsme dorazili do soudní budovy brzy a zajistili jsme si dobrá místa.

Přítomnost obžalovaného se nevyžadovala, ale šerif Coley ho zjevně chtěl předvést. Dannyho přivedli v poutech a nové oranžové kombinéze. Všichni pohlédli na mě. Moc tisku docílila změny.

„To je past,“ zašeptal Baggy.

„Co?“

„Chtějí nás nalákat, abychom otiskli fotku Dannyho v tomhle hezkém vězeňském úboru. Wilbanks pak může běžet za soudcem a tvrdit, že porota byla už opět ovlivněná. Neskákejte jim na to.“

Vlastní naivita mě znovu šokovala. Wiley číhal před věznicí v dalším pokusu zachytit Padgitta, když ho nakládali do auta a vezli k soudu. Už jsem viděl jeho velkou fotografii v oranžové kombinéze na přední straně.

Lucien Wilbanks vešel do soudní síně zezadu dveřmi za místem pro soudce. Jako obvykle vypadal rozčileně a popuzeně, jako by právě prohrál ve sporu se soudcem. Přešel ke stolku pro obhajobu, hodil na něj své desky a přehlédl shromážděné. Oči mu utkvěly na mně. Zúžily se a advokát sevřel čelisti, a já jsem si pomyslel, že možná přeskočí mříž a vrhne se na mě. Jeho klient se otočil a rovněž se začal rozhlížet. Kdosi na mě ukázal a Danny Padgitt na mě upřel pohled, jako bych měl být jeho příští obětí. Těžko se mi dýchalo, ale snažil jsem se uklidnit. Baggy se o kousek odtáhl.

V přední řadě za obhajobou bylo několik Padgittů, vesměs starších než Danny. I ti se na mě začali dívat a já jsem se nikdy necítil tak zranitelný. Tohle byli násilníci, kteří neznali nic jiného než zločin, zastrašování, lámání nohou, zabíjení, a já jsem s nimi byl v jedné místnosti, zatímco oni snili o způsobech, jak mi podříznout krk.

Soudní zřízenec nás vyzval ke klidu a všichni povstali na počest příchodu Jeho Ctihodnosti. „Prosím, posaďte se,“ vyzval nás Loopus.

Čekal, až se usadíme, a zatím si prolétl papíry, pak si posunul brýle na čtení a oznámil: „Projednáváme zde žádost o změnu místa konání procesu podanou obhajobou. Pane Wilbanksi, kolik svědků máte?“

„Půl tuctu, asi tak. Uvidíme, jak to bude probíhat.“

„A obžaloba?“

Vztyčil se malý kulatý mužík bez vlasů a v černém obleku a oznámil: „Asi tak stejně.“ Jmenoval se Ernie Gaddis a byl to obvodní státní zástupce z okresu Tyler, který zde už dlouhá léta působil na částečný úvazek.

„Nechci tady strávit celý den,“ zamumlal Loopus, jako by ho odpoledne čekal zápas v golfu. „Předvolejte svého prvního svědka, pane Wilbanksi.“

„Pan Walter Pickard.“

To jméno mi nebylo povědomé, což se dalo čekat, ale nikdy předtím o něm neslyšel ani Baggy. Z předběžných otázek vyplynulo, že Pickard bydlí už přes dvacet let v Karawayi, chodí každou neděli do kostela a každý čtvrtek do klubu rotariánů. Obživu mu poskytovala malá továrnička na nábytek.

„To si musí kupovat dřevo od Padgittů,“ zašeptal Baggy.

Jeho manželka byla učitelka, on sám trénoval baseballový dorostenecký tým a pracoval u skautů. Lucien pokračoval a mistrovsky nastínil dojem, že Pickard zná svou komunitu dobře.

Karaway bylo malé městečko asi pětadvacet kilometrů od Clantonu. Flek to místo vždycky opomíjel a my jsme tam prodávali velmi málo výtisků. A měli jsme odtud ještě méně inzerce. Já jsem ve své mladické horlivosti už plánoval expanzi svého impéria. V Karawayi by se prodalo kolem tisíce výtisků mého týdeníku. „Kdy jste se poprvé doslechl, že paní Kassellawová byla zavražděna?“ zeptal se Wilbanks.

„Pár dní po tom, co se to stalo,“ odpověděl Pickard. „Do Karawaye se novinky někdy dostávají pomalu.“

„Kdo vám o tom řekl?“

„S tou věcí přišla jedna z mých zaměstnankyň. Má bratra, který bydlí poblíž Beech Hill, kde se to stalo.“

„Doslechl jste se, že byl někdo za tu vraždu zatčen?“ zeptal se Lucien. Plížil se po soudní síni jako unuděná kočka. Pohyby měl zdánlivě ležérní, ale nic mu neušlo.

„Ano, povídalo se, že zatkli jednoho z mladých Pad- gittů.“

„Ověřil jste si to pak?“

„Ano.“

„Jak?“

„Viděl jsem ten článek v The Ford County Times. Na přední straně byla velká fotka Dannyho Padgitta, hned vedle velké fotky Rhody Kassellawové.“

„Četl jste ty články v Timesechl“

„Četl.“

„A vytvořil jste si nějaký názor na vinu či nevinu pana Padgitta?“

„Připadal mi vinen. Na té fotce měl po celé košili krev. Obličej měl hned vedle tváře oběti, víte, bok po boku. Ten titulek byl obrovský a oznamoval něco jako DANNY PADGITT ZATČEN PRO VRAŽDU.“

„Takže vy jste předpokládal, že je vinen?“

„Bylo nemožné myslet si něco jiného.“

„Jakou reakci vyvolala ta vražda v Karawayi?“

„Šok a pobouření. Tohle je klidný okres. Vážné zločiny tu jsou vzácné.“

„Jsou lidé podle vašeho názoru přesvědčeni, že Dan- ny Padgitt znásilnil a zavraždil Rhodu Kassellawovou?“ „Ano, zvláště na základě toho, jak ten případ podaly noviny.“

Cítil jsem, jak se na mě ze všech stran upírají pohledy, ale nepřestával jsem si říkat, že jsem neudělal nic špatného. Lidé podezírali Dannyho Padgitta, protože ten hanebný parchant ty zločiny spáchal.

„Může se podle vašeho názoru dostat panu Padgittovi v okresu Ford spravedlivého procesu?“

„Ne.“

„O co svůj názor opíráte?“

„Noviny ho už soudily a odsoudily.“

„Myslíte si, že váš názor sdílí většina vašich sousedů a přátel v Karawayi?“

„Ano.“

„Děkuji.“

Emie Gaddis vstal a třímal svůj právnický blok, jako by to byla zbraň. „Řekněte nám, pane Pickarde, vy působíte v nábytkářském průmyslu?“

„Ano, přesně tak.“

„Dřevo nakupujete v okolí?“

„Ano.“

„Od koho?“

Pickard se zavrtěl a zvažoval otázku. „Od bratří Ga- tesů, firmy Henderson, Tiffee, Voyles a synové, možná ještě od jedné nebo dvou dalších.“

„Voyles patří Padgittům,“ zašeptal Baggy. „Nakupujete nějaké dřevo od Padgittů?“ zeptal se Gaddis.

„Ne, pane.“

„Ani ted, ani nikdy v minulosti?“

„Pokud vím, ne.“

Pravda byla, že nikdo nevěděl, co vlastně Padgittům patří. Po desetiletí měli svá tykadla v příliš mnoha odvětvích, ať už zákonných nebo nezákonných. Pickarda možná nikdo v Clantonu pořádně neznal, ale momentálně byl podezírán, že má nějaké vztahy s Padgitty. Proč by jinak dobrovolně svědčil v Dannyho prospěch?

Gaddis změnil taktiku. „Říkal jste, že ta krvavá fotografie hodně souvisí s domněnkou, že ten mladík je vinen, je to tak?“

„Vypadal díky tomu hodně podezřele.“

„Četl jste celý ten článek?“

„Myslím, že ano.“

„Četl jste tu pasáž, kde se říká, že pan Danny Padgitt měl autonehodu, že byl zraněn a že byl rovněž obžalován za řízení v opilosti?“

„Myslím, že jsem to četl, ano.“

„Chtěl byste, abych vám to ukázal?“

„Ne, pamatuji si to.“

„Dobrá, tak proč jste hned potom usoudil, že ta krev patří oběti, a nikoliv panu Padgittovi samému?“

Pickard se opět zavrtěl a vypadal bezradně. „Jednoduše jsem řekl, že podle těch fotek a těch článků, když se to spojilo, to vypadalo, že je vinen.“

„Byl jste někdy členem poroty, pane Pickarde?“

„Ne, pane.“

„Rozumíte, co znamená presumpce neviny?“

„Ano.“

„Je vám jasné, že stát Mississippi musí nade vši pochybnost prokázat, že je pan Padgitt vinen?“

„Ano.“

„Domníváte se, že každý, kdo je obviněný ze zločinu, má právo na spravedlivý proces?“

„Ano, samozřejmě.“

„Dobrá. Předpokládejme, že byste byl v tomto případě jmenován členem poroty. Četl jste ty články v novinách, vyslechl jste si všechny ty drby, všechny pověsti, všechny ty zmatené informace, a poté byste vstoupil přímo do této síně, v níž by se konal proces. Už jste dosvědčil, že podle vašeho názoru je pan Padgitt vinen. Řekněme, že by vás vybrali za člena poroty. Řekněme, že by pan Wilbanks, velmi obratný a zkušený právník, napadl obžalobu a vznesl vážné pochybnosti ohledně našich důkazů. Řekněme, že byste v duchu pochyboval, pane Pickarde. Mohl byste v takovém případě hlasovat pro nevinu?“

Pokyvoval, zatímco sledoval prokurátorovy vývody, a pak řekl: „Ano, za těchto okolností ano.“

„Takže bez ohledu na to, co si myslíte o vině či nevině obžalovaného, byste byl ochoten naslouchat důkazům a spravedlivě je zvážit, než byste případ rozhodl?“ Odpověď se rýsovala tak zjevně, že Pickardovi nezbývalo nic jiného, než odpovědět: „Ano.“,

„Samozřejmě,“ souhlasil Gaddis. „A co vaše manželka? Zmínil jste se o ní. Je učitelka, je to tak? Ona by byla stejně objektivní jako vy, nebo ne?“

„Myslím, že ano. Byla.“

„A co ti rotariáni v Karawayi? Jsou stejně spravedliví jako vy?“

„Podle mě ano.“

„A vaši zaměstnanci, pane Pickarde. Zajisté přijímáte poctivé, spravedlivě smýšlející lidi. Ti by rovněž byli schopni ignorovat to, co slyšeli a četli, a soudili by toho mladíka spravedlivě, vidte?“

„Myslím, že ano.“

„Žádné další otázky, Vaše Ctihodnosti.“

Pickard odkvačil ze stanoviště svědků a spěchal ven ze soudní síně. Lueien Wilbanks povstal a poměrně hlasitě oznámil: „Vaše Ctihodnosti, obhajoba povolává pana Wil- lieho Traynora.“

Kdyby byl pan Willie Traynor dostal cihlou do nosu, nemohlo by ho to zasáhnout tvrději. Zalapal jsem po dechu a zaslechl jsem, jak Baggy příliš nahlas prohodil „Doprdele“.

Harry Rex seděl s několika dalšími právníky na sedadlech pro porotu a skvostně se bavil. Když jsem se zvedal, upřel jsem na něj pohled se zoufalou žádostí o pomoc. I on vstal.

„Vaše Ctihodnosti,“ pronesl. „Zastupuji pana Traynora a tomuto mladému muži nebylo sděleno, že bude povolán jako svědek.“ Pokračuj, Harry Rexi! Udělej něco!

Soudce pokrčil rameny a namítl: „Ano? Je tady. V čem je ten rozdíl?“ V hlase se mu neozval ani náznak znepokojení a mně bylo jasné, že mě dostali.

„Jednak v přípravě. Svědek má právo se připravit.“

„Myslím, že je šéfredaktor, ne?“

„Ano, je.“

Lueien Wilbanks zamířil k místům pro porotu, jako by se chtěl na Harryho Rexe vrhnout. „Vaše Ctihodnosti, pan Traynor není stranou v soudním sporu a nebude svědčit v procesu. On napsal ty články. Vyslechněme si to od něj.“

„To je zákeřné, pane soudce,“ prohlásil Harry Rex.

„Posaďte se, pane Vonnere,“ nařídil soudce a já jsem

se usadil na lavici svědků. Vrhl jsem na Harryho Rexe pohled, který říkal: „Dobrá práce, advokáte.“

Přede mnou stanul zřízenec a zeptal se: „Jste ozbrojený?“

„Co?“ Byl jsem nervozitou bez sebe a nic mi nedávalo smysl.

„Pistoli. Máte pistoli?“

„Ano.“

„Můžete mi ji dát, prosím?“

„Ehm, je v autě.“ Většině přihlížejících se to zdálo směšné. Ve státě Mississippi člověk zjevně nemůže řádně svědčit, pokud je ozbrojen. Pár okamžiků nato se mi to opatření začalo zdát dokonale smysluplné. Kdybych měl zbraň, začal bych střílet na Luciena Wilbankse.

Zřízenec mě pak vyzval, abych přísahal, že budu mluvit pravdu, a já jsem sledoval, jak Wilbanks začal přecházet po soudní síni. Dav shromážděný za ním se zdál ještě větší. Wilbanks začal vcelku příjemně několika předběžnými dotazy ohledně mé osoby a mé koupě novin. Vypravil jsem ze sebe správné odpovědi, i když jsem byl extrémně podezíravý při každé z otázek. Někam mířil; neměl jsem ponětí kam.

Zdálo se, že shromáždění to vychutnávají. Mé náhlé převzetí Timesú bylo dosud předmětem zájmu a spekulací, a já jsem se tady najednou ocitl všem na očích a vypovídal jsem o tom pod přísahou a do protokolu.

Po několika minutách příjemnůstek Gaddis, u nějž jsem předpokládal, že je na mé straně, protože Lucien samozřejmě nebyl, povstal a otázal se: „Vaše Ctihodnosti, tohle je všechno velmi informativní: kam to přesně směřuje?“

„Dobrá otázka. Pane Wilbanksi?“

„Vydržte, pane soudce.“

Lucien vytáhl několik výtisků Timesú a předal je mně, Gaddisovi a Loopusovi. Pohlédl na mě a zeptal se: „Jen pro úplnost, pane Traynore, kolik předplatitelů mají Time- sy ted?“

„Asi čtyři tisíce dvě stě,“ odpověděl jsem s trochou pýchy. Když přišel ten bankrot, Flek dokázal udat jen asi dvanáct set.

„A kolik výtisků se prodá na Stáncích?“

„Zhruba tisíc.“

Asi před dvanácti měsíci jsem bydlel ve třetím poschodí na koleji v Syracusách ve státě New York, občas jsem zašel do školy, tvrdě jsem pracoval na tom, aby se ze mě stal dobrý voják sexuální revoluce, pil jsem hojné množství alkoholu, kouřil jsem marihuanu, vyspával do poledne, kdykoliv se mi chtělo, a místo na semináře jsem spě- chával na další protiválečné shromáždění a pokřikoval jsem na policii. Tehdy jsem si myslel, že mám problémy. Najednou mi začalo připadat strašně nepochopitelné, jak jsem se odtamtud dostal na lavici svědků v soudní síni okresu Ford.

V onom rozhodujícím okamžiku mé nové kariéry však na mě zíralo několik set mých spoluobčanů a předplatitelů. Nebyl vhodný čas na to, abych vypadal zranitelně.

„Jak vysoké procento vašich novin se prodá v okresu Ford, pane Traynore?“ zeptal se Wilbanks tak ležérně, jako bychom spolu vedli obchodní jednání u kávy. „Doslova všechny. Přesná čísla nemám po ruce.“

„No, máte nějaké stánky i mimo okres Ford?“

„Ne.“

Gaddis se pokusil o další chabou záchranu. Vstal a opakoval: „Vaše Ctihodnosti, kam tohle směřuje?“ Wilbanks náhle zvýšil hlas a pozvedl prst ke stropu. „Budu argumentovat tím, Vaše Ctihodnosti, že potenciální porotci v tomto, okrese jsou indoktrinováni senzačním krytím případu, jež jim předložily The Ford County Times. Naštěstí, a to je pochopitelné, tyto noviny nikdo v jiných částech státu neviděl ani nečetl. Změnit místo konání procesu je nejen spravedlivé, ale přímo nutné.“

Slovo „indoktrinováni“ dramaticky změnilo tón přelíčení. Bodlo mě to a vyděsilo a já jsem si znovu položil otázku, zda jsem udělal něco špatně. Pohledem jsem hledal útěchu u Baggyho, ale ten se krčil za dámou před sebou.

„Já rozhoduji o tom, co je spravedlivé a nutné, pane Wilbanksi. Pokračujte,“ pronesl soudce Loopus ostře.

Wilbanks zdvihl noviny a ukázal na přední stranu. „Mluvím o fotografii mého klienta,“ řekl. „Kdo ji pořídil?“

„Pan Wiley Meek, náš fotograf.“

„A kdo rozhodl o tom zařadit ji na přední stranu?“ „Já.“

„A o velikosti? Tu určil kdo?“

„Já.“

„Napadlo vás, že by to mohlo být považováno za sen- zacechtivé?“

Setsakra správně. Senzacechtivé bylo přesně to, co jsem chtěl. „Ne,“ odvětil jsem chladně. „Shodou okolností to byla jediná fotografie Dannyho Padgitta v té době. Shodou okolností byl jediným, kdo byl za ten zločin zatčen. Otiskli jsme to. Otiskl bych to znovu.“

Vlastní povýšenost mě překvapila. Pohlédl jsem na Harryho Rexe a zahlédl jsem jeden z jeho zlomyslných úšklebků. Přikyvoval. Dostaň je, chlapče.

„Takže podle vašeho názoru bylo správné tu fotografii otisknout?“

„Nemyslím si, že by to bylo nespravedlivé.“ „Odpovězte na mou otázku. Bylo to podle vašeho názoru správné?“

„Ano, bylo to správné a bylo to přesné.“

Zdálo se, že si to Wilbanks vštěpuje do paměti, aby to mohl v budoucnu použít. „Váš článek podává poměrně přesný popis vnitřku domu Rhody Kassellawové. Kdy jste si ten dům prohlížel?“

„Neprohlížel jsem si ho.“

„Vy jste vnitřek domu nikdy neviděl?“

„Přesně tak.“

Rozevřel noviny, chvilku do nich nahlížel a pak řekl: „Uvádíte, že ložnice dvou malých dětí paní Kassellawo- vé byla přes krátkou chodbu, necelých pět metrů od dveří do její ložnice, a odhadujete, že děti měly postele asi devět metrů od té její. Jak tohle víte?“

„Mám zdroj.“

„Zdroj. Byl ten váš zdroj v domě?“

„Ano.“

„Je vaším zdrojem policista nebo zástupce šerifa?“ „Můj zdroj zůstane důvěrný.“

„Kolik důvěrných zdrojů jste pro ty články měl?“ „Několik.“

Ze svých novinářských studií jsem si matně pamatoval případ reportéra, který se v podobné situaci opíral o své zdroje a pak odmítl prozradit jejich totožnost. To nějak popudilo soudce, který reportérovi nařídil, aby své zdroje uvedl. Když reportér znovu odmítl, soudce ho obvinil z pohrdání soudem a policisté ho odvlekli do vězení, kde strávil řadu týdnů a nadále skrýval totožnost svých informátorů. Nedokázal jsem si vzpomenout, jak to skončilo, ale nakonec toho reportéra propustili a svobodný tisk přežil.

V náhlém záblesku jsem si sám sebe představil, jak mi šerif Coley nasazuje pouta a odvléká mě a já zoufale volám Harryho Rexe, a pak jsem uvržen do vězení, kde mě svlečou a předají mi jednu tu oranžovou kombinézu.

Pro Tímesy by to samozřejmě byla bonanza. Páni, ty články, co bych odtud mohl napsat.

Wilbanks pokračoval. „Uvádíte, že děti byly v šoku. Jak víte tohle?“

„Mluvil jsem s panem Deecem, sousedem od vedle.“ „Použil pan Deece slovo ,šok‘?“

„Ano.“

„Píšete, že v noc, kdy k činu došlo, vyšetřil děti lékař tady v Clantonu. Jak jste se dověděl tohle?“

„Měl jsem zdroj a později jsem si to ověřil u dotyčného lékaře.“

„A uvádíte, že děti nyní prodělávají doma v Missouri nějakou terapii. Kdo vám to řekl?“

„Mluvil jsem s jejich tetou.“

Hodil noviny na stůl a popošel o několik kroků ke mně. Krví podlité oči se mu zúžily a zlostně se na mě upřely. Tady by ta pistole byla užitečná.

„Pravda je taková, pane Traynore, že jste se snažil vylíčit jednoznačný obrázek v tom smyslu, že dvě malé nevinné děti viděly, jak byla jejich matka znásilněna a zavražděna ve vlastní posteli, je to tak?“

Zhluboka jsem se nadechl a zvažoval jsem odpověď. Soudní síň byla ztichlá a čekala. „Vylíčil jsem fakta co nejpřesněji,“ prohlásil jsem a zpříma jsem pohlédl na Baggyho, který mi alespoň pokývl, i když vykukoval zpoza dámy sedící před ním.

„Ve snaze zvýšit prodej novin jste se opíral o nejmenované zdroje a polopravdy a drby a nepodložené spekulace, to vše ve snaze o zvýšení senzačnosti tohoto článku.“ „Vylíčil jsem fakta co nejpřesněji,“ opakoval jsem a snažil jsem se zůstat klidný.

Pohrdavě si odfrkl a prohlásil: „Vskutku?“ Znovu popadl noviny a řekl: „Cituji: ,Budou děti svědčit při procesu?⁴ Napsal jste to, pane Traynore?“

Nemohl jsem to popřít. Byl bych si nakopal za to, že jsem to napsal. Byla to poslední část článku, o niž jsme se já a Baggy handrkovali. Oba jsme byli trochu vybuzení a při zpětném pohledu uznávám, že jsme se měli řídit svými instinkty.

Zapírat nebylo možné. „Ano,“ odpověděl jsem.

„O která přesná fakta jste opřel tuto otázku?“

„Byla to otázka, kterou jsem po zločinu slyšel mnohokrát,“ řekl jsem.

Mrštil novinami zpátky na stůl, jako by byly ztělesněním špíny. Zavrtěl hlavou v posměšném údivu. „Jsou to dvě děti, je to tak, pane Traynore?“

„Ano. Chlapec a holčička.“

„Jak starý je ten chlapec?“

„Je mu pět.“

„A kolik je té holčičce?“

„Tři.“

„A kolik je vám, pane Traynore?“

„Dvacet tři.“

„A kolik procesů jste za těch třiadvacet let svého života kryl jako reportér?“

„Žádný.“

„Kolik procesů jste viděl, tečka?“

„Žádný.“

„Protože jste tak nezasažený znalostmi ohledně procesů, jaké právnické rešerše jste prováděl, abyste se řádně připravil na ty články?“

V tomto okamžiku bych byl patrně obrátil tu pistoli proti sobě.

„Právnické rešerše?“ opakoval jsem, jako by Wilbanks mluvil nějakým jiným jazykem.

„Ano, pane Traynore. Kolik jste našel případů, v nichž bylo pětiletým nebo mladším dětem dovoleno svědčit v trestním procesu?“

Pohlédl jsem směrem k Baggymu, který nyní zjevně byl pod dřevěnou lavicí. „Žádný,“ odpověděl jsem.

„Dokonalá odpověď, pane Traynore. Žádný. V historii tohoto státu nikdy žádné dítě mladší jedenácti let nesvědčilo v trestním procesu. Prosím, zapište si to někam a zapamatujte si to, až se budete příště pokoušet oslnit své čtenáře bulvární žurnalistikou.“

„To už stačilo, pane Wilbanksi,“ vložil se soudce Loo- pus, na můj vkus poněkud příliš mírně. Myslím, že on i další právníci, nejspíš včetně Harryho Rexe, si tohle rychlé zmasakrování někoho, kdo se pletl do právních záležitostí a všechno to pomotal, vychutnávali. Dokonce i Gaddis vypadal, že mě milerád nechá krvácet.

Lucien byl natolik prozíravý, že přestal, když začala téci krev. Zavrčel něco jako „Skončil jsem s ním.“ Gaddis neměl otázky. Zřízenec mi pokynul, abych vyklidil stanoviště svědků, a já jsem se zoufale snažil dojít vzpřímeně zpátky na svou lavici, kde se Baggy dosud krčil jako toulavý pes při krupobití.

Během zbytku přelíčení jsem si čmáral poznámky, ale byl to jen chabý pokus vypadat vytíženě a důležitě. Cítil jsem pohledy, které se na mě upíraly. Byl jsem potupen a chtěl jsem se na několik dnů zamknout ve své kanceláři.

Wilbanks to celé ukončil věcnou žádostí o přeložení procesu někam daleko, možná dokonce na pobřeží Mexického zálivu, kde se možná sice pár lidí o zločinu doslechlo, ale nikdo nebyl „indoktrinován“ způsobem, jakým ho Timesy podaly. Ostře vystartoval proti mně a mým novinám a přehnal to. Gaddis ve svém závěrečném projevu připomněl soudci známé úsloví: „Silná a roztrpčená slova svědčí o slabém případu.“

Zapsal jsem si to. Pak jsem vyběhl ze soudní síně, jako bych měl nějakou důležitou schůzku.

M

Baggy vpadl následující dopoledne do mé kanceláře s horkou informací, že Lucien Wil- banks právě stáhl svou žádost o změnu místa konání procesu. Jako obvykle vše doprovodil obsáhlou analýzou.

Jeho první mnohomluvný názor zněl, že si Padgittovi nepřejí, aby byl proces přesunut do jiného okresu. Věděli, že Danny je jednoznačně vinen a že kdekoliv jinde by ho řádně vybraná porota takřka spolehlivě odsoudila. Jejich jedinou šancí bylo zajistit si porotu, kterou by si mohli buď koupit, nebo zastrašit. Protože všechny verdikty „vinen“ musí být vyneseny jednoznačně, potřebovali jen jeden hlas v Dannyho prospěch. Pouze jeden hlas a porota by nebyla schopna rozhodnout jednomyslně; soudce by byl ze zákona povinen vyhlásit zmatečné soudní řízení. Proces by se samozřejmě opakoval, ale se stejnými výsledky. Po třech či čtyřech pokusech by se obžaloba vzdala.

Byl jsem si jistý, že Baggy strávil celé dopoledne v soudní budově, znovu si se svým klubem přehrával přelíčení ohledně změny místa a vypůjčoval si závěry právníků. Vážně mi vysvětlil, že slyšení den předtím zinscenoval Lucien Wilbanks ze dvou důvodů. Za prvé chtěl Lucien Timesy nalákat, aby otiskly další velkou Dannyho fotografii, tentokrát ve vězeňské kombinéze. Za druhé mě chtěl Wilbanks dostat na lavici svědků, aby mě trochu podusil. „To se mu setsakra podařilo,“ podotkl Baggy. „Díky, Baggy,“ odpověděl jsem.

lil

Wilbanks si připravoval scénu pro proces, o němž po celou dobu věděl, že se bude konat v Clantonu, a chtěl, aby Timesy zmírnily tón, jímž celou věc kryly.

Třetím či čtvrtým důvodem bylo, že Lucien Wilbanks nikdy neopominul příležitost blýsknout se před lidmi. Bag- gy to zažil mnohokrát a pověděl mi o tom pár historek.

Nejsem si jistý, zda jsem veškeré jeho květnaté myšlenkové postupy sledoval, ale v daném okamžiku nedávalo nic jiného smysl. Připadalo mi, že je neskutečnou ztrátou času a námahy zinscenovat dvouhodinové přelíčení s plným vědomím, že to celé je vlastně jen na oko. Usoudil jsem, že se v soudní síni odehrály i horší věci.

* * *

Třetí oběd tvořilo dušené maso a my jsme jedli na verandě, protože vytrvale pršelo.

Jako obvykle jsem se přiznal, že jsem nikdy nejedl dušené maso, takže slečna Callie mi detailně popsala recept i způsob přípravy. Zdvihla poklici z velkého železného hrnce uprostřed stolu a zavřela oči, když se z něj vzhůru začala linout výrazná vůně. Byl jsem vzhůru teprve hodinu a v tom okamžiku bych byl dokázal sníst snad i ubrus.

Jak vysvětlila, bylo to její nejjednodušší jídlo. Vezme se zadní hovězí, nechá se na něm lůj, maso se vloží do hrnce a pak zasype novými brambory, cibulí, tuřínem, mrkví a řepou; k tomu se přidá trochu soli, pepře a vody, to vše se vstrčí do trouby a nechá se pomalu péci a pět hodin se čeká. Naložila mi na talíř hovězí a zeleninu, pak to vše zalila hustou šťávou. „Ta červená řepa dodá všemu purpurový nádech,“ vysvětlila.

Zeptala se mě, zda chci pronést požehnání, ale já jsem odmítl. Modlení bylo něco, co jsem už hodně dlouho neprovozoval. Ona byla daleko nadanější. Vzala mě za ruce a zavřeli jsme oči. Když promlouvala k nebesům, ťukal na plechovou stříšku nad našimi hlavami déšť.

„Kde je Esau?“ zeptal jsem se po třech velkých soustech.

„V práci. Někdy se na oběd uvolní, ale často to nejde.“ V myšlenkách se čímsi zaobírala a nakonec řekla: „Mohu se vás zeptat na něco tak trochu osobního?“ „Jistě, myslím.“

„Jste dítě z křesťanské rodiny?“

„Rozhodně ano. Matka mě brávala o Velikonocích do kostela.“

To ji neuspokojilo. Ať už pátrala po čemkoliv, moje odpověď nebyla to pravé. „Do jakého kostela?“

„Episkopálního. Do chrámu svátého Lukáše v Mem- phisu.“

„Nejsem si jistá, jestli tady v Clantonu nějaký episko- pální kostel máme.“

„Žádný jsem neviděl.“ Ne že bych nějak pilně pátral po nějaké svatyni. „Do jakého kostela chodíte vy?“ zeptal jsem se.

„Do kostela Boha v Kristu,“ odpověděla rychle a celá tvář se jí rozsvítila poklidnou září. „Mým pastorem je reverend Thurston Smáli, vynikající boží člověk. A také velmi působivý kazatel. Měl byste si ho přijít poslechnout.“

Slýchal jsem historky o černošských bohoslužbách, o tom, jak se tráví celý sváteční den v kostele, jak bohoslužby trvají dlouho do noci a končí teprve, když je duch zcela vyčerpán. Měl jsem v živé paměti utrpení, které jsem prožíval při episkopálních velikonočních bohoslužbách, jež podle zákona nesměly trvat déle než šedesát minut.

„Chodí s vámi na mši i běloši?“ zeptal jsem se.

„Jen v letech, kdy jsou volby. Někteří politici sem přijdou čmuchat jako psi, spoustu toho naslibují.“

„Setrvají celou bohoslužbu?“

„Ale kdepak. Na to jsou vždycky příliš vytížení.“ „Takže je možné tam zajít a zase odejít?“

„Pro vás, pane Traynore, ano. Uděláme výjimku.“

Pustila se do vyprávění dlouhého příběhu jejího kostela, který měla kousek od domova a mohla tam dojít pěšky a jejž před pár lety zničil požár. Požárníci, kteří samozřejmě byli na druhém konci města, nikdy zvlášť nespěchali, když měli reagovat na poplach v Lowtownu. Lidé tady o svůj kostel přišli, ale bylo to požehnání! Reverend Smáli kongregaci sjednotil. Téměř tři roky se scházeli ve skladišti, jež jim zapůjčil pan Virgil Mabry, vynikající křesťan. Budova byla vzdálena jeden blok od hlavní třídy a mnoha bělochům se nelíbilo, že černoši docházejí na bohoslužby do jejich poloviny města. Ale pan Mabry stál na svém. Reverend Smáli vybral peníze a tři roky po požáru přestřihli slavnostní stuhu na nové svatyni, dvakrát větší, než byla ta stará. Ta teď byla každou neděli plná.

Miloval jsem její vyprávění. Umožňovalo mi to jíst nonstop, což jediné mě opravdu zajímalo. Ale stále ještě mě poutala její přesná dikce, její kadence a její slovní zásoba, která snad musela být na úrovni vysoké školy.

Když dokončila líčení ohledně nového svatostánku, zeptala se: „Čtete si často v bibli?“

„Ne,“ odpověděl jsem se zavrtěním hlavou a dál jsem žvýkal plátek horkého tuřínu.

„Nikdy?“

Vůbec mě nenapadlo zalhat. „Nikdy.“

To ji opět zklamalo. „Jak často se modlíte?“

Na chvilku jsem se zarazil a odpověděl: „Jednou za týden, přímo tady.“

Zvolna odložila nůž a vidličku vedle talíře a zamračila se na mě, jako by mělo být řečeno něco hlubokomysl- ného. „Pane Traynore, když nechodíte do kostela, nečtete bibli a nemodlíte se, nejsem si tak docela jistá, zda jste křesťanské dítko.“

Já jsem si rovněž nebyl tak úplně jist. Žvýkal jsem dál, abych nemusel mluvit a obhajovat se. Pokračovala: „Ježíš pravil: ,nesuď a nebudeš souzen.¹ Nepřísluší mi, abych soudila něčí duši, ale musím přiznat, že ta vaše mi dělá starosti.“

Mně dělala starosti také, ale ne tak velké, aby mi to mohlo narušit oběd.

„Víte, co se stane s těmi, kdo nežijí podle boží vůle?“ zeptala se.

Dobrého asi nic, tolik jsem věděl. Ale měl jsem příliš velký hlad a byl jsem příliš vyděšený na to, abych dokázal odpovědět. Ona ted kázala a nejedla, a já jsem se nebavil.

„Pavel v epištole k Římanům napsal: ,Mzdou hříchu je smrt, avšak darem božím je život věčný skrze Ježíše našeho pána.¹ Víte, co to znamená, pane Traynore?“

Cosi mi to říkalo. Přikývl jsem a naplnil si ústa hovězím. Copak se naučila nazpaměť celou bibli? To si ji budu muset vyslechnout celou?

„Smrt je vždy fyzická, ale duchovní smrt znamená věčné odloučení od našeho Pána Ježíše. Smrt znamená věčnost v pekle, pane Traynore. Rozumíte tomu?“

Podávala věci velmi jasně. „Nemohli bychom změnit téma?“ zeptal jsem se.

Slečna Callie se náhle usmála a odpověděla: „Samozřejmě. Jste mým hostem a mým úkolem je postarat se o to, abyste se tu cítil vítán.“ Znovu zdvihla vidličku a dlouho jsme jen jedli a naslouchali dešti.

, Je to velmi vlhké jaro,“ řekla. „Dobré pro fazole, ale moje melouny a rajčata potřebují víc slunce.“

Uklidnilo mě vědomí, že plánuje budoucí jídla. Můj příběh o slečně Callii a Esauovi a jejich pozoruhodných dětech byl téměř úplný. Protahoval jsem sbírání informací v naději, že absolvuji ještě několik dalších čtvrtečních obědů na její verandě. Nejprve jsem si připadal provinile, že jen pro mě nachystala tolik jídla; snědli jsme z něj pouze zlomek. Ale ona mě ujistila, že se nic nevyhodí. Ona a Esau a možná nějací přátelé se postarají, aby se zbytky řádně dojedly. „Dnes už vařím jen třikrát týdně,“ přiznala s náznakem studu.

Jako dezert jsme měli broskvový nákyp a vanilkovou zmrzlinu. Dohodli jsme se, že hodinku počkáme, aby nám slehlo. Přinesla dva šálky silné černé kávy a přesunuli jsme se do houpacích křesílek, kde jsme se pustili do práce. Vytáhl jsem reportérsky blok a pero a začal jsem si vymýšlet otázky. Slečna Callie milovala, když jsem si zapisoval, co říkala.

Jejích prvních sedm dětí mělo italská jména - Alberto (AI), Leonardo (Leon), Massimo (Max), Roberto (Bobby), Gloria, Carlotta a Mario. Jenom Sam, ten nejmladší, o němž se šuškalo, že se skrývá před policií, měl americké jméno. Při mé druhé návštěvě mi vysvětlila, že byla vychována v italském domě, přímo tady v okresu Ford, ale že to je velmi dlouhý příběh a ona si ho nechá na později.

Všech prvních sedm dětí bylo poctěno úkolem pronést za svou třídu slavnostní projev na ukončení školní docházky na střední škole v Burley Street, místní škole pro barevné. Všichni si udělali doktorát a teď vyučují na univerzitě. Biografické detaily zaplnily celé stránky a slečna Callie dokázala mluvit o svých dětech celé hodiny, což bylo i oprávněné.

A tak mluvila. Čmáral jsem si poznámky, jemně jsem se pohupoval v křesle, naslouchal jsem dešti a nakonec jsem usnul.

--g Baggy měl k Článku o Ruffinových urCi- I W té výhrady. „V tom vážně není nic nového,“ .JLJěěÍ namítl, když ho pročítal. Jsem si jistý, že ho Hardy upozornil, že zvažuji velký článek na první stránce věnovaný černošské rodině. „Tohle bývá obvykle na straně pět,“ dodal.

Pomineme-li vraždu, spočívala Baggyho představa o materiálech vhodných na první stránku ve vylíčení rozhořčeného soudního sporu o majetek, který se vedl v soudní síni bez porotců, s hrstkou napůl spících advokátů a devadesátiletým soudcem, jehož vytáhli z hrobu, aby takovéto záležitosti rozhodl.

V roce 1967 projevil Caudle odvahu v tom, že začal tisknout nekrology černochů, ale během tří let poté jevily Timesy jen velmi nepatrný zájem o cokoliv, co se přihodilo na druhé straně trati. Wileymu Meekovi se nechtělo zajít tam se mnou a vyfotografovat Callii a Esaua před jejich domkem. Podařilo se mi zařídit focení na čtvrtek na poledne. Smažený sumec, smažené chlebové placky a letní salát. Wiley jedl, až už nemohl dýchat.

Margaret na článek rovněž pohlížela skepticky, ale jako vždy se podřídila šéfovi. Ve skutečnosti se k tomu nápadu stavěla chladně celá redakce. Mně to bylo jedno. Dělal jsem to, co jsem považoval za správné; kromě toho nás co nevidět čekal velký proces.

A tak Timesy věnovaly 20. května 1970, v týdnu, v němž nebylo absolutně co otisknout, pokud jde o vraždu Rhody Kassellawové, více než polovinu své přední stra-

ny rodině Ruffinových. Článek začínal velkým titulkem - RODINA RUFFINOVA SE PYŠNÍ SEDMI VYSOKOŠKOLSKÝMI PROFESORY. Pod ním byla velká fotografie Callie a Esaua, jak sedí na schůdcích před domem a pyšně se usmívají do kamery. Pod nimi byly maturitní fotografie všech osmi dětí - od Ala po Sama. Můj článek začínal takto:

Když byla Calia Harrisová nucena v desáté třídě odejít ze školy, slíbila sama sobě, že její děti budou moci dokončit nejen střední školu, ale i univerzitu. Psal se rok 1926, a Calia, nebo Callie, jak si raději říká, byla tehdy ve svých patnácti letech nejstarší ze čtyř dětí. Když otec zemřel na tuberkulózu, stalo se vzdělávání luxusem. Callie pracovala pro rodinu DeJamettových až do roku 1929, kdy se provdala za Esaua Ruffina, tesaře a kazatele na částečný úvazek.

Za 15 dolarů měsíčně si najali malý dvougenerační domek v Lowtownu a začali šetřit každý cent. Potřebovali vše, co dokázali našetřit.

V roce 1939 se narodil Alberto.

V roce 1970 byl Alberto Ruffin profesorem sociologie na univerzitě státu Iowa. Dr. Leonardo Ruffin byl profesorem biologie na Purdueově univerzitě. Dr. Massimo Ruffin byl profesorem ekonomie na Toledské univerzitě. Dr. Roberto Ruffin byl profesorem historie na Marquette. Dr. Gloria Ruffinová Sanderfordová učila italštinu na Du- keově univerzitě. Dr. Carlotta Ruffinová byla profesorkou urbanistiky na UCLA. Dr. Mario Ruffin si právě dodělal doktorát ze středověké literatury a vyučoval na Grinnell College v Iowě. O Samovi jsem se zmínil rovněž, ale nešířil jsem se o něm.

Po telefonu jsem hovořil se všemi sedmi profesory a volně jsem jejich slova ve svém článku citoval. Témata byla společná - láska, obětování se, disciplína, tvrdá práce, povzbuzování, víra v Boha, víra v rodinu, ctižádost, vytrvalost; žádná tolerance pro lenost nebo selhání. Každý z těchto sedmi měl za sebou příběh úspěchu, jímž by se dalo zaplnit celé vydání Timesů. Na vysoké a při postgraduálním studiu pracovali všichni přinejmenším v jednom zaměstnání na plný úvazek. Starší pomáhali mladším. Mario mi řekl, že od svých sourozenců a rodičů dostává každý měsíc pět nebo šest šeků na menší částky.

Pětice starších Ruffinových byla ve studiu tak vytrvalá, že odkládala sňatek až na přelom dvacítky a třicítky, Carlotta a Mario byli dosud svobodní. Stejně tak pečlivě plánovali budoucí generaci. Nej starší, pětileté dítě měl Leon. Celkem bylo vnoučat pět. Max a jeho žena čekali své druhé dítě.

Materiálu o Ruffinových bylo tolik, že jsem v onom týdnu otiskl pouze první část. Když jsem jel následující den do Lowtownu na oběd, přivítala mě slečna Callie se slzami v očích. Esau mě rovněž uvítal, pevným stiskem ruky a strnulým rozpačitým, chlapským objetím. Pochutnávali jsme si na dušeném jehněčím a srovnávali jsme si postřehy ohledně toho, jak byl článek přijat. Není třeba podotýkat, že to bylo hlavní téma v celém Lowtownu: celé středeční odpoledne a čtvrteční dopoledne se stavovali sousedé s výtisky navíc. Asi tucet jsem zaslal každému z profesorů.

Když jsme seděli u kávy a jablečného nákypu, zaparkoval v ulici reverend Smáli a mířil k zápraží. Byli jsme si představeni a zdálo se, že je potěšen, že se se mnou seznámil. Rychle přijal dezert a začal zdlouhavě vysvětlovat, jak důležitý je příběh Ruffinových pro černošskou komunitu v Clantonu. Úmrtní oznámení jsou dobrá a ve většině malých měst na Jihu byli černošští mrtví dosud ignorováni. Díky panu Caudleovi byl na jedné z front zaznamenán pokrok. Ale zveřejnit tak velkolepý a důstojný portrét vynikající černošské rodiny na přední stránce je gigantickým krokem k rasové snášenlivosti ve městě. Já jsem to tak neviděl. Byl to prostě dobrý lidský příběh o slečně Callii Ruffinové a její mimořádné rodině.

Reverendovi chutnalo a zjevně měl i slabost pro přikrašlování. Při druhé porci nákypu se začal se svou chválou článku opakovat. Nijak nenaznačoval, že by vůbec chtěl to odpoledne někdy odejít, takže jsem se nakonec omluvil.

* * *

Piston měl kromě své funkce neoficiálního a poněkud nespolehlivého údržbáře v několika firmách kolem náměstí ještě jednu práci. Byl jakýmsi neoficiálním kurýrem. Zhruba každou hodinu se objevoval v předních dveřích svých klientů - převážně právnických kanceláří, ale také tří bank, několika realitek, pojišťovacích agentů a Timesů - a chvilku v nich postával a čekal na něco, co by mohl doručit. Prosté sekretářčino zavrtění hlavou ho odexpedo- valo na cestu k další zastávce. Pokud bylo třeba doručit nějaký dopis nebo malý balíček, sekretářky čekávaly, až do kanceláře zajde Piston. Ten pak popadl to, co se mělo doručit, a doklusal s tím na místo určení. Jestliže něco vážilo přes tři kilogramy, zapomeňte na Pistona. Protože chodil pěšky, byly jeho služby omezeny na náměstí a možná maximálně na jeden či dva bloky v okolí. Téměř každou hodinu bylo Pistona v pracovní dny vidět v centru města - jak zvolna kráčí, pokud neměl žádný balíček, nebo poklusává, když nějaký měl.

Většinu zásilek, které doručoval, tvořily dopisy, jež si mezi sebou posílaly právní kanceláře. Piston byl mnohem rychlejší než pošta a daleko levnější. Neúčtoval si nic. Tvrdil, že takto slouží komunitě, i když o Vánocích samozřejmě očekával šunku nebo zákusek.

Na sklonku pátečního dopoledne vběhl ke mně do kanceláře s dopisem od Luciena Wilbankse s adresou napsanou ručně. Skoro jsem se bál dopis otevřít. Mohlo by jít o onu žalobu o milion dolarů, kterou sliboval. Četl jsem:

Vážený pane Traynore,

Nesmírně se mi líbil váš profil roáiny Ruffinových, která je skutečně velmi pozoruhodná. Slyšel jsem o jejich úspěších, ale díky vašemu článku jsem skutečně pronikl do podstaty věci.

Obdivuji vaši odvahu.

Doufám, že budete pokračovat tímto pozitivnějším směrem.

S úctou

Lucien Wilbanks

Ošklivil jsem si toho člověka, ale kdo by neocenil takovýto vzkaz? On sám si liboval ve své reputaci nekompromisního radikálního liberála, který se ujímá nepopulárních případů. Vzhledem k této pověsti mě jeho podpora v daném okamžiku nijak zvlášť neuklidnila. A věděl jsem, že je dočasná.

Žádné další dopisy mi nepřišly. Neměl jsem ani žádné anonymní telefonáty. Nikdo mi nevyhrožoval. Škola skončila a počasí bylo horké. Ony zlověstné a tolik obávané větry desegregace nabývaly na síle. Dobří lidé z okresu Ford měli na starosti důležitější věci.

Po deseti letech bojů a napětí kvůli občanským právům se mnoho bílých občanů státu Mississippi bálo, že se blíží konec. Jestliže federální soudy mohly integrovat školy, nebudou snad příště na řadě kostely a domy?

Následující den se Baggy zúčastnil veřejné schůze v suterénu jednoho kostela. Organizátoři se snažili zjistit, jaká by byla v Clantonu podpora pro soukromou školu pouze pro bílé. Shromáždění bylo početné, vyděšené, rozhořčené a odhodlané chránit děti. Jistý právník shrnul stav několika odvolání k federálním soudům a pronesl znepokojující názor, že závěrečné rozhodnutí bude vyneseno onoho léta. Předpověděl, že černošské děti od desáté do dvanácté třídy budou posílány na Clantonskou střední školu, kdežto bělošské děti od sedmé do deváté třídy budou posílány do školy v Burley Street v Lowtownu. To přimělo muže vrtět hlavami a ženy to rozplakalo. Pomyšlení na to, že bílé děti budou dopravovány za trať, bylo prostě nepřijatelné.

Organizovala se nová škola. My jsme byli požádáni, abychom o tom nic nepsali, alespoň prozatím ne. Organizátoři chtěli nějaké závazné finanční sliby, než s celou věcí vyjdou na veřejnost. Vyhověli jsme jejich žádosti. Úzkostlivě jsem dbal na to, abych se vyhnul kontroverzi.

V Memphisu nařídil jistý federální soudce rozsáhlý plán autobusové přepravy do školy, který toto město rozdělil. Černošské děti žijící v centru města měly být převáženy do bělošských předměstí a po cestě měly míjet bílé děti, které by jely opačným směrem. Napětí zde bylo ještě větší a já jsem zjistil, že se Memphisu snažím už nějakou dobu vyhýbat.

Mělo to být dlouhé, horké léto. Zdálo se, jako bychom čekali, až situace vybuchne.

* * *

Vynechal jsem týden a poté jsem otiskl druhou část příběhu slečny Callie. Na spodní části přední strany jsem seřadil aktuální fotografie sedmi profesorů z rodu Ruffi- nů. Můj článek byl o tom, kde jsou nyní a co dělají. Všichni bez výjimky hlásali velkou náklonnost ke Clan- tonu a Mississippi, třebaže žádný z nich se nehodlal vrátit natrvalo. Odmítali posuzovat místo, které je drželo ve školách nižší kategorie a na jedné straně trati, které jim bránilo hlasovat a jíst ve většině restaurací a pít vodu z kašny na trávníku před soudní budovou. Odmítli šířit se o čemkoliv negativním. Místo toho děkovali Bohu za jeho dobrotu, za zdraví, rodinu, rodiče a za příležitosti, jichž se jim dostalo.

Podivoval jsem se jejich pokoře a laskavosti. Každý z těch sedmi slíbil, že se se mnou sejde během vánočních prázdnin, až budou sedět na verandě slečny Callie, pojídat nákyp z pekanových ořechů a vyprávět.

Ukončil jsem svůj dlouhý profil uvedením podrobností o rodině. Ode dne, kdy každé z dětí Ruffinových odešlo z domova, měli od Esaua nařízeno, aby své matce napsali alespoň jeden dopis týdně. To také dělali a příliv dopisů nikdy neustával. Pak se Esau jednou rozhodl, že by Cal- lie měla dostávat jeden dopis každý den. Sedm profesorů. Sedm dnů v týdnu. A tak Alberto napsal svůj dopis v neděli a poslal ho. Leonardo napsal ten svůj v pondělí a odeslal ho. A tak to šlo dál. V některé dny dostávala Callie dva nebo tři dopisy, některé dny žádné. Ale krátká procházka k poštovní schránce byla pokaždé vzrušující.

A ona si všechny dopisy schovávala. Ve skříňce v přední ložnici mi ukázala hranici z krabic, z nichž všechny byly naplněny dopisy od jejích dětí.

„Někdy vám je dám přečíst,“ slíbila, ale z nějakého důvodu jsem jí nevěřil. Ani jsem je číst nechtěl. Byly by až příliš osobní.

-*g Obvodní státní zástupce Ernie Gaddis po- ■ '^j dal žádost o rozšíření počtu lidí, z nichž se JL%»7 měla vybírat porota. Podle Baggyho, z nějž se každý den stával větší odborník, vyzval úředník obvodního soudu v typickém kriminálním případu ke splnění povinnosti zasedat v porotě asi čtyřicet lidí. Zhruba pětatřicet z nich se dostavilo a přinejmenším pět z nich bývalo příliš starých nebo příliš nemocných na to, aby se kvalifikovali. Gaddis ve své žádosti argumentoval tím, že rostoucí nechvalná proslulost případu vraždy Rhody Kassel- lawové zkomplikuje nalezení nestranných porotců. Požádal soud, aby vybral alespoň stovku perspektivních porotců.

Co neuvedl písemně, ale co každý věděl, byl předpoklad, že pro Padgitty bude těžší zastrašit stovku než zastrašit čtyřicet. Lucien Wilbanks vehementně protestoval a požadoval projednání. Soudce Loopus odpověděl, že to není nutné, a nařídil navýšení počtu lidí pro výběr poroty. Sáhl rovněž k nezvyklému kroku - seznam výhledových porotců zapečetil. Baggy a jeho pijáčtí kumpáni i všichni ostatní, kdo se pohybovali kolem soudní budovy, tím byli šokováni. Nikdy předtím se nic takového nestalo. Právníci a zúčastněné strany vždycky dostávali kompletní seznam lidí, z nichž se měla vybírat porota, dva týdny před procesem.

Na toto nařízení se všeobecně pohlíželo jako na významný neúspěch Padgittů. Pokud nebudou vědět, kdo je v širším výběru, jak by mohli dotyčné zastrašovat nebo uplácet?

Gaddis poté požádal soud, aby potenciálním členům poroty zaslal předvolání poštou a nedával ho osobně doručit šerifovou kanceláří. Zjevně si velmi dobře uvědomoval důvěrné vztahy mezi Padgittovými a naším šerifem. Nepřekvapilo tedy, když se Lucien Wilbanks proti tomuto plánu halasně stavěl. Ve svých značně frenetických reakcích poukazoval na to, že soudce Loopus jedná s jeho klientem odlišně a nespravedlivě. Když jsem pročítal jeho podání, byl jsem překvapený, jak dokázal zaplnit svými zjevně hysterickými výlevy tolik stran.

Začalo být zřejmé, že je soudce Loopus odhodlán předsedat bezpečnému a nezaujatému procesu. Než zasedl do soudcovského křesla, býval v padesátých letech obvodním státním zástupcem a byl znám svými postoji ve prospěch obžaloby. V každém případě se zdálo, že ho Padgitttovi a pověst korupce, která je provázela, nijak neznepokojují. Navíc se na papíru (a v mých novinách) zdálo, že žaloba proti Dannymu Padgittovi je neprůstřelná.

V pondělí 15. června odeslal úředník obvodního soudu v maximální tajnosti stovku předvolání k výkonu povinnosti porotce registrovaným voličům po celém okresu Ford. Jeden dorazil i do značně frekventované poštovní schránky slečny Callie Ruffinové, a když jsem přišel ve čtvrtek na oběd, ukázala mi ho.

* * *

V roce 1970 byl okres Ford z 26 procent černý, ze 74 procent bílý; na kategorii Ostatní ani na ty, jejichž původ nebyl jistý, žádné zlomky nezbývaly. Šest let po bouřlivém létě roku 1964 provázeném mohutnou kampaní za registraci černošského obyvatelstva a pět let po zákonu o registraci voličů z roku 1965 se v okrese Ford obtěžovalo k zápisu jen málo černochů. V celostátních volbách v roce 1967 hlasovalo téměř 70 procent oprávněných voličů v tomto okrese, ale jen 12 procent černých. Kampaně za registraci v Lowtownu se setkávaly se všeobecnou lhostejností. Jedním důvodem bylo, že v okrese byla taková většina bělochů, že by do žádného místního úřadu nemohl být zvolen černoch. Tak proč se obtěžovat.

Dalším důvodem byl zvyk černochy od registrace odrazovat. Běloši sto let používali nejrůznější triky, aby černochům řádnou registraci znemožnili. Daně z práva volit, zkoušky gramotnosti - seznam byl dlouhý a tristní.

Dalším důvodem však byla neochota většiny černochů dát se jakkoliv registrovat bělošskými úřady. Registrace by mohla znamenat více daní, větší dohled, větší sledování, více zásahů do života. Registrace by mohla znamenat povinnost zasednout v porotě.

Podle Harryho Rexe, který byl nepatrně spolehlivějším zdrojem informací o dění v soudní budově než Baggy, se v okresu Ford nikdy žádný černý člen poroty nevyskytl. Protože se potenciální porotci vybírali podle seznamů registrovaných voličů a ničeho jiného, figurovalo jich v předvýběrech jen málo. Ti, kdo prošli prvními koly zkoumání, bývali běžně omluveni předtím, než byla závěrečná dvanáctka ustavena. V případech trestních procesů obžaloba obvykle protestovala proti černošským porotcům v přesvědčení, že budou až příliš sympatizovat s obviněným. V občanskoprávních sporech je zase zpochybňovala obhajoba, protože měla obavy, že přistupují k penězům jiných až příliš velkoryse.

V okrese Ford však tyto teorie nikdy nebyly vyzkoušeny v praxi.

* * *

Callie a Esau Ruffinovi se zaregistrovali k volbám v roce 1951. Společně napochodovali do kanceláře úředníka obvodního soudu a požádali, aby byli zařazeni na seznamy voličů. Zastupující úřednice jim, jak ji učili, předala laminovanou kartu se slovy „Prohlášení nezávislosti“ nahoře. Text byl napsán německy.

Pak se úřednice, která soudila, že pán a paní Ruffino-

vi jsou zrovna tak negramotní jako většina černochů v okrese Ford, zeptala: „Dokážete to přečíst?“

„Tohle není anglicky,“ odpověděla Callie. „Je to německy.“

„Můžete to přečíst?“ zeptala se úřednice, která si začínala uvědomovat, že by s touto dvojicí mohla mít plné ruce práce.

„Dokážu z toho přečíst zrovna tolik jako vy,“ odpověděla Callie zdvořile.

Úřednice si kartu vzala a podala jí jinou. „Můžete přečíst tohle?“ zeptala se.

„Mohu,“ odpověděla Callie. „To je Listina práv.“

„Co se uvádí pod číslem osm?“

Callie to zvolna přečetla a pak prohlásila: „Osmý dodatek zakazuje nadměrné finanční postihy a kruté tresty.“

Zhruba v tom okamžiku, s drobnými odchylkami podle toho, který z nich to zrovna popisoval, se vmísil Esau a oznámil: „Jsme majitelé nemovitosti.“ Položil na přepážku smlouvu na svůj dům a zastupující úřednice ji prozkoumala. Vlastnictví nemovitosti nebylo nutným předpokladem pro právo hlasovat, ale pokud byl člověk černý, bylo velkým plusem. Protože nevěděla, co by měla jiného dělat, prohlásila: „Dobrá. Volební daň bude dva dolary pro každého.“ Esau jí předal peníze a s tím se připsali na seznamy voličů spolu s dalšími jednatřiceti černochy, mezi nimiž nebyla žádná žena.

Nikdy žádné volby nevynechali. Slečna Callie si vždycky dělala starosti, protože se jen tak málo z jejích přátel obtěžovalo se zaregistrovat a volit, ale byla příliš vytížena výchovou osmi dětí na to, aby s tím mohla něco zásadnějšího dělat. Okres Ford zůstal ušetřen rasových nepokojů, které byly běžné po celém státě, takže zde nikdy neproběhla žádná organizovaná kampaň za registraci černochů.

Nejprve jsem nedokázal říci, zda ji přepadla úzkost nebo vzrušení. Nejsem si ani jistý, zda to věděla ona sama. První černošská volička by se nyní mohla stát první černošskou porotkyní. Nikdy neuhnula před žádnou výzvou, ale měla vážné morální pochybnosti o právu soudit jinou osobu. „Nesuď, a nebudeš souzen,“ říkávala mnohokrát, citujíc Ježíše.

„Ale pokud by se všichni řídili tímto veršem z Písma, celý náš justiční systém by se zhroutil, ne?“ namítl jsem.

„Nevím,“ odpověděla a odvrátila pohled. Nikdy jsem nezažil slečnu Callii tak roztržitou.

Jedli jsme pečené kuře s bramborovou kaší a šťávou. Esau to na oběd domů nestihl.

„Jak mohu nad člověkem, kterého znám, vyřknout rozsudek vinen?“ zeptala se.

„Za prvé budete naslouchat důkazům,“ odpověděl jsem. „Jste bystrá. Nebude to těžké.“

„Ale vy víte, že ji zabil. Ve svých novinách jste to prakticky řekl.“ Její brutální upřímnost pokaždé silně zranila.

Odmlky v našem hovoru byly ten den dlouhé a početné. Ona byla zahloubána v myšlenkách a já jsem jedl jen málo.

„A co ten trest smrti?“ zeptala se. „Budou chtít poslat toho chlapce do plynové komory?“

„Ano. Je to případ hrdelní vraždy.“

„Kdo rozhodne o tom, zda bude odsouzen k smrti?“

„Porota.“

„Bože.“

Poté už nebyla schopna jíst. Sdělila mi, že od té doby, co dostala to předvolání k zasednutí v porotě, zvýšil se jí krevní tlak. Už s tím byla u lékaře. Pomohl jsem jí na pohovku v pokoji a přinesl jsem jí sklenici vody s ledem. Trvala na tom, abych dojedl svůj oběd, což jsem šťastně potichu učinil. Později se trochu vzchopila a seděli jsme v houpacích křeslech na zápraží a rozkládali o všem možném s výjimkou Dannyho Padgitta a jeho procesu.

Nakonec jsem narazil na zlatou žílu, když jsem se jí zeptal na onen italský vliv v jejím životě. Při našem prvním společném obědě mi řekla, že se naučila italsky dříve, než se naučila anglicky. Sedm z jejích osmi dětí mělo italská jména.

Potřebovala mi vyprávět dlouhý příběh. Neměl jsem na práci nic jiného.

* * *

V devadesátých letech 19. století ceny bavlny dramaticky vzrostly, protože se ve světě zvýšila poptávka. Úrodné oblasti amerického Jihu byly pod tlakem, aby produkovaly více. Majitelé velkých plantáží v deltě řeky Mississippi zoufale potřebovali zvýšit úrodu, potýkali se však s vážným nedostatkem pracovních sil. Mnoho černochů, kteří k tomu měli fyzické předpoklady, uprchlo z půdy, na níž jejich předkové pracovali jako otroci, za lepším zaměstnáním a samozřejmě lepšími výdělky na Severu. Ti, kdo zůstali, pochopitelně nejevili žádné zvláštní nadšení pro sekání a sbírání bavlny za brutálně nízké mzdy.

Majitelé půdy sestavili plán dovozu pilných a pracovitých evropských přistěhovalců, kteří by pěstovali bavlnu. Prostřednictvím italských zprostředkovatelů pracovních sil v New Yorku a New Orleansu byly navázány kontakty, vyměnily se sliby, navykládaly se lži, zfalšovaly se smlouvy a v roce 1895 dorazila do delty Mississippi první lod s nákladem rodin. Pocházely ze severní Itálie, z oblasti Emilia-Romagna poblíž Verony. Většinou byli nedostatečně vzdělaní a mluvili jen málo anglicky, i když v italštině i angličtině rychle pochopili, že se ocitli v roli obětí gigantického podvodu. Dostali mizerné ubytování v subtropickém podnebí a uprostřed jejich boje s malárií a moskyty a hady a zkaženou pitnou vodou jim bylo řečeno, že mají pěstovat bavlnu za mzdy, jež nemohly nikoho uživit. Byli nuceni půjčovat si peníze na skandální úrok od majitelů pozemků. Potraviny a zásoby museli odebírat z firemního obchodu za přemrštěné ceny.

Protože Italové pracovali pilně, chtěli jich majitelé pozemků víc. Podávali svou činnost v ještě lepším světle, naslibovali toho italským náborovým agentům ještě více a imigranti sem proudili nadále. Systém nucené práce místo placení dluhů se zdokonalil a s Italy se zacházelo hůře než s většinou černošských zemědělských dělníků.

V průběhu doby se objevily jisté snahy o rozdělení zisků a přerozdělení půdy, jenže trh s bavlnou kolísal tak divoce, že se tyto úpravy nikdy nepodařilo stabilizovat. Po dvaceti letech vykořisťování se Italové nakonec rozutekli a celý experiment se stal součástí historie.

Ti, kdo v deltě Mississippi zůstali, byli desetiletí považováni za občany druhé kategorie. Byli vylučováni ze škol, a protože byli katolíci, nebyli vítáni ani v kostelech. Do klubů měli zakázán přístup. Byli to „Taliáni“ odsunovaní na nejspodnější příčky společenského žebříčku. Ale protože byli pracovití a šetřiví, zvolna si získávali půdu.

Rodina Rossettiových vystoupila z lodi poblíž Lelan- du ve státě Mississippi v roce 1902. Pocházela z vesnice z okolí Bologni a měla tu smůlu, že naslouchala nesprávnému náborovému agentovi v tomto městě. Pan a paní Rossettiovi s sebou přivezli čtyři dcery; nej starší z nich, Nicole, bylo dvanáct. Třebaže v prvních letech se zřídka najedli dosyta, podařilo se jim uniknout vyslovenému hladovění. Přijeli bez groše a po třech letech v podstatě ne- volnické práce si rodina vůči plantáži nahromadila dluhy ve výši 6000 dolarů bez jakékoliv možnosti je kdy splatit. Uprostřed noci uprchli z delty a v nákladním vlaku se dostali do Memphisu, kde je k sobě vzal jakýsi vzdálený příbuzný.

Nicola byla ve svých patnácti letech oslnivě krásná. Dlouhé tmavé vlasy, hnědé oči - klasická italská kráska. Vypadala na svůj věk starší a podařilo se jí sehnat zaměstnání v obchodě s oděvy, jehož majiteli namluvila, že jí je

osmnáct. Po třech dnech jí majitel nabídl manželství. Byl ochoten rozvést se po dvaceti letech se svou ženou a odloučit se od svých dětí, pokud s ním Nicola uprchne. Dívka odmítla. Obchodník nabídl panu Rossettimu 5000 dolarů jako odměnu. Pan Rossetti řekl ne.

V oněch dnech si bohaté plantážnické rodiny ze severní části státu Mississippi obstarávaly nákupy i společenský život v Memphisu, obvykle v bezprostředním okolí hotelu Peabody. Právě zde potkalo Zacharyho DeJametta z Clantonu slepé štěstí v podobě toho, že narazil na Ni- colu Rossettiovou. Dva týdny nato se vzali.

Jemu bylo jednatřicet, byl to bezdětný vdovec a právě si se vší vážností hledal manželku. Byl rovněž největším majitelem pozemků v okresu Ford, kde půda sice nebyla tak úrodná jako v deltě řeky Mississippi, ale pořád ještě dostatečně výnosná, pokud jí člověk vlastnil dostatek. Pan DeJamette zdědil od své rodiny přes čtyři tisíce akrů. Jeho dědeček býval kdysi majitelem dědečka Callie Harrisové Ruffinové.

Manželství bylo sňatkem z rozumu. Nicola byla na svá léta mentálně mnohem vyspělejší, a také chtěla za každou cenu ochránit svou rodinu, která si tolik vytrpěla. Uviděla příležitost a plně jí využila. Než na sňatek přistoupila, přislíbil jí DeJamett, že nejen zaměstná jejího otce jako správce na farmě, ale také že zajistí její rodině velmi pohodlné bydlení. Souhlasil s tím, že zabezpečí vzdělání jejím třem sestrám. Souhlasil s tím, že uhradí dluhy rodiny v deltě. Pan DeJamett byl Nicolou tak oslněn, že by byl souhlasil s čímkoliv.

První Italové nepřijeli do okresu Ford v rozlámaných žebřiňácích, ale první třídou ústřední illinoiské železnice. Jejich zbrusu nová zavazadla převzal uvítací výbor, který jim pomohl nastoupit do dvou fordů model T 1904. S Rossettiovými se zacházelo jako s příslušníky královské rodiny, když je v doprovodu pana DeJametta představovali jedné rodině v Clantonu za druhou. Město bylo okamžitě plné řečí o nevěstině kráse. Mluvilo se o oficiál

ní

ním svatebním obřadu, který měl svým způsobem doplnit rychlé oddavky v Memphisu, ale protože v Clantonu nebyl žádný katolický kostel, od té myšlenky se upustilo. Nevěsta a ženich však přesto museli řešit choulostivou otázku, ke kterému náboženství se budou hlásit. Kdyby Nicola v té době požádala DeJarnetta, aby přestoupil k hinduismu, byl by to urychleně udělal.

Nakonec se dostali až do hlavního domu na okraji města. Když Rossettiovi zabočili do dlouhého předního vjezdu a uviděli mohutné sídlo postavené před válkou Severu proti Jihu prvním DeJamettem, propukli všichni v slzy.

Bylo rozhodnuto, že tam budou bydlet, dokud se neprestaví a neupraví správcův dům. Nicola se ujala svých povinností paní sídla a ze všech sil se snažila otěhotnět. Její mladší sestry dostaly soukromé učitele a během několika týdnů mluvily správnou angličtinou. Pan Rossetti rozmlouval každý den se svým zetěm, který byl jen o tři roky mladší, a učil se, jak řídit plantáž.

A paní Rossettiová nastoupila v kuchyni, kde se seznámila s Calliinou matkou Indií.

„Moje babička vařila pro DeJamettovy a moje matka také,“ pronesla slečna Callie. „Myslela jsem, že pro ně budu vařit i já, ale nedopadlo to tak.“

„Měli Zack a Nicola děti?“ zeptal jsem se. Pil jsem už svou třetí sklenici čaje. Byl horký a led v něm roztál. Slečna Callie mluvila už dvě hodiny a zapomněla na předvolání za členku poroty i na proces pro vraždu.

„Ne. Bylo to velmi smutné, protože děti tolik chtěli. Když jsem se v roce 1911 narodila, Nicola mě mé matce prakticky sebrala. Trvala na tom, abych dostala italské jméno. Nechala si mě u sebe ve velkém domě. Mé matce to nevadilo - měla spoustu dalších dětí a ve velkém domě byla celý den.“

„Co dělal váš otec?“ zeptal jsem se.

„Pracoval na farmě. Bylo to dobré místo, na práci i k životu. Měli jsme velké štěstí, protože DeJamettovi se o nás starali. Byli to hodní, spravedliví lidé. Vždycky. Většina černochů na tom takhle nebyla. Jejich život tehdy řídil běloch, jemuž patřil dům. Pokud byl ten běloch podlý a lakomý, byli na tom černoši špatně. DeJarnetto- vi byli skvělí lidé. Můj otec, dědeček a pradědeček pracovali na jejich pozemcích a nikdy se s nimi nezacháze- lo špatně.“

„A Nicola?“

Poprvé za poslední hodinu se usmála. „Bůh mi žehnej. Měla jsem dvě matky. Oblékala mě do šatů, které nakoupila v Memphisu, když jsem byla batole, učila mě italsky, když jsem se teprve učila anglicky. Učila mě číst, když mi byly tři.“

„Ještě umíte italsky?“

„Ne. Je to už dávno. Strašně ráda mi vyprávěla příběhy o holčičkách v Itálii a slibovala mi, že mě tam jednou vezme. Abych viděla kanály v Benátkách a Vatikán v Římě a šikmou věž v Pise. Moc ráda zpívala a poučovala mě o opeře.“

„Byla vzdělaná?“

„Její matka nějaké vzdělání měla, pan Rossetti ne, a právě matka se postarala o to, aby se Nicola a její sestry naučily číst a psát. Nicola mi slíbila, že půjdu na univerzitu někam na sever nebo možná do Evropy, kde jsou lidé tolerantnější.“ Představa černošské ženy, která by ve dvacátých letech šla na univerzitu, byla přímo bláznivá.

Příběh se rozvětvoval mnoha směry. Chtěl jsem si části z toho zaznamenat, ale nepřinesl jsem si blok. Představa mladé černošské dívky, která v Mississippi před padesáti lety žije v domě postaveném před válkou Severu proti Jihu, umí italsky a poslouchá operu, byla vskutku jedinečná.

„Pracovala jste v domě?“ zeptal jsem se.

„Ale ano, když jsem byla starší. Dělala jsem hospodyni, ale nemusela jsem nikdy pracovat tak tvrdě jako ostatní. Nicola chtěla, abych jí byla nablízku. Minimálně hodinu denně jsme sedávaly v jejím saloně a cvičily konverzaci. Byla odhodlaná zbavit se svého italského přízvuku a se zrovna takovým odhodláním se chtěla postarat o to, abych měla dokonalý způsob vyjadřování já. Ve městě byla jedna učitelka v důchodu, slečna Tuckerová, stará panna, na kterou nikdy nezapomenu, a Nicola pro ni každé dopoledne posílala auto. U horkého čaje jsme vždycky udělaly jednu lekci a slečna Tuckerová opravovala i tu nejmenší chybu ve výslovnosti. Učily jsme se gramatiku. Rozšiřovaly jsme si slovní zásobu. Nicola se biflovala, dokud neuměla dokonale anglicky.“

„Jak to dopadlo s tou univerzitou?“

Náhle působila vyčerpaně a doba k vyprávění skončila. „Á, pane Traynore, to bylo velmi smutné. Pan DeJar- nette ve 20. letech o všechno přišel. Hodně investoval do železnic a lodí a akcií a takových věcí a téměř přes noc zkrachoval. Zastřelil se, ale to je jiná historie.“

„Co se stalo s Nicolou?“

„Podařilo se jí udržet ten velký dům až do druhé světové války, pak se s panem a paní Rossettiovými přestěhovala zpátky do Memphisu. Léta jsme si každý týden psaly, já ty dopisy ještě mám. Zemřela před čtyřmi roky, bylo jí sedmdesát šest. Plakala jsem pro ni celý měsíc. Když si na ni vzpomenu, rozpláču se ještě teď. Měla jsem tu ženu tak strašně ráda.“ Její slova odezněla a já jsem ze zkušenosti věděl, že je zralá na to si zdřímnout.

Pozdě ten večer jsem se zavrtal do archivů Timesů. 12. září 1930 v nich byl na titulní stránce článek o sebevraždě Zacharyho DeJametta. Tento muž zlomený krachem svých podniků zanechal novou poslední vůli a dopis na rozloučenou pro svou manželku Nicolu a pak, aby svému okolí vše usnadnil, odjel do pohřebního salonu v Clantonu. Vešel tam zadními dveřmi s dvouhlavňovou pistolí, našel si přípravnu, posadil sc, zul si botu, vložil si pistoli do úst a palcem na noze stiskl spoušť.

V pondělí 22. Června se k výbéru porotců pro proces s Dannym Padgittem dostavili ze stovky vybraných všichni kromě osmi. Jak jsme záhy zjistili, čtyři z nich byli mrtví a čtyři prostě zmizeli. Zbytek většinou vypadal velmi úzkostlivě. Baggy mě informoval, že porotci obvykle nemají ponětí o druhu případu, k jehož rozhodování byli vybráni, když se k soudu dostaví. V případě procesu s Padgittem tomu bylo jinak. Doslova každý v okresu Ford věděl, že onen velký den konečně nadešel.

Jen málo věcí dokáže na malém městě přilákat davy tak účinně jako dobrý proces pro vraždu a soudní síň byla plná dlouho před devátou ranní. Potenciální porotci zaplnili jednu stranu, diváci tu druhou. Starý balkon se pod námi prakticky prohýbal. Stěny byly obklopeny lidmi. Šerif Coley ve snaze předvést svou sílu navelel do síně každého dostupného muže v uniformě a vypadal důležitě, ačkoliv nic užitečného nedělal. To je dokonalá doba k vyloupení banky, pomyslel jsem si.

Baggy a já jsme byli v přední řadě. Přesvědčil úředníka obvodního soudu, že máme nárok na tiskovou akreditaci, a tudíž na zvláštní sedadla. Vedle mě seděl reportér z novin v Tupelu, příjemný pán, který byl cítit levným dýmkovým tabákem. Neoficiálně jsem ho zasvětil do podrobností vraždy. Zdálo se, že na něj mé znalosti udělaly dojem.

Padgittovi nastoupili v plné síle. Seděli na židlích rozestavěných u stolu pro obhajobu a shlukli se kolem

Dannyho a Luciena Wilbankse jako tlupa lupičů, jimiž ve skutečnosti i byli. Působili arogantně a hrozivě a já jsem si nemohl pomoci a vůči všem jsem pociťoval nevraživost. Neznal jsem je jménem; tak je znalo jen málo lidí. Ale když jsem je pozoroval, kladl jsem si otázku, který z nich byl onen neschopný žhář, jenž se vplížil do naší tiskárny s galony benzinu. V kufříku jsem měl pistoli. Jsem si jistý, že oni měli ty své po ruce. Nesprávný pohyb tu či onde a vypukla by přestřelka jako za starých časů. Když k tomu připočteme šerifa Coleyho a jeho mizerně vycvičené, ale do střelby žhavé hochy, byla by vyhlazena půlka města.

Zachytil jsem několik pohledů ze strany Padgittů, ale celý klan si dělal mnohem větší starosti s porotci než se mnou. Pozorně je sledovali, když se začali trousit do soudní síně a přebírali instrukce od zřízence. Padgittovi a jejich právníci prohlíželi seznamy, které někde našli. Srovnávali si poznámky.

Danny byl oblečen pěkně, ale nikoliv slavnostně do bílé košile s dlouhými rukávy a naškrobených khaki kalhot. Jak ho Wilbanks instruoval, hodně se usmíval, jako by skutečně byl hodným chlapcem, jehož nevinu je nutno ukázat.

Z protější strany pozorovali potenciální porotce i Emie Gaddis a jeho menší tým. Gaddis měl dva asistenty, jednoho úředníka s neúplným právnickým vzděláním a jednoho státního zástupce na částečný úvazek jménem Hank Hooten. Úředník nosil složky a kufříky. Hooten toho zjevně mnoho nedělal, ale prostě tam byl, aby se měl Emie s kým radit.

Baggy se ke mně naklonil, protože bylo načase začít šeptat. „Ten chlap tamhle, v tom hnědém obleku,“ řekl a pokývl k Hootenovi. „Ten spal s Rhodou Kassella- wovou.“

Šokovalo mě to a bylo mi to vidět na tváři. Prudce jsem otočil hlavu doprava a pak jsem pohlédl na Baggy- ho. Ten samolibě přikývl a dodal to, co říká vždycky, když může nabídnout exkluzivní informaci o něčem skutečně nepěkném. „Vždyť vám to říkám,“ zašeptal. To znamenalo, že nemá pochybnosti. Baggy se často mýlil, ale nikdy neměl pochybnosti.

Hooten vypadal asi tak na čtyřicet, měl předčasně ze- šedivělé vlasy, byl hezky oblečený a svým způsobem pohledný. „Odkud je?“ zašeptal jsem. V místnosti byl hluk, protože jsme čekali na soudce Loopuse.

„Tady odtud. Dělá nějakou nenáročnou právničinu kolem nemovitostí. Je to fakt cvok. Několikrát se rozvedl, ale pořád shání někoho nového.“

„Ví Gaddis, že se jeho asistent stýkal s obětí?“

„Ne, ksakru. Ernie by ho z toho případu stáhl.“ „Myslíte, že to ví Wilbanks?“

„Nikdo to neví,“ prohlásil Baggy ještě samoliběji. Vypadalo to, jako by je on osobně nachytal v posteli a pak si to nechal pro sebe až do tohoto okamžiku v soudní síni. Nebyl jsem si jist, zda mu tak docela věřím.

Slečna Callie dorazila pár minut před devátou. Esau ji doprovodil do soudní síně, pak musel odejít, když nenašel volné místo k sezení. Ona se ohlásila u zřízence a byla usazena ve třetí řadě; dostala dotazník, který měla vyplnit. Rozhlížela se po mně. Ale mezi námi sedělo příliš mnoho lidí. Napočítal jsem v předvýběru další čtyři černochy.

Soudní zřízenec na nás houkl, abychom povstali, a průvodní zvuk zazněl jako splašený úprk. Soudce Loopus nám řekl, abychom se posadili, a podlaha se otřásla. Soudce přešel přímo k práci a vypadal, že má dobrou náladu. Soudní síň byla plná voličů a jeho čekaly za dva roky další volby, i když ještě nikdy předtím neměl soupeře. Šest potenciálních porotců bylo omluveno, protože jim bylo přes pětašedesát. Pět bylo omluveno ze zdravotních důvodů. Dopoledne se začalo natahovat. Nemohl jsem spustit oči z Hanka Hootena. Ten v každém případě na sukničkáře vypadal.

Když jsme měli za sebou předběžné otázky, snížil se

předvýběr na sedmdesát devět porotců s řádnými předpoklady. Slečna Callie byla nyní ve druhé řadě, což nebylo dobré znamení, pokud se chtěla povinnosti zasednout v porotě vyhnout. Soudce Loopus předal slovo Erniemu Gaddisovi, který se znovu představil potenciálním porotcům a zdlouhavě vysvětloval, že je zde jménem státu Mississippi, daňových poplatníků, občanů, kteří ho zvolili, aby stíhal ty, kdo se dopustili zločinů. Že je advokátem lidu.

Je zde, aby stíhal pana Dannyho Padgitta, který byl obviněn velkou porotou tvořenou jejich spoluobčany ze znásilnění a vraždy Rhody Kassellawové. Zeptal se, zda je možné, že by se někdo o té vraždě nedoslechl. Nezvedla se ani jedna ruka.

Emie promlouval k porotcům už třicet let. Byl přátelský a uhlazený a působil dojmem, že se s ním dá mluvit téměř o všem, dokonce i u veřejného soudu. Zvolna přešel do oblasti zastrašování. Kontaktoval vás někdo v souvislosti s tímto případem s výjimkou vaší rodiny? Někdo cizí? Pokusil se nějaký váš přítel ovlivnit váš názor? Vaše předvolání vám bylo doručeno poštou; seznam potenciálních porotců je zapečetěný a zamčený. Nikdo by neměl vědět, že jste potenciální porotce. Zmínil se vám o tom někdo? Vyhrožoval vám někdo? Nabízel vám někdo něco? Soudní síň byla velmi tichá, když jim Ernie postupně kladl tyto otázky.

Nikdo nezdvihl ruku; od nikoho se to nečekalo. Ale Erniemu se podařilo naznačit, že ve stínech okresu Ford se plíží tihle lidé, tihle Padgittovi. Pověsil nad ně ještě temnější mrak a vyvolal dojem, že on jakožto obvodní státní zástupce a advokát lidu zná pravdu.

Zahájil závěrečnou část svého vystoupení otázkou, která prořízla vzduch jako výstřel z pušky. „Uvědomujete si všichni, že manipulovat porotou je zločin?“

Zdálo se, že rozumějí.

„A že já jakožto státní zástupce budu pronásledovat, obviním, předvedu před soud jakoukoliv osobu, která by

se o zmanipulování poroty pokusila, a udělám vše pro její odsouzení. Rozumíte tomu?“

Když Emie skončil, připadali jsme si všichni, jako by s námi někdo manipuloval. Každý, kdo mluvil o tomto případu, což samozřejmě byla každá osoba v okrese, jako by byl v nebezpečí, že ho Emie obviní a bude ho pronásledovat až za hrob.

„To je teda síla,“ zašeptal reportér z Tupela.

Lucien Wilbanks začal zdlouhavou a vcelku nudnou přednáškou o presumpci neviny a o tom, že je to základ amerického právního systému. Bez ohledu na to, co se dočetli v místních novinách - a zde se mu podařilo vrhnout povšechně mým směrem opovržlivý pohled -, je jeho klient, který nyní sedí přímo tady, nevinný. A pokud má někdo jiný pocit, pak je jeho povinností zvednout ruku a říci to.

Žádné ruce se nezvedly. „Dobrá. Takže svým mlčením soudu říkáte, že vy, vy všichni, můžete nyní pohlédnout na Dannyho Padgitta a říci, že je nevinen. Můžete to udělat?“ Zatěžoval je touto otázkou až příliš dlouho, pak přešel k důkaznímu břemenu s další přednáškou o tom, jak stát musí prokázat vinu jeho klienta nade vši pochybnost.

Tyto dvě posvátné ochranné klauzule - presumpce neviny a prokázání viny nade vši pochybnost - jsou zaručeny nám všem, včetně porotců, oněmi nesmírně moudrými muži, kteří sepsali naši ústavu a Listinu práv.

Blížilo se poledne a všichni toužili po přestávce. Zdálo se, že to Wilbanks nevnímá, protože žvanil dál. Když se ve čtvrt na jednu posadil, soudce Loopus oznámil, že má příšerný hlad. Mohli jsme si vydechnout až do dvou hodin.

Baggy a já jsme si dali sendvič nahoře v baru spolu s několika jeho kumpány, třemi postaršími dosluhujícími právníky, kteří už léta nepromeškali ani jediný proces. Baggy ve skutečnosti prahl po sklence whisky, ale z nějakých záhadných důvodů cítil volání povinnosti. Jeho kamarádíčci ne. Zřízenec nám předal seznam porotců tak, jak byli nyní rozesazeni. Slečna Callie byla číslo dvacet dva, na prvním místě mezi černochy a na třetím místě mezi ženami.

Všeobecně panoval dojem, že se proti ní obhajoba nepostaví, protože byla černá a černoši podle převládající teorie s lidmi obviněnými ze zločinů sympatizovali. Nebyl jsem si jistý, jak může černoch sympatizovat s bělošským násilníkem typu Dannyho Padgitta, ale právníci byli neotřesitelně přesvědčení, že ji Lucien Wilbanks ochotně přijme.

Na základě stejné teorie se obžaloba uchýlí k jednomu ze svých svévolných, rezolutních opatření a z poroty ji vyškrtne, soudili. Ale ne, namítal Chick Elliot, nejstarší a nejopilejší z celé skupiny. „Já bych ji bral, kdybych zastupoval obžalobu,“ argumentoval a pak do sebe hodil velkého panáka bourbonu.

„Proč?“ zeptal se Baggy.

„Protože ji teď tak dobře známe, díky Timesům. Vyšla z toho článku jako rozumná, bohabojná vlastenka citující z bible, která vychovala všechny ty děti s pádnou pravicí a kopancem, když se nechovaly řádně.“

„S tím souhlasím,“ přitakal nejmladší z trojice, Tackett. Tackett však měl tendenci souhlasil s čímkoliv, co bylo zrovna převládající teorií. „Byl by z ní ideální porotce pro obžalobu. Navíc je to ženská. Jde o případ znásilnění. Já bych tam najmenoval všechny ženské, které bych sehnal.“

Dohadovali se asi hodinu. Bylo to mé první setkání s nimi a náhle jsem pochopil, jak Baggy dokázal nashromáždit tolik protiřečících si názorů na tolik otázek. Třebaže jsem se snažil nedat to najevo, trochu mě znepokojila možnost, že mé dlouhé a velkorysé články o slečně Callii se jí nějak vymstí.

Po obědě přešel soudce Loopus k nejvážnější fázi vyptávání - otázce trestu smrti. Vysvětlil povahu hrdelního zločinu a postupů, podle nichž bude trest probíhat, a poté předal znovu slovo Erniemu Gaddisovi.

Porotce číslo jedenáct byl členem jakési obskurní církve a dal velmi jasně na srozuměnou, že nikdy nebude hlasovat pro to, aby byl nějaký člověk poslán do plynové komory. Porotce číslo třicet čtyři byl veteránem ze dvou válek a dával poměrně důrazně najevo, že trest smrti se nevyužívá dostatečně často. To samozřejmě potěšilo Emieho, který si vyčlenil jednotlivé potenciální porotce a zdvořile jim kladl otázky ohledně souzení druhých a vyřčení smrtelného ortelu. Nakonec došel až ke slečně Cal- lii. „Tak, paní Ruffinová, četl jsem o vás a zdá se, že jste velmi hluboce věřící žena. Je to tak?“

„Ano, miluji Pána, ano, pane,“ odpověděla stejně zřetelně jako vždycky.

„Příčí se vám soudit jinou lidskou bytost?“

„Ano, pane.“

„Chcete, abychom vás omluvili?“

„Ne, pane. Je mou povinností občanky být zde, stejně jako je to povinností všech těchto ostatních lidí.“

„A pokud budete v porotě, a pokud porota shledá pana Padgitta vinným z těchto zločinů, dokážete vynést ortel, jenž by ho vydal na smrt?“

„Rozhodně bych si to nepřála.“

„Moje otázka zněla, zda toho budete schopná.“ „Dokážu se řídit zákony stejně jako tihle ostatní lidé. Jestliže zákon určí, že bychom měli zvážit trest smrti, pak jsem schopná se tímto zákonem řídit.“

* * *

O čtyři hodiny později se Calia H. Ruffinová stala posledním vybraným porotcem - prvním černochem, který kdy zasedl v porotě při procesu v okrese Ford. Opilci v baru nad soudní síní měli pravdu. Obhajoba ji chtěla, protože byla černá. Stát ji chtěl proto, že ji tak dobře znal. Navíc musel Ernie Gaddis zabránit tomu, aby byly do jeho poroty jmenovány méně charakterní povahy. Pozdě ten večer jsem seděl sám ve své kanceláři a pracoval jsem na článku o zahajovacím dnu a výběru poroty. Dole jsem zaslechl známý zvuk. Harry Rex měl ve zvyku rozrazit přední dveře a dusat po dřevěných podlahách tak, aby každý v Timesech, bez ohledu na denní dobu, hned věděl, že přišel. „Vilíku!“ zahulákal zdola.

„Tady nahoře,“ zahalasil jsem.

Vydupal po schodech a zapadl od svého oblíbeného křesla. „Co si myslíš o porotě?“ zeptal se. Zdálo se, že je naprosto střízlivý.

„Já znám jenom jednoho člena,“ odpověděl jsem. „Kolik jich znáte vy?“

„Sedm.“

„Myslíte, že si vybrali slečnu Callii kvůli mým článkům?“

„Jasně,“ odpověděl, jako vždy s brutální upřímností. „Každý o ní mluví. Obě strany měly pocit, jako by ji znaly. Píše se rok 1970 a my jsme nikdy neměli černošského porotce. Vypadala zrovna tak dobrá jako všichni ostatní. Trápí vás to?“

„Myslím, že ano.“

„Proč? Co je špatného na tom, že člověk zasedne v porotě? Je načase, aby to naši černoši začali dělat. Ona a její manžel se vždycky ze všech sil snažili prolomit bariéry. A přitom to není nebezpečné. No, za normálních okolností to není nebezpečné.“

Nemluvil jsem se slečnou Callii a ani bych nemohl, dokud nebude po procesu. Soudce Loopus nařídil, aby byli porotci na kritický týden izolováni. Po tu dobu se ukrývali v motelu v jiném městě.

„Jsou v porotě nějaké podezřelé typy?“ zeptal jsem se.

„Možná. Každý si dělá starosti ohledně toho zmrzačeného kluka z okolí Dumasu. Fargarsona. Poranil si páteř na pile, která patří jeho strýci. Ten strýc před mnoha lety prodával Padgittům dřevo a kluk je předpojatý. Gaddis ho chtěl vyřadit, ale došly mu všechny možnosti ho zpochybnit.“

Zmrzačený kluk chodil o holi a bylo mu nejmíň jednadvacet. Harry Rex se o každém, kdo byl mladší než on, a zvláště o mně, vyjadřoval jako o „klukovi“.

„Jenže u Padgittů člověk nikdy neví,“ pokračoval. „Hergot, vždyť oni můžou mít už ted koupenou půlku poroty.“

„Tomu snad skutečně nevěříte, nebo ano?“

„Ne, ale taky mě nepřekvapí, když se porota nedokáže rozhodnout jednomyslně. Možná budou třeba dva nebo tři pokusy, než Emie toho kluka dostane.“

„Ale on půjde do vězení, ne?“ Pomyšlení na to, že by Danny Padgitt unikl trestu, mě vyděsila. Zaangažoval jsem se ve městě Clanton celou svou osobností, a pokud byla jeho spravedlnost zkorumpovatelná, pak jsem zde nechtěl setrvat.

„Dostanou ho.“

„Dobrá. Trest smrti?“

„Vsadím se, že to nakonec tak dopadne. Tohle je přezka biblického pásu, Willie. Oko za oko, všechny ty nesmysly. Loopus udělá všechno, aby pomohl Emiemu prosadit rozsudek smrti.“

Já jsem se pak dopustil jedné chyby - zeptal jsem se ho, proč pracuje tak pozdě. Jistý klient, který si ho najal na rozvodový spor, odjel ze služebních důvodů z města a pak se tajně vrátil, aby přistihl manželku s jejím milencem. Klient a Harry Rex strávili poslední dvě hodiny ve vypůjčené dodávce za vykřičeným motelem severně od města. Jak se ukázalo, měla manželka hned dva milence. Vypovědět ten příběh mu zabralo půl hodiny.

-*g| mt V ÚTERÝ RÁNO SE PROMARNILY TÉMĚŘ DVÉ I hodiny, po něž se právníci dohadovali kvůli ně- JL*bJ jakým ohnivě napadaným návrhům v prostorách vyhrazených soudci. „Nejspíš to budou fotky,“ opakoval neustále Baggy. „Vždycky se dohadují kvůli fotkám.“ Protože jsme nebyli zasvěceni do jejich malé války, čekali jsme netrpělivě v soudní síni a drželi si místa. Sepsal jsem celé stránky zbytečných poznámek naškrábaných tak nečitelně, že by to obdivoval kterýkoliv ostřílený reportér. Tím škrábáním jsem se zaměstnal a pomohlo mi to odvrátit pozornost od neustálých pohledů Padgittů. Protože porota v síni nebyla, zaměřili svou pozornost na diváky, zvláště pak na mě.

Porotci byli zamčeni v místnosti vyhrazené pro zvažování rozsudku a u jejích dveří stáli šerifovi zástupci, jako by někdo mohl něco získat tím, že na porotce zaútočí. Místnost byla ve druhém poschodí a měla velká okna, jež vedla na východní stranu trávníku před soudní budovou. Na spodní straně jednoho okna byla hlučná klimatizace, kterou bylo slyšet z jakéhokoliv bodu na náměstí, pokud byla puštěná naplno. Myslel jsem na slečnu Callii a její krevní tlak. Věděl jsem, že si čte v bibli, a to ji možná uklidňovalo. Časně toho rána jsem zavolal Esauovi. Byl velmi rozladěn tím, že byla izolována a odvezena.

Esau seděl v zadní řadě a čekal s námi ostatními.

Když se soudce Loopus a právníci konečně objevili, vypadali, jako by se všichni mezi sebou servali. Soudce pokývl zřízenci a porotci byli uvedeni dovnitř. Loopus je

uvítal, poděkoval jim, zeptal se, jak jsou ubytováni, omluvil se za způsobené nepohodlí, omluvil se za zpoždění dnes ráno a pak přislíbil, že se věci pohnou kupředu.

Emie Gaddis zaujal místo u pódia a zahájil svůj úvodní projev k porotě. Měl žlutou právnickou složku, ale nedíval se do ní. Velmi úsporně odříkal nezbytné prvky obžaloby, které chce stát Mississippi Dannymu Padgittovi prokázat. Až budou všechny doličné předměty v soudní síni a všichni svědkové skončí svou výpověď a právníci zmlknou a soudce promluví, zůstane na porotě, aby zjednala průchod spravedlnosti. Emie podle svých slov nepochyboval o tom, že shledají Dannyho Padgitta vinným znásilněním a vraždou. Nepronesl ani jediné slovo zbytečně a každé také bylo k věci. Byl milosrdně stručný. Jeho sebejistý tón a stručné vývody jasně naznačovaly, že má potřebná fakta, svůj případ a že dosáhne svého rozsudku. Nepotřeboval k přesvědčení poroty zdlouhavé, emocemi nabité argumenty.

Baggy s oblibou říkával: „Když má právník slabě podložený případ, mluví daleko víc.“

Lucien Wilbanks kupodivu odložil svůj zahajovací projev až na okamžik, v němž už obžaloba své stanovisko dovodila, což je možnost, která se využívá jen zřídka. „Má něco za lubem,“ zamumlal Baggy, jako by on a Lucien měli společné myšlení. „V tomhle případě mě to nepřekvapuje.“

První svědek za obžalobu byl sám šerif Coley. Svědecké výpovědi v případě trestných činů byly součástí jeho práce, ale dalo se pochybovat o tom, že by si kdy představoval, že něco takového učiní proti jednomu z Padgittů. Za několik měsíců ho čekají volby. Bylo pro něj důležité zapůsobit dobře na voliče.

S Ernieho pečlivým plánováním a pobízením prošli celý zločin. Byly předloženy velké nákresy domu Rhody Kassellawové, domu Deeceových, silnic kolem Beech Hillu, přesného místa, na němž byl Danny Padgitt zatčen. Byly předloženy fotografie celé oblasti, pak byly předve- děny snímky Rhodiny mrtvoly, série záběrů osm krát deset, jež byly předány porotcům, kteří je nechali mezi sebou kolovat. Jejich reakce byly překvapivé. Na každé z tváří se objevil výraz šoku. Někteří sebou cukli. Několik úst se otevřelo. Slečna Callie zavřela oči a vypadala, že se modlí. Další členka poroty, slečna Barbara Baldwi- nová, při prvním pohledu na snímky slyšitelně lapia po dechu a odvrátila se. Pak se podívala na Dannyho Padgit- ta, jako by ho byla schopná zastřelit zblízka. „Ach, pane bože,“ zamumlal jeden z mužů. Další si zakryl ústa, jako by měl každou chvíli začít zvracet.

Porotci seděli na čalouněných otáčecích židlích, které se lehce pohupovaly. Když mezi nimi obíhaly ony úděsné záběry, nezůstala ani jedna židle v klidu. Obrázky byly pobuřující, vzbuzovaly vysokou míru předpojatosti, bylo však možné je připustit, a protože v řadě vyhrazené porotě vyvolaly rozruch, pomyslel jsem si, že Danny Padgitt je prakticky mrtvý. Soudce Loopus povolil předvedení jenom šesti fotografií. Jedna by byla stačila.

Bylo těsně po jedné hodině odpoledne a já jsem potřeboval přestávku. Pochyboval jsem, že porotci mají vůbec pomyšlení na jídlo.

* * *

Druhým svědkem obžaloby byla jedna z Rhodiných sester ze státu Missouri. Jmenovala se Ginger McClureová a já jsem s ní po vraždě několikrát mluvil. Když pochopila, že jsem chodil do školy v Syracusách a nepocházím z okresu Ford, poněkud roztála. Váhavě mi poslala fotografii na úmrtní oznámení. Později mi zavolala a požádala mě, zda bych jí mohl poslat výtisky Tímesů, v nichž byl zmíněn Rhodin případ. Dala najevo rozčarování, pokud jde o získání podrobností od kanceláře obvodního prokurátora.

Ginger byla štíhlá rudovláska, velmi hezká a dobře oblékaná, a když se usadila na lavici svědků, upřela se na ni pozornost všech.

Podle Baggyho vystupoval někdo z rodiny oběti jako svědek pokaždé. Smrt nabyla reálné podoby, když se na stanovišti svědků objevil někdo z blízkých a díval se porotcům do očí.

Ernie chtěl, aby porota Ginger viděla a dívka v ní vyvolala soucit. Chtěl rovněž porotě připomenout, že rodině byla úkladnou vraždou odňata matka dvou malých dětí. Dívčina svědecká výpověď byla stručná. Lucien Wilbanks moudře neměl žádné otázky pro křížový výslech. Když byla Ginger propuštěna, odkráčela k židli, jež jí byla vyhrazena za soudcovským stupínkem, poblíž sedadla Emie- ho Gaddise, a zaujala pozici zástupce rodiny. Každý její pohyb byl sledován, dokud nebyl povolán další svědek.

Pak došlo zpátky na krev. Byl přivolán forenzní patolog ze státní soudní laboratoře, který měl popsat výsledky pitvy. I když měl spoustu fotografií, nebyly žádné z nich použity. Žádná nebyla třeba. Laicky řečeno byla příčina smrti zjevná - ztráta krve. Rhoda měla na těle deseticentimetrový řez začínající těsně pod levým uchem a táhnoucí se téměř svisle dolů. Byl hluboký skoro pět centimetrů a podle patologova názoru, a to už viděl hodně ran nožem, byla způsobena rychlým a silným bodnutím čepele dlouhé asi patnáct centimetrů a široké bezmála tři. Osoba, která nůž použila, byla s největší pravděpodobností pravák. Rána zcela přerušila levou krční tepnu, oběti v tom okamžiku zbývalo jen několik minut života. Druhé bodnutí dlouhé přes šestnáct centimetrů a hluboké necelé tři centimetry vedlo od špičky brady k pravému uchu, které téměř rozřízlo vejpůl. Sama tato rána by byla pravděpodobně nebyla smrtelná.

Patolog tyto rány popisoval, jako by mluvil o kousnutí klíštěte. Nic tak zvláštního. Ve své profesi zažíval takováto jatka každodenně a mluvil o nich s porotci. Ale pro všechny ostatní v soudní síni byly tyto podrobnosti znepokojivé. V jednom bodě jeho svědecké výpovědi se všichni porotci do jednoho zadívali na Dannyho a tiše hlasovali „Vinen“.

Lucien Wilbanks zahájil svůj křížový výslech vcelku mile. Ti dva se stretli při procesech už předtím. Přiměl patologa připustit, že některé z jeho názorů by nemusely být správné, jako například velikost vražedné zbraně a to, zda byl útočník pravák. „Uvedl jsem zde, že to je pravděpodobné,“ odtušil lékař trpělivě. Nabyl jsem dojmu, že už ho takto dusili tolikrát, že ho nic nevyvede z míry. Wilbanks chvilku šťoural a rýpal, ale pečlivě dbal na to, aby se nijak nevracel ke zdrcujícím důkazům. Porota už si užila dost řezných a bodných ran; bylo by pošetilé znovu vstupovat na tento terén.

Následoval druhý patolog. Souběžně s pitvou provedl pečlivé ohledání těla a našel několik vodítek, pokud jde o totožnost vraha. Ve vagíně oběti nalezl sperma, které se dokonale shodovalo s krevní skupinou Dannyho Padgit- ta. Pod nehtem Rhodina pravého ukazováčku nalezl mrňavý kousek lidské kůže. I ten se shodoval s krevní skupinou obžalovaného.

Při křížovém výslechu se ho Lucien Wilbanks zeptal, zda pana Padgitta prohlížel osobně. Ne, neprohlížel.

„Kde na svém těle byl pan Padgitt takto poškrábán či podrápán nebo rozdrásán?“

„Nevyšetřoval jsem ho,“ odpověděl patolog.

„Zkoumal jste jeho fotografie?“

„Nezkoumal.“

„Takže pokud přišel o kousek kůže, nemůžete porotě říci, odkud ta kůže pocházela, že ne?“

„Bohužel ne.“

Po čtyřech hodinách plastických svědeckých výpovědí byli všichni v soudní síni vyčerpáni. Soudce Loopus porotu vypustil s ostrým varovným upozorněním, že se musí vyhýbat kontaktům s vnějškem. To se zdálo až přebytečné vzhledem k tomu, že byli ukrýváni v jiném městě a hlídala je policie.

Baggy a já jsme uháněli zpátky do redakce a horečně jsme bušili do stroje až téměř do deseti. Bylo úterý a Hardy si potrpěl na to, aby mohl nejpozději po jedenácté večer rotačky zastavit. V oněch vzácných týdnech, kdy se nevyskytly žádné mechanické poruchy, dokázal vytisknout pět tisíc výtisků za necelé tři hodiny.

Hardy co nejrychleji sázel typy. Nebyl čas na editování a korektury, ale mě toto vydání tak příliš neznepokojovalo, protože slečna Callie byla v porotě a nebude moci chytat naše chyby. Baggy už chytal slinu, když jsme končili, a nemohl se dočkat, až bude moci vypadnout. Chtěl jsem zamířit do svého bytu, když do předních dveří vkročila Ginger McClureová a pozdravila mě, jako bychom byli staří přátelé. Měla na sobě upnuté džíny a červenou halenku. Zeptala se, zda mám něco k pití. V kanceláři jsem nic neměl, ale to nás nezastavilo.

Odjeli jsme z náměstí v mém spitfiru a zajeli ke Quin- cymu, kde jsem koupil karton se šesti pivy značky Schlitz. Ginger chtěla naposledy vidět Rhodin dům, ze silnice, ne z přílišné blízkosti. Když jsme tím směrem zamířili, opatrně jsem se vyptával na obě děti. Její informace byla smíšená. Obě žijí u další sestry - Ginger mi pohotově sdělila, že se nedávno rozvedla - a obě docházejí na intenzivní terapii. Chlapeček se zdá už téměř normální, i když někdy upadá do dlouhých období mlčení. Holčička je na tom mnohem hůř. Má neustále děsivé sny o své matce a ztratila schopnost kontrolovat činnost močového měchýře. Často ji nacházejí stočenou do klubíčka, jak si cumlá prsty a srdceryvně naříká. Lékaři experimentují s různými léky.

Žádné z obou dětí rodině neřeklo, kolik toho oné noci viděly. „Přihlížely, jak jejich matku znásilnili a ubodali,“ řekla a dopila první pivo. To moje bylo stále ještě zpola plné.

Dům Deeceových vypadal, jako by pan a paní Deeceo- vi několik dní spali. Zabočili jsme do štěrkového vjezdu domku, který kdysi býval šťastným domovem Kassellawo- vých. Byl prázdný, tmavý a vypadal opuštěně. Na dvorku byla tabule NA PRODEJ. Dům představoval jedinou podstatnější hodnotu v Rhodině nevelkém majetku. Výtěžek bude celý předán dětem.

Na Gingeřinu žádost jsem zhasl reflektory a vypnul motor. Nebyl to dobrý nápad, protože sousedé byli logicky nervózní. Navíc byl můj vůz značky Triumph Spitfire jediný svého druhu v okrese Ford, a jako takový byl tudíž přirozeně podezřelý.

Jemně mi položila ruku na moji a zeptala se: „Jak se dostal do domu?“

„Našli nějaké stopy nohou u branky do dvorka. Byla zřejmě odemčená.“ A během dlouhého mlčení jsme si oba přehrávali útok, znásilnění, nůž, děti prchající temnotou a ječící na pana Deece, aby šel zachránit jejich matku.

„Byly jste si blízké?“ zeptal jsem se a pak jsem uslyšel, jak se z dálky blíží auto.

„Když jsme byly děti, ale v poslední době ne. Odešla z domova před deseti lety.“

„Jak často jste sem jezdila na návštěvu?“

„Byla jsem tu dvakrát. Já jsem se taky odstěhovala, do Kalifornie. Svým způsobem jsme vyšly z kontaktu. Když její manžel zemřel, prosili jsme ji, aby se vrátila zpátky do Springfieldu, ale ona říkala, že se jí tu líbí. Pravda byla, že ona a matka spolu nikdy nevycházely.“

Na silnici hned za námi zpomalila dodávka. Snažil jsem se vystupovat nevzrušeně, ale věděl jsem, jak velké nebezpečí může číhat v temné části okresu. Ginger zírala na dům, ponořená do nějaké strašlivé představy, a zdálo se, že nic neslyší. Dodávka naštěstí nezastavila. „Pojeďme,“ řekla a stiskla mi ruku. „Mám strach.“ Když jsme odjížděli, viděl jsem, jak se ve stínech své garáže plíží pan Deece s puškou v ruce. Měl být předvolán jako poslední svědek obžaloby.

Ginger bydlela v místním motelu, ale nechtěla tam jít. Bylo už po půlnoci, měli jsme jen málo možností na výběr, a tak jsme jeli k Hocuttovým, kde jsem ji vyvedl nahoru po schodech, kolem koček a do svého bytu.

„Nic si od toho neslibujte,“ řekla, když si skopla boty a posadila se na pohovku. „Nemám na nic takového náladu.“

„Já taky ne,“ zalhal jsem.

Tón měla téměř uštěpačný, jako by se její nálada mohla každou chvíli změnit, a kdyby se to pak skutečně stalo, mohli jsme se do toho pustit. Naprosto mi vyhovovalo, že budu muset počkat.

Našel jsem v kuchyni studenější pivo a usadili jsme se, jako bychom měli rozkládat do kuropění. „Povězte mi něco o vaší rodině,“ vybídla mě.

Nebylo to moje nej oblíbenější téma, ale kvůli této dámě jsem mluvit dokázal. „Jsem jedináček. Matka mi zemřela, když mi bylo třináct. Otec žije v Memphisu, ve starém rodinném domě, z nějž nikdy nevychází, protože jemu i tomu domu tak trochu straší ve věži. Má v podkroví kancelář a zůstává v ní celý den a obchoduje s akciemi a cennými papíry. Nevím, jak dobře mu jdou obchody, ale mám takové tušení, že o víc přijde, než vydělá. Jednou za měsíc si spolu telefonujeme.“

„Jste bohatý?“

„Ne, moje babička je bohatá. Matka mé matky, BeeBee. Ta mi půjčila peníze na koupi těch novin.“

Přemýšlela o tom a popíjela při tom pivo. „My jsme byly tři holky, teď jsme dvě. Když jsme vyrůstaly, byly jsme docela divoké. Otec šel jednou večer pro mléko a pro vajíčka a už se nevrátil. Matka to od té doby zkusila s dvěma jinými muži, ale nějak to neumí vzít za správný konec. Já jsem rozvedená. Moje starší sestra je taky rozvedená. Rhoda je mrtvá.“ Natáhla ruku s láhví s přiťukla si se mnou. „Tak na pár zmršenejch rodin.“

Připili jsme si na to.

Rozvedená, bezdětná, temperamentní a velmi hezká. Dokázal bych strávit s Ginger hodně dlouhou dobu.

Chtěla se něco dovědět o okrese Ford a jeho protagonistech - Lucienu Wilbanksovi, Padgittových, šerifu Co- leym a tak dále. Mluvil jsem a mluvil a pořád jsem čekal, až se jí změní nálada.

Nezměnila ji. Zhruba po druhé hodině ráno se natáhla na pohovce a já jsem se odebral do postele sám.

f Když jsme já a Ginger o několik hodin I      později odcházeli, lelkovali kolem garáže pod

JL. \jr mým bytem tři Hocuttovi - Max, Wilma a Gil- ma. Myslím, že se s ní chtěli seznámit. Dívali se na ni opovržlivě, zatímco já jsem ji bujaře představoval. Zpola jsem čekal, že Max řekne něco směšného jako: „Nebrali jsme v úvahu nezákonný sex, když jsme vám ten byt pronajímali.“ Nepadlo však nic urážlivého a my jsme rychle dojeli do redakce. Vskočila do svého auta a odjela.

V přední místnosti bylo od podlahy po strop naskládáno nejnovější vydání. Popadl jsem jeden výtisk a rychle jsem ho pročítal. Titulek byl poměrně střízlivý - ZAČÍNÁ PROCES S DANNYM PADGITTEM: POROTA

IZOLOVÁNA. Na první stránce nebyly žádné fotky obžalovaného. Už jsme jich otiskli dost, a já jsem si chtěl jednu velkou ušetřit pro následující týden, kdy se nám, doufejme, podaří zachytit toho hajzlíka, jak vychází ze soudní budovy poté, co nad ním byl vyřčen rozsudek smrti. Bag- gy a já jsme zaplnili sloupce tím, co jsme viděli a slyšeli za první dva dny, a já'jsem byl na naše informování docela hrdý. Bylo přímé, faktické, podrobné, dobře napsané a ani v nejmenším bombastické. Proces sám byl dostatečně závažný na to, aby to utáhl. A já jsem se popravdě řečeno už poněkud poučil, pokud jde o snahu o senzace- chtivost. Kolem osmé dopoledne byla soudní budova a náměstí vystlány bezplatnými výtisky Tímesů.

Ve středu dopoledne k žádným předběžným potyčkám nedošlo. Přesně v devět ráno byli do soudní síně uvedeni porotci a Ernie Gaddis povolal svého dalšího svědka. Jmenoval se Chub Brooner a byl to dlouholetý vyšetřovatel šerifova oddělení. Podle Baggyho i Harryho Rexe byl Brooner proslulý svou neschopností.

Ve snaze probudit porotu a zaujmout zbytek z nás předvedl Gaddis zakrvavenou bílou košili, kterou měl na sobě Danny Padgitt v noc, kdy byl zatčen. Nebyla vypraná; cákance krve byly tmavě hnědé. Ernie jí lehce zamával, aby ji všichni v soudní síni viděli, a mluvil přitom s Broonerem. Z těla Dannyho Padgitta ji sundal zástupce šerifa jménem Grice v přítomnosti Broonera a šerifa Co- leyho. Zkoušky prokázaly dva typy krve - 0 pozitivní a B pozitivní. Další testy provedené státní kriminalistickou laboratoří přiřadily onu B pozitivní krevní skupinu Rho- dě Kassellawové.

Sledoval jsem Ginger, když se podívala na košili. Po několika minutách odvrátila pohled a začala cosi psát. Nijak mě nepřekvapilo, že v soudní síni vypadala druhý den ještě lépe. Dělal jsem si velké starosti s jejím rozpoložením.

Košile byla vpředu roztržená: Danny se pořezal, když se soukal z nabouraného náklaďáku, a rána mu musela být sešita dvanácti stehy. Brooner se vcelku přijatelně zhostil úkolu vysvětlit to porotě. Ernie pak vytáhl stojan a rozložil na něm dvě zvětšené fotografie otisků bot nalezených na dvorku Rhodina domu. Ze stolku, kde byly vystaveny důkazní předměty, zvedl boty, jež měl Padgitt na nohou, když byl přivezen do vězení. Brooner se pracně prokousával svědeckou výpovědí, jež měla být mnohem snazší, kladl se však důraz na to, aby všechno do sebe zapadalo.

Z Luciena Wilbankse měl Brooner hrůzu a začal koktat už při první otázce. Lucien Wilbanks prozíravě přešel fakt, že se Rhodina krev našla na Dannyho košili, a místo toho se rozhodl podusit Broonera na způsobu a metodách srovnávání stop. Vyšetřovatelův výcvik nebyl úplný, při- pustil nakonec. Lucien se zaměřil na sérii hrbolků na podpatku pravé boty a Brooner je nedokázal na otisku určit. Vzhledem k váze těla a pohybu přitom pata podle Broonerovy svědecké výpovědi obvykle zanechává lepší otisk než zbytek podrážky. Lucien ho tlačil do kouta tak, že nakonec zmátl každého, a já jsem musel připustit, že se ke stopám bot stavím skepticky. Ne že by na tom záleželo. Byl dostatek jiných důkazů.

„Měl pan Padgitt na rukou rukavice, když byl zatčen?“ zeptal se Lucien.

„Nevím, nezatýkal jsem ho.“

„No, vy jste si přece převzali jeho košili a boty. Převzali jste také rukavice?“

„Pokud vím, ne.“

„Prohlížel jste veškeré důkazy, pane Broonere?“ „Ano, prohlížel.“

„Jako hlavní vyšetřovatel jste obeznámen se všemi aspekty tohoto případu, ano?“

„Ano, pane.“

„Viděl jste nějaké odkazy na rukavice, které by měl pan Padgitt na rukou nebo které by mu byly odňaty?“ „Ne.“

„Dobrá. Snímali jste otisky prstů na místě zločinu?“ „Ano.“

„Je to rutina, viďte?“

„Ano, dělá se to vždycky.“

„A samozřejmě jste sejmuli otisky prstů panu Padgit- tovi, když byl zatčen, je to tak?“

„Ano.“

„Dobře. Kolik otisků pana Padgitta jste našli na místě zločinu?“

„Žádné.“

„Ani jediný, je to tak?“

„Ani jediný.“

S touto výpovědí Lucien vystihl vhodný okamžik k tomu, aby se posadil. Těžko se dalo věřit tomu, že by vrah mohl vstoupit do domu, chvilku se tam ukrývat, znásilnit a zavraždit svou oběť a poté uprchnout a nenechat přitom za sebou žádné otisky. Ale Chub Brooner nebudil přílišnou důvěru. Protože vyšetřování měl na starosti on, zdálo se, že se spousta otisků dost možná přehlédla.

Soudce Loopus vyhlásil dopolední přestávku, a když se porotci zvedali k odchodu, zachytila slečna Callie můj pohled. Obličej se jí roztáhl v širokém úsměvu. Pokývla, jako by mi chtěla sdělit: „Se mnou si nedělejte starosti.“ Natáhli jsme pohodlně nohy a šeptali si o tom, co jsme právě slyšeli. Potěšilo mě, když jsem viděl, že tolik lidí v soudní síni čte Timesy. Přešel jsem k mříži a naklonil jsem se k Ginger. „Zvládáš to dobře?“ zeptal jsem se. „Chci prostě domů,“ odpověděla tiše.

„Co takhle oběd?“

„Přesně to potřebuju.“

* * *

Posledním svědkem obžaloby byl pan Aaron Deece. Stanul na stanovišti svědků krátce před jedenáctou dopoledne a my jsme se psychicky připravovali na jeho vzpomínky na onu noc. Emie Gaddis ho prováděl sérií otázek zaměřených na to, aby byla Rhoda a její dvě děti ztvárněny ve své lidské podobě. Bydleli vedle něho sedm let a byli to perfektní sousedé, skvělí lidé. Strašně se mu po nich stýská, nemůže uvěřit, že jsou pryč. V jednom bodě si pan Deece setřel z oka slzu.

To bylo zcela nepodstatné, pokud šlo o projednávané otázky, a Lucien to byl ochoten strpět jen na několik minut. Poté rezolutně vstal a zdvořile prohlásil: „Vaše Ctihodnosti, je to velmi dojemné, ale skutečně to nelze připustit.“

„Urychlete to, pane Gaddisi,“ vybídl soudce Loopus.

Deece popisoval onu noc, dobu, teplotu, počasí. Zaslechl panický hlas pětiletého Michaela, jak křičí jeho jméno a volá o pomoc. Našel děti venku, v pyžámkách, mokré rosou, šokované strachy. Vzal je dovnitř, kde přes ně jeho žena přehodila přikrývky. Vzal si boty a pušky a vyběhl ven z domu, kde uviděl Rhodu klopýtající k němu. Byla nahá a kromě obličeje byla celá zbrocená krví. Zdvihl ji, odnesl ji na zápraží a uložil ji na houpačku.

Lucien stál a čekal.

„Říkala něco?“ zeptal se Emie.

„Vaše Ctihodnosti, protestuji proti tomu, aby tento svědek vypovídal cokoliv ohledně toho, co oběť řekla. Je to zřetelně svědectví z doslechu.“

„Váš návrh byl zaznamenán, pane Wilbanksi. Debatovali jsme o tom v předsálí a je to v záznamu. Můžete odpovědět na otázku, pane Deeci.“

Deece ztuha polkl, nadechl se a vydechl a pohlédl na porotce. „Dvakrát nebo třikrát řekla: ,Byl to Danny Padgitt. Byl to Danny Padgitt.*“

Pro dramatický efekt nechal Ernie prásknout tyto kulky vzduchem a ještě se odrazit od stěn soudní síně. Při tom předstíral, že si prohlíží nějaké poznámky. „Setkal jste se někdy s Danny m Padgittem, pane Deeci?“

„Ne, pane.“

„Slyšel jste někdy jeho jméno před tou nocí?“

„Ne, pane.“

„Řekla ještě něco jiného?“

„To poslední, co řekla, bylo: ,Postarejte se mi o děti.“‘ Ginger se dotkla očí kapesníkem. Slečna Callie se modlila. Několik porotců se dívalo do země.

Deece dokončil svou výpověď: zavolal oddělení šerifa; jeho žena ukrývala děti v ložnici za zamčenými dveřmi; on sám se osprchoval, protože byl pokryt krví; objevili se šerifovi zástupci a začali vyšetřovat; přijela sanitka a odvezla tělo; on a jeho manželka zůstali s dětmi až asi do dvou do rána, pak s nimi zajeli do nemocnice v Clan- tonu. Zůstali s nimi, dokud nepřijel jeden z příbuzných z Missouri.

Na jeho svědecké výpovědi se nedalo nic zpochybnit nebo napadnout, takže Lucien Wilbanks odmítl křížový výslech. Obžaloba si oddechla a my jsme vyrazili na oběd. Zavezl jsem Ginger do Karawaye, do jediné mexické restaurace, kterou jsem znal, a dali jsme si enchilady, plněné tortily s chili omáčkou, které jsme snědli venku pod dubem a mluvili jsme o všem kromě procesu. Byla zaražená a chtěla odjet z okresu Ford navždy.

Já jsem si zase z celého srdce přál, aby zůstala.

* * *

Lucien Wilbanks zahájil svou obhajobu sugestivním proslovem na téma, jak skvělý mladík je vlastně Danny Padgitt. Dokončil střední školu s velmi dobrými známkami, pracoval celé dny v obchodě se stavebním dřevem patřícím jeho rodině, snil o tom, že jednou povede vlastní firmu. Neměl naprosto žádný policejní záznam. Jeho jediný střet se zákonem představovala jedna, jedna jediná pokuta za příliš rychlou jízdu, když mu bylo šestnáct.

Lucienovy přesvědčovací schopnosti byly osvědčené léty praxe, ale začal se hroutit pod tíhou svého úsilí. Bylo nemožné vyvolat dojem, že Padgitt je vřelý a milý mladík. V soudní síni spousta lidí nadsedávala, někteří se posměšně ušklíbali. Ale o případu jsme neměli rozhodnout my. Lucien promlouval k porotcům, hleděl jim do očí a nikdo nevěděl, zda si on a jeho klient už jeden nebo dva hlasy nepojistili.

Danny však nebyl světec. Podobně jako spousta pohledných mladých mužů zjistil, že se mu dámská společnost zamlouvá. Potkal však jednu nesprávnou, ženu, která byla náhodou provdána za někoho jiného. Danny s ní strávil noc, v níž byla zavražděna Rhoda Kassellawová.

„Poslouchejte mě!“ zahulákal na porotce. „Můj klient nezavraždil slečnu Kassellawovou! V době této ohavné vraždy byl s jinou ženou, v jejím domě nedaleko od domu Kassellawové. Má neprůstřelné alibi.“

Toto oznámení vysálo vzduch ze soudní síně a nekonečnou minutu jsme čekali na další překvapení. Lucien to

drama rozehrál perfektně. „Tato žena, jeho milenka, bude naší první svědkyní.“

Přivedli ji chvilku poté, co Lucien dokončoval svůj úvodní projev. Jmenovala se Lydia Vinceová. Šeptem jsem se zeptal Baggyho, ale on odpověděl, že o ní nikdy neslyšel; neznal ani žádné Vinceovy na Beech Hill. V celé soudní síni se ozýval šepot, protože lidé se snažili ji někam zařadit, a podle podmračených a zmatených pohledů a vrtění hlavou se zdálo, že je ta žena naprosto neznámá. Z Lucienových předběžných otázek vyplynulo, že žena bydlela v březnu v pronajatém domě na Hurt Road, ale teď žije v Tupelu, že ona a její manžel jsou v rozvodovém řízení, že má jedno dítě, vyrůstala v okresu Ty- ler a že je momentálně nezaměstnaná. Bylo jí kolem třiceti, byla i hezká svým vlastním, jaksi laciným způsobem - krátká sukně, těsná halenka obepínající velká ňadra, vy- šisované světlé vlasy - a měla z procesu panickou hrůzu.

Ona a Danny spolu měli asi rok mimomanželský poměr. Pohlédl jsem na slečnu Callii a nepřekvapilo mě, když jsem viděl, že poněkud nadsedá.

V noci, kdy byla zavražděna Rhoda, byl Danny u Lýdie doma. Malcolm Vince, její manžel, měl být v Mem- phisu, něco tam vyřizoval, ona vážně nevěděla co. V té době býval hodně na cestách. Ona a Danny se spolu dvakrát vyspali a někdy kolem půlnoci se Danny chystal odejít, když auto jejího manžela zabočilo do vjezdu. Danny se vyplížil zadními dveřmi a zmizel.

Šok v podobě toho, že vdaná žena u veřejného soudu přizná, že se dopustila cizoložství, měl přesvědčit porotu, že mluví pravdu. Něco takového by nepřipustil nikdo, ať už úctyhodný nebo nikoliv. Pokazilo by jí to pověst, pokud se o takové věci starala. Samozřejmě by to mělo neblahý vliv na její rozvod, možná by to dokonce ohrozilo to, zda jí děti budou svěřeny do péče. Mohlo by to dokonce umožnit jejímu manželovi zažalovat Dannyho za to, že ho připravil o manželčinu náklonnost, i když porotci tak daleko dopředu neuvažovali.

Její odpovědi na Lucienovy otázky byly stručné a velmi dobře nacvičené. Odmítala se dívat na porotce nebo na svého bývalého milence. Místo toho klopila oči a zdálo se, že je upírá na Lucienovy boty. Jak obhájce, tak svědek úzkostlivě dbali na to, aby nevybočili ze scénáře. „Lže,“ zašeptal Baggy nahlas a já jsem souhlasil.

Když přímý výslech skončil, Ernie Gaddis povstal a přešel rozvážně ke stupínku, z nějž se silně podezíravě zadíval na tuto samozvanou cizoložnici. Na špičce nosu si nechal brýle na čtení a díval se přes ně se staženým obočím a zúženýma očima. Hodně připomínal profesora, který právě přistihl špatného žáka při opisování.

„Slečno Vinceová, ten dům na Hurt Road. Komu patřil?“

„Jacku Hagelovi.“

„Jak dlouho jste tam bydlela?“

„Asi rok.“

„Podepsala jste nájemní smlouvu?“

Zaváhala, o okamžik déle, než měla, a pak prohlásila: „Podepsal ji manžel. Já si skutečně nevzpomínám.“ „Kolik jste platili každý měsíc za nájem?“

„Tři sta dolarů.“

Ernie si velmi přičinlivě zapisoval každou odpověď, jako by každý detail měl být pečlivě prozkoumán a lži měly být odhaleny.

„Kdy jste z toho domu odešla?“

„Nevím, asi před dvěma měsíci.“

„Takže jak dlouho jste žila v okresu Ford?“

„Nevím, několik let.“

„Zaregistrovala jste se někdy v okresu Ford jako volička?“

„Ne.“

„Zaregistroval se váš manžel?“

„Ne.“

„Jakže se jmenuje?“

„Malcolm Vince.“

„Kde žije teď?“

„Nejsem si jistá. Hodně se stěhuje, Podle toho, co jsem naposledy slyšela, žije někde v okolí Tupela.“

„A vy se zrovna teď rozvádíte?“

„Ano.“

„Kdy jste zažádali o rozvod?“

Rychle zvedla oči a pohlédla na Luciena, který pozorně naslouchal, ale odmítal se na ni dívat. „Ještě jsme vlastně tu žádost nepodali,“ odpověděla.

„Promiňte, myslel jsem, že jste říkala, že se rozvádíte.“ „Žijeme odděleně a oba jsme si najali právníky.“

„A kdo je vaším advokátem?“

„Pan Wilbanks.“

Lucien sebou trhl, jako by to pro něj byla novinka. Ernie nechal tu informaci zapůsobit, pak pokračoval: „Kdo je advokátem vašeho manžela?“

„Nevzpomínám si na jeho jméno.“

„Žádá o rozvod manžel, nebo je to naopak?“

„Je to vzájemné.“

„S kolika dalšími muži jste ještě spala?“

„Jen s Dannym.“

„Aha. A vy bydlíte v Tupelu, je to tak?“

„Ano, je.“

„Říkáte, že zrovna teď nemáte práci, je to tak?“ „Zatím.“

„A žijete s manželem odděleně?“

„Vždyť jsem zrovna říkala, že jsme se rozešli.“

„Kde v Tupelu bydlíte?“

„V bytě.“

„Kolik platíte za nájem?“

„Dvě stě měsíčně.“

„A vy tam bydlíte s dítětem?“

„Ano.“

„To dítě pracuje?“

„Tomu dítěti je pět.“

„Tak jak platíte nájem a inkaso?“

„Vycházím.“ Nikdo jí tu odpověď nemohl ani omylem věřit.

„Jakým jezdíte autem?“

Znovu zaváhala. Byla to otázka vyžadující odpověď, která se dala ověřit několika telefonáty. „Mustangem 68.“ „To je pěkné auto. Kdy jste si ho pořídila?“

To se opět dalo vystopovat, a i Lidia, která nebyla příliš chytrá, onu past viděla. „Před pár měsíci,“ odpověděla trucovitě.

„Je to auto registrováno na vaše jméno?“

„Ano, je.“

„Je ten byt pronajatý na vaše jméno?“

„Ano, je.“

Papíry, papíry. V tomhle nemohla lhát a samozřejmě si to nemohla dovolit. Ernie si vzal nějaké poznámky od Hanka Hootena a podezíravě je studoval.

„Jak dlouho jste spala s Dannym Padgittem?“

„Tak patnáct minut, většinou.“

V napjaté atmosféře soudní síně vyvolala ta odpověď tu a tam zasmání. Ernie si sňal brýle, otřel si je koncem kravaty, škodolibě se na ni usmál a přeformuloval otázku. „Ta vaše aférka s Dannym Padgittem, jak dlouho trvala?“

„Skoro rok.“

„Kde jste se s ním poprvé setkala?“

„V klubech, nahoře u státní hranice.“

„Seznámil vás dva někdo?“

„Vážně už si nepamatuju. On tam byl, já jsem tam byla, zatancovali jsme si. Jedno vedlo k druhému.“ Nedalo se pochybovat o tom, že Lydia Vinceová strávila mnoho nocí v mnoha dupárnách a nikdy neuprchla před novým tanečním partnerem. Ernie potřeboval jen ještě pár dalších lží, které by mohl prokázat.

Položil jí několik otázek týkajících se jejího a manželova původu a rodinných poměrů - data narození, vzdělání, manželství, zaměstnání, rodiny. Jména, data a události, u nichž se dalo ověřit, zda jsou pravdivé či lživé. Byla na prodej. Padgittovi si nalezli svědka, kterého si mohli koupit.

Když jsme v onen den odcházeli pozdě odpoledne ze soudní síně, měl jsem zmatený a nepříjemný pocit. Po mnoho měsíců jsem byl přesvědčený, že Danny Padgitt zabil Rhodu Kassellawovou, a nepochyboval jsem o tom ani ted. Ale porota měla náhle před sebou něco, na čem by se mohla zaseknout. Svědek vypovídající pod přísahou se dopustil ohavného skutku vědomé lži, ale bylo možné, že by některý z porotců pojal oprávněné pochybnosti.

* * *

Ginger byla ještě sklíčenější než já, takže jsme se rozhodli, že se opijeme. Nakoupili jsme si hamburgery a hranolky a karton piva a šli jsme do jejího malého pokoje v motelu a tam jsme pak splachovali své obavy ze zkorumpovaného právního systému a nenávist vůči němu. Několikrát opakovala, že by její rodina při své roztříštěnosti neunesla, kdyby Danny Padgitt vyvázl bez trestu. Její matka byla tak jako tak psychicky labilní. A verdikt „nevinen“ by ji vykolejil úplně. Co by jednou řekli Rho- diným dětem?

Pokoušeli jsme se dívat na televizi, ale nic nás neupoutalo. Stále víc nás unavovalo trýznit se procesem. Když už jsem usínal, vyšla Ginger z koupelny nahá a noc nabrala obrat k lepšímu. Milovali jsme se pořád znovu, dokud nepřevládl alkohol a my jsme neusnuli.

^ b Nedověděl jsem se - a nebyl důvod, abych I / se to dověděl, protože jsem byl v Clantonu _JL # úplně nový a samozřejmě jsem se nezabýval právnickými záležitostmi, a kromě toho jsem doslova měl plné ruce Ginger a na několik nádherných hodin jsme ztratili o proces zájem - o tom, že se krátce po středečním přerušení líčení konala tajná schůzka. Emie Gaddis si zašel na poprocesového panáka do kanceláře Harryho Rexe a oba přiznali, že se jim z Lydiina svědectví zvedá žaludek. Začali telefonovat, a do hodiny měli pohromadě skupinku právníků, jimž mohli důvěřovat, i pár politiků.

Jednohlasný názor zněl, že Padgittovi se snaží vykrou- tit ze soudního procesu proti sobě, který vypadal neprůstřelně. Podařilo se jim najít svědkyni, kterou mohli uplatit. Lydia evidentně dostala peníze za to, aby si svůj příběh vymyslela, a byla buďto příliš na dně, nebo příliš hloupá na to, aby si uvědomovala riziko křivé výpovědi. Bez ohledu na to však poskytla porotě důvod, byť slabý, k přezkoumání žaloby.

Osvobozující rozsudek v takovémto jednoznačném případě by pobouřil město a zesměšnil soudní systém. Porota, která by se nerozhodla jednoznačně, by zapůsobila stejně - v okresu Ford se dá spravedlnost koupit. Emie, Harry Rex a ostatní právníci každý den usilovně pracovali na tom, aby zmanipulovali systém ve prospěch svých klientů, ale pravidla se uplatňovala poctivě. Systém fungoval, protože soudci a porotci byli nestranní a nezaujatí.

Dovolit Lucienu Wilbanksovi a Padgittům proces zkorumpovat by způsobilo nenapravitelné škody.

Všichni se shodli, že je docela dobře možné, že se porota nerozhodne jednomyslně. Lydia Vinceová zdaleka nebyla hodnověrný svědek, ale porotci nebyli tak zběhlí ve vykonstruovaných svědeckých výpovědích a nepoctivých klientech. Právníci se dohodli, že Fargarson, „ten zmrzačený kluk“, se staví k obžalobě nevraživě. Po dvou plných dnech a téměř patnácti hodinách pozorování porotců měli právníci pocit, že je prokoukli.

Obavy v nich vyvolával i John Deere. Ve skutečnosti se jmenoval Mo Teale a přes dvacet let pracoval jako mechanik v traktorové stanici. Byl to prosťáček s omezeným šatníkem. V pondělí pozdě odpoledne, když byla konečně vybrána porota a soudce Loopus je poslal domů, aby si rychle sbalili věci s sebou do autobusu, naložil si Mo jednoduše svou týdenní zásobu pracovních uniforem. Každé ráno napochodoval do lavice porotců ve světle žluté košili se zelenými lemy a v zelených kalhotách se žlutými lampasy, jako by se chystal na další náročný den vyplněný dotahováním šroubů.

Mo seděl s rukama zkříženýma a zamračil se pokaždé, když Ernie Gaddis povstal. To, co dával svými gesty a mimikou najevo, obžalobu děsilo.

Harry Rex považoval za důležité najít Lydiina odloučeného manžela. Pokud se skutečně rozvádějí, je více než pravděpodobné, že jí nebude přátelsky nakloněn. Těžko se dalo uvěřit, že měla poměr s Dannym Padgittem, ale na druhé straně se zdálo pravděpodobné, že mimomanželské aférky nebyly této ženě cizí. Manžel by mohl vypovědět něco, co by vážně zdiskreditovalo Lydiinu výpověď.

Ernie se chtěl pošťourat v jejím soukromém životě. Chtěl vytvořit pochybnosti o jejích finančních poměrech, aby mohl na porotu vykřiknout: „Jak může žít takhle příjemně, když je nezaměstnaná a rozvádí se?“

„Protože dostala dvacet tisíc dolarů od Padgittů,“ prohodil jeden z právníků. Spekulace ohledně výše úplatku

se pak staly hlavním předmětem hovoru pro zbytek večera.

S hledáním Malcolma Vince začal Harry Rex a dva další advokáti, kteří obvolali každého právníka v pěti okresech. Kolem desáté večer našli jakéhosi advokáta v Corinthu vzdáleném dvě hodiny jízdy, který prohlásil, že se jednou s nějakým Malcolmem Vincem sešel kvůli rozvodu, ale nakonec nebyl najat. Nemohl si vzpomenout, kde Vince pracoval, ale byl si jistý, že si to zapsal do jeho složky v kanceláři. Telefonu se chopil sám obvodní prokurátor a nadirigoval advokáta zpátky do kanceláře.

Následujícího dne v osm hodin ráno, zhruba v době, kdy jsem odcházel z motelu od Ginger, soudce Loopus ochotně souhlasil s předvoláním Malcolma Vince. O dvacet minut později zastavil městský policista vysokozdvižný vozík v jednom skladišti a informoval jeho řidiče, že je úředně předvolán ke svědecké výpovědi v procesu za vraždu v okrese Ford.

„Sakra a kvůli čemu?“ chtěl vědět Vince.

„Jenom se řídím příkazy,“ odpověděl policista.

„Co mám jako udělat?“

„Máte dvě možnosti, chlape,“ vysvětlil policista. „Zůstat tady se mnou, dokud si pro vás nepřijdou, nebo můžeme odjet hned a odbýt si to.“ Šéf Malcolmovi doporučil, aby odjel hned a co nejrychleji se vrátil.

Po devadesátiminutovém zpoždění byla-uvedena porota. John Deere byl stejně vyšňořený jako vždycky, ale zbytek porotců začínal vypadat unaveně. Zdálo se, jako by se proces táhl už celý měsíc.

Slečna Callie mě vyhledala pohledem a plaše se na mě zazubila, zdaleka ne s onou obvyklou zářivostí, s jakou kdysi dokázala rozjasnit den. Pořád ještě svírala malý Nový zákon.

Emie povstal a informoval soud, že k Lydii Vinceové už nemá další dotazy. Lucien sdělil, že on už s ní rovněž skončil. Emie oznámil, že má svědka, jenž může vyvrátit některé důkazy, a že by ho rád předvolal mimo pořa- dí. Lucien Wilbanks vznesl námitku a oba se o tom dohadovali. Když se Lucien dověděl, kdo je oním svědkem, viditelně ho to rozladilo. Dobré znamení.

Soudce Loopuse zjevně rovněž znepokojovala vidina špatného rozsudku. Zamítl námitku obhajoby a do nacpané soudní síně byl ke svědecké výpovědi povolán značně vyjevený Malcolm Vince. Ernie s ním strávil necelých deset minut v zadní místnosti, takže byl naprosto nepřipravený a zmatený.

Ernie začal pozvolna, se základními údaji - jméno, adresa, zaměstnání, rodinný život v poslední době. Malcolm poněkud neochotně přiznal, že je ženatý s Lydií a stejně jako ona chce z tohoto svazku uniknout. Prohlásil, že svou manželku a dítě už přes měsíc neviděl. Jeho záznamy o zaměstnání byly v nejlepším případě kusé, ale snažil se posílat jí každý týden 50 dolarů jako výživné na dítě.

Věděl, že Lydia je nezaměstnaná, ale bydlí v pěkném bytě. „Vy jí ten byt neplatíte?“ zeptal se Ernie silně podezíravě a obezřetně pohlédl na porotu.

„Ne, pane, neplatím.“

„Platí jí ten byt její rodina?“

„Její rodina by jí nemohla zaplatit ani jedno přenocování v motelu,“ oznámil Malcolm se značným uspokojením.

Jakmile byla omluvena, odešla Lydia ze soudní síně a pravděpodobně se zrovna chystala uprchnout z okresu. Její vystoupení bylo úplné, představení skončilo, své peníze si vyinkasovala. Do okresu Ford nejspíš už nikdy nevkročí. Lze pochybovat o tom, zda by její přítomnost nějak zatížila Malcolmovu výpověď, ale to, že tam nebyla, mu dalo volnou ruku, aby vystřílel veškeré levné rány, které chtěl.

„Vy s její rodinou neudržujete bližší vztahy?“ zeptal se Ernie ledabyle.

„Většina z nich je ve vězení.“

„Aha. Včera vaše žena vypovídala, že si před několika měsíci koupila Ford Mustang model 1968. Pomáhal jste jí ho koupit?“

„Nepomáhal.“

„Máte nějakou představu, jak mohla tato nezaměstnaná žena tu koupi uskutečnit?“ zeptal se Emie a pohlédl na Dannyho Padgitta.

„Ne.“

„Víte o tom, že by v poslední době prováděla nějaké neobvyklé nákupy?“

Malcolm pohlédl na porotu, uviděl několik přátelských tváří a prohlásil: „Ano, koupila si novou barevnou televizi pro sebe a novou motorku pro svého bratra.“

Zdálo se, jako by všichni u stolu pro obhajobu přestali dýchat. Jejich původní strategie byla vpašovat Lydii tiše do procesu, nechat ji vypovědět své lži, ověřit alibi, odeslat ji ze stupínku svědků a pak předat případ k rozhodnutí dříve, než se ji podaří zdiskreditovat. Předtím znala v okrese jen málo lidí a ted žila o hodinu jízdy dále.

Tato strategie se však bortila s katastrofálními výsledky, a celá soudní síň viděla a cítila napětí mezi Lucienem a jeho klientem.

„Znáte muže jménem Danny Padgitt?“ zeptal se Emie.

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ odpověděl Malcolm.

„Vaše žena včera vypověděla, že s ním udržovala poměr téměř rok.“

Nic netušící manžel konfrontovaný s takovýmto sdělením se vidí jen zřídka, ale zdálo se, že to Malcolm zvládá dobře. „Takhle to bylo?“ zeptal se.

„Ano. Vypověděla, že ta aféra skončila před dvěma měsíci.“

„No, pane, řeknu vám - tomu se tak nějak dá dost těžko věřit.“

„A pročpak?“

Malcolm se kroutil a náhle začal jevit zájem o své nohy. „No, víte, to je tak trochu osobní, víte,“ řekl.

„Ano, pane Vinci, jsem si jistý, že ano. Ale někdy se při veřejném soudu musí mluvit i o osobních záležitostech. Zde je souzen muž obviněný z vraždy. Tohle je vážná věc a my potřebujeme znát pravdu.“

Malcolm si přehodil levou nohu přes pravé koleno a několik vteřin se škrábal na bradě. „No, pane, ono je to takhle. My jsme se přestali sexuálně stýkat asi před dvěma roky. Právě proto se teď rozvádíme, víte.“

„Byl nějaký zvláštní důvod k tomu, abyste se přestali sexuálně stýkat?“ zeptal se Emie se zatajeným dechem.

„Ano, pane. Řekla mi, že sex se mnou nesnáší, říkala, že se jí z toho dělá špatně od žaludku. Povídala, že má radši sex s, no, víte, s jinými ženami.“

I když Emie věděl, jaká odpověď bude následovat, podařilo se mu udržet dostatečně šokovaný výraz. Stejný, jaký měli všichni ostatní. Obrátil se zády ke stupínku a naklonil se k Hankovi Hootenovi; poskytl tak porotcům právě onu krátkou přestávku potřebnou k tomu, aby tu informaci vstřebali. Nakonec Emie pronesl: „Nemám další otázky, Vaše Ctihodnosti.“

* ¹ *

Lucien přistupoval k Malcolmovi Vinceovi, jako by před sebou měl nabitou pušku. Několik minut chodil kolem horké kaše. Podle Baggyho dobrý soudní advokát nikdy neklade otázku, pokud nezná odpověď, zvláště u tak nebezpečného svědka, jakým byl Malcolm Vince. Lucien byl dobrý právník a neměl nejmenší představu, co by Malcolm mohl vybreptnout.

Ten přiznal, že necítí k Lydii žádnou náklonnost, že se nemůže dočkat, až bude mít ten rozvod za sebou, že oněch posledních několik let s ní nebylo příjemných a tak dále. Typický blábol kolem rozvodu. Pamatoval si, že slyšel o vraždě Rhody Kassellawové to ráno po ní. Noc předtím byl pryč a vrátil se domů velmi pozdě. Lucien zaznamenal velmi slabý bod prokázáním toho, že Lydia byla v onen večer skutečně sama, jak vypověděla.

Ale na tom příliš nesešlo. Porotci i my ostatní jsme se stále ještě potýkali s obrovitostí Lydiiných hříchů.

Po dlouhé přestávce Lucien zvolna povstal a oslovil soud. „Vaše Ctihodnosti, obhajoba už žádné další svědky nemá. Ale pokud si můj klient přeje svědčit, chci, aby bylo jasně zaznamenáno, že se tak děje proti mé radě.“

„Řádně zaznamenáno,“ ujistil soudce Loopus.

„Strašně hloupá chyba. Neuvěřitelné,“ zašeptal Baggy dost nahlas na to, aby to zaslechla polovina soudní síně.

Danny Padgitt vyskočil a zamířil na stanoviště svědků. Pokusil se o úsměv, ale byl z toho pouze škleb. Jeho snaha o sebejistotu vyzněla jako nafoukanost. Musel přísahat, že bude vypovídat pouze pravdu, ale nikdo nečekal, že tuto pravdu uslyší.

„Proč trváte na svědecké výpovědi?“ zněla Lucienova první otázka, když se soudní síň zklidnila a ztišila.

„Protože chci, aby si tihle dobří lidé vyslechli, co se ve skutečnosti stalo,“ odpověděl a pohlédl na porotce.

„Pak jim to řekněte,“ odpověděl Lucien a mávl rukou k porotě.

Dannyho verze událostí byla skvostně tvůrčí, protože zde nebyl nikdo, kdo by jeho tvrzení vyvrátil. Lydia byla pryč, Rhoda byla mrtvá. Začal výrokem, že strávil několik hodin se svou přítelkyní Lydií Vinceovou, která bydlela necelou půl míli od Rhody Kassellawové. Věděl přesně, kde Rhoda bydlí, protože ji při několika příležitostech navštívil. Chtěla vážný milostný vztah, ale jeho příliš zaměstnávala Lydia. Ano, on a Rhoda spolu měli dvakrát intimní styk. Seznámili se v klubech při hranici státu a strávili spoustu hodin popíjením a tančením. Ona byla temperamentní a nevázaná a známá tím, že se vyspí s kdekým.

Když se k spáchanému bezpráví přidaly ještě urážky, Ginger sklonila hlavu a zakryla si uši. Porotě to neušlo.

Nevěří plácání jejího manžela o Lydiiných homosexuálních tendencích, tvrdil Danny; ta žena měla požitek z důvěrností mužů. Malcolm lhal, aby získal dítě do své péče.

Padgitt nebyl špatný svědek, ale také vypovídal, aby si zachránil život. Každá odpověď byla rychlá, k lavici poroty bylo vrháno příliš mnoho falešných úsměvů, jeho líčení bylo čisté a hladké a až příliš dobře do sebe zapadalo. Naslouchal jsem mu a sledoval jsem porotce a neviděl jsem u nich příliš sympatií. Fargarson, ten zmrzačený mladík, vypadal zrovna tak skepticky jako všichni ostatní svědci. John Deere dosud seděl s rukama zkříženýma na prsou a mračil se. Slečna Callie nenalezla pro Padgitta žádnou omluvu, ovšem ona by ho poslala do vězení za cizoložství zrovna tak rychle jako za vraždu.

Lucien to pojednal krátce. Jeho klient měl k dispozici spoustu provazu, na němž by se mohl oběsit, a nemělo samozřejmě smysl to obžalobě usnadňovat. Když si Lucien sedal, pohlédl na starší Padgitty, jako by je ze srdce nenáviděl. Pak se obrnil proti tomu, co mělo přijít.

Podrobit křížovému výslechu takovéhoto zločince, který je vinen, je snem každého státního zástupce. Emie zvolna dokráčel ke stolu s důkazními předměty a zdvihl Dannyho zakrvavenou košili. „Důkazní předmět číslo osm,“ řekl soudnímu zpravodaji a zdvihl košili do vzduchu, aby ji porota znovu viděla.

„Kde jste si koupil tu košili, pane Padgitte?“

Danny ztuhl, protože si nebyl jistý, zda má popřít, že patří jemu, nebo přiznat, že jeho je, případně se pokusit si vzpomenout, kde tu pitomou věc koupil.

„Neukradl jste ji snad, ne?“ obořil se na něj hlasitě Emie.

„Neukradl.“

„Tak odpovězte na mou otázku a prosím, snažte se nezapomenout, že jste pod přísahou. Kde jste si koupil tu košili?“ Emie při tomto vystoupení držel košili před sebou v konečcích prstů, jako by krev byla dosud vlhká a mohla by mu ušpinit oblek.

„V Tupelu, myslím. Vážně si to nepamatuju. Je to jen košile.“

„Jak dlouho už ji máte?“

Další odmlka. Kolik mužů si dokáže vzpomenout, kdy si koupili nějakou konkrétní košili?

„Asi tak rok, nejspíš. Nedělám si na šaty značky.“ „Já taky ne,“ řekl Ernie. „Když jste byl ten večer s Lýdií v posteli, sundal jste si tu košili?“

Následovalo velmi opatrné „Ano“.

„Kde byla, když jste vy dva měli, ehm, pohlavní styk?“ „Na podlaze. Myslím.“

Teď, když bylo nezvratně potvrzeno, že košile patří Dannymu, mohl Emie svědka rozsekat. Vytáhl zprávu státní kriminalistické laboratoře, přečetl ji Dannymu a zeptal se ho, jak se stalo, že je košile potřísněná jeho krví. To vedlo k debatě o jeho řidičských schopnostech, o jeho tendenci jezdit příliš rychle, o typu vozidla a o skutečnosti, že byl prokazatelně opilý, když svůj náklaďák převrátil. Vzhledem k tomu, jak vehementně se Ernie do obžalovaného pustil, pochybuji, že nějaký případ řízení v opilosti někdy vyzněl tak strašlivě nebezpečně. Nijak tedy nepřekvapilo, že Danny znejistěl a začal se při Er- nieho jedovatých a sardonických otázkách ježit.

Pokračovaly otázky ohledně skvrn po Rhodině krvi. Pokud byl Danny v posteli s Lydií a košili měl pohozenou na podlaze, jak se tedy pro všechno na světě dostala Rhodina krev z její ložnice do ložnice Lydiiny vzdálené půl míle?

Je to spiknutí, tvrdil Danny, který začal razit novou teorii a kopal si jámu, z které se nikdy nedostane. Příliš dlouhá doba strávená o samotě ve vězeňské cele může být pro zločince, který je vinen, nebezpečná. No, pokoušel se vysvětlovat, někdo bud umazal jeho košili Rhodinou krví, což byla teorie, jež značně rozjařila shromážděný dav, nebo, což je podle něj pravděpodobnější, nějaká záhadná osoba, jež košili zkoumala, jednoduše lže, to vše ve snaze ho usvědčit. Emie měl s oběma scénáři pravé žně, své nejtěžší údery však zasadil sérií brutálních otázek ohledně toho, proč Danny, který samozřejmě měl peníze na to, aby si najal nej lepšího právníka v okolí, neangažoval vlastního experta, jenž by přišel k soudu a vysvětlil porotě zmanipulované krevní zkoušky.

Možná se žádný expert nenašel proto, že žádný expert nemohl dospět ke směšným závěrům, jaké si Padgitt přál.

Totéž platilo pro sperma. Pokud by ho Danny produkoval u Lydie, jak se mohlo dostat do Rhodina domu? Žádný problém - bylo to součástí širokého spiknutí, jímž mu měli ten zločin přišít. Zprávy z laboratoře byly vykonstruované; policejní práce byla špatná. Ernie ho držel v kleštích, dokud jsme nebyli všichni vyčerpáni.

Ve dvanáct třicet Lucien povstal a navrhl přestávku na oběd. „Já jsem neskončil!“ vykřikl na něj Emie přes soudní síň. Chtěl dokončit Dannyho likvidaci, než se k svému klientovi bude moci dostat Lucien a pokusit se ho rehabilitovat, což byl úkol, jenž se zdál nemožný. Padgitt byl v provazech, dobitý a lapající po vzduchu, a Emie neměl v úmyslu stáhnout se do neutrálního rohu.

„Pokračujte,“ prohlásil soudce Loopus a Ernie na Padgitta náhle křikl: „Co jste dělal s tím nožem?“

Ta otázka udivila každého, zvláště svědka, který sebou trhl dozadu a rychle řekl: „Já, ehm -“ a pak zmlkl.

„Vy co! No tak, pane Padgitte, povězte nám, co jste dělal s tím nožem, s tou vražednou zbraní.“

Danny prudce zavrtěl hlavou a vypadal příliš vyděšeně na to, aby dokázal promluvit. „S jakým nožem?“ podařilo se mu ze sebe vypravit. Nemohl vypadat provinileji, ani kdyby mu onen nůž vypadl z kapsy na podlahu.

„S tím nožem, jehož jste použil proti Rhodě Kassel- lawové.“

„To jsem nebyl já.“

Emie si pak jako pomalý a krutý kat dal dlouhou pauzu a znovu si cosi šuškal s Hankem Hootenem. Pak zdvihl pitevní protokol a zeptal se, zda si Danny pamatuje svědeckou výpověď prvního patologa. Byla jeho zpráva rovněž součástí spiknutí? Danny si nebyl jist, jak by měl odpovědět. Protože se veškeré důkazy používají proti němu, myslí si, že ano, že i tohle musí být falešné.

A ten kousek kůže, který se našel pod nehtem oběti, i to je součást spiknutí? A jeho vlastní sperma? A tak dále a tak dále; Eraie dotíral dál. Lucien se občas ohlédl přes rameno na Dannyho otce a jeho pohled říkal: „Vždyť jsem vám to povídal.“

Dannyho přítomnost na stanovišti svědků umožnila Emiemu znovu uvést do hry všechny důkazy a účinek byl zdrcující. Mladíkovy chabé protesty, že všechno je poznamenáno spiknutím, se zdály směšné, ba absurdní. Sledovat ho, jak je zcela decimován před očima poroty, bylo vcelku příjemné. Ti dobří vítězili. Zdálo se, že porota je připravena vytáhnout pušky a vytvořit palebnou četu.

Emie praštil svým blokem na stůl a konečně vypadal, že je připraven jít na oběd. Vrazil si obě ruce do předních kapes. Zamračil se na svědka a zeptal se: „Tvrdíte této porotě pod přísahou, že jste neznásilnil a nezabil Rhodu Kassellawovou?“

„Neudělal jsem to.“

„Nesledoval jste ji domů od hranice státu v onu sobotní noc?“

„Ne.“

„Nevplížil jste se jí do dveří do domu?“

„Ne.“

„A neschovával jste se ve skříni, dokud neuložila děti do postele?“

„Ne.“

„A nezaútočil jste na ni, když vešla dovnitř převléci se do noční košile?“

„Ne.“

Lucien vstal a zlostně se vložil: „Námitka, Vaše Ctihodnosti, pan Gaddis zde podsouvá vlastní závěry.“ „Zamítá se!“ vyštěkl soudce Loopus ke stanovišti obhájce. Soudce si přál spravedlivý proces. Aby se vykompenzovaly všechny lži, jichž se dopustila obhajoba, byla obžalobě povolena značná volnost při popisování dějiště vraždy.

„Nezavázal jste jí oči šátkem?“

Padgitt neustále vrtěl hlavou, zatímco příběh se blížil k vyvrcholení.

„A nerozřízl jste jí kalhotky nožem?“

„Ne.“

„A neznásilnil jste ji v její vlastní posteli, zatímco její dvě malé děti spaly opodál?“

„Neznásilnil.“

„A nevzbudil jste je hlukem, který jste působil?“ „Ne.“

Ernie přistoupil ke stanovišti svědků tak blízko, jak to soudce dovolil, a smutně pohlédl na porotu. Pak se obrátil k Dannymu a řekl: „Michael a Teresa přiběhli zkontrolovat svou matku, je to tak, pane Padgitte?“

„Nevím.“

„A našli vás na ní, je to tak?“

„Já jsem tam nebyl.“

„Rhoda slyšela jejich hlasy, je to tak? Křičeli na vás, prosili, abyste ji nechal?“

„Nebyl jsem tam.“

„Vy jste tam nebyl!“ vykřikl Ernie tak hlasitě, že se stěny jakoby zatřásly. „Byla tam vaše košile, otisky vašich bot, nechal jste tam své sperma! Vy si myslíte, že tahle porota je hloupá, pane Padgitte?“

Svědek vytrvale vrtěl hlavou. Emie zvolna došel ke své židli a vytáhl ji zpoza stolu. Když si sedal, prohlásil: „Jste násilník. Jste vrah. A jste taky lhář, viďte, pane Padgitte?“ Lucien vstal a rozkřičel se. „Námitka, Vaše Ctihodnosti. Tohle je příliš.“

„Přijímá se. Ještě nějaké otázky, pane Gaddisi?“ „Nikoliv, Vaše Ctihodnosti, obžaloba s tímto svědkem skončila.“

„Nějaké doplňující otázky, pane Wilbanksi?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Svědek může odstoupit.“ Danny se pomalu postavil. Jeho úšklebek, jeho naparování se dávno vytratily. Obličej měl rudý zlostí a vlhký potem.

Když se chystal vyjít ze stanoviště svědků a vrátit se ke stolu vyhrazenému obhajobě, náhle se obrátil k porotě a pronesl cosi, co soudní síň ohromilo. Obličej se mu zkřivil čirou nenávistí a píchl ukazováčkenj pravé ruky do vzduchu. „Odsuďte mě,“ pohrozil, „a já dostanu jednoho každého z vás.“

„Zřízenče!“ zvolal soudce Loopus a sáhl pro kladívko. „To už stačilo, pane Padgitte.“

„Každého z vás chcípáků!“ opakoval Danny hlasitěji. Emie vyskočil, ale nenapadlo ho, co by mohl říci. A proč by také měl? Obžalovaný se sám věšel. Lucien stál na nohou, zrovna tak nejistý, co by měl dělat. Dva zástupci šerifa se rozběhli kupředu a dotlačili Padgitta ke stolu pro obhajobu. Když odcházel, pohlédl na porotce, jako by mezi ně zrovna chtěl hodit granát.

Když se vše zklidnilo, uvědomil jsem si, že mi srdce bije vzrušením. Dokonce i Baggy byl příliš ohromený na to, aby dokázal promluvit.

„Udělejme si pauzu na oběd,“ prohlásila Jeho Ctihodnost, a my jsme uprchli ze soudní síně. Hlad mě přešel. Měl jsem chuť rozběhnout se do svého bytu a dát si sprchu.

Proces byl znovu zahájen ve tři odpoled- I ne. Přítomni byli všichni porotci; Padgittové JHJr nikoho z nich přes oběd neodrovnali. Slečna Callie se na mě zazubila, ale nedala do toho srdce.

Soudce Loopus porotě vysvětlil, že nyní nadešel čas pro závěrečné projevy, po nichž jim přečte své formální pokyny a oni by měli případ rozhodnout zhruba za několik hodin. Naslouchali pozorně, ale jsem si jistý, že se ještě nestačili vzpamatovat ze šoku v podobě toho, že je někdo tak otevřeně zastrašoval. Vzpamatovávalo se z toho celé město. Porotci byli vzorkem nás, zbytku komunity, a vyhrožovat jim bylo totéž, jako by někdo vyhrožoval všem.

Emie přišel na řadu první a během několika minut byla zakrvavená košile zpátky ve hře. Bedlivě však dbal na to, aby to nepřehnal. Porotci chápali. Znali důkazy dobře.

Obvodní státní zástupce byl pečlivý, ale překvapivě stručný. Když naposledy vyzval k rozsudku vinen, pozorovali jsme tváře porotců. Neviděl jsem v nich žádný soucit s obžalovaným. Fargarson, ten zmrzačený kluk, v podstatě přikyvoval, když Ernieho vývody sledoval. John Deere už neměl zkřížené paže a naslouchal každičkému slovu.

Lucien byl ještě stručnější, ale měl také k dispozici daleko méně argumentů, s nimiž by mohl pracovat. Začal závěrečnými slovy svého klienta určenými porotcům. Omluvil se za jeho chování. Přičetl ho tlaku okamžiku. Představte si, vyzval porotce, že by vám bylo čtyřiadva-

cet a čekal by vás buďto zbytek života ve vězení, nebo, což je ještě horší, plynová komora. Tlak, jemuž byl vystaven jeho mladý klient - vždycky se o něm vyjadřoval jako o „Dannym“, jako by šlo o nevinného malého chlapce -, byl tak obrovský, že si on sám dělá starosti o jeho psychickou stabilitu.

Protože nemohl rozvíjet onu absurdní teorii o spiknutí předloženou jeho klientem a protože nebyl tak hloupý, aby prodléval u důkazů, strávil asi půlhodinu velebením hrdinů, kteří sepsali naši ústavu a Listinu práv. Způsob, jakým Lucien interpretoval presumpci neviny a požadavek, aby obžaloba nade vši pochybnost prokázala svůj případ, ve mně vyvolal údiv nad tím, jak mohl být vůbec nějaký zločinec někdy usvědčen.

Obžaloba měla možnost vyvracení důkazů; obhajoba nikoliv. Poslední slovo tedy dostal Emie. Ignoroval důkazy a nezmínil se o obžalovaném, ale místo toho se rozhodl mluvit o Rhodě. O jejím mládí a kráse, o jejím prostém životě na Beach Hill, smrti jejího manžela a obtížnosti úkolu vychovat sama dvě malé děti.

To bylo velmi účinné a porotci lapali každé slovo. „Nezapomeňme na ni,“ zněl Emieho refrén. Jako vybroušený řečník si to nejlepší ušetřil na závěr.

„A nezapomeňme na její děti,“ pronesl a podíval se porotcům do očí. ,3yly tam, když zemřela, To, co viděly, bylo tak hrozné, že jim provždy zůstanou jizvy. Mají zde v této soudní síni hlas a jejich hlas patří vám.“

Soudce Loopus přečetl své pokyny porotcům a pak je poslal do zadní místnosti, aby začali své rozvažování. Bylo po páté hodině odpoledne, doba, kdy byly obchody kolem náměstí zavřené a jejich majitelé i zákazníci už dávno odešli. Doprava bývala za normálních okolností slabá a zaparkovat se dalo snadno.

Ovšem nikoli v době, v níž se porota rozhodovala!

Většina davu setrvávala na trávníku před soudní budovou, kouřila, drbala, předpovídala, jak dlouho vynesení rozsudku potrvá. Další se nahrnuli do kaváren na pozdní kávu nebo na časnou večeři. Ginger se mnou šla do redakce, kde jsme se usadili na balkoně a pozorovali cvrkot kolem soudní budovy. Byla na dně a nechtěla nic jiného než vypadnout z okresu Ford.

„Jak dobře znáš Hanka Hootena?“ zeptala se mě jednu chvíli.

„Nikdy jsem se s ním nesetkal. Proč?“

„Chytil mě během polední pauzy, říkal, že Rhodu dobře znal, povídal, že spolehlivě ví, že nespala s každým na potkání, a zvláště ne s Dannym Padgittem. Řekla jsem mu, že jsem ani na okamžik neuvěřila, že by se s tím lumpem stýkala.“

„Povídal, že se s ní scházel?“

„To neříkal, ale já jsem získala dojem, že ano. Když jsme probírali její věci, asi tak týden po pohřbu, našla jsem v jejím adresáři jeho jméno a telefon.“

„Ty jsi mluvila s Baggym,“ vyhrkl jsem.

„Ano.“

„No, tak Baggy je tady odjakživa, myslí si, že tady ví o všem. V pondělí, když ten proces začal, mi řekl, že Rhoda a Hank spolu chodili. Povídal, že Hank už má za sebou několik manželek, že si potrpí na to, aby byl považovaný za úspěšného u žen.“

„Takže on není ženatý?“

„Myslím, že ne. Zeptám se Baggyho.“

„Myslím, že bych se měla cítit lip, když budu vědět, že moje sestra spala s právníkem.“

„Proč by ses kvůli tomu měla cítit líp?“

„Nevím.“

Skopla si předtím boty na vysokém podpatku a sukně se jí na stehnech vyhrnula ještě výše. Začal jsem jí je třít a myšlenky mi odběhly od procesu.

Ale jen na okamžik. U předních dveří soudní budovy začal rozruch, a já jsem slyšel někoho vykřiknout „rozsudek“.

Porota zvažovala verdikt necelou hodinu a byla připravena ho vynést. Když se advokáti a diváci usadili, soudce Loo- pus nařídil zřízenci: „Přiveďte je.“

„Vinen, je to jasný jako facka,“ zašeptal mi Baggy, když se dveře otevřely a Fargarson z nich vykulhal jako první. „Když se rozsudek vynese rychle, je to vždycky vinen.“

Jen pro přesnost, Baggy předtím předpovídal, že se porota nerozhodne jednomyslně. Ale já jsem mu to nepřipomínal, přinejmenším ne tehdy.

Předseda poroty předal zřízenci přeložený arch papíru a ten ho pak podal soudci. Loopus ho dlouze zkoumal, pak se sklonil těsně k mikrofonu. „Nechť obžalovaný prosím povstane,“ přikázal. Padgitt i Lucien vstali, zvolna a neobratně. Jako by je zaměřovala popravčí četa.

Soudce Loopus začal číst: „Pokud jde o bod jedna, obžalobu ze znásilnění, shledáváme my, porota, obžalovaného Dannyho Padgitta vinným. Pokud jde o bod dvě, obžalobu z hrdelní vraždy, shledáváme my, porota, obžalovaného Dannyho Padgitta vinným.“

Lucien nehnul ani brvou a Padgitt se o to snažil. Díval se na porotce se vší záští, jakou dokázal do pohledu vložit, ale o to nevraživějších pohledů se mu dostávalo.

„Můžete se posadit,“ řekla Jeho Ctihodnost. Pak se soudce obrátil k porotě. „Dámy a pánové, zatím vám děkuji za vaše služby. Tímto se uzavírá fáze procesu, v níž se rozhodovalo o otázce viny či neviny. Nyní přecházíme k fázi hlavní, v níž budete požádáni, abyste rozhodli o tom, zda nad tímto obžalovaným bude vynesen rozsudek smrti, nebo doživotního vězení. Nyní se vrátíte do svého hotelu a budeme mít přestávku až do deváté hodiny ranní. Děkuji vám a dobrou noc.“

Proběhlo to tak rychle, že se většina diváků na okamžik ani nepohnula. Vyvedli Padgitta, tentokráte v poutech, a jeho rodina vypadala naprosto vyjeveně. Lucien neměl čas s nimi promluvit.

Baggy a já jsme se odebrali do redakce, kde jsme za-

čali zuřivě psát. Do uzávěrky nám zbývalo ještě několik dnů, ale chtěli jsme zachytit okamžik. Jak však bylo pro Baggyho typické, odpadl po půl hodině, kdy ho začal volat bourbon. Ginger se vrátila skoro za tmy v obeplých džínsech, upnuté košili, s rozpuštěnými vlasy a pohledem, který říkal: „Vezmi mě někam.“

Zastavili jsme se opět u Quincyho, kde jsem koupil další karton se šesti pivy na cestu, a se staženou střechou a teplým a vlhkým vzduchem, který nás ovíval, jsme zamířili do Memphisu vzdáleného devadesát minut jízdy.

Mluvila málo, a já jsem na ni nijak nenaléhal. Její rodina ji přiměla, aby se procesu zúčastnila. Neprosila se o tuhle noční můru. Naštěstí si na trochu rozptýlení našla mě.

Nikdy na tu noc nezapomenu. Řítil jsem se po tmavých prázdných zastrčených silnicích, popíjel jsem studené pivo, držel jsem za ruku krásnou ženskou, která mě sama vyhledala, dívku, s níž jsem už spal a měl jsem jistotu, že se to bude opakovat.

Naší sladké malé romanci zbývalo už jen několik hodin. Mohl jsem je téměř spočítat. Baggy se domníval, že fáze vynesení trestu nepotrvá ani den, takže proces skončí zítra, tedy v pátek. Ginger se nemohla dočkat, až vypadne z Clantonu a udělá za zdejším pobytem tlustou čáru, a já jsem samozřejmě nemohl ani omylem odjet s ní. Podíval jsem se do atlasu - Springfield ve státě Missouri byl hrozně daleko, alespoň šest hodin jízdy. Dojíždění by bylo obtížné, i když bych se o to samozřejmě pokusil, kdyby to po mně chtěla.

Ale něco mi říkalo, že Ginger mi zmizí ze života stejně rychle, jako do něj vstoupila. Byl jsem si jistý, že má doma přítele, ne-li dokonce dva, takže bych nebyl vítán. A kdyby mě uviděla ve Springfieldu, připomínalo by jí to okres Ford a děsivé vzpomínky, které se k němu vázaly.

Stiskl jsem jí ruku a v duchu jsem si slíbil, že těchto posledních několik hodin maximálně využiju.

V Memphisu jsme zamířili k věžákům u řeky. Nejzná-

měj š í restaurace ve městě byl podnik se specialitami z kotlet, jemuž se říkalo Rendezvous, pamětihodnost, jejímiž majiteli byla řecká rodina. Skoro všechno dobré jídlo v Memphisu vařili buď Řekové, nebo Italové.

Centrum Memphisu nebylo v roce 1970 bezpečné. Zaparkoval jsem v garáži a spěchali jsme úzkou uličkou ke dveřím Rendezvous. Z větráků stoupal kouř z hlubin restaurace a válel se mezi budovami jako hustá mlha. Byla to ta nejlahodnější vůně, s jakou jsem se kdy setkal, a když jsme sešli dolů po schodech a vstoupili do restaurace, měl jsem už příšerný hlad, podobně jako většina ostatních stálých hostů.

Ve čtvrtek zde nebýval velký provoz. Cekali jsme pět minut, a když zavolali mé jméno, procházeli jsme za číšníkem kličkujícím mezi stoly, menšími místnostmi hlouběji do jeskyň. Pokynul mi a přidělil nám stolek pro dva v temném koutě. Objednali jsme si kotlety a pivo a během čekání jsme se navzájem laskali.

Verdikt vinen byl obrovskou úlevou. Cokoliv jiného by bylo občanskou katastrofou a Ginger by uprchla z města a nikdy by se za ním už ani neohlédla. Tak jako tak prchne zítra, ale já jsem ji pro tento okamžik měl. Připili jsme si na rozsudek. Pro Ginger znamenal, že spravedlnost se prosadila. Pro mě znamenal totéž, ale současně nám poskytl další noc spolu.

Jedla jen málo, což mi umožnilo dojíst svou porci kotlet a pustit se do její. Vyprávěl jsem jí o slečně Callii a obědech na její verandě, o jejích pozoruhodných dětech a její minulosti. Ginger prohlásila, že slečnu Callii zbožňuje a že zrovna tak zbožňuje ostatních jedenáct porotců.

Takovýto obdiv neměl mít dlouhého trvání.

* * *

Jak jsem očekával, byl můj otec zahrabán v podkroví, jež vždycky nazýval svou kanceláří. Bylo to nejvyšší poschodí viktoriánské věže na předním rohu našeho ošumělého a špatně udržovaného domu v centru Memphisu. Ginger ho chtěla vidět a budova v temnotě vypadala mnohem impozantněji než v denním světle. Byla to nádherná, stinná stará čtvrť plná chátrajících domů, jejichž majiteli byly zrovna tak chátrající rodiny, které odhodlaně přežívaly ve vznešené chudobě.

„Co tam nahoře dělá?“ zeptala se. Seděli jsme v autě s vypnutým motorem zaparkovaným u chodníku. O čtyři vchody níže na nás štěkal stařičký teriér paní Duckwort- hové.

„Vždyť už jsem ti to říkal. Obchoduje s akciemi a cennými papíry.“

„V noci?“

„Provádí průzkum trhu. Nikdy nevychází.“

„A on prodělává?“

„Rozhodně žádné peníze nevydělává.“

„Zajdeme ho pozdravit?“

„Ne. To by ho jen popudilo.“

„Kdy jsi ho viděl naposled?“

„Před třemi čtyřmi měsíci.“ Návštěva mého otce byla to poslední, co jsem měl v daném okamžiku v úmyslu. Stravovala mě žádost a nemohl jsem se dočkat, až nastartuji. Vyjeli jsme z města, na předměstí, a u mezistátní dálnice jsme našli hotel Holiday Inn.

V PÁTEK RÁNO MĚ V HALE PŘED SOUDNÍ SÍNÍ I mJB vyhledal Esau Ruffin a měl pro mě příjemné JL ^ překvapení. Byli s ním tři z jeho synů, AI, Max a Bobby (Alberto, Massimo a Roberto), kteří se nemohli dočkat, až mě pozdraví. Mluvil jsem se všemi třemi před měsícem, když jsem psal onen materiál o slečně Callii a jejích dětech. Podali jsme si ruce a vyměnili pár příjemných frází. Synové mi zdvořile poděkovali za mé přátelství s jejich matkou a za laskavá slova, jež jsem o jejich rodině napsal. Mluvili zrovna tak jemně, příjemně a zřetelně jako slečna Callie.

Přijeli pozdě v noci předtím, aby jí poskytli morální oporu. Esau s ní mluvil jednou za celý týden - každý porotce dostal možnost jednoho telefonického hovoru - a ona se držela dobře, ale dělala si velké starosti se svým tlakem.

Chvilku jsme se bavili, zatímco se dav tlačil do soudní síně, a vešli jsme dovnitř spolu. Sedli si přímo vedle mě. Za několik okamžiků, když se slečna Callie posadila na své místo, na mě pohlédla a uviděla své tři syny. Její úsměv zazářil jako blesk. Únava kolem očí okamžitě zmizela.

Během procesu jsem vídal v její tváři určitou hrdost. Seděla na místě, které před ní nezaujal ještě žádný černoch, po boku svých spoluobčanů, a poprvé v okresu Ford soudila bělocha. Vycítil jsem. i náznaky úzkosti, která provází první vstup do neznámých vod.

Ted, když zde byli její synové a přihlíželi, zaplnila jí

tvář hrdost a nebyly na ní patrné žádné známky strachu. Seděla poněkud vzpřímeněji, a i když jí zatím v soudní síni ani tak neušlo nic, těkaly jí nyní oči na všechny strany v úzkostlivé snaze zachytit, co přijde, a dokončit svěřený úkol.

Soudce Loopus porotcům vysvětlil, že ve fázi vynášení trestu doloží obžaloba přitěžující okolnosti, jimiž podpoří svou žádost o trest smrti. Obhajoba nabídne polehčující okolnosti. Neočekává, že by to trvalo dlouho. Byl pátek; proces už trval věčnost; porotci i všichni ostatní v Clantonu chtěli, aby byl Padgitt odklizen a život se mohl vrátit do normálních kolejí.

Emie Gaddis odhadl náladu v soudní síni správně. Poděkoval porotcům za jejich řádný rozsudek vinen a přiznal, že nemá potřebu předkládat další svědectví. Zločin byl tak ohavný, že už k němu nelze dodat nic, co by ho ještě zhoršilo. Požádal porotce, aby si připomněli výmluvné fotografie Rhody v houpačce na přední verandě pana Deece a patologovu výpověď o zlovolně vedených ranách a o tom, jak zemřela. A její děti, prosím, nezapomeňte na její děti.

Jako by toho někdo byl schopen.

Vzrušeně požádal o trest smrti. Stručně připomněl historii toho, proč my jako dobří a solidní Američané v tento trest tak neochvějně věříme. Vysvětlil, proč slouží jako trest i odstrašující prostředek současně. Citoval z Písma.

Během téměř třiceti let, po něž stíhal zločiny v šesti okresech, nezažil nikdy případ, jenž si tak naléhavě žádal trest smrti. Sledoval jsem tváře porotců a byl jsem přesvědčen, že je na nejlepší cestě k tomu, aby dostal, co žádá.

Zakončil svůj projev tím, že porotcům připomněl, že byli v pondělí vybráni na základě slibu, že jsou s to dodržovat zákon. Pročetl jim zákon stanovující trest smrti. „Stát Mississippi prokázal své obvinění,“ prohlásil a zavřel svou tlustou zelenou právnickou knihu. „Shledali jste Dannyho Padgitta vinným znásilněním a vraždou. Zákon

nyní požaduje trest smrti. Vy jste povinností vázáni ho vynést.“

Emieho fascinující vystoupení trvalo jednapadesát minut - snažil jsem se si všechno zapisovat a když skončil, věděl jsem, že porota pověsí Padgitta nikoliv jednou, ale dvakrát.

Podle Baggyho obžalovaný, který po celý proces prohlašoval, že je nevinen, a porota ho přesto usvědčí, vystoupí a prohlásí, že nesmírně lituje zločinu, jehož spáchání celý týden popíral. „Prosí a pláčou,“ vysvětloval mi předtím Baggy. „Je to docela divadlo.“

Padgittovo katastrofální vystoupení den předtím ho však odradilo od jakéhokoliv pokusu jít porotě znovu na oči. Lucien povolal na stupínek svědků jeho matku, Let- tii Padgittovou. Byla to žena kolem padesátky s příjemnými rysy a krátkými prošedivělými vlasy. Na sobě měla černé šaty, jako by už truchlila pro smrt svého syna. Pod Lucienovým vedením začala koktavě odříkávat výpověď, která působila dojmem, že ji pro ni až do poslední pomlky v jejím projevu někdo sepsal. Figuroval v ní Danny jako malý chlapec, který chodil každý den po škole na ryby, zlomil si nohu, když spadl ze stromu, a ve čtvrté třídě vyhrál včeličku za správný pravopis. Tehdy neměl nikdy problémy, vůbec žádné. S Dannym vlastně nebyly vůbec žádné potíže, když dorůstal, působil jen samou radost. Jeho dva starší bratři byli vždycky do něčeho namočení, ale Danny ne.

Vystoupení bylo tak hloupé a tak účelové, že to hraničilo se směšností. Ale v porotě byly tři matky - slečna Callie, paní Barbara Baldwinová a Maxine Rootová - a Lucien se zaměřil na jednu z nich. Potřeboval pouze jednu.

Nijak nepřekvapilo, že se paní Padgittová záhy rozsl- zela. Ona sama by nikdy neuvěřila, že její syn spáchal tak strašlivý zločin, ale pokud se to porota domnívá, pak by se to měla pokusit akceptovat i ona. Ale proč jí ho brát? Proč toho mladého chlapce zabíjet? Co svět získá tím, že bude Danny poslán na smrt?

Její bolest byla skutečná. Její pocity byly nefalšované a bylo těžké je pozorovat, odsedět si to. Každá lidská bytost by cítila soucit s matkou, která má přijít o dítě. Nakonec se zhroutila a Lucien ji nechal plačící na stupínku svědků. To, co začalo jako afektované představení, skončilo srdceryvnou prosbou, jež přiměla většinu porotců sklopit oči a zkoumat podlahu.

Lucien oznámil, že žádné další svědky nemá. On a Emie pronesli krátké závěrečné shrnutí a kolem jedenácté dopoledne byl případ znovu předán porotě.

* * *

Ginger zmizela v davu. Zašel jsem do redakce a čekal, a když se neobjevila, přešel jsem náměstí do kanceláře Harryho Rexe. Poslal sekretářku pro obložené chleby a najedli jsme se v jeho zaneřáděné zasedačce. Podobně jako většina právníků v Clantonu strávil i on celý týden v soudní síni a sledoval proces, který mu finančně nic nevynesl.

„Zůstane ta tvoje kamarádka pevná?“ zeptal se s ústy plnými krůty a sýra.

„Slečna Callie?“ zeptal jsem se.

„Jo. Je srozuměná s plynovou komorou?“

„Nemám ponětí. Neprobírali jsme to.“

„Děláme si s ní starosti, s ní a s tím zatraceným zmrzačeným klukem.“

Harry Rex se tiše zapojil do případu natolik, až by si člověk myslel, že pracuje pro Emieho Gaddise a obžalobu. Ale nebyl jediným právníkem ve městě, který tajně napomáhal obžalobě.

„Netrvalo jim ani šedesát minut, než ho shledali vinným,“ upozornil jsem. „Není to dobré znamení?“

„Možná, jenže porotci dělají divné věci, když přijde čas podepsat ortel smrti.“

„Ano? Tak dostane doživotí. Podle toho, co jsem slyšel o věznici v Parchmanu, by doživotí tam mohlo být horší než plynová komora.“

„Doživotí není doživotí, Willie,“ namítl a otřel si ústa papírovým ubrouskem.

Odložil jsem sendvič, zatímco on se do svého znovu zakousl.

„Co je doživotí?“ zeptal jsem se.

„Deset let, možná míň.“

Pokoušel jsem se to pochopit. „To chcete říct, že doživotí je ve státě Mississippi deset let?“

„Přesně tak. Po deseti letech, nebo možná dřív, když se vězeň dobře chová, si vrah poslaný do vězení na doživotí může zažádat o podmínečné propuštění. Šílené, nemyslíš?“

„Ale proč

„Nepokoušejte se to pochopit, Willie, takový je prostě zákon. Platí už padesát let. Ale horší je, že to porota neví. Nemůže se jim to říct. Chcete trochu salátu?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Náš velevážený Nejvyšší soud usoudil, že pokud by porota věděla, jak lehký je vlastně ve skutečnosti trest doživotí, mohla by se přiklánět k trestu smrti. Takže by to bylo vůči obžalovanému nespravedlivé.“

„Doživotí je deset let,“ mumlal jsem si pro sebe. V Mississippi se v den voleb zavírají obchody s lihovinami, jako by se voliči mohli jinak opít a zvolit nesprávné lidi. Další neuvěřitelný zákon.

„Přesně tak,“ přitakal Harry Rex, pak jediným velkým zakousnutím dojedl svůj sendvič. Vytáhl z jedné police obálku, otevřel ji a přesunul ke mně velkou černobílou fotografii. „Načapali vás, kámo,“ řekl se smíchem.

Na fotografii jsem byl já, jak ve čtvrtek ráno kvapně vycházím z pokoje Ginger v motelu. Vypadal jsem unavený, jako po tahu a jaksi provinile, ale i podivně spokojeně.

„Kdo to vyfotil?“ zeptal jsem se.

, Jeden z mých fotografů. Dělal na jednom rozvodovém případu, viděl, že tam tu noc zajíždí to vaše komunistické autíčko, a rozhodl se, že se pobaví.“

„Nebyl jediný.“

„Ta holka musí mít čerta v těle. Ten foťák se snažil fotit skrz závěsy, ale nemohl najít ten správný úhel.“ „Mám vám to podepsat?“

„Prostě si to nechte.“

* * *

Po třech hodinách rozvažování poslala porota soudci Loo- pusovi lístek. Nemohli se dohodnout a prakticky nikam to nespělo. Zjednal pořádek a my jsme pádili přes ulici.

Pokud porota nemůže dospět k jednoznačnému verdiktu trestu smrti, pak soudce podle zákona vyřkne trest doživotí.

Když jsme čekali na porotce, davem se šířil strach. Něco se tam v té zadní místnosti pokazilo. To si snad Padgittovi nakonec našli svého člověka?

Slečna Callie měla v obličeji kamenný výraz, jaký jsem u ní nikdy předtím neviděl. Paní Barbara Baldwinová předtím evidentně plakala. Několik mužů působilo dojmem, že mezi nimi právě vypukly pěstní potyčky a že se nemohou dočkat, až se ke rvačce budou moci vrátit.

Předseda povstal a velmi nervózně Jeho Ctihodnosti vysvětlil, že se porota nemůže jednomyslně dohodnout a za poslední hodinu v tomto ohledu absolutně nijak ne- pokročila. Možnost dospět k jednomyslnému výsledku neviděl optimisticky a všichni byli připraveni jít domů.

Soudce Loopus se pak každého porotce zeptal, zda se domnívá, že bude možno dospět k jednomyslnému verdiktu. Porotci jednomyslně odpověděli, že nikoliv.

Cítil jsem, jak se v davu zdvíhá hněv. Lidé poposedá- vali a šeptali, a to porotcům samozřejmě nepomohlo.

Soudce Loopus pak vystoupil s něčím, co Baggy později označil za „nálož dynamitu“ - spatra pronesenou přednáškou o nutnosti řídit se zákonem a dodržovat sliby učiněné při výběru poroty. Bylo to přísné a dlouhé napomenutí prostoupené nemalou mírou zoufalství.

Nezabralo to. O dvě hodiny později ohromená soudní síň naslouchala, jak se soudce Loopus znovu ptá porotců se stejným výsledkem. Nabručeně jim poděkoval a poslal je domů.

Když odešli, předvolal soudce Dannyho Padgitta a do protokolu mu vyspílal tak, že mi při tom naskakovala husí kůže. Nazval ho pachatelem znásilnění, vrahem, zbabělcem, lhářem a, což bylo nejhorší, zlodějem, který připravil dvě malé děti o jediného rodiče, kterého ještě měly. Byl to sžíravý, zničující útok. Snažil jsem se ho zapsat slovo od slova, ale byl tak naléhavý, že jsem musel přestat a poslouchat. Ani fanatický pouliční kazatel by ze sebe nedokázal vychrlit tak příkré odsouzení hříchu.

Kdyby měl tu moc, odsoudil by ho k smrti, a navíc k smrti rychlé a bolestné.

Ale zákon je zákon a on se jím musí řídit. Odsoudil ho na doživotí a nařídil šerifu Coleyovi, aby ho okamžitě převezl do státní věznice v Parchmanu. Coley mu za- cvakl želízka a Danny odešel.

Loopus udeřil svým kladívkem a vystřelil ze soudní síně. Vzadu v sále se rozpoutala rvačka, když jeden z Dannyho strýců vrazil do Doka Crulla, místního holiče známého svou horkou hlavou. Scéna rychle přitáhla dav a několik dalších lidí začalo Padgittům spílat a doporučovat jim, aby se stáhli zpátky na svůj ostrov. „Vraťte se do té své bažiny!“ křičel kdosi neustále. Zástupci šerifa srocení rozehnali a Padgittovi vyšli ze soudní síně.

Dav ještě chvilku setrval, jako by proces dosud neskončil, jako by spravedlnosti nebylo plně učiněno zadost. Ozývaly se hněvivé výkřiky a kletby, a já jsem tak získal představu, jak se organizuje dav k lynčování.

* * *

Ginger se neukázala. Řekla, že se staví v redakci se rozloučit, až se odhlásí z motelu, ale zjevně si to rozmyslela. Představoval jsem si ji, jak se řítí nocí, pláče a kleje

a počítá míle, aby se už dostala z Mississippi. Kdo jí to mohl zazlívat?

Náš třídenní románek náhle skončil tak, jak jsme oba očekávali, ale ani jeden z nás si to nepřipustil. Nedovedl jsem si představit, že se naše cesty ještě někdy sejdou, a pokud se to stane, půjde o další jedno či dvě bezvýchodná kola, dokud nás život nepřiměje zamířit jiným směrem a jít vpřed. Vystřídá ještě spoustu mužů, než najde toho, u něhož by setrvala. Seděl jsem pod stříškou před svou kanceláří a čekal jsem, až dole zaparkuje, ale věděl jsem přitom, že už je možná v Arkansasu. Zahájili jsme ten den společně v posteli a nemohli jsme se dočkat, až budeme sledovat, jak bude vrah její sestry odsouzen k smrti.

V zápalu okamžiku jsem začal sepisovat redakční úvodník o rozsudku. Měl to být sžíravý útok proti trestním zákonům státu. Měl být poctivý a procítěný, a měl také mít dobrou odezvu u čtenářů.

Vyrušil mě Esau svým telefonátem. Byl v nemocnici se slečnou Callií a požádal mě, abych tam urychleně přijel.

Omdlela, když nastupovala do auta před soudní budovou. Esau a její tři synové ji urychleně zavezli do nemocnice, a udělali dobře. Krevní tlak měla nebezpečně vysoký a lékař se obával mozkové příhody. Po několika hodinách však se její stav stabilizoval a její vyhlídky se začaly lepšit. Krátce jsem ji podržel za ruku, ujistil jsem ji, že jsem na ni nesmírně hrdý, a tak dále. Ve skutečnosti jsem však chtěl slyšet vylíčení toho, co se doopravdy dělo v místnosti vyhrazené porotě.

Byl to příběh, který jsem nikdy nezískal.

Až do půlnoci jsem popíjel s Alem, Maxem, Bobbym a Esauem kávu v nemocniční kantýně. Callie neřekla ani slovo o tom, jak porota rokovala.

Mluvili jsme o nich a o jejich sourozencích a jejich dětech a profesionální kariéře a o tom, jaké to bylo vyrůstat v Clantonu. Příběhy se z nich sypaly, a já jsem skoro vytáhl pero a blok.

S výjimkou občasného rožnění kozla u Harryho Rexe a jednoho příšerného koktejlového večírku, z nějž jsem odešel dvacet minut po příchodu, zde nebyl žádný společenský život. Doslova všichni mladí lidé mého věku byli ženatí nebo vdané a jejich představa zábavy byla „večeře“ se zmrzlinou v sobotu večer v jednom z nesčetných kostelů ve městě. Většina z těch, kteří odešli na vysokou, se nikdy nevrátila.

Z nudy jsem občas trávil víkendy v Memphisu, obvykle v bytě jednoho svého přítele, který nebyl nikdy doma. Několikrát jsem si zajel do New Orleansu, kde bydlela jedna moje bývalá dívka ze střední školy a užívala si večírků. Ale pro nejbližší budoucnost mi tak jako tak byly souzeny Timesy. Byl jsem obyvatelem Clantonu. Musel jsem se vyrovnat se životem v malém městě, nudnými víkendy a vším kolem. Mým útočištěm se stala redakce.

Během prvních Šesti měsícO mého života v Clantonu jsem obvykle z tohoto místa o víkendech prchal. Zoufale tam nebylo co dělat.

Zašel jsem tam v sobotu po vynesení rozsudku kolem poledne. Měl jsem několik článků z procesu, které jsem chtěl sepsat, a můj úvodník zdaleka nebyl dokončený. Na podlaze hned za vstupními dveřmi leželo sedm dopisů. Taková byla v Timesech po řadu let tradice. Při oněch vzácných příležitostech, kdy Flek napsal něco, co vyvolalo odezvu od nějakého čtenáře, býval dopis vydavateli zpravidla doručen osobně a zasunut pod přední dveře.

Čtyři dopisy byly podepsané, tři byly anonymní. Dva

byly napsané na stroji, ostatní v ruce a jeden jsem skoro nemohl přečíst. Všech sedm vyjadřovalo pobouření nad tím, že Danny Padgitt vyvázl životem. Krvežíznivost města mě nepřekvapila. Rozladilo mě rovněž, že šest z těchto sedmi dopisů se nějak zmiňovalo o slečně Callii. První byl napsaný na stroji a nebyl podepsán. Stálo něm:

Vážený vydavateli, naše komunita upadla ještě níže, jestliže kriminálník jako Danny Padgitt může ' znásilňovat a vraždit a projde mu to. Přítomnost černocha v porotě nás měla důrazně upozornit na skutečnost, že tihle lidé neuvažují tak, jako uvažují běloši dbalí zákonů.

Paní Edith Caravellová z Beech Hillu krásným rukopisem napsala:

Vážený vydavateli, bydlím kilometr a půl od místa, kde se vražda odehrála. Jsem matkou dvou nedospělých dětí. Jak jim mám tento rozsudek vysvětlit? Bible praví: „Oko za oko.“ Myslím, že pro okres Ford to neplatí.

Další anonymní autor na parfémovaný růžový dopisní papír lemovaný kvítky napsal:

Vážený vydavateli, podívejte se, co se stane, když se černochům svěří odpovědná funkce. Porota složená pouze z bělochů by Padgitta pověsila už v soudní síni. Teď nám Nejvyšší soud říká, že by černoši měli učit naše děti, hlídkovat na našich ulicích a kandidovat do veřejných funkcí. Bůh s námi.

Jako šéfredaktor (a majitel a vydavatel) jsem měl výhradní kontrolu nad tím, co se v Tvmesech otiskovalo. Mohl jsem redigovat dopisy, ignorovat je, vybírat si ty, které jsem chtěl otisknout. U kontroverzních záležitostí a událostí byly dopisy vydavateli olejem přilévaným do ohně a popuzovaly lidi. A díky nim se prodávaly noviny, protože byly jediným místem, kde mohly být publikovány. Byly absolutně svobodné a každému skýtaly fórum, na němž se mohl vyjádřit.

Když jsem četl první várku, rozhodl jsem se, že nezveřejním nic, co by uškodilo slečně Callii. A dostal jsem zlost, že se lidé domnívají, že nějak přispěla k tomu, aby porota nedospěla k jednomyslnému výsledku, a zabránila tak rozsudku smrti.

Proč se město tak strašlivě snažilo svést vinu za nepopulární rozsudek na jediného černocha v porotě? A bez jakéhokoliv důkazu? Slavnostně jsem si slíbil, že zjistím, co se ve skutečnosti stalo v místnosti pro porotu, a okamžitě jsem pomyslel na Harryho Rexe. Baggy samozřejmě vklopýtá do redakce v pondělí dopoledne se svou obvyklou kocovinou a bude předstírat, že přesně ví, jak se porota rozdělila. Pravděpodobnost byla taková, že bude vedle. Pokud by byl někdo vůbec schopen zjistit pravdu, byl by to Harry Rex.

Zastavil se Wiley Meek s drby kolujícími po městě. Lidé v kavárnách byli nabuzení. Slovo Padgitt znělo jako nadávka. Lucien Wilbanks byl předmětem opovržení, ale to nebylo ničím novým. Šerif Coley by mohl docela dobře odejít do výslužby; nepodaří se mu získat padesát hlasů. Už na sebe začali upozorňovat dva odpůrci a do voleb chybělo půl roku.

Podle jedné z verzí jedenáct porotců hlasovalo pro plynovou komoru a jeden se zdržel. „Nejspíš ta negerka,“ prohlásil někdo, a shrnul tak pocity převládající v Čajovně kolem sedmé ráno onoho dne. Jeden z šerifových zástupců hlídající místnost pro porotu prý komusi pošeptal, že poměr hlasů byl šest ku šesti, ale to už kolem deváté v kavárnách v podstatě upadlo v zapomnění. V okolí náměstí se onoho dopoledne šířily dvě hlavní teorie: první zněla, že slečna Čallie všechno pokazila prostě proto, že je čer- noška; podie druhé Padgittovi podstrčili dvěma či třem porotcům nějaké peníze, zrovna jako to udělali u té „prolhané čubky“ Lydie Vinceové.

Wiley soudil, že druhá teorie má více stoupenců než ta první, i když mnozí byli zjevně bez výhrad ochotni věřit čemukoli v. Začínal jsem chápat, že kavárenské drby nejsou k ničemu.

* * *

V sobotu pozdě odpoledne jsem přejel trať a zvolna jsem projížděl Lowtownem. Ulice byly rušné: děti na bicyklech, improvizované basketbalové zápasy, zápraží plná lidí, hudba linoucí se z otevřených dveří tanečních lokálů, smích mužů postávajících před obchody. Každý byl venku, jako by se rozehříval pro vypětí sobotního večera. Lidé mávali a civěli, pobavení spíše mým malým autíčkem než mou bledou pletí.

Na zápraží u slečny Callie se shromáždil hlouček lidí. AI, Max a Bobby zde byli spolu s reverendem Thursto- nem Smallem a dalším dobře oblečeným diákonem z kostela. Esau byl v domě a staral se o manželku. Byla propuštěna onoho rána s přísnými pokyny, že má zůstat tři dny v posteli a nehnout prstem. Max mě odvedl dozadu do ložnice.

Seděla na posteli podepřená polštáři a četla bibli. Usmála se, když mě uviděla, a řekla: „Pane Traynore, je od vás moc milé, že jste přišel. Prosím, posaďte se. Esaui, dones panu Traynorovi trochu čaje.“ Esau vyskočil jako vždycky, když mu zadala nějaký příkaz.

Posadil jsem se na tvrdou dřevěnou židli u postele. Nepřipadala mi ani trochu nemocná. „Vážně mi dělá starosti náš oběd příští čtvrtek,“ začal jsem a oba jsme se rozesmáli.

„Uvařím,“ ujistila mě.

„Ne. Nebudete vařit. Mám lepší nápad. Přinesu jídlo sám.“

„Nemusím se toho děsit, ne?“

„Někde něco koupím. Něco lehčího, třeba sendvič.“

„Sendvič bude fajn,“ přikývla a poklepala mi na koleno. „Brzy už budu mít zralá rajčata.“

Odmlčela se, usmála se a na okamžik odvrátila pohled. „Neodvedli jsme dobrou práci, viďte, pane Traynore?“ Její slova byla prostoupena smutkem a současně rozčarováním.

„Ten rozsudek nevyvolal nadšení,“ přisvědčil jsem.

„Není to to, co jsem chtěla,“ řekla.

A to byla asi tak ta nejdůvěmější informace o tom, jak porota rozvažovala, jakou na mnoho dalších let prozradila. Esau mi později řekl, že ostatních jedenáct porotců přísahalo na bibli, že nebudou o svém rozhodnutí mluvit. Slečna Callie na bibli nepřísahala, ale dala jim své slovo, že bude střežit jejich tajemství.

Nechal jsem ji odpočívat a zamířil jsem na verandu, kde jsem strávil několik hodin posloucháním jejích synů a jejich hostů, kteří se bavili o životě. Seděl jsem v rohu, popíjel jsem čaj a snažil jsem se nedat se vtáhnout do jejich rozhovoru. Občas se mi myšlenky zatoulaly a vstřebávaly zvuky sobotního večera v Lowtownu.

Reverend a diákon odešli a na verandě zbyli pouze Ruffinovi. Hovor se nakonec stočil na proces a rozsudek a na odezvu, jakou to mělo na druhé straně trati.

„Opravdu porotě vyhrožoval?“ zeptal se mě Max. Pověděl jsem mu celý příběh, přičemž Esau mu v případě potřeby dodával na důrazu. Byli zrovna tak šokovaní jako my, kdo jsme to viděli.

„Díky bohu, že je doživotně za mřížemi,“ prohodil Bobby a já jsem neměl to srdce říci mu pravdu. Byli nesmírně hrdí na svou matku, stejně jako tomu bylo vždycky.

Už jsem měl procesu plné zuby. Kolem deváté jsem odešel a zvolna a bezcílně jsem jezdil po Lowtownu. Byl jsem osamělý a stýskalo se mi po Ginger.

V Clantonu to kvůli rozsudku kypělo několik dní. Dostali jsme osmnáct dopisů vydavateli, z nichž šest jsem v příštím vydání uveřejnil. Polovina z nich byla věnována procesu, a to samozřejmě situaci ještě více rozbouřilo.

Léto pokračovalo a já jsem si začínal myslet, že město nikdy nepřestane mluvit o Dannym Padgittovi a Rhodě Kassellawové.

Pak náhle oba upadli v zapomnění. Najednou, jakoby mávnutím proutku, doslova během necelých čtyřiadvaceti hodin, se na proces zapomnělo.

Clanton měl na obou stranách trati cosi důležitějšího, čím se mohl vzrušovat.

ČÁST

D

TITTTT 4

RUHA

V PŘEVRATNÉM USTANOVENÍ, KTERÉ NEPONE- chávalo žádný prostor pro pochybnosti či průtahy, nařídil soud okamžité ukončení duálního systému školství. Už žádné oddalování, už žádné soudní spory, už žádné sliby. Okamžitá integrace. Clanton byl šokován zrovna tak jako ostatní města na Jihu.

Harry Rex mě seznámil s rozhodnutím soudu a pokusil se vysvětlit mi jeho kličky. Nebylo to tak složité. Každý okres musel okamžitě realizovat plán desegregace.

21

„Tohle prodá hodně novin,“ předpověděl s nezapáleným doutníkem vraženým v puse.

Po celém městě se okamžitě začaly organizovat nejrůznější schůze a já jsem je všechny kryl. Jedné parné noci uprostřed července se v tělocvičně střední školy konalo veřejné shromáždění. Tribuny byly nacpané, podlaha zaplněna znepokojenými rodiči. Pan Walter Sullivan, právník Timesů, působil rovněž jako advokát školní rady. Obstaral většinu mluvení, protože jeho se žádné volby netýkaly. Politici se raději schovávali za něj. Mluvil lapidárně a oznámil, že za šest týdnů bude systém školství v okrese Ford otevřený a plně desegregovaný.

V černošské škole v Burley Street se konalo menší shromáždění. Baggy a já jsme tam byli, spolu s Wileym Meekem, který fotografoval. Pan Sullivan shromážděným znovu vysvětlil, co se bude dít. Jeho výroky dvakrát přerušil potlesk.

Rozdíl mezi těmito dvěma schůzemi byl neuvěřitelný: bělošští rodiče byli rozhořčeni a vyděšeni a zahlédl jsem

několik žen plakat. Onen osudný den konečně nadešel. V černošské škole panovala atmosféra vítězství. Rodiče byli znepokojeni, ale současně povzbuzeni tím, že se jejich děti budou konečně moci zapsat do lepších škol. I když měli ještě překlenovat obrovskou propast, pokud jde o bydlení, zaměstnání a zdravotní péči, byla integrace do veřejných škol obrovským krokem vpřed v jejich boji za občanská práva.

Slečna Callie a Esau tam byli. Jejich sousedé k nim přistupovali s obrovskou úctou. Právě oni dva vstoupili před šesti lety se Samem do předních dveří bělošské školy a předhodili ho lvům. Sam byl po tři roky jediným černošským žákem ve své třídě a rodina za to zaplatila určitou cenu. Ted se zdálo, že to všechno stálo za to, alespoň jim. Sam zde nebyl, abych s ním mohl udělat rozhovor.

Schůze se konala rovněž ve svatostánku - Prvním baptistickém kostele. Zde byli pouze bílí a shromáždění patřili k vyšší střední vrstvě. Organizátoři sbírali peníze na vybudování soukromé akademie a teď najednou nabylo shromažďování fondů na naléhavosti. Bylo zde několik lékařů a právníků a většina z oněch týpků, kteří jsou členy prestižních klubů. Jejich ratolesti byly evidentně příliš dobré na to, aby mohly chodit do školy s černošskými dětmi.

Rychle sestavovali plán otevření školy v opuštěné továrně v jižní části města. Budovu si pronajmou na rok či dva, dokud nebudou mít pohromadě dostatečný kapitál. Dělali všechno možné, aby se jim podařilo najmout učitele a objednat knihy, ale naléhavější starostí - kromě snahy uprchnout před černochy - bylo, co udělat s fotbalovým mužstvem. Občas zde panovala hysterická atmosféra, jako by školský systém, jenž by byl ze 75 procent bělošský, představoval pro jejich děti vážné nebezpečí.

Napsal jsem dlouhé články a doprovodil je odvážnými titulky a Harry Rex měl pravdu. Noviny se prodávaly. Koncem června 1970 dosáhl náš náklad pět tisíc, což byl ohromující obrat. Po Rhodě Kassellawové a desegre- gaci jsem začínal získávat konkrétní představu o tom, co říkával můj přítel Nich Diener tehdy v Syracusách. „Dobrý malý týdeník v menším městě netiskne noviny. Ten tiskne peníze.“

Potřeboval jsem zprávy a v Clantonu pokaždé nebyly. V mrtvých týdnech jsem psával zveličené články o poslední žádosti v Padgittově odvolacím řízení. Obvykle bývaly v dolní polovině první strany a vyznívaly tak, jako by mladík měl každou chvíli z Parchmanu vyjít. Nejsem si jistý, zda to moje čtenáře ještě příliš zajímalo. Počátkem srpna se však novinám dostalo nové vzpruhy, když mi Davy Bass Velká huba vysvětlil rituály středoškolského fotbalu.

Wilson Caudle se o sport nezajímal. Což bylo v pořádku, až na to, že každý v Clantonu v pátek večer žil a umíral s Pumami. Caudle odsunul Daveyho do zadní

části novin a jen zřídka zveřejňoval fotografie. Já jsem ucítil peníze a z Pum se stal předmět zpravodajství na první straně.

Moje fotbalová kariéra skončila v deváté třídě, v rukou sadistického bývalého příslušníka námořní pěchoty, jehož moje měkká malá přípravka z nějakého důvodu angažovala jako našeho trenéra. Z Memphisu se v srpnu stávají tropy; fotbalové tréninky by tam měly být v tu dobu zakázány. Běhal jsem okruhy kolem tréninkového hřiště, v plné výstroji, s přílbou a vším ostatním, při třiceti stupních a obrovské vlhkosti, a trenér nám z nějakého důvodu odmítal dát vodu. Hned vedle hřiště byly tenisové kurty, a když jsem se vyzvracel, zadíval jsem se na ně a uviděl jsem tam dvě dívky, které si pinkaly tenisové míčky se dvěma chlapci. S dívkami na scéně začalo být všechno velmi příjemné, ale mou pozornost ve skutečnosti upoutaly velké láhve studené vody, kterou pily, kdykoliv se jim zachtělo.

Sekl jsem s fotbalem a vrhl jsem se na tenis a na dívky a ani na okamžik jsem toho nezalitoval. Na mojí škole se zápasy hrály v sobotu odpoledne, takže jsem neabsolvoval křest ve víře v páteční večerní fotbal.

S pocitem štěstí jsem opožděně přestoupil.

Když se Pumy sešly na svůj první trénink, byli při tom Bass a Wiley, kteří měli trénink krýt. Uveřejnili jsme na první stránce velkou fotografii čtyř hráčů, dvou bílých a dvou černošských, a další záběr trenérského týmu, v němž byl černošský asistent. Bass napsal komentáře o týmu a jeho hráčích a vyhlídkách, a to byl přitom teprve jejich první týden tréninků.

Referovali jsme o zahájení školy a zařadili jsme rozhovory se studenty, učiteli a správci a naše články vyzněly otevřeně pozitivně. Po pravdě řečeno zažil Clanton jen málo rasových nepokojů, jež byly onoho srpna, kdy se otevíraly školy, ve vyhraněně jižanských státech běžné.

Timesy zveřejnily dlouhé články o nejoblíbenějších studentech, o kapele, týmech studentů vyšších ročníků - o všem, na co jsme dokázali připadnout. A každý článek byl provázen několika fotografiemi. Nevím, kolika dětem se nepodařilo proniknout na stránky našich novin, ale mnoho jich nebylo.

První fotbalový zápas byl každoroční rodinný střet s týmem Karawaye, mnohem menšího městečka, které mělo daleko lepšího trenéra. Seděl jsem vedle Harryho Rexe a povzbuzovali jsme tak, až jsme ochraptěli. Zápas byl vyprodaný a diváci byli převážně bílí.

Ale ti běloši, kteří tak neústupně odmítali přijmout černošské studenty, se v onen páteční večer náhle proměnili. V první čtvrtině prvního zápasu se zrodila hvězda, když Rieky Patterson, drobné černošské dítě, které snad dokázalo létat, uběhl poprvé, když se dotkl míče, osmdesát metrů. Podruhé překonal pětačtyřicet, a od toho okamžiku všichni shromáždění vstávali a ječeli, když dostal přihrávku. Šest týdnů poté, co město zasáhl příkaz k de- segregaci, jsem zažil, jak omezení, netolerantní křupani křičí jako pominutí a nadskakují, kdykoliv Rieky dostal míč.

Clanton zápas vyhrál 34:30, a naše krytí bylo přímo nestoudné. Celá první stránka nebyla o ničem než o fotbale. Okamžitě jsme zahájili soutěž Hráč týdne, titul provázený stipendiem ve výši 100 dolarů, jež putovalo do nějakého neurčitého fondu, jehož zjištění nám zabralo měsíce. Rieky byl naším prvním vyznamenaným, takže to vyžadovalo další rozhovor s další fotografií.

Když Clanton vyhrál své první čtyři zápasy, byly Ti- mesy připraveny šílenství podněcovat. Náš náklad dosáhl pěti tisíc pěti set.

Jednoho velmi horkého dne počátkem září jsem přecházel náměstí a mířil jsem z kanceláře do banky. Měl jsem na sobě svůj obvyklý oděv - vybledlé džínsy, pomačkanou bavlněnou košili s vyhrnutými rukávy a mokasíny bez ponožek. Bylo mi tehdy čtyřiadvacet, a protože jsem vlastnil firmu, zvolna jsem začal odvracet myšlenky od vysoké a zaměřovat se na kariéru. Velmi pozvolna. Měl jsem dlouhé vlasy a stále ještě jsem se oblékal jako student. Celkově jsem příliš nedbal na to, co mám na sobě nebo jaký dojem jsem vyvolával.

Tento nedostatek zájmu však nesdíleli všichni.

Pan Mitlo mě popadl na chodníku a zatáhl mě do svého malého obchůdku s pánským oblečením. „Čekal jsem na vás,“ oznámil se silným přízvukem, jaký byl v Clan- tonu poměrně vzácný. Mitlo byl Maďar a měl za sebou jakýsi barvitý příběh útěku z Evropy, kde zanechal jedno nebo dvě děti. Byl na mém seznamu příběhů zajímavých lidí, jimž se začnu věnovat, jakmile skončí fotbalová sezóna.

„Podívejte se na sebe!“ odfirkl pohrdavě, když jsem stál ve dveřích jeho obchodu, u stojanu s pásky. Ale usmíval se a u cizinců se snadno přejde jejich neomalenost jako problémy s překladem.

Zadíval jsem se na sebe. V čem byl přesně problém?

Zjevně jich bylo mnoho. „Jste člověk se svobodným povoláním,“ informoval mě. „V tomhle městě jste velmi důležitá osoba a vy se oblékáte jako, ehm, no...“ Podrbal se na vousaté bradě a hledal vhodnou urážku.

Pokusil jsem se mu pomoci. „Jako student.“

„Ne,“ ohradil se a kýval ukazováčkem dopředu a dozadu, jako by žádný student nikdy nevypadal tak hrozně. Přestal mě tupit a pokračoval v přednášce.

„Jste jedinečný - kolik lidí vlastní noviny? Jste vzdělaný, což je tady v okolí vzácné. A jste ze Severu! Jste mladý, ale neměl byste vypadat tak, tak nezrale. Musíme začít pracovat na vašem zevnějšku.“

Pustili jsme se do práce - jinou volbu jsem totiž neměl. Mitlo v Timesech hodně inzeroval, takže jsem mu samozřejmě nemohl říct, ať se jde bodnout. Navíc mluvil rozumně. Studentské dny byly tytam, revoluce skončila. Unikl jsem Vietnamu a šedesátým letům a univerzitě, a i když jsem zatím nebyl připraven se usadit a pořídit si manželku a děti, začal jsem se cítit na svá léta.

„Musíte nosit obleky,“ rozhodl, když procházel stojany šatů. O Mitlovi bylo známo, že přišel k prezidentovi banky a před spoustou lidí komentoval nesprávně zvolenou kombinaci košile a obleku nebo příliš nevýraznou kravatu. On a Harry Rex spolu vůbec nevycházeli.

Neměl jsem v úmyslu začít nosit šedivé obleky a polobotky. Vytáhl lehký bavlněný modrý proužkovaný oblek, našel bílou košili, pak zamířil rovnou ke stojanu s kravatami, odkud vybral dokonalého červenozlatě pruhovaného motýlka. „Zkusme tohle,“ oznámil, když byl s výběrem hotov. „Tamhle,“ pokynul na převlékací kabinku. Obchod byl naštěstí prázdný. Neměl jsem na výběr.

U motýlka jsem to vzdal. Mitlo se natáhl a během vteřiny ho obratným gestem připevnil. „O moc lepší,“ zamumlal a zkoumal výsledný produkt. Dlouho jsem se prohlížel v zrcadle. Nebyl jsem si jistý, ale nakonec mě ta proměna začala fascinovat. Dodávala mi charakter a individualitu.

Ať už jsem to chtěl nebo ne, tento úbor mi prostě měl patřit. Musel jsem si ho vzít na sebe přinejmenším jednou.

K dovršení všeho našel Mitlo bílý panamák, který mi na zarostlé hlavě dobře seděl. Když mi ho na ni usazoval a posouval ho sem a tam, zatahal za chomáč vlasů nad mým uchem a konstatoval: „Moc vlasů. Jste příslušník svobodného povolání. Ostříhejte si je.“

Upravil kalhoty a sako a přežehlil košili a já jsem si následující den přišel pro svůj nový úbor. Chtěl jsem si ho prostě vyzvednout, odnést domů, pak čekat a čekat, až ve městě bude nějaký den úplný klid, a vzít si ho na sebe. Měl jsem v plánu napochodovat přímo k Mitlovi, aby mě ve svém výtvoru viděl.

On měl samozřejmě jiné plány. Trval na tom, abych si oblek vyzkoušel, a když jsem to udělal, nedal si vymluvit, že se mám projít kolem celého náměstí a sklidit patřičné komplimenty.

„Já ale vážně spěchám,“ bránil jsem se. Zasedal správní soud a v centru města bylo živo.

„Trvám na tom,“ pronesl dramaticky a kýval ukazováčkem, jako by neměl v úmyslu se o tom ani vteřinu dohadovat.

Upravil mi klobouk a poslední rekvizitou byl dlouhý černý doutník, který ořízl, nacpal mi ho do úst a zápalkou ho zapálil. „Působivé vzezření,“ pronesl pyšně. „Jediný vydavatel ve městě. Ted vzhůru do ulic.“

Prvního půl bloku mě nikdo nepoznal. Dva farmáři před obchodem s krmivý na mě pohlédli, ale mně se koneckonců také nelíbilo, jak byli oblečeni. S doutníkem jsem si připadal jako Harry Rex. Ten můj byl ovšem zapálený a velmi silný. Proklusal jsem kolem kanceláře Harryho Rexe. Paní Gladys Wilkinsová řídila pojišťovací agenturu svého manžela. Bylo jí kolem čtyřicítky, byla velmi hezká a vždycky dobře oblečená. Když mě uviděla, zastavila se jako přimražená a pak ze sebe vypravila: „Á, Willie Traynor. Vy ale vypadáte elegantně.“

„Děkuji.“

„Svým způsobem mi připomínáte Marka Twaina.“

Šel jsem dál a připadal jsem si lip. Dvě sekretářky se na mě podívaly dvakrát. „Nádherný motýlek,“ zavolala na mě jedna z nich. Paní Clare Ruth Seagravesová mě zastavila a rozkládala se mnou o něčem, co jsem napsal už před několika měsíci a zapomněl na to. Při svém proslovu zkoumala můj oblek a motýlka, a nevadil jí dokonce ani můj doutník. „Vypadáte docela hezky, pane Trayno- re,“ pronesla posléze a působila, jako že jí je její upřímnost trapná. Obcházel jsem náměstí stále pomaleji a usoudil, že Mitlo měl pravdu. Byl jsem příslušník svobodného povolání, vydavatel, významná osoba v Clantonu, i když jsem si příliš důležitý nepřipadal, a nová image byla v pořádku.

Budeme ale muset najít nějaké slabší doutníky. Když jsem dokončil svou obchůzku náměstí, motala se mi hlava a musel jsem se posadit.

Mitlo objednal další modrý oblek a dva lehké šedivé. Rozhodl, že moje garderóba nebude tmavá jako u právníků a bankéřů, ale světlá a elegantní a poněkud nekonvenční. Osobně se věnoval tomu, aby mi nalezl nějaké jedinečné motýlky a vhodnou látku na obleky na podzim a zimu.

Do měsíce si Clanton zvykl na to, že po náměstí chodí nová postava. Lidé si mě začali všímat, zvláště příslušnice druhého pohlaví. Harry Rex se mi smál, ale jeho vlastní úbory byly koneckonců komické.

Ty moje se ženám strašně líbily.

/Ak /*% Koncem září jsme zaznamenali dvě vý- ¥      ¥ znamná úmrtí v jednom týdnu. Prvním byla

MěÍAwá smrt pana Wilsona Caudlea. Zemřel doma, sám, v ložnici, do níž se izolovaně stáhl ode dne, kdy odešel z Timesů. Bylo zvláštní, že jsem s ním nemluvil ani jednou za celých šest měsíců, co jsem noviny vlastnil, ale byl jsem příliš vytížený na to, abych si s tím mohl lámat hlavu. Rozhodně jsem si od Fleká nepřál žádné rady. A bohužel jsem nevěděl o nikom, kdo by ho byl za posledních šest měsíců viděl nebo s ním mluvil.

Zemřel ve čtvrtek a byl pohřben v sobotu. V pátek jsem spěchal do obchodu pana Mitla a uspořádali jsme poradu o vhodném pohřebním úboru pro někoho mého postavení. Mitlo trval na černém obleku a měl zrovna toho správného motýlka. Byl úzký s černými a kaštanově hnědými proužky, velmi důstojný, velmi úctyhodný, a když mi ho upevnil a já jsem se patřičně vyšňořil, musel jsem uznat, že celkový dojem je působivý. Vytáhl ze své osobní sbírky černý plstěný klobouk a hrdě mi ho na pohřeb půjčil. Často říkával, že jě hanba, že už američtí muži nenosí klobouky.

Posledním zdokonalením byla lesklá černá dřevěná hůlka. Když se s ní vytasil, jen jsem strnul. „Nepotřebuji hůlku,“ namítl jsem. Připadalo mi to docela praštěné.

„To je špacírka,“ řekl a hodil mi ji.

„Jaký je v tom rozdíl?“

On se pak pustil do zamotaného líčení, jak zásadní úlohu sehrály špacírky ve vývoji moderní evropské pán-

ské módy. Přistupoval k tomu vášnivě, a čím více se roz- ohňoval, tím výraznější začínal mít akcent a tím méně jsem mu rozuměl. Abych ho umlčel, špacírku jsem si vzal.

Následující den, když jsem šel do metodistického kostela na Flekův pohřeb, na mě dámy zůstaly zírat. Někteří z mužů rovněž, přičemž většina z nich se divila, co to prokristapána dělám s černým kloboukem a špacírkou. Můj bankéř Stan Atcavage za mnou šeptem dost hlasitým na to, abych to slyšel, prohodil: „Myslím, že nám zazpívá a zatančí.“

„Už zase byl u Mitla,“ odpověděl mu kdosi rovněž šeptem.

Náhodou se mi podařilo udeřit špacírkou do lavice přede mnou a truchlící sebou při tom hluku trhli. Nebyl jsem si jistý, co se má dělat se špacírkou, když si člověk sedá do kostelní lavice při pohřbu. Sevřel jsem ji mezi stehna a klobouk jsem si uložil do klína. Nahodit tu správnou image bylo pracné. Rozhlédl jsem se a uviděl Mitla. Rozzářeně se na mě díval.

Sbor zanotoval „Milost Boží“ a my jsme upadli do zádumčivé nálady. Reverend Clinkscale pak odrecitoval základní údaje o panu Caudleovi - narozen v roce 1896, jediný syn naší milované Emmy Caudleové, vdovec bez vlastních dětí. Veterán z první světové války a po více než padesát let vydavatel týdeníku našeho okresu. Zde dovedl do umělecké podoby nekrology, jimiž se Flek provždy proslavil.

Reverend chvíli nesouvisle mluvil, pak jeho monotónní projev přerušil sólista. Byl to můj čtvrtý pohřeb od doby, kdy jsem skončil v Clantonu. S výjimkou pohřbu mé matky jsem nikdy na žádném předtím nebyl. Na malém městě to byly společenské události a já jsem mnohdy slyšel perly jako „No nebyl to snad nádherný obřad?“ a „Dávejte na sebe pozor, uvidíme se na pohřbu“, a - což jsem si zvláště oblíbil - „Jí by se to bylo moc líbilo“.

Onou „jí“ mínili samozřejmě zesnulou.

Lidé si vzali volno z práce a na sobě měli své nejlepší nedělní obleky. Pokud člověk nechodil na pohřby, byl prostě divný. Protože proti mně už tak stálo dost faktorů, byl jsem odhodlán vzdávat řádnou poctu zesnulým.

K druhému úmrtí došlo pozdě ten večer, a když jsem se o něm v pondělí ráno doslechl, vrátil jsem se do bytu a našel si pistoli.

Malcolm Vince byl dvakrát střelen do hlavy, když vycházel z nějakého tanečního lokálu ve velmi odlehlé části okresu Tishomingo. V Tishomingu platila prohibice, lokál fungoval ilegálně, a právě proto byl schován na tak zapadlém místě.

Žádní svědkové vraždy nebyli. Malcolm popíjel pivo a hrál biliár, svým chováním nijak nevybočoval a nevyvolával žádné problémy. Dva jeho známí řekli policii, že odešel sám kolem jedenácté, poté, co v lokále strávil asi tři hodiny. Byl v dobrém rozmaru a nebyl opilý. Rozloučil se s nimi, vyšel ven, a během několika vteřin zaslechli rány z pušky. Byli si téměř jisti, že Vince nebyl ozbrojen.

Lokál byl na konci blátivé cesty a o půl kilometru dál na silnici střežila příjezd hlídka s puškou. Její povinností teoreticky bylo upozornit majitele, pokud by se blížila policie nebo někdo další nežádoucí. Tishomingo bylo při hranici s Alabamou a už historicky zde docházelo k potyčkám s násilníky z druhé strany hranice. Lokály byly oblíbeným místem k vyřizování účtů a tak. Hlídka slyšela výstřely, jež zabily Malcolma. A byla si jistá, že z místa činu poté neodjíždělo žádné osobní auto ani dodávka. Jakékoliv takovéto vozidlo by bylo muselo projet kolem ní.

Ať už Malcolma zabil kdokoliv, přišel svůj zásah provést z lesa, pěšky. Mluvil jsem se šerifem z okresu Tishomingo. Byl toho názoru, že po Malcolmovi někdo šel. Rozhodně zde nešlo o nevinnou hospodskou potyčku.

„Máte představu, kdo by mohl usilovat o život pana Vince?“ zeptal jsem se a zoufale jsem doufal, že si Malcolm nadělal nějaké nepřátele žijící o dvě hodiny jízdy autem dál.

„Nemám ponětí,“ odpověděl. „Ten chlap tu nežil dlouho.“

Dva dny jsem nosil pistoli v kapse, pak mě to opět unavilo. Jestliže Padgittovi chtěli dostat mě nebo někoho z porotců, nebo soudce Loopuse či Emieho Gaddise nebo kohokoliv, o kom usoudili, že se provinil napomáháním tomu, aby byl Danny poslán do vězení, dalo se pro jejich zastavení udělat jen málo.

Noviny byly ten týden věnovány panu Wilsonovi Cau- dleovi. Vyhrabal jsem z archivů nějaké staré fotografie a rozložil jsem je po celé titulní straně. Uveřejnili jsme dobrozdání, příběhy a spoustu placených projevů soustrasti od jeho četných přátel. Já jsem pak přemlel vše, co jsem o něm kdy napsal, do nejdelšího nekrologu v historii novin.

Flek si to zasloužil.

Nebyl jsem si jistý, co si počít s materiálem o Mal- colmu Vinceovi. Nebyl to občan okresu Ford, tudíž si tak úplně nezasloužil úmrtní oznámení, i když naše pravidla byla jinak vcelku pružná, když došlo na tuto otázku. Prominentní občan okresu Ford, který se odstěhoval, měl pořád ještě nárok na nekrolog, ale muselo zde samozřejmě být něco, o čem by se dalo psát. Občan, který okresem pouze prošel a budto neměl rodinu, nebo k dění v okrese přispěl jen málo, se ovšem pro nekrolog kvalifikovat nemohl. To byl přesně případ Malcolma Vince.

Pokud bych ten materiál nafoukl, dostalo by se Padgit- tům satisfakce v podobě toho, že by dále zastrašili okres. Znovu by nás děsili. (Nikdo z těch, kdo se o té vraždě doslechl, nepochyboval o tom, že to mohla být jedině práce Padgittů.)

Pokud bych tu událost ignoroval, vyvolal bych dojem, že se bojím a utíkám před svou zodpovědností novináře. Baggy soudil, že to je materiál na první stranu, ale když jsem skončil s naším rozloučením s panem Caudlem, nezbylo už tam místo. Otiskl jsem proto zprávu nahoře na straně tři, s titulkem SVĚDEK V PŘÍPADU PADGITT

ZAVRAŽDĚN V OKRESE TISHOMINGO. Můj původní titulek zněl MALCOLM VINCE ZAVRAŽDĚN V OKRESE TISHOMINGO, ale Baggy důrazně razil názor, že bychom v titulku měli použít jméno Padgitt ve spojení se „zavražděn“. Zpráva měla tři sta slov.

Zajel jsem do Corinthu něco zjistit. Harry Rex mi dal jméno Malcolmova rozvodového právníka, místního týp- ka jménem Pud Perryman. Kancelář měl na hlavní třídě mezi holičstvím a čínským krejčovstvím, a když jsem otevřel dveře, okamžitě mi bylo jasné, že pan Perryman je ten nejméně úspěšný právník, s jakým jsem se měl kdy setkat. Místo přímo čpělo prohranými případy, nespokojenými klienty a nezaplacenými účty. Koberec byl plný skvrn a prošlapaný, nábytek pocházel z padesátých let. Ve vzduchu se v tlustých vrstvách, nebezpečně blízko mé hlavy, vznášel starý i nový cigaretový kouř.

Na Perrymanovi samotném rovněž nebyly patrné žádné známky prosperity. Bylo mu kolem pětapadesáti, měl bříško, vypadal zanedbaně, byl neoholený a měl zarudlé oči. Poslední kocovina ustupovala pomalu. Informoval mě, že se zabývá rozvody a majetkovými spory, a na mě to mělo učinit dojem. Bud si neúčtoval dost, nebo přitahoval klienty, kteří měli jen málo toho, co by mohli prodat nebo oč by mohli bojovat.

Neviděl Malcolma už měsíc, oznámil, když hledal příslušný spis v hromadě, jež mu zavalovala psací stůl. Jeho snaha propracovat se k dohodě s Lydiiným právníkem nikam nevedla. „Ptáček uletěl,“ sdělil mi.

„Prosím?“

„Utekla. Po tom procesu tam se sbalila a vzala roha. Popadla dítě a zmizela.“

Opravdu mě nezajímalo, co se stalo s Lydií. Mnohem více mě zaměstnávala otázka, kdo zabil Malcolma. Pud mi předložil pár vágních teorií, ale ty se po několika základních otázkách zhroutily. Připomínal mi Baggyho - místní klípkař pohybující se kolem soudní budovy, který si drb vymyslí, pokud se do hodiny nedoslechne žádný nový.

Lýdia neměla žádné milence ani bratry ani kohokoliv, kdo by byl mohl cítit potřebu zastřelit Malcolma uprostřed žáru nevýhodného rozvodu. A samozřejmě tu o žádný rozvod ani nešlo. Žluč se mezi nimi ještě ani nezačala rozlévat!

Perryman působil dojmem člověka, který raději celý den tlachá a vykládá lži, než by se věnoval svým spisům. Byl jsem v jeho kanceláři téměř hodinu, a když se mi konečně podařilo odejít, vyběhl jsem ven na čerstvý vzduch.

Jel jsem asi třicet minut do luky, metropole okresu Tishomingo, kde jsem našel šerifa Spinnera zrovna včas na to, abych ho pozval na oběd. U grilovaného kuřete v přeplněné kavárně mi podal aktuální informace o vraždě. Byl to čistý zásah někoho, kdo se v této oblasti dobře vyznal. Nenašli nic - žádné otisky prstů, žádné nábojnice, prostě nic. Použitá zbraň byla čtyřiačtyřicítka magnum a oba výstřely byly vypáleny na Malcolmovu hlavu. Pro zvýšení dramatičnosti vyňal šerif svůj služební revolver z pouzdra a předal mi ho. „Tohle je čtyřiačtyřicítka,“ sdělil mi. Byla dvakrát tak těžší než moje skrovná zbraň. Ztratil jsem i tu neparnou chuť k jídlu, kterou jsem měl.

Mluvili s každým Malcolmovým známým, na nějž narazili.

Vince žil v tomto kraji asi pět měsíců. Neměl žádný záznam v trestním rejstříku, nebyl nikdy zatčen, neměl škraloupy za rvačky, žádné hazardní hry, výtržnosti nebo potyčky v opilosti. Chodil do onoho lokálu dvakrát týdně, zahrál si tam biliár a vypil pár piv a nikdy nezvýšil hlas. Neměl žádné účty ani půjčky, které by zůstaly nesplaceny déle než šedesát dnů. Zdálo se, že v jeho životě nefigurují žádné mimomanželské aférky ani žárliví manželé.

„Nemohu nalézt motiv,“ přiznal šerif. „Nedává to smysl.“

Řekl jsem mu o Malcolmově svědectví v případu

Padgitt a o tom, jak Danny vyhrožoval porotě. Pozorně naslouchal a poté toho příliš mnoho neřekl. Získal jsem dojem, že je rád, že je v okrese Tishomingo, a s Padgitto- vými nechce mít nic společného.

„To by mohl být motiv,“ dodal jsem na závěr.

„Pomsta?“

„Jistě. Jsou to nepříjemní lidé.“

„Á, slyšel jsem o nich. Myslím, že máme štěstí, že jsme nebyli v té porotě, co?“

Cestou zpátky do Clantonu mi nešel z mysli výraz na šerifově obličeji, když to říkal. To tam bylo sebevědomé vystupování dobře ozbrojeného muže zákona. Spinner byl skutečně vděčný, že byl o dva okresy dál a že s Padgitty nemá nic společného.

Jeho vyšetřování skončilo. Případ byl uzavřen.

Jediným Židem v Clantonu byl Harvey F Kohn, upravený mužík, který už několik desí- tek let prodával dámské boty a kabelky. Jeho obchod byl na náměstí, u Sullivanovy právnické firmy, v řadě domů, které si Kohn koupil za Velké hospodářské krize. Byl to vdovec a jeho děti po střední škole z Clantonu utekly. Kohn si jednou za měsíc zajel do Tupela na bohoslužbu do nejbližší synagogy.

Kohnova Obuv byla zaměřena na prestižnější část trhu, což bylo v malém městě jako Clanton poněkud ošemetné. Oněch několik málo bohatých dam ve městě nakupovalo raději v Memphisu, kde mohly zaplatit vyšší ceny a pak o tom doma rozkládat. Aby zvýšil přitažlivost své obuvi, nasazoval na ně pan Kohn otřesně vysoké ceny, které pak hlubokými slevami snižoval. Místní dámy se poté mohly vytasit s každou cenou, jakou chtěly, když měly chuť pochlubit se svými posledními nákupy.

Provozoval svůj obchod sám, otevíral brzo a zůstával v obchodě dlouho do noci, přičemž mu obvykle vypomáhal studentský brigádník. Dva dny předtím, než jsem přijel do Clantonu, si najal šestnáctiletého mladého černocha jménem Sam Ruffin, který mu měl pomáhat vybalovat zboží, přesunovat zásoby, uklízet v obchodě a brát telefony. Ukázalo se, že Sam je bystrý a přičinlivý. Byl zdvořilý, uměl se chovat, dobře se oblékal a zakrátko se mu dalo důvěřovat natolik, že obchod řídil, zatímco pan Kohn chodil každý den domů přesně ve tři čtvrtě na dvanáct na rychlý oběd a dlouhý šlofíček.

Jednoho dne sem zašla dáma jménem Iris Durantová a našla Sama úplně samotného. Iris bylo jednačtyřicet, měla dva dorůstající chlapce, z nichž jeden chodil do stejné třídy se Samem na Clantonské střední. Byla vcelku přitažlivá, ráda flirtovala a nosila minisukně a obvykle si vybírala boty z exotičtějšího inventáře pana Kohna. Vyzkoušela si asi dva tucty druhů, nic si nekoupila a dala si s tím vším na čas. Sam znal svůj sortiment a byl velmi opatrný, pokud jde o její nohy.

Vrátila se následující den, ve stejnou dobu, v kratší sukni a výraznějším nalíčením. Bosa pak svedla Santa na psacím stole pana Kohna v jeho malé kanceláři hned za pokladnou. Tak začala vášnivá aféra, která změnila život jim oběma.

Iris šla několikrát za týden nakupovat boty. Sam našel pohodlnější místečko nahoře na staré pohovce. Obchod vždycky na patnáct minut zamkl, zhasl světla a vyběhl nahoru.

Irisin manžel byl seržant u dálniční policie státu Mississippi. Protože ho znepokojilo množství nových bot v Irisině šatníku, začal být podezíravý. Při životě s Iris musel být člověk podezíravý vždycky.

Najal si Harryho Rexe, aby celou záležitost vyšetřil. Oba milence by dokázal načapat i člen skautského dorostu. Po tři dny za sebou vešla do obchodu pana Kohna vždy ve stejnou dobu; po tři dny za sebou Sam vždycky zamkl přední dveře, očima přitom těkal na všechny strany; tři dny po sobě zhasla světla atd. Čtvrtý den se Har- ry Rex a Rafe vplížili zezadu do obchodu. Slyšeli shora zvuky. Rafe vpadl do hnízdečka lásky a během pěti vteřin nashromáždil dostatek důkazů na to, aby je oba měl v hrsti.

Hodinu nato pan Kohn Sama vyhodil. Harry Rex podal ještě to odpoledne žádost o rozvod. Iris byla později převezena do nemocnice s řeznými ranami, odřeninami a přeraženým nosem. Její manžel ji zbil pěstmi do bezvědomí. Po setmění zaklepali na dveře Samova domu v Lowtownu tři uniformovaní policisté. Vysvětlili jeho rodičům, že chlapce hledá policie v souvislosti s jistou blíže nespecifikovanou žalobou ze zpronevěry v Kohnově obchodě. Pokud by byl usvědčen, byl by odsouzen k dvaceti letům ve vězení. Řekli jim rovněž, samozřejmě neoficiálně, že Sam byl přistižen při sexu s bělošskou dámou, manželkou někoho jiného, a že je na jeho hlavu vypsána cena. Pět tisíc dolarů.

Iris ujela z města v hanbě, rozvedená, bez dětí a se strachem se vrátit.

Slyšel jsem různé verze Samova příběhu. V době, kdy jsem přišel do Clantonu, to už byly vyčichlé drby, ale stále ještě to bylo něco natolik senzačního, aby se to vloudilo do mnoha rozhovorů. Na Jihu nebylo nezvyklé, že si běloši drželi černošské milenky, ale Samův incident byl prvním zdokumentovaným případem bělošské ženy, která v Clantonu překročila předěl mezi oběma rasami.

Ten příběh mi pověděl Baggy. Harry Rex většinu z toho potvrdil.

Slečna Callie o tom odmítala mluvit. Sam byl její nejmladší a nemohl se vrátit domů. Uprchl, nedokončil střední školu a strávil poslední dva roky tím, že ho živili jeho sourozenci. Teď zavolal mně.

Zašel jsem do soudní budovy a prohrabával jsem se zásuvkami plnými starých spisů. Nenašel jsem žádný záznam o obvinění vzneseném proti Samu Rufřinovi. Zeptal jsem se šerifa Coleyho, zda na něj má dosud platný zatykač. Vyhnul se té otázce a chtěl vědět, proč se šťourám v takovém starém případě. Zeptal jsem se ho, zda by byl Sam zatčen, kdyby se vrátil domů. Opět se mi nedostalo přímé odpovědi. „Opatrně, pane Traynore,“ varoval mě, ale blíže se nevyjádřil.

Zašel jsem za Harrym Rexem a zeptal jsem se na nyní už legendární cenu vypsanou na Samovu hlavu. Popsal svého klienta, seržanta Duranta, jako bývalého příslušníka námořní pěchoty, vynikajícího střelce s nekonečným množstvím zbraní, policistu z povolání, vznětlivého chlapíka, který se cítil neskutečně pohaněn Irisiným pokleskem a jenž považoval za jediný čestný způsob nápravy zabití jejího milence. Uvažoval o tom, že by zabil ji, ale nechtěl jít do vězení. Připadal si bezpečněji, když zabije černošského chlapce. Porota v okrese Ford by mu byla více nakloněna.

„A on to chce udělat sám,“ vysvětlil Harry Rex. „Tak může ušetřit těch pět tisíc.“

Vychutnával si, když mi mohl sdělovat takovéto chmurné zprávy, připouštěl však, že svého klienta neviděl už rok a půl a že si není jistý, jestli se pan Durant znovu neoženil.

Ve čtvrtek v poledne jsme se usadili u stolu na verandě a poděkovali jsme Pánu za chutné jídlo, které jsme hodlali pozřít. Esau byl v práci.

Protože zahrada koncem léta dozrála, pochutnávali jsme si na mnoha vegetariánských pokrmech. Červená a žlutá rajčata, okurky a cibulky nakyselo, fazolové lusky, hrášek, dýně, vařené brambory, kukuřičné klasy a vždycky teplý kukuřičný chleba. Teď, když se vzduch ochladil a listy se začaly kroutit, připravovala slečna Cal- lie vydatnější jídla - dušenou kachnu, dušené jehněčí, chili, červené fazole a rýži s vepřovou klobásou a osvědčenou stálici, dušené ragú.

V onen den bylo kuře a knedlíky. Jedl jsem pomalu, což bylo něco, k čemu mě vybízela. Měl jsem svou porci zpola snědenou, když jsem oznámil: „Volal mi Sam, slečno Callie.“

Zarazila se, polkla a pak řekla: „Jak se má?“

„Má se fajn. Chce přijet letos na Vánoce domů, říkal, že se sem sjedou všichni a že tu chce být.“

„Víte, kde je?“ zeptala se.

„Víte to vy?“

„Ne.“

„Je v Memphisu. Máme se tam sejít zítra.“

„Proč se máte sejít se Samem?“ Tvářila se na mou angažovanost velmi podezíravě.

„Chce, abych mu pomohl. Max a Bobby mu pověděli o našem přátelství. Říkal, že podle něj jsem běloch, jemuž se dá důvěřovat.“

„Mohlo by to být nebezpečné,“ ozvala se.

„Pro koho?“

„Pro vás oba.“

Její lékař si dělal starosti s její váhou. Ona sama občas také, ale ne pokaždé. U zvláště těžkých pokrmů, jako bylo dušené maso a knedlíky, si nabírala malé porce a jedla pomalu. Zpráva o Samovi jí poskytla důvod přestat jíst vůbec. Složila ubrousek a začala mluvit.

Sam odjel z Clantonu uprostřed noci dálkovým autobusem mířícím do Memphisu. Když tam dorazil, zavolal Callii a Esauovi. Následující den za ním dojel přítel s nějakými penězi a oblečením. Protože zpráva o Iris se po městě rychle rozšířila, byli Callie a Esau přesvědčeni, že jejich nejmladšího syna čeká zastřelení rukou policisty. Kolem jejich domu ve dne v noci projížděly hlídkové automobily dálničních hlídek. Bombardovaly je anonymní telefonáty plné pohrůžek a nadávek.

Kohn podal k soudu jakousi žalobu. Nadešel termín slyšení a proběhl bez Samovy přítomnosti. Slečna Callie nikdy neviděla oficiální obvinění, ale z toho důvodu si také nebyla jistá, jak má takovéto obvinění vypadat.

Memphis se zdál příliš blízko, takže Sam se přesunul do Milwaukee, kde se několik měsíců skrýval u Bobbyho. Ted už dva roky migroval od jednoho sourozence ke druhému; cestoval pokaždé v noci a neustále se obával, že ho chytí. Ruffinovy starší děti domů často volaly a jednou týdně psaly, o Samovi se však zmínit bály. Někdo by mohl naslouchat.

„Udělal chybu, když se zapletl s takovou ženskou,“ prohodila slečna Callie a upila čaj. Účinně jsem jí zkazil jídlo, sobě ovšem ne. „Ale byl tak mladý. Nenadbíhal jí.“

Následující den jsem vystupoval jako neoficiální prostředník pro Sama Ruffina a jeho rodiče.

Sešli jsme se v kavárně v nákupním centru v jižní části

Memphisu. Odkudsi zdálky sledoval, jak třicet minut čekám, a pak se vynořil odnikud a posadil se proti mně. Dva roky na útěku ho naučily pár trikům.

Na jeho mladé tváři bylo vidět napětí života štvance. Ze zvyku se neustále rozhlížel napravo nalevo. Ze všech sil se snažil udržet pohled v klidu, ale dokázal to vždy jen na pár vteřin. Nepřekvapilo mě, že mluvil potichu, velmi zdvořile a se správnou výslovností. A také byl poměrně vděčný za to, že jsem byl ochoten vystoupit a prozkoumat možnost, jak mu pomoci.

Poděkoval mi za laskavost a přátelství, které jsem projevoval vůči jeho matce. Bobby z Milwaukee mu ukázal články v Time šech. Mluvili jsme o jeho sourozencích, o jeho přesunech z UCLA na Dukeovu univerzitu, poté do Toleda a pak do Grinnelu v Iowě. Nemohl už takto žít o mnoho déle. Zoufale toužil vyřešit zmatky doma, aby mohl znovu začít normální život. Ukončil střední školu v Milwaukee a posléze měl v plánu nastoupit na právnickou fakultu. Ale nemohl to udělat, dokud bude žít jako uprchlík.

„Jsem pod dost velkým tlakem, víte,“ vysvětlil mi. „Sedm sourozenců, sedm doktorů věd.“

Popsal jsem své neplodné pátrání po obvinění, své dotazy adresované šerifu Coleymu a rozhovor s Harrym Rexem o Durantově nynějším rozpoložení. Sam mi hluboce děkoval za tyto informace a za ochotu se v jeho věci angažovat.

„Zatčení vám nehrozí,“ ujistil jsem ho. „Hrozí vám však nebezpečí, že chytnete kulku.“

„Radši bych se dal zatknout,“ odpověděl.

„To já taky.“

„Je to chlap, který nahání strašnou hrůzu,“ vyjádřil se Sam o Durantovi. Následoval příběh, jeden z těch, u nichž jsem nepostřehl všechny podrobnosti. Iris nyní zjevně žila v Memphisu. Sam s ní zůstával v kontaktu. Vykládala mu některé strašlivé věci o svém bývalém manželovi a svých dvou nedospělých chlapcích a pohrůžkách, jimiž ji často- váli. Nebyla vítána nikde v okresu Ford. I ona mohla být

v ohrožení života. Synové jí opakovaně tvrdili, že ji nenávidí a nikdy už ji nechtějí vidět.

Byla z ní zlomená žena, kterou sužovala vina a trápení a nervově se zhroutila.

„A je to moje chyba,“ dodal Sam. „Vychovávali mě k něčemu lepšímu.“

Naše schůzka trvala hodinu a slíbili jsme si, že se za pár týdnů setkáme. Podal mi dva tlusté dopisy, které napsal rodičům, a rozloučili jsme se. Zmizel v davu nakupujících a já jsem si nemohl pomoci, ale musel jsem se v duchu zeptat, kde se takový osmnáctiletý chlapec asi schovává. Jak cestuje, jak se přesunuje? Jak přežívá ze dne na den? A Sam nebyl typ dítěte z ulice, které se naučilo přežívat díky svému důvtipu a pěstem.

Pověděl jsem o schůzce v Memphisu Harrymu Rexo- vi. Mým ušlechtilým cílem bylo přesvědčit nějak Duran- ta, aby nechal Sama na pokoji.

Protože jsem žil v domnění, že mé jméno je kdesi na seznamu špatně zapsaných osob někde na Padgittově ostrově, netoužil už jsem přidat ho na další seznam. Zapřísáhl jsem Harryho Rexe, že to musí zůstat tajemstvím, a bez problémů jsem uvěřil, že bude chránit mou roli prostředníka.

Sam bude souhlasit s tím, že odejde z okresu Ford, dokončí střední školu někde na Severu, pak tam zůstane a vystuduje vysokou a pravděpodobně se tam usadí na zbytek života. Ten chlapec prostě jen chtěl možnost stýkat se se svými rodiči, krátce je navštěvovat v Clantonu a moci žít tak, aby se nemusel stále ohlížet přes rameno.

Harrymu Rexovi to bylo jedno a nechtěl se v tom ani nijak angažovat. Přislíbil, že dá nějak vědět Durantovi, ale příliš nevěřil, že mu bude popřáno sluchu. „Je to mizernej parchant,“ ujistil mě několikrát.

Počátkem prosince jsem zajel zpátky do okresu Tishomingo a znovu jsem se sešel se šerifem Spinnerem. Nepřekvapilo mě, když jsem se dověděl, že vyšetřování vraždy Malcolma Vince nic nového nepřineslo. Spinner ji několikrát popsal jako „čistý zásah“, po němž nezůstalo na místě činu nic kromě mrtvoly a dvou kulek, jejichž původ se nedal vystopovat. Jeho muži si promluvili s všemožnými přáteli, známými a spolupracovníky a nenašli nikoho, kdo by znal nějaký důvod, proč by měl Malcolma potkat tak násilný konec.

Spinner mluvil rovněž se šerifem Mackeym Donem Coleym a nikoho nepřekvapilo, že náš šerif projevil pochybnosti o tom, že by vražda měla něco společného s procesem proti Padgittovi v okrese Ford. Vypadalo to, jako by spolu oba šerifové měli už nějaké zkušenosti, a mně se ulevilo, když jsem zaslechl, jak Spinner říká: „Starej Coley by nedokázal chytit ani chodce, který přechází hlavní třídu na červenou.“

24

Nahlas jsem se z celého srdce rozesmál a přičinlivě jsem dodal: „Jo, zato on a Padgittovi spolu vycházejí.“ „Říkal jsem mu, že jste tu byl slídit. Odpověděl mi: ,Ten mladíček si nabije nos.⁴ Jen jsem si myslel, že byste to rád věděl.“

„Díky,“ odpověděl jsem. „Já a pan Coley máme na věc odlišný pohled.“

„Do voleb zbývá několik měsíců.“

„To ano. Slyšel jsem, že Coley má dva nebo tři konkurenty.“

„Stačil by jeden.“

Znovu přislíbil, že zavolá, pokud by se vyvinulo něco nového, ale oba jsme věděli, že se nie nestane. Odjel jsem z luky a zamířil do Memphisu.

Policistu Duranta vcelku potěšilo, když se dověděl, že se nad hlavou Sama Ruffina dosud vznášejí jeho hrozby. Harry Rex mu nakonec vyřídil, že hoch je stále ještě na útěku, ale zoufale se chce vrátit a setkat se se svou matkou.

Durant se znovu neoženil. Byl hodně osamělý a extrémně roztrpčený a dodnes ho žrala aféra jeho ženy. Vztekle si Harrymu Rexovi stěžoval, jak má zničený život a jak jsou navíc jeho dva synové předmětem výsměchu a urážek kvůli tomu, co udělala jejich matka. Bělošské děti ve škole je denně zesměšňovaly. Černošské děti, jejich noví spolužáci na Clantonské střední, se k nim chovaly arogantně a častovaly je posměšnými narážkami.

Oba chlapci byli vynikající střelci a nadšení lovci a všichni tři Durantovi si slavnostně slíbili, že dostanou-li k tomu možnost, prostřelí Samovi Ruífinovi hlavu. Přesně věděli, kde Ruffinovi v Lowtownu bydlí. Durant se o každoroční pouti k rodičům, kterou o Vánocích konali mnozí černoši ze Severu, vyjádřil v tom smyslu, že „pokud se ten kluk někdy vplíží domů, my budeme čekat“, jak alespoň přislíbil Harrymu Rexovi.

Nešetřil ani některými jedovatými poznámkami na adresu mé osoby a vřelých článků o slečně Callii a jejích starších dětech. Správně hádal, že kontakty rodiny se Samem jsem zařídil já.

„Radši byste měl dát od téhle šlamastyky ruce pryč,“ upozornil mě varovně Harry Rex po schůzce s Durantem. „Tohle je ošklivý týpek.“

Nijak zvlášť jsem nestál o to, aby o mé bolestivé smrti snil ještě někdo jiný.

Sešel jsem se se Samem na odpočívadle pro nákladní automobily poblíž státní hranice, asi kilometr a půl od státu Tennessee. Slečna Callie mu poslala koláče a nákypy a dopisy a trochu peněz v hotovosti, celou lepenkovou krabici, která zaplňovala druhé sedadlo mého malého spit- firu. Bylo to poprvé po dvou letech, co s ním mohla být vůbec nějak ve styku. Pokoušel se přečíst si jeden z jejích dopisů, ale přemohly ho city a zasunul ho zpátky do obálky. „Tak strašně se mi stýská po domově,“ posteskl si a stíral si těžké slzy; současně se je snažil skrýt před řidiči náklaďáků, kteří svačili opodál. Působil jako ztracený, vyděšený malý chlapec.

S brutální upřímností jsem mu zopakoval rozhovor s Harrym Rexem. Sam se předtím naivně domníval, že jeho slib, že zůstane mimo okres Ford a jen občas tam zajede, bude pro Duranta přijatelný. Měl jen neparné ponětí o zášti, kterou vyvolal. Zdálo se však, že si nebezpečí uvědomuje.

„Zabije tě, Same,“ pronesl jsem vážně.

„A projde mu to, co?“

„Jaký by v tom pro tebe byl rozdíl? Budeš tak jako tak mrtvý. Slečna Callie by tě radši měla živého na Severu než mrtvého na hřbitově v Clantonu.“

Dohodli jsme se, že se opět sejdeme za dva týdny. Obstarával si vánoční nákupy a měl v plánu mít nachystané dárky pro rodinu.

Rozloučili jsme se a odcházeli z odpočívadla. Už jsem byl skoro u auta, když jsem se rozhodl se vrátit a zajít si na pány. Záchod byl v zadní části křiklavého obchůdku s dárky poblíž kavárny. Vyhlédl jsem z okna a zahlédl jsem, jak Sam nesmírně podezíravě naskakuje do auta, za jehož volantem seděla jakási běloška. Vypadala starší, tak kolem čtyřicítky. Iris, usoudil jsem. Někteří lidé se nikdy nepoučí.

Rodina Ruffinových se začala sjíždět tři dny před Vánocemi. Slečna Callie vařila už týden. Dvakrát mě poslala do potravin kvůli doplnění zásob. Byl jsem rychle přijat do rodiny a dostal jsem plná privilegia, z nichž to největší bylo, že jsem mohl jíst, cokoliv jsem chtěl a kdykoliv jsem chtěl.

Když děti vyrůstaly v tom domě, byly jejich životy soustředěny kolem rodičů, sebe navzájem, bible a kuchyňského stolu. A o svátcích vždycky bylo na stole čerstvé jídlo a další dvě nebo tři mísy byly na sporáku nebo v troubě. Oznámení typu „Pekanové pastičky jsou hotové!“ vyvolávala v malém domku přímo vlny, které se šířily až na zápraží, nebo dokonce i na ulici. Rodina se shromáždila kolem stolu, kde Esau poněkud rychle znovu poděkoval Pánu za svou rodinu a jejich zdraví a jídlo, které se hotovili „pozřít“; pak se paštičky rozkrájely na tlusté klíny, pokladly na talíře a roznášely všemi směry.

Stejný rituál následoval u dýňového nákypu, kokosového nákypu, jahodových koláčů a seznam takto pokračoval donekonečna. A to byly jen lehké malé zákusky, jež je přenášely od jednoho hlavního jídla ke druhému.

Na rozdíl od své matky nebyly děti ani trochu tlusté. A já jsem záhy pochopil proč. Stěžovaly si, že už se takhle stravovat nemohou. Jídlo, jímž se živili, bylo bez chuti a většina z něj byla mražená a hromadně produkovaná. Velkou složku tvořila jídla různých etnik, která prostě nebyli s to strávit. A lidé jedli ve spěchu. Seznam stížností rostl.

Já jsem měl spíše podezření, že je kuchyně slečny Callie zkazila natolik, že se jí nikdy nemohlo nic vyrovnat.

Carlotta, která byla svobodná a vyučovala urbanistiku na UCLA, byla zvlášť zábavná, když líčila nejmodemější potrhlé jídelní trendy ovládající Kalifornii. Nejnovější posedlostí byla syrová strava - oběd tvořil talíř syrové mrkve a syrového celeru a to vše se mělo spláchnout malým šálkem horkého bylinkového čaje.

Gloria, která vyučovala italštinu na Dukeově univerzitě, měla podle názoru ostatních sedmi největší štěstí, protože působila dosud na Jihu. Ona a slečna Callie si porovnávaly recepty na pokrmy jako kukuřičný chleba, zvěřinové ragú, a dokonce i zelené kapustičky. Tyto diskuse často nabyly vážného tónu, přičemž muži nabízeli názory a postřehy, a mnohokrát propukl i spor.

Po tříhodinovém obědě mě Leon (Leonardo), který učil biologii na Purdueově univerzitě, vybídl, abychom se jeli projet. Byl druhý nejstarší a měl kolem sebe jakousi lehkou akademickou auru, jíž se ostatní dokázali vyhnout. Nosil plnovous, kouřil dýmku, chodil v tvídovém saku s ošoupanými nášivkami na loktech a promlouval slovníkem, jehož nacvičováním musel strávit hodiny.

Projížděli jsme v jeho autě ulicemi Clantonu. Chtěl vědět něco o Samovi a já jsem mu řekl všechno. Podle mého názoru, ať už byl směrodatný nebo nikoliv, pro něj bylo příliš nebezpečné vstoupit do okresu Ford.

A chtěl vědět o procesu s Dannym Padgittem. Zaslal jsem výtisky limesů všem Ruffinovým. Jeden z Baggyho článků vyzdvihl, jak Danny vyhrožoval porotcům. Přesný citát byl ztučněn. „Odsuďte mě, a já dostanu jednoho každého z vás.“

„Bude někdy propuštěn z vězení?“ ptal se Leon.

„Ano,“ odpověděl jsem váhavě.

„Kdy?“

„To nikdo neví. Dostal doživotí za vraždu, doživotí za znásilnění. Za každé z toho je minimum deset let, ale řekli mi, že se v systému propuštění na podmínku dějí ve státě Mississippi divné věci.“

„Takže dvacet let je minimum?“ Jsem si jistý, že uvažoval o věku své matky. Bylo jí padesát devět.

„To nikdo neví jistě. Je zde možnost pro zkrácení trestu za slušné chování, čímž se to minimum snižuje.“

Zdálo se, že je tím zmatený zrovna tak jako já předtím. Pravda byla taková, že nikdo napojený buď na soudní systém, nebo na trestní systém nedokázal na mé otázky ohledně Dannyho rozsudku odpovědět. Propuštění na podmínku v Mississippi byla obrovská černá díra a já jsem se obával dostat se příliš blízko.

Leon mi řekl, že se své matky na rozsudek dlouze vyptával. Konkrétně se jí dotazoval, zda hlasovala pro doživotí, nebo zda navrhovala trest smrti. Odpověděla mu tím, že se porota slavnostně zavázala, že své rozvažování uchová v tajnosti. „Co o tom víte vy?“ zeptal se mě.

Mnoho ne. Důrazně mi naznačila, že s rozsudkem rozhodně nesouhlasila, ale to nebylo nic definitivního. V týdnech po rozsudku se objevila lavina spekulací. Většina týpků pravidelně vysedávajících v soudní budově se dohodla na teorii, že tři, možná čtyři porotci odmítli hlasovat pro rozsudek smrti. Všeobecně se soudilo, že slečna Callie v této skupině nebyla.

„Dostali se k tomu Padgittovi?“ zeptal se. Mířili jsme do dlouhého zastíněného předního vjezdu Clantonské střední školy.

„Tak zní převládající teorie,“ zakončil jsem. „Ale nikdo to neví doopravdy. Poslední trest smrti nad bělošským obžalovaným vynesli před čtyřiceti lety.“

■ Zastavil auto a zadívali jsme se na masivní dubové
dveře školy. „Takže je konečně integrovaná,“ prohodil.

„Ano, je.“

„Nikdy jsem si nemyslel, že to zažijú.“ Usmál se s obrovským uspokojením. „Sníval jsem o tom, že budu chodit do téhle školy. Můj otec tu pracoval jako vrátný, když jsem byl malý, a já jsem sem chodíval o sobotách a procházel jsem po těch dlouhých chodbách a viděl jsem, jak je tu všechno hezké. Chápal jsem, proč tu nejsem vítán, ale nikdy jsem se s tím nesmířil.“

K tomuhle jsem nemohl mnoho dodat, takže jsem jen naslouchal. Působil spíše smutně než roztrpčeně.

Nakonec jsme odjeli a přejeli trať. Po návratu do Low- townu mě překvapilo množství hezkých automobilů s poznávacími značkami z jiných států, které parkovaly jeden vedle druhého v ulicích. Na zápražích seděly v chladném vzduchu velké rodiny; děti si hrály na dvorcích a na ulicích. Přijížděla další auta, všechna s pestře zabalenými balíčky na zadních oknech.

„Doma je tam, kde je máma,“ řekl Leon. „A na Vánoce každý jezdí domů.“

Když jsme zastavovali u domku slečny Callie, poděkoval mi Leon za to, že jsem se spřátelil s jejich matkou. „Pořád o vás mluví,“ dodal.

„Všechno to souvisí s těmi obědy,“ vysvětlil jsem a oba jsme se rozesmáli. U přední branky nám zavanulo vstříc nové aroma. Leon se zarazil, dlouze nasál a konstatoval: „Dýňový nákyp.“ Hlas promlouvající ze zkušenosti.

Všech sedm profesorů mi v různých údobích poděkovalo za mé přátelství se slečnou Callií. Předtím svůj život sdílela s mnoha lidmi, měla spoustu blízkých přátel, ale už více než osm měsíců si zvláště cenila čas trávený se mnou.

Odešel jsem od nich pozdě odpoledne na Štědrý den, když se chystali do kostela. Poté se budou rozdávat dárky a zpívat. V domě bylo přes dvacet Ruffinových; nedovedl jsem si představit, kde všichni spí, a byl jsem si jistý, že je to každému v podstatě lhostejné.

Byť by mě sebevíc brali, měl jsem přesto pocit, že bych je měl v určitém okamžiku opustit. Později přijdou objetí a slzy, písně a příběhy. A i když jsem byl samozřejmě vítán a mohl jsem to všechno prožít s nimi, věděl jsem, že je doba, kdy rodina potřebuje být sama.

Co já jsem vlastně věděl o rodinách?

Dojel jsem do Memphisu, kde dům, v němž jsem strávil dětství, nezažil už deset let žádnou vánoční výzdobu. Otec a já jsme povečeřeli v jednom čínském lokále nedaleko od domu. Když jsem do sebe soukal mizernou polévku s nakrájenými knedlíčky a masem, nemohl jsem si pomoci a musel jsem myslet na chaos v kuchyni slečny Callie a všechna ta skvělá jídla vytahovaná z trouby.

Otec se ze všech sil snažil vzbudit dojem, že ho zajímají moje noviny. Úslužně jsem mu každý týden posílal jeden výtisk, ale po několika minutách tlachání jsem mohl konstatovat, že z nich nikdy nepřečetl ani slovo. Vytěžovaly ho jakési zlověstné vztahy mezi válkou v Jihovýchodní Asii a trhem s cennými papíry.

Rychle jsme se najedli a rozešli jsme se každý jiným směrem. Bohužel ani jeden z nás nepomyslel na to, že bychom si vyměnili dárky.

Vánoční oběd jsem absolvoval s BeeBee, která na rozdíl od mého otce měla radost, že mě vidí. Pozvala tři ze svých drobných vdov s modrými vlasy na sherry a šunku a celé naší pětici se podařilo se přiopít. Zasypal jsem je příběhy z okresu Ford, z nichž některé byly přesné, jiné silně přikrášlené. Protože jsem se stýkal s Baggym a Harrym Rexem, začal jsem si osvojovat umění vyprávět.

Kolem třetí odpoledne jsme všichni poklimbávali. Příští den časně ráno jsem uháněl zpátky do Clantonu.

Jednoho chladného dne koncem ledna se odněkud z okolí náměstí ozvaly výstřely. Seděl jsem u psacího stolu, poklidně jsem ťukal článek o panu Lamaru Farlowovi a o tom, jak se nedávno v Chicagu setkal se svým parašutistickým praporem, když necelých šest metrů od mé hlavy prorazila okenní tabulku kulka. Týden poklidných zpráv tak náhle skončil.

Moje kulka byla druhou nebo třetí v poměrně rychlém sledu. Praštil jsem sebou na podlahu a hlavou se mi při tom honily nejrůznější myšlenky - kde mám pistoli? Napadli snad Padgittovi město? Jdou po mně strážník Du- rant a jeho hoši? Po čtyřech jsem se doplazil k aktovce. Vzduchem přitom nadále praskaly výstřely; zněly, jako by přicházely z druhé strany ulice, ale v hrůze okamžiku jsem to skutečně nebyl schopný posoudit. Poté, co jeden zasáhl mou kancelář, mi připadaly mnohem hlasitější.

25

Vyprázdnil jsem aktovku a pak jsem si vzpomněl, že mám pistoli buď v autě, nebo v bytě. Nebyl jsem ozbrojený a připadal jsem si jako slaboch, který se nedokáže bránit. Harry Rex a Rafe mě vycvičili k něčemu lepšímu.

Byl jsem natolik vyděšený, že jsem se nebyl schopen pohnout. Pak jsem si vzpomněl, že Davy Bass Velká huba je ve své kanceláři o patro níž a jako většina opravdových mužů v Clantonu má svůj arzenál po ruce. V psacím stole měl pistole a na stěně dvě lovecké pušky, jen pro případ, že by ho posedla náhlá potřeba vyrazit na lov a zastřelit si při obědě vysokou. Každý, kdo by se mě snažil

dostat, by se setkal s houževnatým odporem mého personálu. Alespoň jsem v to doufal.

Střelba na chvilku ustala, pak se z ulice ozvaly panické a zmatené výkřiky. Byly téměř dvě odpoledne, kdy je za normálních okolností v centru města rušno. Zalezl jsem pod psací stůl, jak mě učili při cvičeních obrany proti tornádu. Odkudsi zdola jsem slyšel, jak Bass Velká huba ječí: „Zůstaňte v kancelářích!“ Skoro jsem ho tam dole viděl, jak se chápe své 30.06 a krabice s náboji a krčí se ve dveřích v napjatém očekávání. Nedokázal jsem si představit horší místo, z nějž by nějaký cvok měl začít střílet. V okolí clantonského náměstí byly na dosah tisíce pušek a pistolí. Každá dodávka měla na poličce u zadního okénka dvě pušky a pod sedadlem pistoli. Tihle lidé se nemohli dočkat, až své pistole použijí!

Nepotrvá dlouho, než místní začnou střelbu opětovat. Pak se válka změní v cosi skutečně ošklivého.

Poté se výstřely ozvaly znovu. Neblížily se, jak jsem usoudil, když jsem se pod psacím stolem snažil normálně dýchat a analyzovat situaci. Zatímco kolem mě zvolna odtikávaly vteřiny, uvědomil jsem si, že útok nebyl namířen proti mně. Mně prostě jen náhodou patřilo blízké okno. Sirény se blížily, pak se ozvaly další výstřely, další pokřik. Co se pro boha všemohoucího děje?

Dole zazvonil telefon a někdo ho rychle zdvihl.

„Willie! Jste y pořádku?“ vykřikl Bass Velká huba zpod schodů.

„Jasně!“

„Zůstaňte na zemi!“

„Žádný strach!“

Trochu jsem se uvolnil a vynořil jsem se jen natolik, abych dosáhl na telefon. Zavolal jsem Wileymu Meekovi domů, ale on už byl na cestě k nám. Pak jsem přelezl po podlaze k jednomu z francouzských oken a otevřel je. To zjevně upoutalo pozornost našeho střelce. Výstřelem roztřásl okenní tabulku něco přes metr nade mnou a na mě se začalo sypat sklo jako hustý déšť. Padl jsem na břicho a přestal jsem dýchat, snad na hodinu, jak mi to připadalo. Střelba neustávala. Ať už to byl kdokoliv, rozhodně ho něco rozrušilo.

Osm výstřelů a každý z nich teď, kdy jsem byl venku, zněl mnohem hlasitěji. Patnáctivteřinová pauza, když znovu nabíjel, pak dalších osm ran. Slyšel jsem, jak se sype sklo, kulky odrážející se od cihel, kulky štěpící dřevěné sloupky. Kdesi v centru této palby utichly hlasy.

Když jsem se dokázal opět pohnout, opatrně jsem převrátil jedno z křesel na bok a zalezl jsem pod něj. Kolem terásky bylo zábradlí z tepaného železa a spolu s ním a křesílkem před sebou jsem byl schovaný a chráněný. Nejsem si jistý, proč jsem necítil potřebu přesunout se blíže k ostřelovači, ale bylo mi čtyřiadvacet a byl jsem majitelem novin a věděl jsem, že o této dramatické epizodě sepíšu dlouhý článek. Potřeboval jsem podrobnosti.

Když jsem konečně vykoukl přes křeslo a zábradlí, uviděl jsem střelce. Soudní budova měla podivně zploštělou klenbu, na jejímž vrcholku trůnila malá kupole se čtyřmi neprosklenými okénky. On se tam uhnízdil, a když jsem ho poprvé uviděl, vykukoval těsně nad římsou jednoho z okének. Zdálo se, že má černou tvář s bílými vlasy, a mně při tomto pohledu přepadlo chvění po celém těle. Měli jsme co do činění s prvotřídním psychoušem.

Znovu nabíjel, a když byl připraven, lehce se vztyčil a začal zcela namátkově střílet. Zdálo se, že nemá košili, což se vzhledem k situaci jevilo ještě podivnější, protože bylo jen málo nad nulou a pozdě odpoledne mělo možná začít lehce sněžit. Mně zima byla, a to jsem měl na sobě docela hezký vlněný oblek od Mitla.

Hruď měl nabílenou a pomalovanou černými pruhy, tak trochu jako zebra. Byl to běloch, který se částečně pomaloval na černocha.

Veškerá doprava ustala. Městská policie zablokovala ulice a policisté pobíhali kolem, sedali si na bobek a skrývali se za svými automobily. Ve výkladních skříních obchodů se občas objevila něčí tvář, která se rychle roz- hládla a pak zase zmizela. Střelba ustala a střelec se na chvilku přikrčil a zmizel. Tři okresní zástupci šerifa přeběhli po chodníku a zmizeli v soudní budově. Dlouhé minuty ubíhaly.

Wiley Meek vydusal po schodech do mé kanceláře a záhy se ocitl vedle mě. Nemohl popadnout dech, takže jsem usoudil, že sprintoval až ze svého domu za městem. „Zasáhl nás!“ zašeptal, jako by ho střelec mohl slyšet. Zkoumal rozbité okno.

„Dvakrát,“ upřesnil jsem a pokývl na rozbité tabulky.

„Kde je?“ zeptal se a seřizoval si kameru s teleskopickými čočkami.

„V té kupoli,“ vysvětlil jsem a ukázal jsem tím směrem. „Buďte opatrný. Když jsem ty dveře otevřel, střelil do nich.“

„Viděl jste ho?“

„Je to muž, běloch a je částečně maskovaný jako černoch.“

„Aha, jeden z těchhle.“

„Držte hlavu dole.“

Několik minut jsme zůstali schoulení a přikrčení. Dole pobíhali další policisté, kteří nikam konkrétně nemířili a budili vzdálený dojem, že jsou vzrušeni tím, že tam jsou, ale nemají přílišnou představu o tom, co by měli dělat.

„Je někdo zraněný?“ zeptal se Wiley, jehož náhle přepadl strach, že by mohl promeškat nějakou krev.

„Jak to asi mám vědět?“

Pak následovaly další výstřely, velmi rychlé a děsivé. Vyhlédli jsme a uviděli ho od ramen nahoru, jak tiskne kohoutek. Wiley zaostřil a začal teleskopickými čočkami fotit.

Baggy a ostatní byli v baru ve třetím poschodí, ne přímo pod kupolí, ale ani ne daleko od ní. Ve skutečnosti asi byli těmi, kdo byli nejblíže ke střelci, když zahájil svou palbu do terče. Když se kanonáda začala asi po deváté či desáté opakovat, zjevně se ještě více vyděsili a v přesvědčení, že budou zavražděni, usoudili, že musí vzít záležitosti do vlastních rukou: nějak se jim podařilo otevřít okno jejich malé skrýše, které se předtím zdálo přilepené. Sledovali jsme, jak odsud vyhodili elektrickou šňůru, jež dopadla téměř na zem o dvanáct metrů níže. Poté se objevila pravá noha Baggyho, který ji přehoupl přes cihlovou římsu a vysoukal své statné tělo otvorem. Nepřekvapilo mě, že Baggy trval na tom, aby mohl jít jako první.

„Pane bože,“ vydechl Wiley s určitým rozjařením a zdvihl kameru. „Jsou nalití jako tága.“

Baggy, který ze všech sil svíral elektrickou šňůru, se odrazil od okna a zahájil svůj sestup do bezpečí. Jeho strategie nebyla tak docela patrná. Zdálo se, jako by šňůru nijak nenapínal a měl k ní těsně nad hlavou jednoduše přimrzlé ruce. V baru zjevně zůstala ještě spousta šňůry a jeho souputníci mu měli pomoci dostat se dolů.

Když natáhl ruce nad hlavu, kalhoty se mu začaly vyhrnovat. Záhy je měl těsně pod koleny, takže se objevil dlouhý pás bledé pokožky nad černými ponožkami shrnutými kolem kotníků. Baggy si nedělal starosti se zevnějškem - před incidentem s ostřelovačem, během něj ani po něm.

Střelba ustala a Baggy tam chvilku jen tak visel a zvolna se začal přimykat k budově necelý metr pod oknem. Uvnitř byl vidět Major, který pevně svíral šňůru. Měl ovšem jenom jednu nohu a já jsem si dělal starosti, že ta mu záhy vypoví službu. Za ním jsem viděl dvě postavy, nejspíš Wobblea Tacketta a Chicka Elliota, což byla obvyklá pokerová sestava.

Wiley se začal smát; byl to tichý potlačovaný smích, který mu otřásal celým tělem.

S každou přestávkou vc střelbě se město nadechlo, rozhlédlo se a zadoufalo, že je po všem. A každá nová vypálená dávka nás vyděsila více než ta předchozí.

Ozvaly se dva výstřely. Baggy sebou škubl, jako by byl zasažen - i když ve skutečnosti nebylo možné, aby ho střelec vůbec viděl tato náhlost však představovala

pro Majorovu nohu zjevně příliš velkou zátěž. Povolil, šňůra se uvolnila a Baggy se jako škvárobetonová tvárnice s výkřikem zřítil do řady zimostrázových keřů vysázených Dcerami Konfederace. Zimostráz zátěž vstřebal, opět se narovnal a skoro jako trampolína katapultoval Baggyho na chodník, kde redaktor přistál jako meloun a stal se tak jediným zraněným v celé epizodě.

Z dálky jsem zaslechl smích.

Wiley bez nejmenší stopy milosrdenství celé divadlo zaznamenával. Fotografie se pak potají dávaly kolovat po Clantonu po řadu následujících let.

Baggy se dlouho nehýbal. „Nechte toho parchanta, kde je,“ uslyšel jsem vykřiknout jednoho z policistů pod námi.

„Opilci se nikdy nic nestane,“ podotkl Wiley, když znovu popadl dech.

Baggy se nakonec vztyčil na všechny čtyři. Zvolna a bolestně se jako pes sražený náklaďákem doplazil do porostu zimostrázu, který mu zachránil život, a tam bouři přečkal.

Tři vchody od Čajovny stálo zaparkované policejní auto. Střelec na něj vypálil, a když explodovala benzinová nádrž, na Baggyho jsme zapomněli. Krize se přehoupla do vyšší roviny, když se zpod auta vyhrnul hustý kouř, a pak jsme uviděli plameny. Střelci se to zřejmě jevilo jako určitá sportovní šance a po několik minut trefoval pouze automobily. Byl jsem si jistý, že můj spitfire pro něj bude neodolatelný, ale možná byl příliš malý.

Když však palba začala být konečně opětována, ztratil čarostřelec odvahu. Dva z mužů šerifa Coleyho se rozmístili na střechách, a když vystříleli zásobníky na kupoli, střelec se přikrčil a zmizel.

„Dostal jsem ho!“ zvolal jeden ze zástupců dolů na šerifa Coleyho.

Čekali jsme dvacet minut; všechno bylo tiché. Zpod zimostrázu vykukovaly Baggyho polobotky a černé ponožky, ale zbytek byl skrytý. Major se sklenkou v ruce se občas podíval dolů a cosi zakřičel na Baggyho, který by podle toho, co jsme věděli, mohl klidně i umírat.

Do soudní budovy vběhli další policisté. Uvolnili jsme se a posadili se do křesílek, ale nespustili jsme oči z kupole. Bass Velká huba, Margaret a Hardy přišli za námi na balkon. Sledovali Baggyho sestup z předního okna dolů. Jedině Margaret si dělala starosti s jeho zraněními.

Policejní auto hořelo dál, dokud konečně nedorazili požárníci a neuhasili ho. Dveře soudní budovy se otevřely, několik zaměstnanců okresu vyšlo ven a začalo zuřivě kouřit. Dvěma šerifovým zástupcům se podařilo vyprostit Baggyho ze zimostrázu. Téměř nebyl schopen chůze a evidentně měl velké bolesti. Posadili ho do hlídkového vozu a odvezli ho.

Pak jsme zahlédli jednoho ze zástupců v kupoli a město bylo opět bezpečné. Celá naše pětice se spolu se zbytkem centra Clantonu rozběhla k soudní budově.

Třetí patro bylo zapečetěné. Soud nezasedal, a tak nás šerif Coley nasměroval do soudní síně, kde přislíbil krátkou informaci. Když jsme šli do síně, uviděl jsem Majora, Chicka Elliota a Wobblea Tacketta, jak je jeden ze šerifových zástupců odvádí halou. Byli evidentně opilí a smáli se tak mohutně, že se téměř nemohli udržet na nohou.

Wiley sešel dolů obhlédnout situaci. Ze soudní budovy měla být převezena mrtvola a my jsme chtěli snímek střelce. Ony bílé vlasy, černý obličej, trup pomalovaný pruhy - byla zde spousta otázek.

Ostrostřelci z řad šerifových zástupců se evidentně netrefili. Střelec byl identifikován jako Hank Hooten, místní právník, který pomáhal Emiemu Gaddisovi při obžalobě proti Dannymu Padgittovi. Byl ve vazbě a zcela nezasažen.

Když to šerif Coley oznámil v soudní síni, byli jsme šokováni a zmateni. Nervy jsme měli i tak dost napjaté, ale tomuhle se člověk zdráhal uvěřit. „Pan Hooten byl nalezen na malém schodišti, jež vede do kupole,“ sdělo- val šerif Coley, ale já jsem byl příliš ohromený na to, abych si dokázal dělat poznámky. „Nebránil se zatčení a je nyní ve vazbě.“

„Co měl na sobě?“ zeptal se někdo.

„Nic.“

„Nic?“

„Absolutně nic. Na obličeji a na hrudi měl cosi, co vypadalo jako krém na boty, ale jinak byl nahý jako nemluvně.“

„Jaký typ zbraní měl?“ zeptal jsem se.

„Našli jsme dvě rychlopalné pušky, to je vše, co mohu nyní sdělit.“

„Říkal něco?“

„Ani slovo.“

Wiley informoval, že zabalili Hanka do jakýchsi pokrývek a nasoukali ho na zadní sedadlo hlídkového vozu. Něco nafotil, ale neviděl to optimisticky. „Bylo kolem něj asi půl tuctu policajtů,“ vysvětlil.

Jeli jsme do nemocnice podívat se na Baggyho. Jeho manželka pracovala na nočních směnách na pohotovosti. Někdo jí zavolal, vzbudil ji, přivolal ji do nemocnice, a když jsme se s ní setkali, byla v mizerné náladě. „Jenom zlomená ruka,“ oznámila, zjevně zklamaná tím, že to nebylo nic vážnějšího. „Nějaké škrábance a odřeniny. Co to ten blázen dělal?“

Pohlédl jsem na Wileyho a Wiley se podíval na mě.

„Byl opilý?“ zeptala se. Baggy byl pořád opilý.

„Nevím,“ odpověděl jsem. „Vypadl z okna soudní budovy.“

„To je celý on. Byl namol.“

Podal jsem jí stručnou verzi Baggyho úniku a pokusil jsem se, aby to vyznělo, jako by uprostřed vší té palby vykonal něco hrdinského.

„Ze třetího poschodí?“ zeptala se.

„Ano.“

„Takže hrál poker, popíjel whisky a vyskočil z okna ve třetím patře.“

„V podstatě ano,“ přisvědčil Wiley, neschopný se udržet.

„Ne tak úplně,“ vložil jsem se, ale ona už byla na odchodu.

Baggy chrápal, a když jsme se konečně dostali zpátky do jeho pokoje, léky se smísily s whisky a on vypadal jako v komatu. „Bude si přát, aby mohl spát navěky,“ zašeptal Wiley.

A měl pravdu. Legenda o Houpajícím se Baggym se v následujících letech vyprávěla nesčetněkrát. Wobble Tackett přísahal, že jako první pustil šňůru Chick Elliot, a Chick zase tvrdil, že se jako první podlomila Majorova zdravá noha, což způsobilo řetězovou reakci. Město rychle uvěřilo, že ať už šňůru pustil kdokoliv, ti tři idioti, které Baggy opustil v baru, ho záměrně nechali spadnout do zimostrázu.

O dva dny později byl Hank Hooten poslán do státní psychiatrické léčebny ve Whitfieldu, kde setrval několik let. Zpočátku ho obvinili, že se pokusil vyvraždit půlku Clantonu, ale od žalob se postupně upustilo. Údajně řekl Emiemu Gaddisovi, že nestřílel na nikoho konkrétního, nechtěl nikomu ublížit, ale prostě se naštval, protože město neposlalo Dannyho Padgitta na smrt.

Zpátky do Clantonu se nakonec doneslo, že byl diagnostikován jako těžký schizofrenik. „Totální magor,“ zněl závěr ozývající se po ulicích.

Žádný člověk v historii okresu Ford nikdy nepřišel o rozum tak okázalým způsobem.

Rok poté, co jsem noviny koupil, jsem poslal BeeBee šek na 55 000 dolarů - její půjčku plus desetiprocentní úrok. Když mi ty peníze dávala, nebavila se se mnou o otázce úroku a také jsme nesepsali závaznou smlouvu. Deset procent byla poněkud vysoká sazba a já jsem doufal, že ji to přiměje poslat mi šek zpátky. Odeslal jsem ho, zadržoval jsem dech, sledoval jsem poštu a týden nato jsem pochopitelně dostal dopis z Memphisu.

Drahý Williame,

26

přikládám tvůj šek, který jsem nečekala a momentálně pro něj nemám upotřebení. Pokud bych z nějakého nepravděpodobného důvodu ty peníze v budoucnu potřebovala, pak tuto Záležitost v příslušné době probereme. Díky tvé nabídce na splacení jsem nesmírně hrdá na tebe i na tvou poctivost. To, co jsi tam na Jihu za jediný rok dokázal, je pro mě zdrojem velké pýchy, a s oblibou vyprávím svým přátelům o tvém úspěchu v pozici vydavatele a šéfredaktora novin.

Musím se přiznat, ze jsem si o tebe dělala starosti, když ses vrátil ze Syracuse domů. Zdálo se, ze ti chybí směr i motivace, a měl jsi příliš dlouhé vlasy. Dokázal jsi mi, ze jsem se mýlila, a navíc sis dal (trochu) zastřihnout vlasy. Stal se

z tebe docela gentleman, i pokud jde o tvé oblečení a způsoby.

Jsi všechno, co mám, Williame, a nesmírně tě miluji. Prosím, piš mi častěji.

Tvá milující BeeBee

P.S. Ten ubožák se skutečně svlékl do naha

a střílel na město? Co to tam máte za lidi!

BeeBeein první manžel zemřel na jakousi zvláštní nemoc v roce 1924. Ona se pak provdala za rozvedeného obchodníka s bavlnou a měli spolu jedno dítě, mou nebohou matku. Druhý manžel, můj dědeček, zemřel v roce 1938 a zůstavil BeeBee pěkný balík. Ona se přestala vdávat a trávila posledních zhruba třicet let počítáním svých peněz, hraním bridže a cestováním. Jako jediný vnuk jsem měl podědit vše, co vlastnila, i když jsem neměl tušení, jak je její majetek velký.

Pokud si BeeBee ode mě přála více dopisů, měla je samozřejmě mít.

Šťastně jsem roztrhal šek, zašel do banky a vypůjčil jsem si od Stana Atcavageho dalších 50 000 dolarů. Har- dy objevil v Atlantě nepatrně použitý tiskařský lis a já jsem ho za 108 000 dolarů koupil. Vyhodili jsme náš starý lis a přesunuli se do dvacátého století. Timesy získaly nový vzhled - mnohem čistší tisk, ostřejší fotografie, hezčí design. Náš náklad dosahoval šesti tisíc a já jsem pozoroval stálý, výnosný růst. Volby v roce 1971 pochopitelně pomohly.

Počet lidí, kteří ve státě Mississippi kandidovali do nějaké veřejné funkce, mě udivil. Každý okres byl rozdělen do pěti obvodů a každý obvod měl voleného strážníka, který nosil odznak a pistoli a takovou uniformu, jakou se mu podařilo sehnat. A pokud si to mohl dovolit, což se mu nějak podařilo vždycky, dal si na auto majá- ček a měl pravomoc kohokoliv zastavit pro jakýkoliv myslitelný přestupek. Nevyžadoval se žádný výcvik. Žádné vzdělání. Žádný dohled ze strany okresního šerifa nebo šéfa městské policie, prostě nikoho kromě voličů každé čtyři roky. Teoreticky měl za úkol doručovat předvolání, ale většina strážníků, kteří už byli jednou zvoleni, nedokázala odolat silné potřebě připnout si pistoli a hledat lidi, které by mohli zatknout. Čím více pokut za parkování nějaký strážník napsal, tím více peněz si vydělal. Šlo o zaměstnání na částečný úvazek s nominálním platem, ale přinejmenším jeden z pěti v každém okrese se pokoušel touto prací živit. To býval ten, kdo působil nejvíce problémů.

Každý obvod měl soudce z lidu, který - v každém případě ne v roce 1971 - neměl absolutně žádné právní vzdělání. Pro tuto funkci se žádné nevyžadovalo. Zkušenosti rovněž ne. Pouze hlasy. Soudce z lidu posuzoval všechny lidi, které mu strážník doručil, a jejich vzájemný vztah byl milý a podezřelý. Šoféry z jiného státu, které chytil strážník z okresu Ford, čekalo obvykle obvinění z nějakého jiného přečinu ze strany soudce z lidu.

Každý okres měl pět dohlížitelů, pět malých králů, kteří drželi v rukou skutečnou moc. Pro své podporovatele asfaltovali silnice, zařizovali kanalizaci, přidělovali štěrk. Pro své nepřátele toho dělali málo. Všechny okresní vyhlášky byly schvalovány Komorou dohlížitelů.

Každý okres také měl voleného šerifa, výběrčího daní, daňového odhadce, úředníka správního soudu a koronera. Venkovské okresy měly společného jednoho státního senátora a státního zástupce. Další povolání, jež byla v roce 1971 k dispozici, byli dálniční komisař, komisař veřejných služeb, zemědělský komisař, státní pokladník, státní auditor, generální prokurátor, viceguvernér a guvernér.

Domníval jsem se, že tento systém je směšný a těžkopádný, dokud si kandidáti na tyto posty nezačali kupovat inzertní plochu v Tirnesech. Jeden zvláště špatný strážník ve čtvrtém obvodu (známém rovněž jako „Ranařská čtyř- ka“) měl koncem ledna jedenáct protivníků. Většina

z těchto chudáků se začala trousit k nám do redakce s „oznámeními“, která sepsaly jejich manželky v ruce na papír z bloku. Já jsem je postupně trpělivě četl, zeditoval, dekódoval a překládal do srozumitelného jazyka. Pak jsem si od nich vzal peníze a zveřejnil jsem jejich krátká oznámení, z nichž většina začínala bud větou „Po měsících modliteb...“, nebo „Mnoho lidí mě požádalo, abych kandidoval...“

Koncem února už okres srpnovými volbami přímo žil. Šerif Coley měl dva protivníky a další dva, kteří se hrozivě rýsovali na obzoru. Lhůta pro zažádání o úřad vypršela v červnu a on žádost dosud nepodal. To podnítilo spekulace, že možná nebude kandidovat.

Když přišlo na místní volby, stačilo k vyvolání spekulací o čemkoliv jen málo.

Slečna Callie lpěla na staromódním přesvědčení, že jíst v restauraci je vyhazováním peněz, a tudíž čímsi hříšným. Její seznam potenciálních hříchů byl delší než u většiny lidí, zvláště u mě. Trvalo téměř šest měsíců, než jsem ji přesvědčil, abychom si na čtvrteční oběd zašli ke Clau- deovi. Argumentoval jsem tím, že pokud ho budu platit já, nebudeme vyhazovat její peníze. Ona se nedopustí žádného přestupku, a jestliže mně přibude další, opravdu mi to nebude vadit. Jíst v restauraci bylo samozřejmě tím nejmímějším přečinem v mém inventáři.

Nevadilo mi, že mě někdo uvidí v centru Clantónu s černoškou. Bylo mi jedno, co říkají lidé. Nerušilo mě, že budu u Claudea nositelem jediné bílé tváře. Co mi však skutečně dělalo starosti, a co mě málem odradilo od toho, abych s tímto nápadem vůbec přišel, byl úkol dostat slečnu Callii do mého spitfiru a zase ven. Auto nebylo stavěno na robustní lidi, jako byla ona.

Ona a Esau vlastnili starého buicka, do nějž se kdysi vešlo osm dětí. I kdybychom přidali dalších padesát kilogramů, slečna Callie by stále ještě snadno dokázala vklouznout na přední sedadlo a zase se z něj vysoukat.

Nezmenšovala se. Její vysoký tlak a vysoký cholesterol její děti velmi znepokojovaly. Bylo jí šedesát a byla zdravá, ale na obzoru se rýsovaly problémy.

Vyšli jsme na ulici a ona pohlédla na mé auto. Byl březen, foukal vítr a vypadalo to na déšť, takže střecha kabrioletu byla zatažená. Takto uzavřené vypadalo toto dvousedadlové vozítko ještě menší.

„Nejsem si jistá, jestli to půjde,“ oznámila. Trvalo mi šest měsíců, než jsem ji k tomuhle přiměl; nemohli jsme couvnout. Otevřel jsem dveře pro spolujezdce a ona k nim s velkou opatrností přistoupila.

„Nějaké návrhy?“ zeptala se.

„Ano, zkuste nastoupit zadkem napřed.“

To nakonec zafungovalo, a když jsem nastartoval, téměř jsme se dotýkali rameny. „Běloši tedy rozhodně jezdí v divných autech,“ podotkla, vyděšená stejně, jako by poprvé letěla v malém letadle. Sešlápl jsem spojku, roztočil kola a se smíchem a štěrkem odlétajícím od kol jsme vyrazili.

Zaparkoval jsem před redakcí a pomohl jí vystoupit. Nastupování bylo daleko snazší. Uvnitř jsem ji představil Margaret Wrightové a Daveymu Bassovi Velké hubě a provedl jsem ji po budově. Byla zvědavá na onu offse- tovou rotačku, protože noviny teď vypadaly o tolik lépe. „Kdo tu dělá korektury?“ šeptla.

„Vy,“ odpověděl jsem. Podle ní jsme v průměru zaznamenávali tři chyby za týden. Seznam jsem stále ještě dostával každý čtvrtek u oběda.

Prošli jsme se po náměstí a nakonec jsme dorazili k Claudeovi, do černošské kavárny poblíž technických služeb. Claude působil v oboru už řadu let a podával nejlepší jídlo ve městě. Nepotřeboval jídelní lístky, protože člověk snědl vše, co se ten den zrovna vařilo. Ve středu býval sumec a v pátek grilované maso, ale zbylé čtyři dny člověk nevěděl, co bude jíst, dokud mu to Claude neřekl. Přivítal nás ve špinavé zástěře a ukázal na stůl u předního okna. Kavárna byla zpola plná a na nás se upřelo několik zvědavých pohledů.

Slečna Callie se s Claudem kupodivu nikdy nesetkala. Domníval jsem se, že všichni černoši v Clantonu na sebe už někdy narazili, ale slečna Callie mi vysvětlila, že to tak není. Claude bydlel za městem a po Lowtownu se rozšířila děsivá zvěst, že nechodí do kostela. Nikdy nestála o to se s ním setkat. Kdysi před léty byli jednou na stejném pohřbu, ale neseznámili se.

Představil jsem je, a když si Claude dal dohromady její jméno a tvář, řekl: „Ruffinova rodina. Všichni doktoři.“

„Doktoři věd,“ opravila ho slečna Callie.

Claude byl hlučný a nevrlý a za své jídlo si dával platit a nikdy nechodil do kostela, takže slečna Callie k němu okamžitě pojala averzi. Pochopil to, příliš se tím neznepokojoval a odešel křičet na někoho dozadu. Číšnice nám přinesla ledový čaj a kukuřičný chleba a slečně Callii ani jedno z toho nechutnalo. Čaj byl slabý a podle ní téměř bez cukru a chleba nebyl dost slaný a podával se při pokojové teplotě, což byl neodpustitelný přečin.

„Vždyť je to restaurace, slečno Callie,“ upozornil jsem ji potichu. „Nechcete se uvolnit?“

„Snažím se.“

„Nesnažíte. Jak si můžeme pochutnat na nějakém jídle, když se na všechno mračíte?“

„To je hezký motýlek.“

„Děkuji.“

Můj vylepšený šatník nepotěšil nikoho více než slečnu Callii. Černoši se rádi pěkně oblékají a velmi dbají na módu, vysvětlila mi. Pořád ještě o sobě mluvila jako o černošce.

Po hnutí za občanská práva a komplikovaných otázkách, které rozpoutalo, bylo těžké přesně vědět, komu říkat černý. Ti starší, důstojnější jako slečna Callie si raději říkali „černoši“. O stupínek pod nimi na sociálním žebříčku byli „barevní“.

I když jsem slečnu Callii nikdy neslyšel toho slova použít, nebylo pro vyšší černošskou vrstvu nezvyklé mluvit o těch nejnižších jako o „negrech“.

Nedokázal jsem se zorientovat v těchto nálepkách a třídách, a tak jsem se striktně držel bezpečného termínu „černí“. Ti na mé straně trati měli celý slovník k pojmenovávání černochů a jen malá část z něj byla lichotivá.

V daném okamžiku jsem byl u Claudea jediný nečer- noch, což nikoho netrápilo.

„Tak co si dáte?“ zahalekal Claude zpoza pultu. Vývěsní tabule ohlašovala texaské chili, smažené kuře a vepřové kotlety. Slečna Callie věděla, že kuře a vepřové budou pod úroveň, a tak jsme si oba objednali chili.

Poreferovala mi o zahradě. Zimní zelenina se zvlášť vydařila. Ona a Esau se připravují k výsadbě letní sklizně. Zemědělský almanach předpovídal mírné léto s průměrným množstvím srážek - stejná předpověď jako každý rok - a ona se těšila na teplejší počasí a obědy na verandě, kde se také správně jíst má. Já jsem začal s nej- starším Albertem a ona o půl hodiny později skončila s nejmladším Samem. Byl zpátky v Milwaukee, bydlel u Roberta, pracoval a večer chodil do kurzů. Všem dětem a vnoučatům se daří dobře.

Chtěla si promluvit o „chudákovi panu Hanku Hoo- tenovi“. Dobře se na něj pamatovala z procesu, i když k porotě nikdy nepromlouval. Podal jsem jí přehled nejnovějšího vývoje. Hooten teď žije v pokoji s vypolstrovanými stěnami, kde na nějaký čas zůstane.

Restaurace se rychle plnila. Claude kolem prošel s náručí talířů a oznámil: „Už jste dojedli, je čas vypadnout.“ Předstírala, že ji to urazilo, ale Claude byl proslulý tím, že hosty vyzývá k odchodu, jakmile dojedí. V pátek, kdy sem zašlo na grilované maso pár bělochů a restaurace byla nacpaná, stavěl před své zákazníky hodiny a nahlas oznamoval: „Máte dvacet minut.“

Tvářila se, že ji celá ta zkušenost nenadchla - samotný nápad, levný ubrus, jídlo, Claude, ceny, ta spousta lidí, prostě všechno. Ale zážitek to pro ni byl. V hloubi duše ji potěšilo, že ji vzal na oběd dobře oblečený mladý běloch. Žádnému z jejích přátel se to nepoštěstilo.

Když jsem ji v Lowtownu šetrně vyprošťoval z auta, sáhla do kabelky a vytáhla malý lístek papíru. Tento týden jen dva překlepy; kupodivu byly oba v řádkové inzerci, což byla oblast, kterou měla na starosti Margaret.

Vyprovodil jsem ji k domu. „Nebylo to snad tak špatné, ne?“ zeptal jsem se.

„Líbilo se mi to. Děkuji vám. Přijdete příští čtvrtek?“ Stejnou otázku mi kladla každý týden. Odpověď bývala rovněž stejná.

pv v poledne Čtvrtého Července byla teplo- J Ě ta hodně přes třicet a zdálo se, že vlhkost je áBÉ Ě snad stoprocentní. Přehlídku vedl starosta, i když zatím na nic nekandidoval. Volby do státních a místních orgánů se konaly v roce 1971. Prezidentské volby byly v roce 1972. Volby soudců v roce 1973. Obecní volby probíhaly v roce 1974. Občané Mississippi milovali chození k umám téměř stejně jako fotbal.

Starosta seděl na zadním sedadle corvetty z roku 1962 a rozhazoval bonbony dětem natlačeným na chodnících kolem náměstí. Za ním následovaly dvě středoškolské kapely, z Clantonu a Karawaye, skauti, členové tajného bratrstva na mopedech, nové hasičské auto, jízdní oddíl, veteráni ze všech válek v tomto století, kolona nových blýskavých aut od prodejce firmy Ford a tři restaurované traktory firmy John Deere.V jednom jel porotce číslo osm Mo Teale. Zadní část průvodu chránila šňůra automobilů městské a okresní policie, všechny dokonale nablýskané.

Pozoroval jsem průvod z balkonu listinové banky ve třetím patře. Stan Atcavage zde pořádal každoroční oslavu. Protože jsem nyní bance dlužil značnou částku, byl jsem pozván na usrkávání limonády a pozorování oslav.

Z důvodu, na nějž si nyní už nikdo nevzpomínal, měli projevy na starost rotariáni. Zaparkovali si poblíž konfe- derační hlídky dlouhou pojízdnou plošinu a vyzdobili ji balíky sena a červenomodrobílými vlaječkami. Když průvod skončil, zástup se shromáždil těsně kolem plošiny

a netrpělivě čekal. Napjatější publikum by snad nemohly přilákat ani staromódní popravy pověšením.

Předseda klubu rotariánů Mervin Beets přistoupil k mikrofonu a všechny uvítal. U každé veřejné události v Clantonu se vyžadovala modlitba a v novém duchu de- segregace pozval Beets reverenda Thurstona Smalla, duchovního slečny Callie, aby vzal věci řádně do ruky. Podle Stana bylo v onen rok v centru města výrazně více černochů.

Při tak velkém počtu shromážděných nemohl být reverend Smáli stručný. Přinejmenším dvakrát požádal Pána, aby požehnal všem a všemu. Na stožárech kolem celého soudu byly rozvěšeny reproduktory a jeho hlas se rozléhal po celém centru města.

Prvním kandidátem byl Timmy Joe Bullock, vystrašený mladík z Ranařské čtyřky, který se chtěl ucházet o post strážníka. Přešel přes plošinu, jako by to byla chatrná lávka, a když se postavil za mikrofon a rozhlédl se po davu, téměř omdlel. Podařilo se mu vyslovit své jméno a pak sáhl do kapsy, kde našel svůj projev. Nebyl to právě zdatný čtenář, ale během deseti velmi dlouhých minut se mu podařilo okomentovat růst zločinnosti, nedávný proces pro vraždu a ostřelovače. Nemá rád vrahy a zvláště nesnáší ostřelovače. Bude se snažit uchránit nás před obojím.

Když skončil, sklidil jen chabý potlesk. Ale alespoň se dostavil. V oněch celkem pěti okrscích bylo jednadvacet kandidátů, ale pouze sedm mělo odvahu postavit se před dav. Když jsme konečně skončili se strážníky a soudci z lidu, zahráli Woody Gates a Country Boys několik blue- grassových melodií a shromáždění uvítali přestávku.

Na různých místech na trávníku před soudní budovou se podávalo občerstvení. Lions Club rozdával plátky vychlazeného vodního melounu. Dámy ze Zahradního klubu prodávaly domácí zmrzlinu. Členové Občanského obchodního sdružení grilovali žebírka. Shromáždění se tlačili pod starými duby a ukrývali se před sluncem.

Mackey Don Coley se přihlásil do soupeření o post šerifa koncem května. Měl tři protivníky, z nichž nejpo- pulámější byl clantonský městský policista jménem T. R. Meredith. Když Beets oznámil, že jsou na řadě kandidáti na šerifa, vyšli voliči ze stínu a shlukli se kolem plošiny.

Freck Oswald kandidoval už počtvrté. Při předchozích trojích volbách skončil beznadějně poslední; zdálo se, že opět směřuje k nejspodnější příčce, ale jako by ho to bavilo. Neměl rád prezidenta Nixona a příkře odsuzoval jeho zahraniční politiku, zvláště vztahy s Čínou. Dav naslouchal, ale vypadal poněkud zmateně.

Tryce McNatt kandidoval podruhé. Zahájil svůj projev výrokem: „Mně je Čína úplně u zadku.“ To bylo humorné, ale i hloupé. To, že mluvil vulgárně na veřejnosti, v přítomnosti dam, ho bude stát hodně hlasů. Tryceovi vadilo, jak systém rozmazluje zločince. Byl proti veškerým snahám o výstavbu nového vězení v okresu Ford - což by podle něj bylo plýtvání penězi daňových poplatníků! Požadoval tvrdé rozsudky a více věznic, dokonce i vězně připoutané k sobě řetězem a nucenou práci.

Já jsem o nové věznici nic neslyšel.

Vzhledem k vraždě Rhody Kassellawové a řádění Hanka Hootena se nyní násilný zločin v okresu Ford vymkl podle Tryce kontrole. Potřebujeme nového šerifa, takového, který by zločince stíhal, a ne se s nimi přátelil. „Vyčistěme okres!“ znělo jeho motto. Dav s ním souhlasil.

T. R. Meredith byl veterán, který strávil třicet let v policejních službách. Jako řečník byl příšerný, ale podle Stana byl spřízněn s polovinou okresu. Stan o takových věcech něco věděl; on sám byl příbuzný s druhou polovinou. „Meredith v rozhodujícím střetnutí vyhraje o tisíc hlasů,“ předpovídal. To vyvolalo mezi ostatními hosty poměrně ostrý spor.

Mackey Don vystoupil jako poslední. Zastával funkci šerifa od roku 1943 a přál si už jen jedno funkční období. „Tohle už tvrdí dvacet let,“ komentoval Stan. Coley blábolil o svých zkušenostech, své znalosti okresu a lidí v něm. Když skončil, byl potlesk zdvořilý, ale rozhodně ne povzbudivý.

Dva pánové se ucházeli o místo berního úředníka, což nepochybně byl nejméně populární post v okrese. Při jejich projevu dav opět pomalu řídl a mířil ke zmrzlině a vodním melounům. Sešel jsem ke kanceláři Harryho Rexe, kde na chodníku probíhala další párty.

Projevy pokračovaly celé odpoledne. Bylo léto roku 1971 a do té doby zahynulo ve Vietnamu přinejmenším padesát tisíc mladých Američanů. Podobné shromáždění lidí v jakékoliv jiné části země by se změnilo v násilnou protiválečnou demonstraci. Politici by byli vypískáni z pódia. Pálily by se vlajky a povolávací rozkazy.

Ale onoho čtvrtého července nebyl Vietnam vůbec zmíněn.

V Syracusách jsem se skvostně bavil při demonstracích na kampusu a pochodech ulicemi, ale takovéto aktivity by dole na Jihu byly něčím neslýchaným. Byla to válka; skuteční vlastenci tedy musí být loajální. Zastavovali jsme komunismus; hipíci a radikálové a peaceníci na Severu a v Kalifornii se prostě bojí bojovat.

Koupil jsem si od dam ze Zahradního klubu misku jahodové zmrzliny, a když jsem procházel kolem soudní budovy, zaslechl jsem jakýsi rozruch. Z okna barové místnosti ve třetím patře spustil nějaký vtipálek Baggyho figuru. Vycpaná figurína visela s rukama nad hlavou - přesně jako skutečný Baggy - a přes hrudník se jí skvěl nápis „SUGGS“. A aby bylo jisté, že každý pochopí jádro vtipu, čouhala jí z každé kapsy kalhot láhev Jacka Daniela.

Předtím ten den jsem Baggyho neviděl, a poté rovněž ne. Později tvrdil, že o tom incidentu nic neví. Wileymu se neomylně podařilo pořídit řadu fotografií figuríny.

„Theo je tady!“ vykřikl kdosi a dav to vzrušilo. Theo Morton byl dlouholetým senátorem našeho státu. Do jeho volebního obvodu patřily části čtyř okresů, a i když žil v Baldwinu, jeho žena pocházela z Clantonu. Vlastnil dva pečovatelské ústavy a hřbitov a měl rovněž tu čest přežít tři zřícení letadla. Teď už nepilotoval. Theo byl svérázný - během kampaně byl neomalený, sarkastický, zábavný a naprosto nepředvídatelný. Jeho protivníkem byl mladík, který právě dokončil právnickou školu a tvrdilo se o něm, že aspiruje na post guvernéra. Jmenoval se Warren a tento Warren se dopustil té chyby, že napadl Thea kvůli nějakému podezřelému zákonu, který byl „propašován“ při posledním zasedání státního senátu a jímž se zvýšila státní podpora pro pacienty pečovatelských domů.

Byl to důrazný útok. Stál jsem v davu, sledoval jsem, jak se Warren rozohňuje, a přímo přes jeho levé rameno jsem viděl nápis „SUGGS“ visící z okna.

Theo začal uvedením své ženy, Rex Elly, rozené Mab- ryové, odtud z Clantonu. Mluvil o jejích rodičích a prarodičích, o jejích tetách a strýcích a za chvilku se tak zmínil o polovině shromážděných. Clanton je jeho druhým domovem, jeho obvodem, jeho voličskou obcí, jíž se snaží tak obětavě sloužit v Jacksonu.

Byl to hladký, plynulý projev pronesený spatra. Naslouchal jsem mistrovi volebních kampaní.

Byl předsedou dálničního výboru ve státním senátu a po několik minut se honosil všemi novými silnicemi, které v severní části Mississippi vybudoval. Jeho výbor zpracuje každé legislativní období čtyři stovky samostatných zákonů. Čtyři stovky! Čtyři stovky návrhů zákona nebo zákonů. Odpovědnost za sestavování těchto zákonů nese on jako jeho předseda. Právě to dělají senátoři za jednotlivé státy. Píší dobré zákony a zamítají špatné.

Jeho mladý protivník právě dokončil právnickou fakultu, což je úctyhodný úspěch. Jemu, Theovi, se nedostalo možnosti chodit na vysokou, protože bojoval proti Japoncům ve druhé světové válce. Ale i tak jeho mladý protivník zjevně své studium zanedbával. Jinak by byl složil závěrečné zkoušky na první pokus.

Místo toho „ho z těch zkoušek vyrazili, dámy a pánové!“

Kdosi stojící těsně za mladým Warrenem s dokonalým načasováním vykřikl: „To je hnusná lež!“ Shromáždění se ohlédlo na Warrena, jako by se pominul. Theo se k onomu hlasu obrátil a nevěřícně se zeptal: „Lež?“

Sáhl do kapsy a vylovil odtud složený arch papíru. „Mám přímo tady důkaz!“ Uchopil růžek papíru a začal jím mávat kolem sebe. Aniž by přečetl jediné slovo z toho, co na něm bylo napsáno, pokračoval: , Jak bychom mohli důvěřovat někomu, že bude psát naše zákony, když není ani schopný složit advokátské zkoušky? Pan Warren a já jsme na tom stejně - ani jeden z nás jsme nesložili advokátské zkoušky. Problém spočívá v tom, že on absolvoval tři roky právnické fakulty na to, aby u zkoušek proletěl.“

Theovi stoupenci se zalykali smíchy. Mladý Warren se držel, ale chtělo se mu prchnout.

Theo pokračoval v útoku. „Možná kdyby chodil na právnickou fakultu v Mississippi místo v Tennessee, chápal by naše zákony!“

Byl takovými veřejnými masakry proslulý. Kdysi ponížil protivníka, který rezignoval na kněžskou funkci v hanbě. Theo vytáhl z kapsy „místopřísežné prohlášení“ a tvrdil, že má důkaz, že „bývalý reverend“ má aférku s diákonovou manželkou. Místopřísežné prohlášení nikdy nebylo přečteno.

Desetiminutový limit pro Thea nic neznamenal. Přetáhl ho o sérii slibů, že sníží daně a omezí plýtvání a udělá cosi pro zajištění toho, aby zločinci častěji dostávali trest smrti. Když se začal konečně chýlit k závěru, poděkoval ještě shromážděným za dvacet let věrné podpory. Připomněl nám, že při dvojích posledních volbách dali dobří lidé z okresu Ford téměř 80 procent svých hlasů jemu a Rex Elle.

Potlesk byl hlasitý a dlouhý a v jednom okamžiku Warren zmizel. Já rovněž. Měl jsem už plné zuby projevů a politiky.

Čtyři týdny nato, za soumraku první úterý v srpnu, se zhruba stejný zástup shromáždil kolem soudní budovy ke sčítání hlasů. Pronikavě zchladl; teplota byla jen kolem pětadvaceti s 98 procenty vlhkosti.

Závěrečné dny voleb byly snem každého reportéra. Před černošským kostelem došlo k pěstnímu souboji mezi dvěma kandidáty na smírčího soudce. Odehrály se dva soudní procesy a při obou z nich byl odpůrce žalobcem osočen z nactiutrhání, šíření pomluvy a distribuce falešných kandidátek. Zatčen byl muž přistižený při nastřiko- vání obscénností na Theovy billboardy. (Jak se ukázalo po volbách, najal si onoho muže jeden z Theových náhončích k tomu, aby zhanobil senátorovy emblémy. Přesto se to svedlo na mladého Warrena. Podle Baggyho „běžný trik“.) Státní prokurátor byl pověřen vyšetřením vysokého počtu hlasovacích lístků těch, kdo se k volbám nedostavili. Baggyho shrnutí znělo „typické volby“. Všechno pak vyvrcholilo v úterý a činnost v celém okrese se zastavila, aby voliči mohli hlasovat a užít si sport provinčních voleb.

Volební místnosti se uzavřely v šest a o hodinu později kypělo náměstí životem a vibrovalo napjatým očekáváním. Sjížděli se sem lidé z celého okresu. Tvořili malé skupinky kolem svého kandidáta, a dokonce používali jeho symbolů v kampani, aby si vymezili území. Řada z nich si s sebou přinesla jídlo a pití a většina si přibrala skládací zahradní sedátka, jako by sem přišli sledoval baseballový zápas. U předních dveří soudní budovy, kde se hlasy sčítaly, stály vedle sebe dvě obrovské tabule.

„Máme výsledky se severního Karawaye,“ ohlásila do mikrofonu úřednice, tak hlasitě, že to muselo být slyšet na míle daleko. Rozjařená nálada okamžitě zvážněla.

„Severní Karaway přijde na řadu vždycky první,“ vysvětlil Baggy. Bylo už téměř půl deváté a skoro úplná tma. Seděli jsme na zápraží před redakcí a čekali na zprávy. Měli jsme v plánu odložit odchod novin do tiskárny o dvacet čtyři hodin a ve čtvrtek vydat náš „Volební speciál“. Úřednici trvalo nějakou chvíli, než přečetla celkový součet hlasů u každého kandidáta do každé funkce. Když byla zhruba v polovině, oznámila: „A při volbách šerifa.“ Několik tisíc lidí zadrželo dech.

„Mackey Don Coley, osmdesát čtyři. Tryce McNatt, dvacet jedna. T. R. Meredith, šedesát dva, a Freck Oswald jedenáct.“ Z druhého konce náměstí, kde byli utábořeni Coleyho stoupenci, se ozval hlasitý jásot.

„Coley v Karawayi dopadne vždycky dobře,“ konstatoval Baggy. „Jenomže prohrál.“

„Prohrál?“ podivil jsem se. Byl spočítán teprve první z osmadvaceti okrsků, a Baggy už předpovídal vítěze.

„Jo. To, že T. R. dopadl tak dobře v místě, kde nemá žádnou základnu, ukazuje, že lidi mají Mackeyho Dona plné zuby. Počkejte, až uvidíte výsledky z Clantonu.“

Výsledky zvolna přicházely, z míst, o nichž jsem nikdy neslyšel: Pleasant Hill, Shady Grove, Klebie, Three Corners, Clover Hill, Green Alley, Possum Ridge, Mas- sey Milí, Calico Ridge. Woody Gates a Country Boys, kteří byli zjevně po ruce vždycky, zaplňovali mezery blue- grassovými melodiemi.

Padgittovi hlasovali v mrňavém volebním obvodě jménem Dancing Creek. Když úřednice ohlásila hlasy odtud a Coley dostal 31 hlasů a ostatní tři dohromady osm, ozvala se z davu osvěžující série pískání. Následoval východní Clanton, největší volební obvod, v němž jsem hlasoval já. Coley obdržel 285 hlasů, Tryce 47, a když byl oznámen celkový součet 644 hlasů pro T. R., rozlehl se náměstím frenetický jásot.

Baggy mě popadl a oslavovali jsme se zbytkem náměstí. Coley padl už v prvním kole.

Když se poražení zvolna dovídali svůj osud, spolu se svými stoupenci balili a rozcházeli se domů. Kolem jedenácté dav viditelně prořídl. Po půlnoci jsem odešel z redakce, procházel jsem kolem náměstí a vstřebával zvuky a obrazy této nádherné tradice.

Byl jsem na město docela pyšný. Po brutální vraždě a zarážejícím rozsudku za ni jsme se sjednotili, začali se bránit a zřetelně jsme dali najevo, že korupci nebudeme tolerovat. Výrazný rozdíl hlasů v Coleyův neprospěch byl naší cestou, jak udeřit proti Padgittům. Podruhé po stu letech jim šerif nebude patřit.

T. R. Meredith získal 61 procento hlasů, což bylo ohromující drtivé vítězství. Theo dostal 82 procenta, což pro nás znamenalo potvrzení starého pořádku, a tudíž porážku. Vytiskli jsme osm tisíc exemplářů našeho „Volebního speciálu“ a prodali jsme ho do posledního kusu. Stal se ze mě neochvějný stoupenec každoročních voleb. Demokracie ve své nejušlechtilejší podobě.

Týden před Dnem díkůvzdání roku 1971 otřásla Clantonem zpráva o tom, že jeden z jeho synů padl ve Vietnamu. Pete Mooney, devatenáctiletý štábní seržant, byl zajat při přepadení ze zálohy poblíž Hue ve středním Vietnamu. O několik hodin později byla nalezena jeho mrtvola.

Neznal jsem Mooneyovy, ale Margaret pochopitelně ano. Volala mi tu zprávu a oznámila, že potřebuje několik dní volna. Její rodina bydlela po léta ve stejné ulici jako Mooneyovi. Její syn a Pete byli od dětství blízcí přátelé.

28

Strávil jsem nějakou dobu v archivech a našel jsem zprávu z roku 1966 o Marvinovi Lee Walkerovi, černošském mladíkovi, který byl prvním padlým ve Vietnamu v okrese. Stalo se to předtím, než se pan Caudle začal o takovéto věci zajímat, a zmínka o této události v Ti- mesech byla ostudně kusá. Na první stránce nebylo nic. Na straně tři zpráva o stu slovech bez fotografie. V té době neměl Clanton ponětí, kde Vietnam leží.

A tak byl mladý muž, který nemohl chodit do lepších škol, zřejmě nemohl hlasovat a více než pravděpodobně se nemohl napít z veřejné kašny u budovy soudu, zabit v zemi, již jen málo lidí z jeho města dokázalo najít na mapě. A jeho smrt byla správná a v pořádku. Proti komunistům se muselo bojovat všude, kde se na ně narazilo.

Margaret mi tiše poskytla detaily, které jsem potřeboval na článek. Pete dokončil v roce 1970 Clantonskou střední. Hrál za školní mužstvo fotbal a baseball a v obou

týmech patřil tři roky k nejlepším hráčům. Dva roky byl vyznamenávaným studentem, poté se rozhodl dva roky pracovat, našetřit si peníze a jít na vysokou. Měl ovšem tu smůlu, že měl vysoké číslo povolávacího rozkazu, a v prosinci 1970 byl odveden do armády.

Podle Margaret - a to bylo něco, co jsem otisknout nemohl - se Pete dostavil k základnímu výcviku jen velmi neochotně. On a jeho otec se kvůli válce dohadovali celé týdny. Syn chtěl uprchnout do Kanady a všemu tomu se vyhnout. Otce zděsilo, že by jeho syn platil za někoho, kdo se vyhýbá službě v armádě. Poškodilo by to dobré jméno rodiny atd. Nazval své dítě zbabělcem. Pan Moo- ney sloužil v Koreji a vůči protiválečnému hnutí jevil nulovou toleranci. Paní Mooneyová se pokoušela oba usmířit, ale v hloubi duše se ani jí nechtělo poslat svého syna do takto nepopulární války. Pete nakonec kapituloval, a nyní se vracel domů v rakvi.

Pohřeb se konal v Prvním baptistickém kostele, v němž byli Mooneyovi řadu let aktivní a kde byl Pete v jedenácti letech pokřtěn, což byla velká úleva pro jeho rodinu a přátele. Byl nyní u Pána, i když byl až příliš mladý na to, aby už k němu byl povolán.

Seděl jsem v kostele s Margaret a jejím manželem. Byl to můj první a poslední pohřeb devatenáctiletého vojáka. Tím, že jsem se soustředil na rakev, jsem si téměř dokázal odfiltrovat vzlykání a leckdy i hlasité naříkání kolem sebe. Jeho středoškolský fotbalový trenér přednesl oslavný projev, při němž nezůstalo suché jediné oko v kostele včetně mého.

Téměř jsem neviděl záda pana Mooneyho v přední řadě. Jak nevýslovným žalem ten ubohý muž trpěl.

Po hodině jsme unikli a vydali jsme se na clantonský hřbitov, kde byl Pete uložen k poslednímu odpočinku s veškerou vojenskou pompou a poctami. Když jakýsi osamělý trubač zahrál fanfáru k poslednímu uctění, otřásl jsem se při srdcervoucích vzlycích Peteovy matky. Dokud rakev nezačali spouštět do hrobu, křečovitě se jí drže- la. Chlapcův otec se nakonec zhroutil a ošetřovalo ho několik diákonů.

Jak zbytečně zmarněný život, říkal jsem si dokolečka, když jsem osamoceně kráčel ulicemi do redakce. Onoho večera, dosud o samotě, jsem sám sebe proklel za to, že jsem tak hloupý, tak zbabělý. Ksakru, vždyť jsem přece vydavatel novin! Ať už jsem měl pocit, že mám na tuto pozici nárok nebo ne, byl jsem jediný ve městě. Pokud mám vyhraněný názor na nějakou věc, mám samozřejmě potřebnou pravomoc i pozici ji redakčně okomentovat, to nikdo nezpochybní.

* * *

Před Petem Mooneym padlo přes padesát tisíc jeho krajanů, třebaže armáda oznamovala přesný počet jen velmi liknavě.

V roce 1969 prezident Nixon a jeho poradce pro otázky národní bezpečnosti Henry Kissinger usoudili, že válka ve Vietnamu se nedá vyhrát, či spíše že už se Spojené státy nebudou snažit v ní zvítězit. Ponechali si to pro sebe. S povoláváním do armády nepřestali. Místo toho prosazovali cynickou strategii předstírání, že věří v úspěšný výsledek.

Od okamžiku, kdy bylo toto rozhodnutí vyneseno, až do konce války v roce 1973 zahynulo zhruba osmnáct tisíc dalších vojáků, mezi nimiž byl i Pete Mooney.

Zveřejnil jsem svůj redakční komentář na první straně, v dolní polovině, pod velkou fotografií Petea Mooney- ho v jeho vojenské uniformě. Psalo se v něm:

Ve světle smrti Petea Mooneyho bychom si měli položit palčivou otázku - co kčertu děláme ve Vietnamu? Nadaný student, talentovaný sportovec, přední reprezentant školy, budoucí vedoucí představitel obce, jeden z našich nejlepších a nejinteligentnějších, byl zastřelen na břehu řeky,

o níž jsme nikdy neslyšeli, v zemi, o niž se téměř nezajímáme.

Oficiálním důvodem, který se uvádí už dvacet let, je, že tam bojujeme proti komunismu. Pokud zjistíme jeho šíření, pak, řečeno slovy bývalého prezidenta Lyndona Johnsona, musíme přijmout „...veškerá nezbytná opatření k tomu, abychom zabránili další agresi

Korea, Vietnam. Dnes máme jednotky v Laosu a Kambodži, i když to prezident Nixon popírá. Kam se obrátíme příště? Čeká se snad od nás, že budeme vysílat své syny kamkoliv a do všech míst na světě a budeme se tam vměšovat do občanských válek jiných?

Vietnam byl rozdělen na dva státy v roce 1954, kdy zde byli poraženi Francouzi. Severní Vietnam je chudá země, v níž vládne komunista Ho Či Min. Jižní Vietnam je chudá země, v níž vládl brutální diktátor Ngo Dinh Diem až do roku 1963, kdy byl zavražděn při puči. Od té doby zemi řídí armáda.

Vietnam je ve válečném stavu od roku 1946, kdy Francouzi zahájili svůj osudný pokus zadržet komunisty. Jejich selhání bylo do očí bijící, takže jsme přispěchali na pomoc my, abychom ukázali, jak by se měly vést války. Naše selhání bylo ještě grandióznější než Francouzů, a to jsme dosud neskončili.

Kolik dalších Peteů Mooneyů ještě zemře, než se naše vláda rozhodne ponechat Vietnam jeho vlastnímu osudu?

A do kolika dalších míst na celém světě vyšleme své jednotky do boje proti komunismu?

Co kčertu děláme ve Vietnamu? Právě nyní pohřbíváme mladé vojáky, zatímco politici, kteří tuto válku řídí, zvažují, jak z ní vycouvat.

Používání silných slov povede k tomu, že mě možná někdo párkrát praští přes prsty, ale co mi bylo po tom? K tomu, aby se zaslepeným vlastencům z okresu Ford otevřely oči, byla zapotřebí silná slova. Před záplavou telefonátů a dopisů jsem se však s někým spřátelil.

Když jsem se vrátil ze čtvrtečního oběda se slečnou Callií (dušené jehněčí uvnitř domu u krbu), čekal na mě v redakci Bubba Crockett. Měl na sobě džínsy, vysoké boty, flanelovou košili, nosil dlouhé vlasy, a když se představil, poděkoval mi za ten redakční komentář. Vychrlil na mě různé věci, které ze sebe potřeboval dostat, a protože já jsem byl nacpaný jako vánoční krocan, dal jsem si nohy na stůl a dlouho jsem naslouchal.

Bubba vyrůstal v Clantonu a v roce 1966 zde dokončil školu. Jeho otci patřila zahradnická školka ležící asi čtyři kilometry od města. Bubba dostal povolávací rozkaz v roce 1967 a vůbec nepomyslel na to, že by měl udělat něco jiného než vyrazit do boje proti komunistům. Jeho jednotka přistála na jihu, právě včas na ofenzívu o svátcích Tet. Pouhé dva dny po přistání stačil přijít o tři své nejbližší kamarády.

Hrůzy bojů se podle něj nedají přesně popsat, i když Bubba vyprávěl na můj vkus až dost názorně. Vojáci zasažení plameny a volající o pomoc, vojáci zakopávající o části lidských těl, vojáci, kteří odvlékají z bojiště mrtvoly, absolvují dlouhé hodiny beze spánku, bez jídla, bez munice, kteří vidí, jak se k nim za noci plíží nepřítel. Jeho prapor ztratil během prvních pěti dnů stovku mužů. „Po týdnu jsem věděl, že zemřu,“ pronesl s vlhkýma očima. „V tomto okamžiku se ze mě stal docela dobrý voják. Člověk musí dospět do tohoto bodu, pokud má přežít.“

Byl dvakrát raněn, byly to jen lehké rány, které se daly ošetřit v polních nemocnicích. Nic, díky čemu by se mohl dostat domů. Hovořil o frustraci boje ve válce, kterou jim vláda nedovolí vyhrát. „Byli jsme lepší vojáci,“ tvrdil. „A naše vojenská výzbroj byla nesrovnatelně dokonalej-

ší. Naši velitelé byli skvělí, ale ti idioti ve Washingtonu jim tu válku nedovolili vybojovat.“

Bubba znal rodinu Mooneyových a prosil Petea, aby do Vietnamu nechodil. Zpovzdálí sledoval pohřeb a proklel každého, koho viděl, a mnoho z těch, které ani neviděl.

„Ti idioti tady tu válku pořád ještě podporují, věřil byste tomu?“ zeptal se. „Přes padesát tisíc padlých a ted se stahujeme, a tihle lidé se s vámi na ulicích Clantonu budou dohadovat o tom, že jsme bojovali za velkou věc.“ „Oni se s vámi nedohadují,“ namítl jsem. „Nedohadují. Pár z nich jsem dal do nosu. Hrajete poker?“

Nehrál jsem ho, ale slyšel jsem hodně barvitých historek o různých pokerových sedánkách po městě. Rychle jsem usoudil, že tohle by mohlo být zajímavé. „Trochu,“ zalhal jsem s tím, že si můžu bud obstarat příručku s pravidly, nebo požádat Baggyho, aby mě to naučil.

„Hrajeme každý čtvrtek večer, ve stodole ve školce. Pár kluků, kteří tam bojovali. Mohlo by se vám to líbit.“ „Dneska večer?“

„Jo, kolem osmé. Dáme si partičku, pár piv, trochu trávy, pár válečných historek. Mí kámoši vás chtějí poznat.“

„Budu tam,“ slíbil jsem a v duchu jsem se ptal, kde bych tak mohl sehnat Baggyho.

Onoho odpoledne byly pode dveřmi zasunuty čtyři dopisy, všechny se sžíravou kritikou mé osoby a mé kritiky války. Jistý E. L. Green, veterán dvou válek a dlouholetý předplatitel Timesů (ačkoliv to by se mohlo záhy změnit), mimo jiné uvedl:

Jestliže nezadržíme komunismus, rozšíří se do všech končin světa. Jednou se ocitne na našem ■ vlastním prahu a naše děti a vnuci se nás budou ptát, proč jsme neměli odvahu zastavit ho předtím, než se stačil rozšířit.

Bratr pana Herberta Gillenwatera padl v konfliktu v Koreji. Gillenwater psal:

Jeho smrt byla tragédií, s níž se dodnes musím znovu a znovu vypořádávat. Ale byl to voják, hrdina, hrdý Američan a jeho smrt pomohla zastavit Severokorejce a jejich spojence, rudou Čínu a Rusy. Když se budeme bát bojovat, budeme sami přemoženi.

Pan Felix Toliver ze Shady Grove nadhodil, že jsem nejspíš strávil příliš dlouhou dobu na Severu, kde je o lidech známo, že mají strach ze zbraní. Uvedl, že v armádě měli vždy rozhodující slovo stateční mladí muži z Jihu, a pokud tomu nevěřím, měl bych si obstarat více informací. V Koreji a ve Vietnamu byl neúměrně vysoký počet raněných a padlých Jižanů. Pak poněkud pateticky zakončil:

Naše svoboda byla vykoupena za strašlivou cenu životů nesčetných statečných vojáků. Ale co kdybychom se bojovat báli? Hitler a Japonci by byli dosud u moci. Většina civilizovaného světa by byla v troskách. Byli bychom izolováni a nakonec zničeni.

Měl jsem v úmyslu otisknout všechny dopisy vydavateli, ale doufal jsem, že se najde jeden či dva na podporu mého článku. Kritika mě vůbec neznepokojovala. Byl jsem přesvědčený, že mám pravdu. A začínal jsem si vyvíjet vcelku tlustou kůži, což je pro vydavatele velká deviza.

Po Baggyho rychlé instruktáži jsem prohrál 100 dolarů v partii pokeru s Bubbou a dalšími mladíky. Pozvali mě zase.

U stolu nás sedělo pět, vesměs kolem pětadvaceti. Tři z nich sloužili ve Vietnamu: Bubba, Darrell Radke, jehož rodina vlastnila firmu na prodej propanu, a Cedric Young, černošský mladík s těžkým zraněním nohy. Pátým hráčem byl Bubbův starší bratr David, kterého neodvedli kvůli vadě zraku a jenž tam podle mě byl jen kvůli marihuaně.

Hodně jsme se bavili o drogách. Nikdo z trojice veteránů před nástupem do armády o marihuaně neslyšel ani ji nikdy neviděl. V 60. letech se při pomyšlení na drogy v ulicích Clantonu smáli. Ve Vietnamu se drogy rozmohly. Tráva se kouřila, když se nudili a stýskalo se jim po domově, a kouřila se, aby si zklidnili nervy v bitvě. Polní nemocnice dopovala raněné těmi nejsilnějšími dostupnými analgetiky a Cedric získal dva týdny po zranění závislost na morfinu.

Na jejich naléhání jsem jim povyprávěl pár historek z fakulty, ale mezi profesionály jsem byl amatér. Nemyslím si, že by přeháněli. Není divu, že jsme tu válku prohráli - všichni byli sjetí.

Vyjádřili velký obdiv za můj úvodník a velké roztrpčení nad tím, že byli posláni do Vietnamu. Nějaké jizvy si odnesli všichni tři; ta Cedrikova byla viditelná. Bubbo- va a Darrellova spočívala spíše v doutnajícím hněvu, špatně zadržované zuřivosti a touze bít kolem sebe - ale koho?

Ke konci hry si začali vyměňovat příběhy o hrůzných scénách z bojiště. Slyšel jsem, že spousta vojáků odmítá o svých válečných zážitcích mluvit. Těmto třem to vůbec nevadilo. Byla to terapie.

Hrávali poker téměř každý čtvrtek večer a já jsem byl podle nich vždycky vítán. Když jsem od nich o půlnoci odjížděl, pořád ještě popíjeli, pořád ještě pokuřovali marihuanu, pořád ještě mluvili o Vietnamu. Na jeden den už jsem měl téhle války dost.

Následující týden jsem věnoval celou stránku sporu ohledně války, který jsem vyvolal. Byly na ní dopisy vydavateli, celkem sedmnáct, z nichž pouze dva jakž takž podpořily mé pro- tiválečné pocity. Nazývali mě komunistou, liberálem, zrádcem, chamtivým přivandrovalcem a, což bylo nejhorší, zbabělcem, protože jsem nikdy nenosil uniformu. Každý dopis byl hrdě podepsán, tento týden žádné anonymy; tihle lidé byli zapálení vlastenci, kteří mě neměli rádi a chtěli, aby to okres věděl.

Bylo mi to jedno. Píchl jsem do vosího hnízda a město začalo konečně debatovat o vietnamské válce. Většina těchto debat byla jednostranná, ale alespoň jsem rozbouřil vášně.

29

Reakce na těchto sedmnáct dopisů byla ohromující. Skupina středoškolských studentů mě přišla zachránit osobně doručenou hromádkou svých elaborátů. Vášnivě se vyslovovali proti válce, neměli v úmyslu do ní jít a bojovat a navíc se jim zdálo pozoruhodné, že většina dopisů z předchozího týdne byla od lidí příliš starých na službu v armádě. Nejčastěji jsem z těchto dopisů vybíral větu: „Je to naše krev, ne vaše.“

Řada studentů si vybrala některé pasáže z dopisů, které jsem otiskl, a pustila se s jejich autory do vášnivého souboje. Bečky Jenkinsovou urazilo tvrzení Roberta Earla Huffa, že „...naše země byla vybudována krví našich vojáků. Vždy budeme žít s válkami.“

Bečky odpověděla: „S válkami budeme vždycky žít tak

dlouho, dokud se nevědomí a chamtiví muži budou snažit vnutit svou vůli ostatním.“

Kirk Wallace se pohoršil nad poměrně vyčerpávajícím popisem mé osoby z pera Mattie Louise Fergusonové. V posledním odstavci svého dopisu napsal: „Paní Fergu- sonová by bohužel nepoznala komunistu, liberála, zrádce nebo chamtivého přivandrovalce, ani kdyby nějakého potkala. Život venku v Possum Ridge ji před takovými lidmi chrání.“

Následující týden jsem věnoval ještě i další celou stránku jednatřiceti dopisům od studentů. Opožděně došly i tři další od válkychtivého davu a já jsem je rovněž otiskl. Reakcí byla další záplava dopisů a já jsem je všechny zveřejnil.

Na stránkách Timesů jsme tak bojovali o vietnamskou válku až do Vánoc, kdy náhle všichni vyhlásili příměří a chystali se na svátky.

Max Hocutt zemřel na Nový rok 1972. Gilma ťukala časně ráno onoho dne na okno mého bytu a nakonec mě přinutila dojít ke dveřím.

Usnul jsem před necelými pěti hodinami a potřeboval jsem tvrdě spát celý den. Možná i dva.

Šel jsem za ní do starého domu, což byla po mnoha měsících první moje návštěva zde, a byl jsem šokován tím, jak strašlivě chátrá. Ale byly zde naléhavější věci. Prošli jsme po mnoha schodištích do přední haly, kde se k nám přidala Wilma. Zdvihla zkroucený a vrásčitý prst ke stropu a oznámila: „Je tam nahoře. První dveře vpravo. Už jsme tam dneska ráno jednou byly.“

Jejich limit byl vyjít po schodech jednou za den. Ted už jim táhlo na osmdesátku a nebyly o mnoho mladší než pan Max.

Ležel ve velké posteli zakrytý až po krk špinavým bílým prostěradlem. Jeho kůže měla stejnou barvu jako prostěradlo. Chvilku jsem nad ním postál, abych se ujistil, že nedýchá. Nikdy jsem nebyl přivolán k tomu, abych prohlásil někoho za mrtvého, ale v tomhle případě jsem nic neriskoval - pan Max vypadal, jako by byl mrtvý už měsíc.

Vrátil jsem se po schodech dolů, kde Wilma a Gilma ještě pořád čekaly, kde jsem je nechal. Podívaly se na mě, jako bych mohl mít odlišnou diagnózu.

„Bohužel je mrtvý,“ oznámil jsem.

„My víme,“ řekla Gilma.

„Povězte nám, co máme dělat,“ požádala Wilma. Tohle byla první mrtvola, k jejímuž dalšímu zpracování jsem byl přivolán, ale další krok se zdál vcelku zjevný. „No, možná bychom měli zavolat pana Margarela z pohřebního ústavu.“

„Vždyť jsem ti to říkala,“ obrátila se Wilma na Gilmu. Nepohnuly se, takže jsem přešel k telefonu a zavolal pana Margarela. „Je Nový rok,“ ohradil se. Bylo zjevné, že jsem ho svým telefonátem vzbudil.

„Přesto je mrtvý,“ namítl jsem.

„Jste si jistý?“

„Ano, jsem si jistý. Právě jsem ho viděl.“

„Kde je?“

„V posteli. Odešel poklidně.“

„Někdy tihle staříci prostě jen tvrdě spí, víte.“

Otočil jsem se zády k dvojčatům, aby neslyšela, jak se dohaduji, zda je jejich bratr skutečně mrtvý. „On nespí, pane Margareli. Je mrtvý.“

„Budu tam za hodinu.“

„Měli bychom udělat ještě něco jiného?“ zeptal jsem se ho.

„Jako například co?“

„Nevím. Třeba to oznámit policii nebo tak?“

„Byl zavražděný?“

„Ne.“

„Tak proč byste chtěl volat na policii?“

„Promiňte, že jsem se ptal.“

Pozvaly mě do kuchyně na šálek instantní kávy. Na lince stála krabice pšeničných lupínků a vedle velká miska těchto cereálií, už namíchaných a připravených k snědku.

Wilma či Gilma evidentně chystaly svému bratrovi snídani, a když nesešel dolů, šly se za ním podívat.

Káva nebyla k pití, dokud jsem si do ní nedal cukr. Seděly proti sobě u úzkého stolku a zvědavě mě pozorovaly. Oči měly zarudlé, ale neplakaly.

„Nemůžeme tady žít,“ oznámila posléze Wilma s jistotou pramenící z let diskusí.

„Chceme, abyste si to tady koupil,“ dodala Gilma. Jedna sotva stačila dokončit větu, a druhá už začala další. „Prodáme vám to...“

„Za sto tisíc...“

„Vezmeme si ty peníze...“

„A odstěhujeme se na Floridu...“

„Na Floridu?“ podivil jsem se.

„Máme tam sestřenici...“

„Žije v domově pro přestárlé...“

„Je to tam moc hezké...“

„A tak dobře se tam o člověka starají...“

„A Melberta je blízko.“

Melberta? Myslel jsem, že je pořád ještě někde v domě, kde se plíží mezi stíny. Vysvětlily mi, že ji před několika měsíci umístily do „domova“. Tento „domov“ byl někde severně od Tampy. Právě tam chtěly odejít a strávit zbytek svých dnů. Svůj milovaný dům už prostě nedokážou udržovat. Zlobí je kyčle, kolena, špatně vidí. Vycházejí do schodů jednou denně - „dvacet čtyři schodů“, informovala mě Gilma - a mají hrůzu z toho, že spadnou a zabijí se. Nemají dost peněz na to, aby zajistily bezpečnost, ty peníze, které mají, nechtějí vyhazovat za hospodyně, někoho, kdo by jim sekal trávník, a teď i za šoféra. „Chceme, abyste si koupil i ten mercedes...“

„My neřídíme, víte...“

„Vždycky nás vozil Max...“

Jen tak pro pobavení jsem čas od času juknul na tachometr Maxova mercedesu. Najezdil v průměru necelých šestnáct set kilometrů za rok. Na rozdíl od domu bylo auto jako nové.

Dům měl šest ložnic, čtyři podlaží a suterén, čtyři nebo pět koupelen, obývací pokoje a jídelny, knihovnu, kuchyni, široké prostorné verandy, které se rozpadaly, a podkroví, které, jak jsem si byl jist, bylo zakrámované rodinnými poklady pohřbenými zde už před staletími. Trvalo by měsíce dům jenom vyčistit, než by se mohli přivolat dělníci na přestavbu. Sto tisíc dolarů byla za takovéto sídlo nízká cena, ale tolik novin, aby to vydělalo na jeho renovaci, se nedalo prodat ani v celém státě.

A co všechna ta zvěř? Kočky, ptáci, králíci, veverky, zlaté rybičky - ten dům byla regulérní zoologická zahrada.

Sledoval jsem ceny nemovitostí, ale upřímně řečeno jsem byl tak rozmazlený tím, že jsem jim platil 50 dolarů měsíčně, že mi připadalo zatěžko si něco hledat a odejít jinam. Bylo mi čtyřiadvacet, neměl jsem naprosto žádnou partnerku a náramně mi vyhovovalo sledovat, jak mi v bance přibývají peníze. Proč bych měl riskovat finanční krach koupí takovéhle jámy na peníze?

Koupil jsem ten dům dva dny po pohřbu.

Jeden chladný, deštivý únorový čtvrtek jsem zastavil před domem Ruffínových v Lowtownu. Esau čekal na prahu. „Vy měníte auta?“ zeptal se a vyhlédl na ulici.

„Ne, mám pořád ještě to malé,“ odpověděl jsem. „Tohle bylo pana Hocutta.“

„Myslel jsem, že je čemé.“ V okrese Ford jezdilo jen málo mercedesů a nebylo těžké je vysledovat.

„Potřebovalo nový nátěr,“ vysvětlil jsem. Ted býl mercedes tmavě kaštanový. Musel jsem zakrýt nože, které pan Hocutt namaloval na oboje přední dveře, a tak, když jsem ho měl v opravně, jsem se rozhqdl pořídit si i jinou barvu.

Tvrdilo se, že jsem z Hocuttových jejich mercedes nějak vymámil. Ve skutečnosti jsem za něj zaplatil jeho nominální hodnotu - 9500 dolarů. Koupi schválil soudce Reuben V. Atlee, dlouholetý pracovník správního soudu v okrese Ford. Ten rovněž odžehnal mou koupi domu za 100 000 dolarů, což byla evidentně nízká částka, jež vypadala podstatně lépe poté, co dva soudní odhadci ocenili dům na 75 000 a 85 000. Jeden uvedl, že by jakákoliv renovace domu Hocuttových „... zahrnovala rozsáhlé a nepředvídatelné výdaje“.

Můj právník Harry Rex dohlédl na to, abych toto vý- razivo pochopil.

Esau byl skleslý a uvnitř to nevypadalo o mnoho lépe. Dům jako obvykle bublal omáčkou nějakého lahodného zvířete, které Callie pekla v troubě. Dnes to měl být králík.

Objal jsem slečnu Callii a poznal jsem, že se stalo něco hrozného. Esau zdvihl obálku a oznámil: „Tohle je povolávací rozkaz. Pro Sama.“ Hodil ho přede mě na stůl, abych se na něj mohl podívat, a pak z kuchyně odešel.

U oběda se toho mnoho nenamluvilo. Byli sklíčení, pohroužení v myšlenkách a velmi zmatení. Esau měl chvílemi pocit, že to správné, co by měl Sam udělat, by bylo dodržet veškeré závazky, jež od něj jeho země vyžadovala. Slečna Callie měla pocit, že už Sama jednou ztratila. Pomyšlení na to, že ho ztratí znovu, bylo nesnesitelné.

Onen večer jsem Samovi zavolal a onu špatnou zprávu jsem mu vyřídil. Byl na několik dní v Toledu u Maxe. Mluvili jsme přes hodinu a já jsem zůstával nezlomný ve svém přesvědčení, že nemá proč chodit do Vietnamu. Max se na to naštěstí díval stejně.

Během následujícího týdne jsem trávil hodiny na telefonu rozhovory se Samem, Bobbym, Alem, Leonem, Maxem a Mariem, protože jsme si porovnávali názory na to, co by měl Sam udělat. Ani on, ani nikdo z jeho bratrů se nedomníval, že tato válka je spravedlivá, ale Mario a AI měli pocit, že je nesprávné porušovat zákon. Já jsem byl v celé skupině daleko nejumíměnější, přičemž Bob- by a Leon stáli kdesi uprostřed. Sam se zjevně zmítal ve větru a měnil názor každý den. Bylo to bolestiplné rozhodování, ale jak dny ubíhaly, trávil evidentně více času rozhovory se mnou. Skutečnost, že byl už dva roky na útěku, nesmírně pomáhala.

Po dvou týdnech sebeanalýzy proklouzl Sam do pod- zemky a vynořil se z ní v Ontariu. Jednou večer volal na účet volaného a požádal mě, abych řekl rodičům, že je v pořádku. Druhý den ráno jsem zajel do Lowtownu a vyřídil Esauovi a slečně Callii, že jejich nejmladší syn právě učinil nejmoudřejší rozhodnutí svého života.

Jim připadala Kanada miliony kilometrů daleko. Zdaleka ne tak daleko jako Vietnam, ujistil jsem je.

/*% /\ Druhá firma, kterou jsem si najal na pŕe- I stavbu domu Hocuttových, patřila panu Leste- v/ ru Klumpovi ze Shady Grove. Vehementně mi ho doporučoval Baggy, který pochopitelně přesně věděl, jak přestavět dům. Stan Atcavage z banky pana Klumpa rovněž doporučil, a protože Stan mi poskytl hypotéku na 100 000 dolarů, popřál jsem mu sluchu.

První firma ke mně totiž vůbec nikoho neposlala, a když jsem do ní po třídenním čekání zavolal, telefon byl odpojený. Zlověstné znamení.

Pan Klump a jeho syn, Lester junior, strávili několik dní procházením domu. Celý projekt je zděsil a věděli, že je bude skutečně strašit ve snu, pokud by na ně někdo spěchal, zvláště pak já. Byli pomalí a metodičtí, dokonce i mluvili pomaleji než většina lidí v okrese Ford a já jsem si brzy uvědomil, že cokoliv, co dělají, je zpomalené. Zřejmě jsem celé věci nijak nenapomohl, když jsem jim vysvětlil, že v objektu ve velmi pohodlném prostředí už bydlím, a že tudíž nezůstanu bez střechy nad hlavou, pokud si nepospíší.

Provázela je pověst, že jsou uvážliví a obecně odevzdávají práci včas. To je stavělo do čela výběru ve světě přestaveb.

Po několika dnech usilovného lámání hlav a přešlapování jsme se dohodli na plánu, podle nějž mi měli v týdenních intervalech účtovat dodanou práci a materiál, a já jim přidám 10 procent na „vedlejší výdaje“, což, jak jsem doufal, znamenalo zisk. Zabralo mi týden plný nadávek,

než jsem Harryho Rexe dokopal, aby mi sepsal návrh smlouvy s tímto dodatkem. Nejprve totiž odmítl a vyspílal mi nejnevybíravějšími jmény.

Klumpovi měli začít vyklizením domu a demolicí a pak opravit střechu a verandy. Až by s tím byli hotovi, sedli bychom si spolu a naplánovali další fázi. V dubnu 1972 byl projekt zahájen.

Přinejmenším jeden z Klumpů se objevil každý den s dělníky. První měsíc strávili vypuzováním veškeré škodné i ostatní zvěře, která měla v domě po desetiletí svůj domov.

Policista zastavil auto plné maturantů, kteří měli několik hodin po závěrečných zkouškách. Vůz byl naložený pivem a policista, zelenáč čerstvě po škole, kde je na takové věci upozorňovali, zavětřil cosi nekalého. Do okresu Ford konečně dorazily drogy.

V autě se našla marihuana. Všech šest studentů bylo obžalováno z držení zakázaných látek a všemožných ostatních zločinů, jež na ně policisté mohli hodit. Město bylo šokováno: jak mohla být naše nevinná malá komunita infiltrována drogami? Jak bychom to mohli zastavit? Tu zprávu jsem v novinách nijak nerozmazával; nemělo smysl vozit se po šesti mladých lidech, kteří se dopustili chyby. Šerif Meredith údajně prohlásil, že jeho kancelář zvolí rezolutní postup, aby z naší komunity „odstranila tuto metlu“. „Tohle není Kalifornie,“ zdůraznil.

Příznačné bylo, že každý v Clantonu začal náhle hledat drogové dealery, i když si nikdo nebyl tak docela jistý, jak vypadají.

Protože policie byla v nejvyšším stupni pohotovosti a nepřivítala by nic víc než další zátah proti drogám, byl poker následující čtvrtek přesunut jinam, do místa ležícího daleko na venkově. Bubba Crockett a Darrell Radke žili ve zchátralé staré chatce s veteránem jménem Ollie Hinds, který nehrál poker. Říkali svému bydlišti Liščí doupě. Bylo skryté v silně zarostlé rokli na konci blátivé cesty, která se nedala najít ani za denního světla.

Ollie Hinds trpěl všemi druhy poválečných traumat a zřejmě i několika předválečnými. Byl z Minnesoty, sloužil ve Vietnamu s Bubbou a vydržel jejich hrůzné noční můry. Byl postřelen, popálen, nakrátko se dostal do zajetí, z nějž unikl, a nakonec byl poslán domů, když armádní psychiatr prohlásil, že nutně potřebuje pomoc. Zjevně se mu jí nikdy nedostalo. Když jsem se s ním setkal, byl bez košile, takže mu byly vidět jizvy a tetování, a měl skelný pohled, což, jak jsem se měl záhy dovědět, byl jeho obvyklý stav.

Byl jsem vděčný, že nehraje poker. Párkrát by mu špatně padl list, a člověk by mohl získat dojem, že by mohl vytáhnout samopal M-16 a skóre srovnat.

Drogový zátah i reakce města na něj byly ten večer terčem četných vtipů a posměšků. Lidé si počínali, jako by oněch šest nedospělých studentů bylo vůbec prvními konzumenty drog, a od té doby, co byli přistiženi, byl okres na vrcholu krize. S určitou bdělostí a pohrůžkami by se metla v podobě zakázaných drog dala přesměrovat do jiné části země.

Nixon dal zaminovat přístav v Haiphongu a zuřivě bombardoval Hanoj. Nadhodil jsem toto téma, abych slyšel reakci svých společníků, ale onoho večera byl zájem o válku malý.

Darrell se doslechl, že jakýsi černošský mladík z Clan- tonu dostal povolávací rozkaz a uprchl do Kanady. Já jsem neříkal nic.

„Chytrej kluk,“ konstatoval Bubba. „Chytrej kluk.“

Rozhovor se záhy stočil zpátky k drogám. V jednu chvíli se Bubba pochvalně vyjádřil o své marihuanové cigaretě a pak řekl: „Páni, tahle je fakt jemná.Ta nebude od Padgittů."

„Ta je z Memphisu,“ potvrdil Darrell. „Mexická.“

Protože jsem o místních trasách zásobování drogami neměl ani ponětí, pozorně jsem několik vteřin naslouchal a pak, když bylo jasné, že nikdo nebude tento rozhovor rozvíjet, jsem nadhodil: „Myslel jsem, že Padgittovi dodávají docela dobrou trávu.“

„Měli se držet pálení chlastu,“ odpověděl Bubba.

„Stačí to,“ namítl Darrell, „když člověk nemůže sehnat nic jinýho. Před pár lety na tom vydělali majlant. Začali pěstovat trávu dávno předtím než všichni ostatní tady. Teď už mají konkurenci.“

„Slyšel jsem, že to omezujou a vracejí se k whisky a kradení aut,“ informoval Bubba.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Teď je o moc víc protidrogových policajtů. Státní, federální, místní. Mají helikoptéry a sledovací vybavení. To není jak v Mexiku, kde na to, co člověk pěstuje, každej dlabe.“

Venku, poměrně nedaleko, se ozvala střelba. Ostatní to nijak nevyvedlo z míry. „Co by to mohlo být?“ zeptal jsem se.

„To je Ollie,“ vysvětlil Darrell. „Střelil po vačici. Nasadí si brýle pro noční vidění, vezme si svou M-16 a jde se podívat po nějakejch drobnejch šelmách a tak. Říká tomu hon na rákosníky.“

Naštěstí jsem prohrál ve třech rozdáních po sobě, což jsem považoval za dokonale vhodný okamžik se rozloučit.

Po značných odkladech Nejvyšší soud státu Mississippi konečně potvrdil odsouzení Dannyho Padgitta. Před čtyřmi měsíci většinou šesti ku třem hlasům rozhodl, že roz- sudék má být vykonán. Lucien Wilbanks podal žádost o nové projednání, jež bylo povoleno. Harry Rex usoudil, že by to mohlo věštit problémy.

Dovolání bylo znovu přezkoumáno a téměř dva roky po procesu s Dannym soud záležitost konečně vyřešil. Odsouzení bylo potvrzeno pěti hlasy ku čtyřem.

Tento nesouhlas byl způsoben Lucienovými značně vehementními argumenty, že Emiemu Gaddisovi byla ponechána přílišná volnost při urážení Dannyho Padgitta při křížovém výslechu. Sugestivními otázkami ohledně pří- tomnosti Rhodiných dětí v ložnici, kde přihlížely znásilnění, bylo Erniemu fakticky umožněno předložit porotě vysoce předpojatá fakta, jež prostě nebyla podložena důkazy.

Harry Rex četl všechny svodky, sledoval pro mě odvolací řízení a měl obavy, že Wilbanks má legitimní argument. Pokud by mu uvěřilo pět soudců, byl by případ vrácen do Clantonu k dalšímu projednání. Na jedné straně by další proces byl dobrý pro noviny. Na druhé straně jsem si nepřál, aby Padgittovi vyšli ze svého ostrova, pohybovali se po Clantonu a působili problémy.

Nakonec však s rozsudkem nesouhlasili jen čtyři soudci a případ byl vyřízen. Popsal jsem touto dobrou zprávou první stránku Timesů a doufal jsem, že jméno Dan- ny Padgitt už nikdy neuslyším.

ČÁST

TŘETÍ

M

PĚT LET A DVA MĚSlCE POTÉ, CO LESTER Klump senior a Lester Klump junior poprvé vstoupili do Hocuttova domu, byla renovace dokončena. Mé utrpení skončilo, a výsledky byly skvělé.

Jakmile jsem akceptoval jejich letargické tempo, smířil jsem se s tím, že půjde o zdlouhavou záležitost, a intenzivně jsem pracoval na prodeji plochy v inzertní příloze. Dvakrát, během posledního roku projektu, jsem se nemoudře pokusil v domě žít a nějak existovat uprostřed sutě. S prachem, výpary z barev, zacpanými chodbami, výpadky elektřiny a teplé vody a s tím, že v domě nebyly topení ani klimatizace, jsem přitom měl jen nepatrné problémy, ale nikdy jsem se nedokázal přizpůsobit ranním zvukům kladiv a ručních pil. Nepatřili k ranním ptáčatům, což, jak jsem zjistil, nebývá u řemeslníků obvyklé, se vší vážností však začínali každé ráno v půl deváté. Já jsem si skutečně potrpěl na spaní do deseti. Prostě to nefungovalo a já jsem se po každém pokusu bydlet ve velkém domě odplížil přes štěrkový vjezd zpátky do bytu, kde bylo poněkud tišeji.

Zaplatit Klumpovým včas jsem nebyl schopen pouze jednou za celých pět let. Odmítl jsem si na projekt půjčovat peníze, i když Stan Atcavage byl vždy ochoten mi je půjčit. Každý pátek po práci jsem si sedl s Lesterem seniorem, obvykle na provizorní překližkový stolek v jedné z hal, a u studeného piva jsme spočetli práci a materiál za uplynulý týden, připočetli 10 procent a já jsem mu vypsal šek. Lesterova vyúčtování jsem si zakládal a první

dva roky jsem celkové náklady na renovaci průběžně evidoval. Po dvou letech jsem však týdenní, účty k celkovému součtu přičítat přestal. Nechtěl jsem vědět, kolik to stojí.

Byl jsem finančně na dně, ale nevadilo mi to. Jáma na peníze byla zapečetěna; předtím jsem se potácel na pokraji insolvence, vyhnul jsem se jí, a teď jsem mohl začít znovu s čistým stolem.

A za všechen ten čas, úsilí a investice jsem mohl předvést cosi velkolepého. Dům postavil dr. Miles Hocutt kolem roku 1900 ve vyhraněně viktoriánském stylu, s dvěma vysokými štítovými střechami, věžičkou, která sahala do výše čtyř poschodí, a prostornými krytými verandami, jež se táhly po obou stranách domu. V průběhu let natřeli Hocuttovi dům na modro a na žluto, a pan Klump senior dokonce pod třemi vrstvami novějšího nátěru našel pás jasné červeni. Já jsem šel na jistotu a zůstal u bílé a béžové se světle hnědými pruhy po okrajích. Střecha byla z mědi. Zvenčí byla poněkud viktoriánsky střízlivá, ale já budu mít léta na to, abych ji oživil.

Uvnitř byly do své původní krásy obnoveny borové podlahy na všech třech poschodích. Vybouraly se zdi, takže pokoje a chodby se rozšířily. Klumpovi byli nakonec nuceni vybourat celou původní kuchyni a vystavět novou od suterénu výše. Krb v obývacím pokoji se pod tlakem neúnavné činnosti sbíječek v podstatě zbortil. Knihovnu jsem přeměnil na pracovnu a dal vybourat další zdi, takže při vstupu do přední haly bylo přes pracovnu vidět do vzdálené kuchyně. Všude jsem dal přidat okna; dům byl původně postaven jako jeskyně.

Pan Klump přiznal, že nikdy předtím neokusil šampaňské, ale nadšeně ho do sebe naléval, když jsme na postranní verandě končili naši malou oslavu. Předal jsem mu - jak jsem doufal - poslední šek, podali jsme si ruce, zapózovali jsme Wileymu Meekovi na fotografii a pak jsme bouchli sekt.

Hodně z místností bylo holých; potrvá léta, než se dům řádně zařídí, a bude to vyžadovat pomoc někoho s daleko většími znalostmi a vkusem, než jsem měl já. I poloprázdný však byl dům oslnivý. Chtělo to večírek!

Půjčil jsem si od Stana 2000 dolarů a objednal z Mem- phisu víno a šampaňské. Našel jsem vhodnou cateringo- vou firmu z Tupela. (Ta jediná, která byla v Clantonu, se specializovala na žebírka a sumce a já jsem chtěl něco trochu vznešenějšího.)

Na oficiálním seznamu tří set pozvaných figuroval každý, koho jsem ve městě znal, i pár takových, které jsem neznal. Ten neoficiální tvořili ti, kdo slýchávali má ujišťování: „Až to skončí, uděláme si obrovskou oslavu.“ Pozval jsem z Memphisu BeeBee a tři její přítelkyně. Pozval jsem otce, ale ten měl přílišné starosti ohledně inflace a trhu s cennými papíry. Pozval jsem slečnu Callii a Esaua, reverenda Thurstona Smalla, Claudea, tři úřednice od soudu, dvě učitelky, pomocného basketbalového trenéra, úřednici z banky a nejnovějšího právníka ve městě. Celkový součet tedy byl dvanáct černochů a já bych jich byl pozval i více, kdybych jich více znal. Byl jsem odhodlán uspořádat první integrovaný večírek v Clantonu.

Harry Rex přinesl pálenku a velkou mísu prasečích střívek, což téměř vedlo k přerušení oslavy. Bubba Crockett a parta z Liščí nory dorazila zfetovaná a připravená se bavit. Pan Mitlo měl jako jediný frak. Objevil se i Piston a byl viděn, jak odchází zadním vchodem s taškou nakradeného jídla. Na postranní verandě vyhrávali po celé hodiny Woody Gates a Country Boys. Byli tam Klumpovi se všemi svými dělníky; byl to pro ně krásný okamžik a já jsem dbal, aby jim byly přičteny všechny zásluhy. Lucien Wilbanks dorazil pozdě a záhy se dostal do vášnivého sporu o politice se senátorem Theem Mortonem, jehož manželka Rex Ella mi sdělila, že tohle je nejvelkolepější večírek, jaký v Clantonu za posledních dvacet let zažila. Stavil se i náš nový šerif Tryce McNatt s několika ze svých uniformovaných zástupců. (T. R. Meredith zemřel rok předtím na rakovinu tlustého střeva.)

Jeden z mých oblíbenců, soudce Reuben V. Atlee, na sebe v pracovně strhl pozornost barvitými historkami o dr. Milesovi Hocuttovi. Reverend Miliard Stark z Prvního presbyteriánského kostela byl viděn, jak popíjí šampaňské, a zdálo se, že v něm našel zalíbení. Baggy odpadl ve druhé ložnici, kde jsem ho našel druhý den odpoledne. Stukesovi, dvojčata, jimž patřilo železářství, se objevili ve zbrusu nových stejných montérkách. Bylo jim sedmdesát, bydleli spolu, nikdy se neoženili a každý den na sobě oba měli stejné montérky. Na oblečení se žádné požadavky nekladly; na pozvánce stálo „Oděv dle vlastního výběru“.

Celý přední trávník zabíraly dva velké bílé stany a dav se z nich občas vyhrnul ven. Oslava začala v sobotu v jednu odpoledne a byla by pokračovala přes půlnoc, kdyby vydrželo víno a jídlo. Kolem desáté byli Woody Gates a jeho kapela vyčerpáni, k pití už nezbylo nic kromě několika teplých piv, k jídlu už bylo jen pár kukuřičných chipsů a k vidění už nebylo také nic. Dům si všichni pečlivě prohlédli a líbil se jim.

Následující dopoledne jsem BeeBee a jejím přítelkyním usmažil vajíčka. Seděli jsme na verandě, popíjeli kávu a obdivovali nepořádek nadělaný jen pár hodin předtím. Trvalo mi týden, než jsem ho uklidil.

* * *

Během let prožitých v Clantonu jsem slyšel spoustu děsivých historek o uvěznění ve státní káznici v Parchma- nu. Ležela uprostřed rozlézajících se polí v deltě řeky Mississippi, nejbohatší zemědělské oblasti ve státě, dvě hodiny západně od Clantonu. Životní podmínky byly zoufalé - přecpané cely, kde se v létě nedalo dýchat a v zimě se v nich mrzlo, příšerná strava, mizivá lékařská péče, otrokářský systém, brutální sex. Nucená práce, sadističtí strážní, seznam byl nekonečný a žalostný.

Když jsem pomyslel na Dannyho Padgitta, což se mi stávalo často, vždycky mě uklidňovalo přesvědčení, že v Parchmanu se mu dostává toho, co si zaslouží. Měl štěstí, že ho nepřikurtovali ke křeslu v plynové komoře.

Můj předpoklad byl mylný.

Koncem šedesátých let vybudoval stát ve snaze zmírnit přeplněnost v Parchmanu dvě satelitní věznice, či „tábory“, jak se jim říkalo. Záměr tehdy byl zajistit tisícovce nenásilných delikventů civilizovanější podmínky výkonu trestu. Měli se zde něčím vyučit, a dokonce se jim mělo umožnit pracovat mimo věznici. Jedno z takovýchto satelitních zařízení bylo poblíž městečka Broomfieldu vzdáleného tři hodiny jižně od Clantonu.

Soudce Loopus v roce 1972 zemřel. Během procesu proti Padgittovi byla jeho stenografkou příjemná mladá žena jménem Daria Clabová. Pracovala pro Loopuse několik let a po jeho smrti se odstěhovala. Když jednoho pozdního odpoledne v létě 1977 vešla do mé kanceláře, uvědomil jsem si, že jsem ji kdesi ve vzdálené minulosti už někde viděl.

Daria se představila a já jsem se rychle rozpomněl, odkud ji znám. Pět dnů po sobě seděla během procesu s Padgittem pod soudcovkým křeslem, u stolku s důkazními předměty, a zapisovala každé slovo. Teď žila v Ala- bamě a absolvovala pět hodin jízdy, aby mi cosi sdělila. Nejprve jsem se musel zapřísáhnout absolutní mlčenlivostí.

Pocházela z Broomfieldu. Před dvěma týdny byla na návštěvě u své matky, když kolem poledne uviděla na chodníku známou tvář. Byl to Danny Padgitt, který šel po ulici s kamarádem. Daria byla tak ohromená, že zakopla o obrubník a málem upadla do jízdní dráhy.

Oba muži zašli do místní restaurace a zasedli k obědu. Daria je viděla oknem a rozhodla se, že dovnitř nepůjde. Byla zde možnost, že by ji Padgitt mohl poznat, třebaže nevěděla jistě, proč by ji to mělo děsit.

Muž doprovázející Dannyho měl na sobě uniformu, která byla běžná v Broomfieldu - tmavomodré kalhoty a košili s krátkým rukávem s nápisem „Nápravné zařízení Broomfield“ našitým drobnými písmenky na kapsičce.

Měl rovněž černé kovbojské boty a vůbec žádnou zbraň. Vysvětlila mi, že někteří ze strážných, kteří mají na starosti vězně s pracovní propustkou, si mohou vybrat, zda chtějí nosit pistoli nebo ne. Těžko se dalo představit, že by běloch ze státu Mississippi odmítl nosit pistoli, pokud by dostal na vybranou, zda ano nebo ne, ale ona pojala podezření, že si Danny možná nepřeje, aby byl jeho osobní strážný ozbrojený.

Danny měl na sobě bílé kalhoty z hrubé bavlny a bílou košili, které zřejmě vyfasoval v táboře. Ti dva si vychutnávali dlouhý oběd a zdálo se, že jsou dobří přátelé. Daria z auta pozorovala, jak vycházejí z restaurace. Zpovzdálí je sledovala: beze spěchu kráčeli několik bloků, až Danny zašel do budovy, v níž sídlí regionální kancelář silničního odboru státu Mississippi. Strážný nasedl do vozidla patřícího věznici a odjel.

Následujícího rána zašla do této budovy Darlina matka pod záminkou, že chce podat stížnost na špatný stav jedné silnice. Hrubě ji informoyali, že žádný takový postup neexistuje, a v následujícím povyku zahlédla Darlina matka mladého muže, kterého jí dcera předtím pečlivě popsala. Držel desky s papíry a vypadal jako další zbytečný úřada.

Darlina matka má přítele, jehož syn pracoval jako úředník v táboře v Broomfieldu. Ten potvrdil, že sem byl v létě 1974 přemístěn Danny Padgitt.

Když mi Daria to celé dovyprávěla, zeptala se: „Odhalíte ho?“

Byl jsem v šoku, ale už jsem měl před očima ten článek. „Přešetřím si to,“ odpověděl jsem jí. „Záleží na tom, co zjistím.“

„Prosím, udělejte to. Tohleto není správné.“

„Je to neuvěřitelné.“

„Ten grázl by měl být v cele smrti.“

„Souhlasím.“

„Pracovala jsem pro soudce Loopuse při osmi procesech, ale tenhle mi opravdu utkvěl.“

„Mně taky.“

Znovu mě zapřísáhla diskrétností a nechala mi adresu. Chtěla výtisk novin, pokud ten článek otiskneme.

* * *

V šest hodin následujícího rána jsem neměl problémy vyskočit z postele. Wiley a já jsme se rozjeli do Broom- fieldu. Protože jak spitfire, tak mercedes by pravděpodobně budily pozornost v jakémkoliv malém městě v Mississippi, vzali jsme si jeho dodávku značky Ford. Lehce jsme našli tábor, který byl pět kilometrů za městem. Našli jsme kancelářskou budovu silničního odboru. V poledne jsme zaujali pozice při hlavní třídě. Protože Padgitt by nás oba samozřejmě poznal, museli jsme se potýkat s úkolem snažit se skrýt na rušné ulici v neznámém městě a nepůsobit přitom podezřele. Wiley seděl přikrčený v dodávce, s připravenou kamerou se založeným filmem. Já jsem se usadil na lavičce a skryl jsem se za novinami.

První den po něm nebylo stopy. Jeli jsme zpátky do Clantonu a druhý den ráno jsme se znovu vypravili do Broomfieldu. V jedenáct třicet zastavilo před kancelářskou budovou vězeňské auto. Strážný vešel dovnitř, vyzvedl svého vězně a šli na oběd.

* * *

17. července 1977 byly na první stránce našich novin čtyři velké fotografie. Na jedné byl Danny, jak jde po chodníku a směje se se strážným, další ukazovala, jak vcházejí do grillu, třetí byl snímek kancelářské budovy a jako čtvrtý následoval záběr Broomfieldského tábora. PADGITT NENÍ VE VĚZENÍ - JE VENKU V TÁBOŘE, přímo křičel můj titulek.

Článek začínal takto:

Čtyři roky poté, co byl uznán vinným z brutálního znásilnění a vraždy Rhody Kassellawové a odsouzen k doživotnímu trestu do státní věznice v Parchmanu, byl Danny Padgitt přemístěn do nového státního satelitního tábora v Broomfieldu. Po tříletém pobytu tam si užívá všech privilegií vězně s dobrými kontakty - kancelářského místa na státním dálničním odboru, vlastního osobního strážného a dlouhých obědů (cheeseburgery a mléčně koktejly) v místních restauracích, kde ostatní zákazníci nikdy neslyšeli ani o něm, ani o jeho zločinech.

Článek byl tak záštiplný a tendenční, jak jsem ho jen byl schopen napsat. Hrubě jsem vmanévroval číšnici v grilu, aby mi řekla, že zde právě pojedl cheeseburger s hranolky, že zde obědvá třikrát týdně a že pokaždé platí útratu. Snad desetkrát jsem telefonoval na dálniční odbor, dokud jsem nenašel dohlížitele, který o Padgittovi něco věděl. Dohlížitel mi odmítl odpovědět na otázky a já jsem jeho výroky podal tak, že sám působil jako zločinec. Proniknout do tábora v Broomfieldu bylo zrovna tak frustrující. Podrobně jsem popsal své úsilí a překroutil jsem článek tak, že to vypadalo, jako by všichni úředníci Padgitta kryli. Nikdo v Parchmanu nevěděl vůbec nic, nebo pokud něco věděli, nebyli ochotni o tom mluvit. Zavolal jsem silničnímu komisaři (což je volený činitel), řediteli věznice v Parchmanu (funkce, do níž se naštěstí pro něj jmenuje), vrchnímu státnímu zástupci, zástupci guvernéra a posléze guvernérovi samému. Všichni měli samozřejmě příliš práce, takže jsem si popovídal s jejich patolízaly a podal jsem je jako imbecily.

Senátor Theo Morton se zdál šokovaný. Slíbil, že pronikne až k jádru celé věci a zavolá mi zpátky. V době, kdy šly noviny do tisku, jsem stále ještě čekal.

Reakce v Clantonu byly smíšené. Mnozí z těch, kdo telefonovali nebo mě zastavovali na ulici, byli rozčilení a chtěli, aby se s tím něco udělalo. Upřímně věřili, že pokud byl Padgitt odsouzen na doživotí a odveden v poutech, stráví zbytek svých dnů v pekle parchmanské věznice. Několik jich dávalo najevo lhostejnost a chtěli Padgitta definitivně pustit z hlavy. Byl odbytou záležitostí.

A u některých se zase projevil frustrující, téměř cynický nedostatek překvapení. Spočetli si, že Padgittové opět dokázali své kouzlo, našli ty správné kapsy a zatáhli za ty správné nitky. Do tohoto tábora patřil Harry Rex: „K čemu takový rozruch, chlapče? Guvernéry si dokázali koupit už předtím.“

Fotografie Dannyho, který kráčí po ulici volný jako pták, silně vyděsily slečnu Callii. „Včera v noci nespala,“ zamumlal mi Esau, když jsem v onen čtvrtek přijel na oběd. „Kdybyste ho radši nenašel.“

* * *

Článku se naštěstí chopily noviny v Memphisu a Jackso- nu, takže začal žít vlastním životem. Tyto listy zvýšily tlak natolik, že se případem museli začít zabývat politici. Guvernér a vrchní státní zástupce, společně se senátorem Mortonem, začali záhy dělat veletoče, aby stanuli v čele kampaně za přeložení Dannyho zpátky do Parchmanu.

Dva týdny poté, co jsem přišel se svým článkem, byl Danny Padgitt „znovu přemístěn“ do státní věznice.

Následující den jsem měl dva telefonáty, jeden do redakce, druhý domů, když jsem spal. Různé hlasy, ale sdělovaly totéž. Byl jsem mrtvý muž.

Uvědomil jsem o tom FBI v Oxfordu a do Clantonu za mnou přijeli dva agenti. Prozradil jsem to jednomu reportérovi v Memphisu a město se záhy dovědělo, že mi někdo vyhrožuje a že to vyšetřuje FBI. Šerif McNatt pak navelel před mou kancelář hlídkový vůz, který zde čtyřiadvacet hodin denně střežil. Další mi stál ve vjezdu v noci.

Po sedmileté pauze jsem zase začal nosit pistoli.

TĚSNÉ POTÉ K ŽÁDNÉMU KRVEPROLITÍ NEDO- šlo. Na pohrůžky se nezapomnělo, ale v průběhu času už nebyly tak zlověstné. Pistoli jsem už nosit nepřestal - vždycky jsem ji měl na dosah ale ztratil jsem o ni zájem. Nechtělo se mi uvěřit, že by Padgittovi riskovali vážné represálie, jež by následovaly, kdyby zavraždili vydavatele místních novin. I když mnou město nebylo tak úplně okouzleno, na rozdíl od někoho tak milovaného, jako byl pan Caudle, vyvolal by ten rozruch větší tlak, než byli Padgittovi ochotni riskovat.

Drželi se stranou jako nikdy předtím. Po porážce Mackeyho Dona Coleyho v roce 1971 znovu prokázali, že docela umějí změnit taktiku. Danny jim způsobil dostatek nežádoucí pozornosti; byli odhodláni se další vyhnout. Stáhli se ještě hlouběji na Padgittův ostrov. Zvyšovali bezpečnostní opatření ve zbytečném přesvědčení, že by jim další šerif, T. R. Meredith, nebo jeho nástupce Tryce McNatt, mohli začít šlapat na paty. Pěstovali si svou marihuanu a pašovali ji z ostrova letadly, na lodích, v dodávkách a na plošinách jakoby naložených stavebním dřívím.

32

S typicky padgittovskou vychytralostí a s pocitem, že obchod s marihuanou by mohl začít být příliš riskantní, začali investovat své peníze do zákonných podniků. Zakoupili firmu stavějící silnice a rychle z ní učinili spolehlivého odběratele vládních zakázek. Nakoupili továrnu na výrobu asfaltu, betonárku Redi-Mix a štěrkovny po celé severní části státu. Výstavba silnic a dálnic byla v Missi-

ssippi zejména zkorumpovaným odvětvím a Padgittovi v tom uměli chodit.

Sledoval jsem tyto aktivity z co největší blízkosti. To bylo před přijetím zákona o svobodě informací a veřejných valných hromadách. Znal jsem jména některých firem, které Padgittovi koupili, ale bylo nemožné udržet s nimi krok. Nebylo nic, co bych mohl otisknout, žádný materiál na článek, protože na povrchu bylo všechno legitimní.

Čekal jsem, ale nebylo jisté, na co. Danny Padgitt se jednoho dne vrátí, a až tomu tak bude, může jednoduše zmizet na ostrově a nikdy ho už nikdo neuvidí. Nebo může udělat něco jiného.

* * *

Jen málo lidí v Clantonu nechodilo do kostela. Ti, kdo chodili, evidentně přesně věděli, kdo nechodí, a platilo zde obecné pozvání ve smyslu „pojďte a uctívejte s námi Pána“. Pozdrav na rozloučenou „Na viděnou v neděli“ byl téměř stejně běžný jako „Všichni přijdeme a uvidíme se“.

Během svých prvních let ve městě jsem byl bombardován takovýmito pozváními. Když však vešlo ve známost, že majitel a vydavatel Timesů nechodí do kostela, stal jsem se nejslavnějším zpustlíkem ve městě. Rozhodl jsem se s tím něco udělat.

Margaret každý týden sestavovala naši náboženskou stránku, jejíž součástí byl značně rozsáhlý přehled kostelů řazených podle vyznání. Bývalo tu i pár inzerátů zadaných movitějšími kongregacemi. A oznámení o nejrůznějších shromážděních, společných večeřích, na něž každý příchozí přispěje nějakým jídlem, a o nespočtu dalších aktivit.

Na základě této stránky a s pomocí telefonního seznamu jsem si sestavil seznam všech kostelů v okrese Ford. Celkem jich bylo osmdesát osm, ale byl to pohyblivý počet, protože kongregace se neustále dělily, ukončovaly činnost na jednom místě a vynořovaly se zase jinde. Mým cílem bylo navštívit každý z těchto kostelů, což bylo něčím, co určitě dosud nikdo neudělal, a skutkem, jímž bych se stal mezi lidmi chodícími do kostela třídou sám o sobě.

Církve byly různé a matoucí - jak se mohli protestanti, z nichž se všichni hlásili ke stejným základním zásadám, mezi sebou tak rozdělit? V zásadě se shodovaly, že (1) Ježíš byl jediným božím synem; (2) zrodil se z panny; (3) žil dokonalým životem; (4) byl pronásledován Židy, uvězněn a ukřižován Římany; (5) třetího dne vstal z mrtvých a později vstoupil na nebesa; (6) a někteří věřili - i když zde existovalo mnoho odchylek -, že člověk musí následovat Ježíše ve křtu a víře, aby se dostal do nebe.

Tato doktrína byla poměrně přímočará, háček se však skrýval v detailech.

Nebyli zde žádní katolíci, episkopaliáni ani mormoni. V okrese převládali baptisté, ale ti byli rozdrobení. Na druhém místě byly pentekostální - letnicové - církve, které si vytkly za cíl striktně se řídit zásadami bible, a jejich příslušníci se mezi sebou zjevně svářili zrovna tak jako baptisté.

V roce 1974 jsem zahájil své impozantní dobrodružství v podobě návštěv kostela každé kongregace v okrese Ford. První jsem vykonal v Kalvárii evangelia patřící hlučné pentekostální sektě, který stál na štěrkové cestě tři kilometry za městem. Bohoslužba začala podle ohlášení v deset třicet a já jsem si našel místo v zadní lavici, co nejdále od hlavního dění. Byl jsem vřele přivítán a mezi věřícími se hned rozneslo, že je přítomen návštěvník při-, cházející v dobré víře. Nikoho jsem zde nepoznával. Kazatel Bob na sobě měl bílý oblek, tmavomodrou košili, bílou kravatu a husté černé vlasy měl stočené a těsně upevněné na spodní části lebky. Lidé začali povykovat, když začal s ohlašováním. Při sólu máchali rukama a pokřikovali. Když o hodinu později konečně začalo kázání, byl jsem připraven odejít. Trvalo to pětačtyřicet minut a ve mně to vyvolalo zmatek a vyčerpání. Občas se budova otřásala, jak lidé dupali na podlahu. Okna drnčela pod náporem jejich duchovního vytržení, v němž volali k nebesům. Kazatel Bob „vkládal ruce“ na hlavy tří nemocných trpících jakýmisi neurčitými nemocemi a oni tvrdili, že jsou uzdraveni. V jednu chvíli povstal diákon a v jakési udivující scénce začal odříkávat cosi v jazyce, který jsem nikdy neslyšel. Zatínal pěsti, pevně zavíral oči a chrlil ze sebe stálý, plynulý příval slov. Nebylo to divadlo; nepředstíral. Po několika minutách vstala jakási dívenka ze sboru a začala překládat do angličtiny. Bylo to vidění, jež Bůh sesílal skrze diákona. Byli zde přítomni někteří s neodpuštěnými hříchy.

„Kajte se!“ zahřímal kazatel Bob, a hlavy se sklonily.

Co když ten diákon mluvil o mně? Rozhlédl jsem se a všiml si, že dveře jsou zamčené a střežené dvěma dalšími diákony.

Nakonec všem došel dech a dvě hodiny poté, co jsem v kostele zasedl, jsem vystřelil z budovy. Potřeboval jsem se něčeho napít.

Napsal jsem milý článek o své návštěvě v kostele Kalvárie evangelia a zařadil ho na náboženskou stránku. Zmínil jsem se o přátelské atmosféře kostela, krásném sólu slečny Helen Hatcherové, sugestivním kázání kazatele Boba a tak dále.

Není třeba připomínat, že se to osvědčilo jako věc velmi populární.

Do kostela jsem od té doby zašel přinejmenším dvakrát za měsíc. Seděl jsem se slečnou Callií a Esauem a naslouchal kázání reverenda Thurstona Smalla, které trvalo dvě hodiny a dvanáct minut (měřil jsem si čas u každého kázání). Nejkratší kázání měl pastor Phil Bish v kostele Sjednocené metodistické církve v Karawayi - sedmnáct minut. Tento kostel si rovněž vysloužil ocenění jako nejstudenější. Topení bylo rozbité, byl leden, a to možná přispělo ke zkrácení kázání. Seděl jsem s Margaret v Prvním baptistickém kostele v Clantonu a naslouchal reverendu Miliardu Stárkovi, který pronášel své každoroční kázání o hříšnosti alkoholu. Nenančasoval jsem si to dobře, protože jsem měl to dopoledne kocovinu a Stark se na mě neustále díval.

V zadní místnosti opuštěné benzínky v Beech Hillu jsem nalezl Svatostánek úrody, v němž jsem se šesti dalšími věřícími poslouchal, jak na nás rozhorlený věštec zkázy, který si říkal Petr Prorok, téměř hodinu ječí. Můj sloupek byl onen týden poměrně krátký.

V clantonském Chrámu Kristově nebyly hudební nástroje. Jejich zákaz se opíral o Písmo, jak mi bylo později vysvětleno. Vyslechl jsem zde krásné sólo, o němž jsem se dlouze rozepsal. Jinak ale byla zdejší bohoslužba bez emocí. V zájmu kontrastu jsem si zašel do Kaple hory Pis- gah v Lowtownu, kde byla kazatelna obklopena bubny, kytarami, lesními rohy a reproduktory. Pro oživerií kázání se konal regulérní koncert, při němž kongregace zpívala a tančila. Slečna Callie se o Hoře Pisgah vyjadřovala jako o „kostele nižší kategorie“.

Číslo šedesát čtyři na mém seznamu byl Nezávislý kostel v Calico Ridge skrytý hluboko v horách v severovýchodní části okresu. Podle archivu Timesů byl jistý Randy Bovee v tomto kostele v roce 1965 dvakrát uštknut chřestýšem při bohoslužbě konané jedné neděle pozdě večer. Pan Bovee přežil a oba hadi byli na nějakou dobu v kostele zavřeni. Legenda o nich však vzkvétala a současně s tím, jak můj sloupek Glosy z kostelů nabýval na popularitě, jsem byl několikrát dotázán, zda mám v úmyslu Calico Ridge navštívit.

„Mám v plánu navštívit každý kostel,“ zněla má standardní odpověď.

„Nemají tam rádi cizí,“ varoval mě Baggy.

Byl jsem v každém kostele - černošském i bělošském, velkém i malém, městském či venkovském - vždycky uvítán tak vřele, že jsem si nedovedl představit, jak by křesťané mohli být hrubí na hosta.

A v Calico Ridge také nebyli hrubí, ale ani se příliš neradovali z toho, že mě tam vidí. Chtěl jsem vidět ony hady, ale z bezpečí zadní lavice. Zašel jsem tam v neděli

večer, především proto, že podie legendy „nevyndávají hady“ za dne. Mamě jsem v bibli hledal důvod pro toto omezení.

Přítomnosti jakýchkoliv hadů zde nic nenasvědčovalo. Pod kazatelnou se vyskytlo několik záchvatů a křečovitých výlevů, když nás kazatel důtklivě nabádal, abychom „předstoupili a vzlykali a kvíleli v hříchu!“ Sbor zpíval a pobrukoval si k vibracím elektrické kytary a bubnu, a shromáždění nabylo přízračnosti starobylého kmenového tance. Chtěl jsem odejít, zvláště proto, že zde nebyli žádní hadi.

Koncem bohoslužby jsem zahlédl tvář, kterou jsem viděl už předtím. Byla to velmi odlišná tvář - hubená, bledá, vychrtlá, lemovaná prošedivělými vlasy. Nemohl jsem si ji zařadit, ale věděl jsem, že je mi povědomá. Muž seděl v druhé řadě zpředu, na protější straně malé svatyně, a zdálo se, že stojí jaksi mimo chaos této bohoslužby. Občas se zdálo, že se modlí, pak zase seděl, když všichni ostatní stáli. Ti kolem něj jako by ho akceptovali i ignorovali zároveň.

Jednou se otočil a pohlédl přímo na mě. Byl to Hank Hooten, onen bývalý právník, který v roce 1971 střílel na město! Byl odvezen do státní psychiatrické léčebny ve svěrací kazajce a o několik let později se tvrdilo, že ho propustili. Nikdo ho ovšem neviděl.

Celé dva dny poté jsem se pokoušel Hanka Hootena vystopovat. Mé telefonáty do oné psychiatrické léčebny nevedly nikam. Hank měl bratra v Shady Grove, ale ten odmítal o čemkoliv mluvit. Slídil jsem kolem Calico Ridge, ale cizímu člověku, jako jsem byl já, neřekl jako obvykle nikdo ani slovo.

/*% /*% Mnozí z těch, kdo v neděli dopoledne horlivě vzývali Boha, už v neděli večer tak zbožní nebyli. Při své exkurzi po kostelích jsem slyšel mnoho kazatelů, jak plísní své ovečky a nabádají je, aby se za pár hodin vrátily a řádně dokončily svěcení neděle. Nikdy jsem přítomné nepočítal, ale v zásadě tak činila jen asi polovina z nich. Zkusil jsem několik večerních nedělních bohoslužeb, obvykle ve snaze zachytit nějaký barvitý rituál, jako je manipulace s hady nebo léčení nemocí či, při jedné příležitosti, „církevní konkláve“, při němž měl být jakýsi zbloudilý bratr postaven před soud a pochopitelně odsouzen za to, že pokukuje po manželce jiného bratra. Má přítomnost je v onen večer vyděsila a zbloudilý bratr byl omilostněn.

Většinou jsem však omezoval svá srovnávací studia církví na denní hodiny.

Další měli na neděli večer jiné rituály. Harry Rex pomáhal jednomu Mexičanovi jménem Pepe pronajmout si jeden blok od náměstí budovu a otevřít zde restauraci. Ta zaznamenala v 70. letech skrovný úspěch slušným jídlem, které ovšem bylo vždycky poměrně pálivé. Pepe nedokázal odolat papričkám, bez ohledu na to, jak silně leptaly hrdla jeho gringovských zákazníků.

V neděli byl veškerý alkohol v okrese Ford zakázán. Nesměl se prodávat ani v maloobchodě, ani v restauracích. Pepe měl zadní místnost s dlouhým stolem a dveřmi, které zamykal. Dovolil Harrymu Rexovi a jeho hostům místnost používat a jíst a pít, cokoliv chtěli. Jeho marga-

rity byly zvláště lahodné. Pochutnali jsme si tu na spoustě osobitých jídel, vždycky kořeněných a vždy splachovaných silnými margaritami. Býval nás obvykle asi tucet, všichni muži, všichni mladí, asi polovina momentálně ve stavu manželském. Harry Rex nám vyhrožoval zabitím, pokud někomu povíme o Pepeho zadní místnosti.

Clantonská městská policie jednou provedla v lokále razii, ale Pepe najednou neuměl ani slovo anglicky. Dveře do zadní místnosti byly zamčené a částečně i zakryté. Pepe zhasl a my jsme dvacet minut čekali ve tmě, pořád ještě jsme popíjeli a poslouchali, jak se policisté pokoušejí dorozumět s Pepem. Nevím, proč jsme se báli. Městským soudcem byl právník jménem Harold Finkley, který seděl na konci stolu a dorážel svou čtvrtou či pátou margaritu.

Tyto nedělní večery u Pepeho byly často dlouhé a hlučné a my jsme poté nebyli schopni řídit. Já jsem obvykle došel do redakce a prospal jsem se na pohovce. Tam jsem jednou právě s chrápáním vyspával tequilu, když po půlnoci zazvonil telefon. Byl to reportér z velkého deníku v Memphisu, kterého jsem znal.

„Budete zítra krýt to jednání o podmínečném propuštění?“ zeptal se. Zítra? Ve svém toxickém oparu jsem neměl ponětí, co je za den.

„Zítra?“ zamumlal jsem.

„V pondělí 18. září,“ pronesl zvolna.

Byl jsem si vcelku jistý jedním - že se píše rok 1978.

, Jaké jednání o podmínečném propuštění?“ zeptal jsem se v zoufalé snaze se probudit a jakž takž udržet myšlenku.

„S Dannym Padgittem. Vy o tom nevíte?“

,/Ksakru ne!“

„Má se to konat v deset dopoledne v Parchmanu.“

„Vy snad žertujete!“

„Ne. Právě jsem se to dověděl. Jak je vidět, tyhle věci nevyhlašují.“

Dlouho jsem seděl ve tmě a znovu jsem proklínal zaostalost státu, který provádí takovéto důležité záležitosti tak směšnými metodami. Jak by se v případě Dannyho Padgitta mohlo o propuštění na podmínku vůbec uvažovat? Od vraždy a jeho odsouzení uplynulo osm let. Dostal dvojnásobný trest doživotí, z nichž každý by měl trvat minimálně deset let. Předpokládali jsme, že to znamená minimálně dvacet let.

Dojel jsem domů asi ve tři, neklidně jsem dvě hodiny spal, pak jsem vzbudil Harryho Rexe, s nímž se vůbec nedalo jednat. Obstaral jsem suchary a silnou kávu a kolem sedmé jsme se sešli u něho v kanceláři. Oba jsme byli mrzutí, a když jsme se prohrabávali jeho právnickými knihami, padala ostrá slova a nadávky, jež jsme neadresovali přímo jeden druhému, ale nejasnému a bezzubému systému propouštění na podmínku, kterou zákonodárci přijali před třiceti lety. Směrnice byly definovány pouze vágně, což skýtalo politikům a lidem, které jmenovali, obrovský manévrovací prostor k tomu, aby si mohli dělat, co chtějí.

Protože většina zákona dbalých občanů se systémem propouštění na podmínku nikdy nepřišla do styku, nebyl tento systém pro státní legislativu prioritou. A protože většina vězňů byla buďto chudá, nebo to byli černoši a nebyli schopni využívat tohoto systému ve svůj prospěch, bylo snadné postihnout je tvrdými tresty a nechat je pod zámkem. Ovšem pro vězně s pár konexemi a trochou peněz na hotovosti byl systém podmínečného propouštění nádherným labyrintem protiřečících si zákonů, jenž výboru pro schvalování podmínečného propuštění umožňoval prokazovat laskavosti.

Kdesi mezi soudním systémem, trestním systémem a systémem podmínečného propouštění bylo u Dannyho Padgitta jeho dvojí „následné“ doživotí změněno na dvojí „souběžné“ doživotí. Prostě si odpykával obojí najednou, snažil se mi vysvětlit Harry Rex.

„K čemu je to dobré?“ podivil jsem se.

„Používá se to v případech, v nichž bylo proti obžalovanému vzneseno více obvinění. Pokud by výkon trestu měl probíhat po sobě, mohl by delikvent dostat osmdesát let za mřížemi, ale spravedlivý rozsudek by byl deset. Takže je prostě počítají paralelně.“

Znovu jsem nesouhlasně zavrtěl hlavou, a to ho popudilo.

Nakonec se mi podařilo přinutit šerifa Tryce McNat- ta, aby mi zvednul telefon. Po hlase působil, jako by měl zrovna takovou kocovinu jako my, i když to byl striktní abstinent. McNatt o projednávání podmínečného propuštění nic nevěděl. Zeptal jsem se ho, zda má v plánu se ho zúčastnit, ale on měl svůj denní program už vyplněný důležitými schůzkami.

Byl bych zavolal soudci Loopusovi, ale ten byl už šest let mrtvý. Ernie Gaddis odešel do výslužby a rybařil ve Smoky Mountains. Jeho nástupce Rufus Buckley bydlel v okresu lýler a jeho telefonní číslo nebylo v seznamu.

V osm hodin jsem vskočil do auta se sucharem a šálkem studené kávy.

* * *

Hodinu jízdy západně od okresu Ford se krajina dramaticky zploštila a začala mississippská delta. Byla to oblast bohatá z hlediska zemědělské výroby a chudá z hlediska životních podmínek, ale já jsem nebyl v rozpoložení, abych vnímal výhled a nabízel sociální komentář. Byl jsem příliš nervózní z toho, že mám vpadnout do tajného jednání o podmínečném propuštění.

Znervózňovalo mě rovněž, že vstoupím do Parchma- nu, onoho legendárního pekla.

Po dvou hodinách jsem podél polí uviděl ploty, pak ostnatý drát. Záhy se přede mnou objevila značka a já jsem zabočil do hlavní brány. Informoval jsem strážného v budce, že jsem reportér a přijel jsem kvůli projednávání podmínečného propuštění. „Rovně dopředu, pak u druhé budovy vlevo,“ poradil mi ochotně, když si zapisoval mé jméno.

U dálnice stála skupina budov a řada domků s trámovou konstrukcí, které by zapadly na každou typickou maloměstskou ulici v Mississippi. Vybral jsem si administrativní budovu A, vesprintoval jsem dovnitř a rozhlížel se po první sekretářce. Našel jsem ji, a ta mě poslala do vedlejší budovy, do druhého poschodí. Bylo těsně před desátou.

Na konci chodby postávalo několik lidí, kteří okouněli před jednou místností. Jedním z nich byl vězeňský dozorce, jeden byl policista, další měl na sobě pomačkaný oblek.

„Jsem tady kvůli tomu projednání podmínečného propuštění,“ ohlásil jsem.

„Tudy,“ ukázal mi dozorce. Bez zaklepání jsem rozrazil dveře, jak by to udělal jakýkoliv neohrožený reportér, a vešel jsem dovnitř. Všichni se zrovna usadili a moji přítomnost samozřejmě nikdo nepředvídal.

V sále bylo pět členů výboru pro podmínečné propouštění, kteří byli rozesazeni za lehce vyvýšeným stolem. Před sebou měli jmenovky. Za stolem u druhé zdi seděli zástupci Padgittů - Danny, jeho otec, matka, strýc a Lu- cien Wilbanks. Proti nim, u dalšího stolu, seděli různí úředníci a funkcionáři výboru a vedení věznice.

Když jsem vrazil dovnitř, všechny pohledy se na mě upřely. Zabodl jsem oči do Dannyho Padgitta a na vteřinu se nám oběma podařilo vložit do tohoto pohledu veškeré opovržení, které jsme vůči sobě cítili.

„Přejete si něco?“ houkl na mě velký, špatně oblečený tlouštík zprostředka výboru. Jmenoval se Barrett Ray Jeter a byl to předseda. Stejně jako ostatní čtyři byl jmenován za odměnu za shromažďování hlasů.

„Jsem tady kvůli jednání o případu Padgitt,“ odpověděl jsem.

„Je to novinář!“ prakticky zaječel Lucien, když vstával. Na okamžik jsem si myslel, že mě snad na místě zatknou a odvlečou mě na doživotí do nejhlubšího žaláře.

„Jaké noviny?“ domáhal se Jeter.

„The Ford County Times,“ informoval jsem.

„Vaše jméno?“

„Willie Traynor.“ Úkosem jsem se díval na Luciena a on se kabonil na mě.

„Tohle je uzavřené jednání, pane Traynore,“ sdělil Je- ter. Statutárně nebylo jasné, zda mají být tato jednání veřejná nebo uzavřená, takže se tradičně utajovala.

„Kdo má právo se zúčastnit?“ zeptal jsem se.

„Výbor, žadatel o podmínečné propuštění, jeho rodina, jeho svědci, jeho právník a všichni svědci za druhou stranu.“ Ona „druhá strana“ znamenala rodinu oběti, což v tomto kontextu vyznělo jako ti špatní.

„A co šerif našeho okresu?“ zeptal jsem se.

„I ten je zván,“ odpověděl Jeter.

„Náš šerif o tom nebyl informován. Před třemi hodinami jsem s ním mluvil. Ve skutečnosti nevěděl o tomto jednání v okresu Ford nikdo až do více než dvanácti hodin včera v noci.“ Po tomto sdělení se celý výbor začal silně ošívat. Padgittovi se radili s Lucienem.

Eliminací jsem vyvodil, že chci-li celému představení přihlížet, musí se ze mě stát svědek. „No, protože tu z okresu Ford není za protistranu nikdo jiný, pak jsem já svědek,“ pronesl jsem co nejhlasitěji a nejzřetelněji.

„Nemůžete být reportér i svědek zároveň,“ namítl Jeter.

„Kde je to v zákoníku státu Mississippi napsáno?“ opáčil jsem a zamával jsem svými kopiemi z právnických knih Harryho Rexe.

Jeter pokývl na mladíka v tmavém obleku. „Já jsem advokát výboru pro podmínečné propouštění,“ oznámil zdvořile. „Můžete na tomto jednání svědčit, pane Traynore, ale nemůžete o něm psát.“

Rozhodl jsem se plně referovat o každičké podrobnosti jednání a pak se skrýt za první dodatek ústavy. „Tak dobrá,“ přitakal jsem. „Pravidla tu stanovujete vy.“ Za necelou minutu byly fronty vymezeny; já jsem stál na jedné straně, všichni ostatní na druhé.

„Začněme,“ vyzval Jeter a já jsem se spolu s hrstkou dalších diváků posadil.

Advokát výboru předložil zprávu. Odříkal základní fakta o rozsudku proti Padgittovi a pečlivě dbal na to, aby nepoužil slov „následný“ a „souběžný“. Na základě „příkladného“ chování delikventa během výkonu trestu nabyl zmíněný způsobilosti k „úlevě v délce“, což je vágní pojem používaný aparátem rozhodujícím o podmínečném propuštění, a nikoliv státní legislativou. Pokud odečteme dobu, kterou trestaný strávil v okresním vězení, může nyní žádat o podmínečné zkrácení.

Dannyho sociální pracovnice pak předložila dlouhý popis svých vztahů s trestaným. Uzavřela zbytečně dodaným názorem, že ten „plně lituje svých činů“, je „plně napraven“, „nepředstavuje jakoukoliv hrozbu pro společnost“, a je dokonce připraven k tomu, aby se z něj stal „nanejvýš produktivní občan“.

Kolik tohle všechno stálo? Nemohl jsem si pomoci, ale musel jsem se nad tou otázkou zamyslet. Kolik? A jak dlouho Padgittům trvalo najít ty správné kapsy?

Jako další přišel na řadu Lucien. Protože tu neměl nikoho - Gaddise, šerifa McNatta, ba dokonce ani chudáka Hanka Hootena -, kdo by mu mohl protiřečit nebo ho možná podusit, pustil se do fiktivního výčtu skutečností kolem obou zločinů, a zvláště bazíroval na „neprůstřelném“ alibi poskytnutém svědkyní Lydií Vinceovou. Podle jeho rekonstruované verze procesu porota uvažovala o rozsudku nevinen. Měl jsem chuť po něm něco hodit a začít křičet. Možná by ho to alespoň přimělo být trochu poctivý.

Chtělo se mi vykřiknout: „Jak může litovat svých činů, když je nevinný?“

Lucien si pak dále stěžoval na proces a na to, jak byl nespravedlivý. Ušlechtile na sebe vzal vinu za to, že dostatečně důsledně netrval na změně místa konání procesu, na jeho přesunutí do jiné části státu, kde jsou lidé nepředpojatí a osvícenější. Když konečně umlkl, zdálo se, že dva z členů výboru usnuli.

Jako další svědčila paní Padgittová a hovořila o dopisech, které si ona a její syn vyměňovali během posledních osmi nesmírně dlouhých let. Prostřednictvím synových dopisů sledovala, jak vyzrává, jak sílí jeho křesťanská víra, jak touží po svobodě, aby mohl sloužit svým bližním.

Sloužit jim méně ošizenou marihuanou? Nebo možná čistší kukuřičnou whisky?

Protože se očekávaly slzy, pár nám jich poskytla. Byla to součást představení a zdálo se, že to na výbor trochu zapůsobilo. Vlastně když jsem se tak díval na jejich tváře, nabyl jsem dojmu, že rozhodnutí padlo už dávno.

Danny vystoupil jako poslední a odvedl dobrý výkon: úspěšně probalancoval na tenkém laně mezi popíráním svých zločinů a projevy lítosti nad nimi. „Poučil jsem se z mnoha svých chyb,“ prohlásil, jako by znásilnění a vražda byly pouhými nepředloženostmi, které vlastně nikomu neublížily. „Díky nim jsem vyrostl.“

Ve vězení musel působit doslova jako smršť pozitivní energie - vypomáhal v knihovně, zpíval ve sboru, pomáhal s rodeem v Parchmanu, organizoval týmy, které chodily do škol a odrazovaly děti od zločinu.

Dva členové výboru poslouchali. Jeden dosud spal. Ostatní dva seděli v jakémsi meditačním transu, evidentně s vypnutým mozkem.

Danny neproléval slzy, ale uzavřel svou řeč věcnou žádostí o své propuštění.

„Kolik svědků zastupuje protistranu?“ otázal se Jeter. Vstal jsem, rozhlédl se kolem sebe, neviděl jsem nikoho z okresu Ford, a poté jsem oznámil: „Myslím, že jenom já.“

„Předstupte, pane Traynore.“

Neměl jsem tušení, co mám říkat, a také jsem nevěděl, co je na takovémto fóru přípustné či proti čemu mohou být námitky. Ale na základě toho, co jsem si tu právě odseděl, jsem usoudil, že mohu říci cokoliv, co mě zrovna napadne. Tlustý Jeter mě nepochybně usměrní, pokud zabrousím na zakázané území.

Vzhlédl jsem ke členům výboru, ze všech sil jsem se snažil ignorovat pohledy, jimiž mě probodávali Padgitto- vi, a rovnou přešel k extrémně názornému popisu onoho znásilnění a vraždy. Vysypal jsem ze sebe všechno, na co jsem si jen dokázal vzpomenout, a zvláštní důraz jsem kladl na skutečnost, že Rhodiny dvě děti byly svědky části, nebo dokonce celého napadení.

Stále jsem čekal, že Lucien vznese námitku, ale jejich tábor nereagoval ničím kromě ticha. Předtím komatózni členové výboru náhle ožili, všichni mě bedlivě pozorovali a vstřebávali ohavné podrobnosti oné vraždy. Popsal jsem rány. Vylíčil jsem srdceryvnou scénu, jak Rhoda umírá v náručí pana Deece a říká: „Byl to Danny Padgitt. Byl to Danny Padgitt.“

Nazval jsem Luciena lhářem a ironizoval jsem to, jak si pamatuje proces. Porotě netrvalo ani hodinu, aby shledala obžalovaného vinným, vysvětlil jsem.

A s ostrostí paměti, která překvapila i mě samého, jsem zreprodukoval Dannyho dojemný výstup na stanovišti svědků: jak lhal, aby zakryl vlastní lži; jak naprosto v ničem nemluvil pravdu. „Měl být tehdy obžalován z toho, že vědomě lhal pod přísahou,“ řekl jsem výboru.

„A když dokončil svědeckou výpověď, nevrátil se na své místo, ale došel ke stanovišti poroty, ukázal na porotce prstem a řekl: ,Zkuste mě odsoudit, a já dostanu jednoho každého z vás.⁴“

Člen výboru jménem Horace Adler se prudce napřímil v křesle a vyhrkl směrem k Padgittům: „Je to pravda?“

„Je to v záznamu,“ vmísil jsem se rychle, než měl Lucien, který se zvolna zvedal, opět možnost zalhat.

„Je to pravda, pane Wilbanksi?“ opakoval Adler.

„On vyhrožoval porotě?“ otázal se další člen výboru.

„Mám přepis,“ nabídl jsem se. „Milerád vám ho zašlu.“

„Je to pravda?“ zeptal se Adler potřetí.

„V soudní síni bylo tři sta lidí,“ informoval jsem a očima jsem Luciena zapřísahal: Nedělej to. Nelži o tom.

„Buďte zticha, pane Traynore,“ ozval se jeden z členů výboru.

„Je to v zápise,“ opakoval jsem.

„To by stačilo!“ vykřikl Jeter.

Lucien stál a snažil se vymyslet odpověď. Všichni čekali. „Nepamatuji se, co všechno říkal,“ začal konečně a já jsem si co nejhlasitěji pohrdavě odfrkl. „Možná můj klient něco v tom smyslu pronesl, ale to byl emočně vypjatý okamžik a v žáru bitvy mohlo být něco takového řečeno. Ale v celkovém kontextu -“

„Jdi do prdele s kontextem!“ zařval jsem na Luciena a o krok jsem k němu postoupil, jako bych ho chtěl udeřit. Pokročil ke mně strážný a já jsem se zarazil. „Stojí to černé na bílém v zápise!“ řekl jsem vztekle. Pak jsem se otočil k výboru a zeptal se: „Jak tady prosím vás můžete sedět a nechat je takhle lhát? To nechcete slyšet pravdu?“

„Ještě něco, pane Traynore?“ otázal se Jeter.

„Ano! Doufám, že tento výbor nezesměšní náš systém a nepustí tohohle chlapa na svobodu po osmi letech. Má štěstí, že sedí tady, a ne v cele smrti, kam správně patří. A doufám, že až příště budete jednat o jeho předčasném propuštění, pokud nějaké příště bude, pozvete některé z těch slušných lidí z okresu Ford. Možná šerifa, možná státního zástupce. A mohli byste o tom informovat členy rodiny oběti? Oni mají právo tady být, abyste viděli jejich tváře, až budete pouštět tohohle vraha na svobodu.“

Posadil jsem se a pěnil. Žahli žel jsem na Luciena Wilbankse a rozhodl se, že budu usilovně pracovat na tom, abych ho nenáviděl do konce života, buď svého, nebo jeho, ať už přijde na řadu jako první kterýkoliv z nás. Jeter ohlásil krátkou přestávku a já jsem usoudil, že potřebují čas, aby se sešli v zadní místnosti a přepočítali si peníze. Možná by mohl být přivolán pan Padgitt, aby jich jednomu či dvěma členům výboru trochu přidal. Abych popudil advokáta výboru, čmáral jsem si stránky poznámek pro článek, který mi zakázal napsat.

Čekali jsme třicet minut, než se začali trousit zpátky; každý z nich vypadal, jako by se něčím provinil. Jeter vyzval k hlasování. Dva hlasovali pro předčasné propuštění, dva proti, jeden se zdržel. „Předčasné propuštění na podmínku se tentokráte zamítá,“ oznámil Jeter a paní Padgittová propukla v slzy. Objala Dannyho, než ho odvedli.

Lucien a Padgittové prošli na odchodu z místnosti velmi těsně kolem mě. Ignoroval jsem je a jen jsem zíral do země, vyčerpaný, s kocovinou, šokovaný zamítnutím.

„Jako další je na řadě Charles D. Bowie,“ ohlásil Jeter. Kolem stolů nastal pohyb a dovnitř byl přiveden další doufající. Pochytil jsem něco o sexuálním delikventovi, ale byl jsem příliš na dně na to, abych se o to staral. Nakonec jsem vyšel z místnosti a scházel chodbou, zpola v očekávání, že budu konfrontován s Padgitty, a ani to by nebylo špatné, protože bych to už měl raději za sebou.

Ale oni se vytratili; když jsem vycházel z budovy a projížděl branou a zamířil zpátky do Clantonu, nebylo po nich ani stopy.

M Jednání o předčasném propuštění Danny- ho Padgitta na podmínku bylo ve Ford Coun- ty Times na první stránce. Vyšperkoval jsem článek každičkým detailem, na nějž jsem se dokázal rozpomenout, a na straně pět jsem si popustil uzdu ve sžíravém komentáři k celému procesu. Zaslal jsem po jednom výtisku všem členům výboru a jeho advokátovi, a protože jsem byl tak rozrušený, dostali jako pozornost redakce jeden exemplář i všichni členové státní legislativy, vrchní státní zástupce, zástupce guvernéra a guvernér. Většina z nich to ignorovala, ale advokát výboru nikoliv.

Napsal mi obšírný dopis, v němž uváděl, že ho moje „zlovolné porušení postupů výboru pro předčasné propouštění na podmínku“ hluboce znepokojilo. Dále sděloval, že zvažuje schůzku s vrchním státním zástupce, na níž by „vyhodnotili závažnost mých skutků“ a možná zahájili kroky, které by vedly k „dalekosáhlým důsledkům“.

Můj advokát Harry Rex mě ujistil, že politika tajných jednání praktikovaná výborem je vysloveně protiústavní, je ve zřetelném rozporu s prvním ústavním dodatkem a že mě bude milerád hájit u federálního soudu. Za sníženou hodinovou taxu, pochopitelně.

Vyměňoval jsem si vzrušené dopisy s advokátem výboru celý měsíc, než právníka zjevně přestalo bavit mě otravovat.

Rafe, který pro Harryho Rexe pracoval jako hlavní nadhaněč potenciálních klientů, kteří utrpěli újmu na zdraví, měl parťáka jménem Buster, rozložitého kovboje

s pistolí v každé kapse. Najal jsem si Bustera za 100 dolarů týdně, aby předstíral, že je moje osobní gorila. Ten pak několik hodin denně postával před redakcí, vysedával mi ve vjezdu nebo na jedné z mých verand, prostě kdekoliv, kde ho bylo vidět, aby se vědělo, že Willie Tray- nor je natolik důležitý, že má bodyguarda. Pokud by se Padgittovi dostali tak blízko, aby si mohli vystřelit, alespoň by si za to něco odnesli.

* * *

Po létech stálého přibírání váhy a ignorování varovných upozornění svých lékařů slečna Callie nakonec povolila. Po zvlášť nepříjemné návštěvě na klinice oznámila Esau- ovi, že zahajuje dietu - 1500 kalorií denně, s výjimkou, chválabohu, čtvrtka. Přešel měsíc a já jsem nemohl rozpoznat žádné zhubnutí. Ale den poté, co Timesy otiskly článek o jednání o podmínečném propuštění, najednou vypadala, jako by zhubla o pětadvacet kilogramů.

Místo smaženého kuřete bylo kuře pečené. Místo toho, aby uvařila bramborovou kaši a zašlehala do ní máslo a hustou smetanu a polila ji šťávou z masa, brambory uvařila. I tak to bylo jedinečné, ale můj systém si zvykl na svou pravidelnou týdenní dávku těžkého tuku.

Po modlitbě jsem jí předal dva dopisy od Sama. Jako vždycky si je okamžitě přečetla, zatímco já jsem se pustil do jídla. A jako vždycky se usmívala a smála a nakonec si setřela slzu. „Daří se mu dobře,“ oznámila a byla to pravda.

S typickou ruffinovskou houževnatostí dokončil Sam bakalářské studium ekonomie a šetřil si na právnickou fakultu. Strašlivě se mu stýskalo po domově a byl otrávený z počasí. A aby toho nebylo málo, ještě se mu stýskalo po matce. A jejím vaření.

Prezident Carter omilostnil ty, kdo se vyhýbali vojenské službě, a Sam zápasil s rozhodováním, zda zůstat v Kanadě nebo se vrátit domů. Mnozí z jeho amerických přátel se zapřísahali, že zůstanou a budou usilovat o kanadské občanství, a on jimi byl silně ovlivněn. Ve hře byla i jakási žena, i když o té svým rodičům neřekl.

Někdy jsme začínali zprávami, ale často to byly nekrology, nebo dokonce řádková inzerce. Protože slečna Callie četla každičké slovo, věděla, kdo prodává nový vrh beag- lů a kdo chce koupit zachovalou motorovou sekačku na trávu. A protože četla každé slovo každý týden, věděla, jak dlouho je na trhu určitá malá farma nebo obytný přívěs. Vyznala se v cenách a hodnotách. Během oběda projíždělo po ulici auto. „Copak je to za model?“ zeptala se.

„Plymouth Duster 1971,“ odpověděl jsem.

Vteřinku váhala a pak řekla: „Pokud je opravdu udržované, dostalo by se za něj kolem dvou a půl tisíce dolarů.“

Stan Atcavage jednou potřeboval prodat osmimetrovou rybářskou lod, která mu připadla místo nesplaceného dluhu. Zavolal jsem slečně Callii. Ta řekla: „Ano, jeden pán z Karawaye takovouhle před třemi týdny sháněl.“ Probral jsem si inzertní přílohu z příslušného data a inzerát jsem našel. Druhý den mu Stan loď prodal.

Milovala oznámení právního charakteru, která tvořila jednu z nej lukrativnějších částí inzertní sekce. Právní listiny, propadlé hypoteční záruky, žádosti o rozvod, záležitosti kolem soudního ověřování závětí, oznámení konkurzních řízení, jednání o záborech - zákon prostě požadoval, aby byla v okresních novinách publikována oznámení o desítkách právních úkonů. Všechny jsme je dostávali my a účtovali jsme si slušnou sazbu.

„Vidím, že pozůstalost po panu Everettu Wainwrigh- tovi je soudně ověřována,“ prohlásila.

„Matně si vzpomínám na jeho nekrolog,“ odpověděl jsem s plnými ústy. „Kdy zemřel?“

„Před pěti, možná před šesti měsíci. Za moc ten nekrolog nestál.“

„Musím pracovat s tím, co mi dá rodina. Znala jste ho?“

„Léta mu patřil obchod s potravinami poblíž trati.“

Podle tónu jejího hlasu jsem poznal, že ji pan Everett Wainwright nezajímá.

„Nakupovalo se u něj dobře, nebo špatně?“

„Měl dvojí ceny, jedny pro bílé a druhé, vyšší, pro černochy. Jeho zboží nebylo nikdy nijak označeno a on byl také jediný pokladník. Bílý zákazník třeba zavolal: .Povězte, pane Wainwrighte, kolik stojí tahle plechovka kondenzovaného mléka?⁴ a on zahalekal zpátky: ,Třicet osm centů.⁴ Minutu nato jsem se zeptala já: .Promiňte, pane Wainwrighte, ale kolik stojí tahle plechovka kondenzovaného mléka?⁴ A on odsekl: .Padesát čtyři centů.4 Nijak se tím netajil. Bylo mu to jedno.“

Téměř devět let už jsem poslouchal historky o starých časech. Občas jsem si myslíval, že jsem je slyšel snad všechny, ale sbírka slečny Callie byla nekonečná.

„Proč jste tam chodila nakupovat?“

„Byl to jediný obchod, kde jsme nakupovat mohli. Pan Monty Griffin měl hezčí obchod u starého kina, ale my jsme tam směli začít nakupovat až před dvaceti lety.“ „Kdo vám v tom bránil?“

„Pan Monty Griffin. Nezajímalo ho, jestli máte peníze, nechtěl prostě ve svém obchodě černochy.“

„A panu Wainwrightovi jste nevadili?“

„Ale vadili. Nestál o nás, ale rád si bral naše peníze.“ Vyprávěla pak příběh černošského chlapce, který okouněl kolem obchodu, až ho pan Wainwright přetáhl koštětem a poslal ho pryč. Chlapec se pak ze msty do obchodu jednou či dvakrát do roka vloupával, a dlouho, a nikdy ho nechytili. Kradl cigarety a bonbony, a také rozbíjel všechny násady u košťat.

„Je pravda, že odkázal všechny své peníze metodistické církvi?“ zeptala se.

„Tak se to povídá.“

„Kolik to bylo?“

„Asi sto tisíc dolarů.“

„Lidé tvrdí, že se snažil vykoupit si svou cestu do nebe,“ prohlásila. Mě od té doby už dávno přestaly překvapovat klípky, které se slečna Callie doslechla z druhé strany trati. Mnoho jejích přítelkyň tam pracovalo jako hospodyně. Služky věděly všechno.

Znovu stočila hovor na otázku posmrtného života. Slečna Callie si dělala velké starosti o mou duši. Bála se, že se ze mě nestal řádný křesťan; že jsem se „znovu nezrodil“ či že jsem nebyl „spasen“. Mé pokřtění v dětství, na něž jsem se nepamatoval, bylo z jejího hlediska hodně nedostatečné. Jakmile určitá osoba dosáhne určitého věku, „věku zodpovědnosti za vlastní skutky“, pak tato osoba, aby byla „spasena“ před věčným zatracením v pekle, musí kráčet lodí nějakého kostela (ten správný kostel byl předmětem věčných debat) a veřejně se přihlásit k víře v Ježíše Krista.

Slečna Callie nesla v srdci těžké břemeno, protože já jsem nic takového neučinil.

A po návštěvě sedmdesáti sedmi různých kostelů jsem musel připustit, že obrovská většina obyvatel okresu Ford její přesvědčení sdílí. Vyskytly se určité odchylky. Silnou sektou byla Církev Kristova. Její členové lpěli na pozoruhodném přesvědčení, že oni a pouze oni jsou předurčeni pro nebesa. Všechny ostatní církve hlásaly podle nich „sektářskou doktrínu“. Věřili rovněž, podobně jako mnoho kongregací, že jakmile jednou nějaká osoba dosáhne spásy, může ji i ztratit svým špatným chováním. Baptisté, nejpopulámější církev, důsledně vyznávali zásadu Jednou spasen, provždy spasen“.

To bylo zjevně velmi uklidňující pro několik zbloudilých baptistů, které jsem ve městě znal.

Naděje však pro mě byla. Slečna Callie byla nadšená tím, že chodím do kostela a vnímám slovo boží. Byla přesvědčena, a neustále se za mě modlila, že jednoho dne, a záhy, shlédne Pán na mě dolů a dotkne se mého srdce. Já se pak rozhodnu ho následovat, a ona a já budeme trávit věčnost společně.

Slečna Callie skutečně žila pro den, v němž se odebere „domů ke slávě“.

„Reverend Smáli bude tuhle neděli předsedat večeři Páně,“ oznámila. Byla to její pravidelná týdenní pozvánka, abych s ní zasedl v kostele. Reverend Smáli a jeho dlouhá kázání bylo ovšem více, než jsem dokázal unést.

„Děkuji, ale já tuhle neděli zase budu shánět podklady o kostelích,“ řekl jsem.

„Bůh vám žehnej. Kde?“

„V kostele Prostých baptistů v Maranathě.“

„O tom jsem nikdy neslyšela.“

„Je to v telefonním seznamu.“

„Kde to je?“

„Někde dole v Dumasu, myslím.“

„Ten kostel je černošský, nebo bělošský?“

„Nejsem si jistý.“

* * *

Číslo sedmdesát osm na mém seznamu, kostel Prostých baptistů v Maranathě, byl malý klenot na úpatí kopce u potoka, pod shlukem dubů bahenních, které byly přinejmenším dvě stě let staré. Byla to malá budova z přírodního dřeva, úzká a dlouhá, se štíhlou vysokou cínovou střechou a červenou věžičkou, která byla tak vysoká, že se ztrácela v korunách dubů. Přední dveře byly otevřeny dokořán a vábily každého, aby přišel na bohoslužbu. Základní kámen udával datum 1813.

Zasunul jsem se do zadní lavice, což bylo mé obvyklé místo, a sedl jsem si vedle dobře oblečeného pána, který zde byl stejně dlouho jako kostel. Onoho dopoledne jsem napočítal padesát šest dalších věřících. Okna byla dokořán a venku šuměl v korunách stromů jemný vánek a konejšil drobná nedorozumění hektického dopoledne. Už celé století a půl se zde scházeli lidé, sedávali ve stejných lavicích, dívali se stejnými okny na stejné stromy a vzývali stejného Boha. Sbor - všech osm - zanotoval nevtíravý chorál a já jsem se přesunul zpět do jiného století.

Pastor byl žoviálni pán jménem J. B. Cooper. V průběhu let jsem se s ním dvakrát setkal, když jsem projížděl kraj ve snaze dát dohromady úmrtní oznámení. Jednou z vedlejších výhod mé pouti po kostelech v okrese bylo to, že jsem byl představen všem duchovním. To skutečně pomáhalo oživit mé nekrology.

Pastor Cooper shlédl na své stádečko a uvědomil si, že já jsem jediným návštěvníkem odjinud. Oslovil mě jménem, uvítal mě a neškodně zažertoval o tom, že doufá, že o něm Timesy napíší něco příznivého. Po čtyři roky trvající exkurzi a sedmdesáti sedmi vcelku velkorysých a barvitých Glosách z kostelů bylo nemožné, abych se vplížil na nějakou bohoslužbu a nikdo si mě nevšiml.

Nikdy jsem nevěděl, co mám v těchto venkovských kostelících očekávat. Spíše častěji než naopak bývala kázání hlasitá a dlouhá a já jsem si mnohokrát kladl otázku, jak se sem tak hodní lidé mohou týden co týden vláčet kvůli tomu, aby si dali vyspílat. Někteří kazatelé byli ve svém zatracování čehokoliv, co jejich farníci mohli přes týden dělat, přímo sadističtí. Na mississippském venkově bylo hříchem všechno, nejenom ty základní prohřešky, jaké jsou uvedeny v desateru. Slyšel jsem drtivé zatracování televize, filmů, hraní karet, populárních časopisů, sportovních událostí, fanouškovských uniforem, desegregace, rasově smíšených kostelů, disneyovek - protože ty se vysílaly v neděli večer -, tance, společenského pití, nemanželského sexu, čehokoliv.

Ale pastor Cooper byl v pohodě. Jeho kázání - osmadvacet minut - bylo o toleranci a lásce. Kristovým hlavním poselstvím je láska. Kristus si přál, abychom se milovali navzájem. Při volání k oltáři jsme zazpívali tři sloky „Jakýž jsem“, ale nikdo se nezvedl. Tito lidé prošli kostelem k oltáři mnohokrát.

Jako vždy jsem setrval ještě pár minut po bohoslužbě, abych si mohl promluvit s pastorem Cooperem. Řekl jsem mu, jak nesmírně se mi bohoslužba líbila, což bylo něco, co jsem dělal, ať jsem to tak myslel nebo ne, a pro svůj sloupek jsem si sepsal jména sboristů. Věřící v kostele byli přirozeně vřelí a přátelští, ale v tomto stadiu mé exkurze si chtěli povídat donekonečna a podělit se o drobné perličky, které by se třeba mohly nakonec dostat do tisku. „Střechu na tuhle stavbu pokládal v roce 1902 můj dědeček.“ „Tornádo v roce 1938 se nad námi přehnalo přímo při letnicích.“

Když jsem odcházel z budovy, zahlédl jsem muže na kolečkové židli, jehož sváželi po rampě pro postižené. Byla to tvář, kterou jsem už viděl, takže jsem ho zašel pozdravit. Stav Lennyho Fargarsona, toho zmrzačeného kluka, porotce číslo sedm nebo osm, se evidentně zhoršil. Při procesu v roce 1970 byl schopen chodit, i když nebylo příjemné se na to dívat. Teď byl na invalidním vozíku. Jeho otec se mi představil. Jeho matka stála v hloučku žen, které právě absolvovaly poslední kolo pozdravů na rozloučenou.

„Máte vteřinku?“ zeptal se Fargarson. V Mississippi tato věta ve skutečnosti znamenala: „Potřebujeme si promluvit a možná to chvilku potrvá.“ Sedl jsem si na lavičku pod jeden z dubů. Otec ke mně Lennyho dotlačil, pak nás nechal mluvit.

„Čtu vaše noviny každý týden,“ oznámil. „Myslíte, že se Padgitt dostane ven?“

„Určitě. Je jen otázka kdy. Může žádat o předčasné propuštění jednou za rok, každý rok.“

„Vrátí se sem do okresu Ford?“

Pokrčil jsem rameny, protože jsem o tom neměl tušení. „Pravděpodobně. Padgittovi jsou silně fixováni na svou půdu.“

Chvilku to zvažoval. Byl kost a kůže a přihrbený jako stařec. Pokud mě paměť neklamala, bylo mu v době procesu asi pětadvacet. Byli jsme zhruba stejného věku, i když on vypadal dvakrát starší. Slyšel jsem příběh jeho postižení - nějaký úraz na pile.

„Děsí vás to?“ zeptal jsem se.

Usmál se a řekl: „Mě neděsí nic, pane Traynore. Hospodin je můj pastýř.“

„Ano, je,“ potvrdil jsem, dosud rozehřátý kázáním.

Vzhledem k svému fyzickému stavu a kolečkovému křeslu byl Lenny těžko čitelná osoba. Tolik toho vystál. Jeho víra byla silná, ale já jsem měl na chvilku dojem, že jsem zachytil náznak obavy.

Mířila k nám paní Fargarsonová.

„Budete tam, až ho budou pouštět?“ zeptal se Lenny.

„Rád bych, ale nevím jistě, jak něco takového probíhá.“

„Zavoláte mi, až se dovíte, že je venku?“

„Samozřejmě.“

Paní Fargarsonová měla v troubě dušené maso k nedělnímu obědu a odbýt ji se nedalo. Dostal jsem náhle hlad a v Hocuttově domě nebylo jako obvykle nic ani vzdáleně tak chutného. Nedělní oběd spočíval většinou ve studeném sendviči a sklence vína na verandě následovanými dlouhou siestou.

Lenny bydlel se svými rodiči při štěrkové cestě něco přes tři kilometry od kostela. Otec byl venkovský listonoš, matka učitelka. Starší sestra byla v Tupelu. Nad dušeným masem s brambory a čajem téměř stejně sladkým, jako býval ten slečny Callie, jsme si znovu připomněli proces pro vraždu Rhody Kassellawové a první projednávání Padgittova podmínečného propuštění. Lenny se možná Dannyho možného propuštění nebál, ale jeho rodiče si dělali velké starosti.

mm Na jaře 1978 dorazila do Clantonu sen- začni zpráva. Usídlí se tu pobočka Bargain City! Vedle McDonalda a prodejen s rychlým občerstvením byl i Bargain City celonárodní obchodní řetězec, který nyní rychle postupoval městečky na Jihu. Většina města jásala. Někteří z nás však měli pocit, že to je začátek konce.

Tato společnost se šířila po světě se svými diskontními hypermarkety, kde se nakupovalo ve velkém a všechno se nabízelo za velmi nízké ceny. Obchody byly prostorné a čisté a byly v nich kavárny, lékárny, banky, dokonce i optiky a cestovní kanceláře. Malé město bez hyper- marketu Bargain Citty bylo úplně bezvýznamné a zapadlé.

Optovali si padesát akrů na Markét Street, asi kilometr a půl od clantonského náměstí. Někteří lidé žijící v okolí protestovali a městská rada uspořádala veřejnou schůzi, kde se mělo rozhodnout, zda má být stavba hypermarke- tu povolena. Řetězec se setkal s opozicí už předtím, a měl proto propracovanou a vysoce účinnou strategii.

Zasedačka byla plná lidí třímajících červenobílé transparenty podporující řetězec - BARGAIN CITY - DOBRÝ SOUSED a CHCEME ZAJISTIT PRACOVNÍ MÍS

TA. Byli zde inženýři, architekti a kontrahenti se svými sekretářkami a manželkami a dětmi. Jejich mluvčí vymaloval růžový obrázek ekonomického růstu, příjmů z daní z prodeje, 150 pracovních míst pro místní a ty nejlepší výrobky za ty nejnižší ceny.

Za opozici promluvila paní Dorothy Hockettová. Její

pozemek sousedil s parcelou optovanou řetězcem a ona si nepřála invazi hluku a světel. Zdálo se, že městská rada s ní sympatizuje, ale o výsledku hlasování bylo rozhodnuto už dávno předem. Když už se nikdo jiný proti Bargain City nepostavil, vstal jsem a vystoupil na pódium.

Pohánělo mě přesvědčení, že má-li si město udržet své centrum, musíme chránit nákupní střediska a obchody, kavárny a kanceláře kolem náměstí. Jakmile se městečko začne rozlézat do šířky, nebude to mít konce. Rozroste se do všech stran a každá z nich s sebou odnese vlastní kousek starého Clantonu.

Většina míst, která řetězec slibuje, bude za minimální mzdu. Nárůst příjmů města z daní z prodeje půjde na úkor obchodníků, které Bargain City rychle vytlačí z trhu. Nebude to tak, že by se lidé z okresu Ford jednoho krásného rána probudili a náhle začali nakupovat více jízdních kol či ledniček prostě proto, že Bargain City má takové oslnivé výlohy.

Zmínil jsem se o městě Titus vzdáleném asi hodinu jízdy jižně od Clantonu. Před dvěma roky zde Baigain City otevřel svůj hypermarket. Od. té doby se zavřelo čtrnáct menších obchodů a jedna kavárna. Hlavní třída je takřka vylidněná.

Zmínil jsem se o městě Marshall v deltě Mississippi. Za tři roky od doby, kdy se zde usadil Bargain City, zavřeli marshallští obchodníci - většinou rodiny - dvě lékárny, dvě malá nákupní střediska, obchod s krmivý, železářství, dámský butik, dárkový obchod, malé knihkupectví a dvě kavárny. Byl jsem na obědě v jediné zbylé kavárně a číšnice, která tam pracuje už třicet let, mi řekla, že mají obrat více než o polovinu menší, než mívali. Náměstí v Marshallu vypadá podobně jako to v Clantonu, až na to, že většina parkovišť zeje prázdnotou. Po chodnících chodí velmi málo lidí.

Zmínil jsem se o městě Tackerville, které má stejný počet obyvatel jako Clanton. Rok poté, co se tam usídlil

Bargain City, bylo město nuceno vynaložit 1,2 milionu dolarů na opravy silnic, aby se zvládl nápor dopravy kolem hypermarketu.

Podal jsem starostovi a radním kopie studie vypracované profesorem ekonomie na Georgijské univerzitě. Ten sledoval po předchozích šest let postup Bargain City po celém Jihu a vyhodnocoval, jaký finanční a sociální dopad tento řetězec měl na města pod deset tisíc obyvatel. Příjmy z daně z prodeje zůstaly víceméně stejné; tržby se prostě přesunuly od původních obchodníků do Bargain City. Zaměstnanost zůstala zhruba stejná; prodavači ve starých obchodech v centru byli nahrazeni novými v Bargain City. Firma v těchto městech nijak výrazněji neinvestovala, s výjimkou svého pozemku a budovy. Ve skutečnosti dokonce ani nedovolila, aby její peníze zůstávaly v místních bankách. Každou půlnoc byly denní tržby odesílány do sídla ve floridském Gainesville.

Studie dospívá k závěru, že expanze byla evidentně moudrá pro akcionáře Bargain City, ale pro většinu malých měst byla ekonomicky ničivá. A skutečná zkáza se odehrála na poli kulturním. Se zabedněnými obchody a vyprázdněnými chodníky bohatý městský život soustředěný kolem hlavní třídy a náměstí u soudní budovy rychle umíral.

Na petici na podporu Bargain City bylo 480 jmen. Na naší petici proti jich bylo dvanáct. Rada hlasovala jednomyslně v poměru 5 ku 0 pro schválení projektu.

Napsal jsem ostrý redakční komentář a měsíc jsem pak četl nepěkné dopisy adresované přímo mně. Poprvé jsem byl nazván „staromilcem objímajícím stromy“.

Během měsíce buldozery kompletně vyholily padesát akrů. Inženýrské sítě už zde byly a na 1. prosince, právě včas na Vánoce, bylo ohlášeno velkolepé otevření. Peníze byly k dispozici a Bargain City při stavbě svého hypermarketu nemámil čas. Tento řetězec byl znám tím, že má bystré a rozhodné vedení.

Obchod a přilehlé parkoviště zabíraly asi dvacet akrů.

Okolní parcely byly rychle prodány jiným řetězcům a zanedlouho schválilo město samoobslužnou benzinovou pumpu se šestnácti čerpadly, večerku, tři provozovny s rychlým občerstvením, diskontní obchod s obuví, diskontní obchod s nábytkem a velkou potravinovou samoobsluhu.

Nemohl jsem odmítat přijímat inzerci Bargain City. Nepotřeboval jsem jejich peníze, ale protože Timesy byly jedinými okresními novinami, řetězec v nich prostě musel inzerovat. V polovině listopadu jsem se sešel se zástupcem řetězce a naplánovali jsme si sérii poměrně drahých inzerátů k otevření. Účtoval jsem jim co nejvíce; nikdy si nestěžovali.

1. prosince starosta, senátor Morton a další hodnostáři přestřihli pásku. Do dveří se vhrnul neurvalý dav a začal nakupovat tempem, jakým se člověk málem umírající hladem vrhá na jídlo. Na dálnicích vedoucích do města se tvořily kolony aut.

Odmítl jsem zprávu o otevření zařadit na první stránku. Odbyl jsem to celé poměrně krátkým článkem pohřbeným na straně sedm, čímž jsem popudil starostu a senátora Mortona a další hodnostáře. Ti očekávali, že jejich přestřihávání stuhy bude ústředním tématem novin.

Vánoční sezóna byla pro obchodníky v centru města brutální. Tři dny po Vánocích byla ohlášena první oběť - starý obchod Western Auto oznámil, že se zavírá. Provozovna, která prodávala jízdní kola, spotřebiče a televizory, sídlila čtyřicet let ve stejné budově. Majitel Hollis Barr mi řekl, že on sám zaplatil za barevnou televizi značky Zenith 438 dolarů a po několika slevách se ji pokoušel prodat za 510 dolarů. Identický model se dal v Bargain City koupit za 399 dolarů.

Uzavření Western Auto bylo samozřejmě zprávou na první stránku.

V lednu následovalo uzavření Swainovy lékárny hned vedle Čajovny a poté přišel na řadu obchod s dárky stojící vedle obchodu s pánským textilem pana Mitla. Ke

každému uzavření jsem přistupoval, jako by šlo o úmrtí, a mé zprávy měly přídech nekrologů.

Strávil jsem jedno odpoledne s dvojčaty Stukesovými v jejich železářství. Byla to nádherná stará budova se zaprášenými dřevěnými podlahami, pronesenými policemi, jež držely milion kousků zboží, a kamny na dřevo vzadu za prodejnou, kde se debatovalo o vážných věcech, pokud v obchodě nebylo plno. V této prodejně nemohl zákazník nic najít a také ani nemusel. Zažitým zvykem bylo zeptat se jednoho z bratrů na „takovou tu placatou věcičku, jak se šroubuje do nádržky na konci takové té tyče, co pasuje do toho, jak se s tím splachuje záchod“. Jeden z bratří Stukesových pak zmizel mezi lehce utříděné hromady šrotu a za pár minut se vynořil s tou součástkou, díky níž toaleta splachuje, ať už by to bylo cokoliv. Takováto otázka by se v Bargain City položit nedala.

Jednoho chladného zimního dne jsme seděli u kamen a poslouchali vykřikování jistého Cecila Clydea Poola, armádního majora ve výslužbě: ten - kdyby mu svěřili řízení národní politiky - by shodil atomovku na každého kromě Kanaďanů. Shodil by atomovku i na Bargain City, tvrdil a poté začal s obrovským gustem vyhazovat hyper- market do povětří a rvát ho na cáry. Výrazy, jichž přitom používal, patřily k nejhrubším a nejbarvitějším, jaké jsem kdy slyšel. Měli jsme na povídání spoustu času, protože do obchodu nechodili skoro žádní zákazníci. Jeden z bratrů mi řekl, že jim obrat klesl o 70 procent.

Následující měsíc definitivně uzavřeli dveře obchodu, který otevřel jejich otec v roce 1922. Já jsem pak na první stránce zveřejnil fotografii zakladatele železářství sedícího v roce 1938 za pultem obchodu. Odpálil jsem rovněž další redakční komentář, zhruba ve stylu „vždyť jsem vám to říkal“, jako připomínku všem, kdo vůbec ještě četli moje malé tirády.

„Trochu moc kážeš,“ varoval mě neustále Harry Rex. „A nikdo tě neposlouchá.“

Vstupní kancelář Timesů se využívala jen zřídka. Stálo v ní několik stolků, na nichž byly poházeny nejnovější výtisky Timesů a pultík, který někdy používala Margaret k návrhům inzerátů. Zvonek na dveřích řinčel celý den, jak lidé přicházeli a odcházeli. Zhruba jednou za týden zabloudil někdo cizí nahoru, kde byly obvykle otevřeny dveře mé kanceláře. Nejěastěji to byl nějaký truchlící příbuzný, který chtěl probrat nadcházející nekrolog.

Jednoho odpoledne v březnu 1979 jsem vzhlédl a u dveří mé kanceláře stál jakýsi gentleman v pěkném obleku. Na rozdíl do Harryho Rexe, jehož příchod se ohlašoval už na ulici a slyšel ho každý v budově, vystoupil tento muž po schodech zcela nehlučně.

Jmenoval se Gary McGrew a byl to konzultant z Nash- villu, který se specializoval na lokální noviny v malých městech. Když jsem mu udělal šálek kávy, vysvětlil, že jeho poměrně movitý klient má v plánu koupit během roku 1979 několikerý noviny v Mississippi. Protože já mám sedm tisíc předplatitelů, jsem bez dluhů, vlastním offsetový lis a protože nyní zajišťujeme tisk pro šest menších týdeníků a navíc tiskneme vlastní spotřebitelské ná- vodové sešitky, má jeho klient velký zájem o koupi The Ford County Times.

„Jak velký zájem?“ zeptal jsem se.

„Mimořádný. Pokud bychom se mohli podívat na vaše účetní knihy, mohli bychom ocenit hodnotu vašich novin.“

Odešel a já jsem si několikrát zatelefonoval, abych si ověřil jeho věrohodnost. Z prověrky vyšel dobře a já jsem si dal dohromady své aktuální finanční podklady. Tři dny nato jsme se sešli znovu, tentokrát večer. Nechtěl jsem, aby byli poblíž Wiley nebo Baggy nebo kdokoliv jiný. Zpráva o tom, že Timesy mění majitele, by byla takovou bombou, že by kavárny otevíraly ve tři ráno místo v pět.

McGrew louskal čísla jako ostřílený analytik. Čekal jsem, podivně nervózní, jako by jeho verdikt mohl nějak drasticky změnit můj život.

„Vyděláváte sto tisíc čistého, plus si vyplácíte mzdu ve výši padesát tisíc. Odpisy dělají dalších dvacet, žádné úroky, protože nemáte žádné dluhy. To je sto sedmdesát tisíc čistého ročního příjmu, a vynásobíme-li to standardně šesti, dělá to jeden milion dvacet tisíc.“

„A budova?“ zeptal jsem se.

Rozhlédl se kolem sebe, jako by se strop mohl každou chvíli zbortit. „Takovéhle se většinou nedají prodat za mnoho.“

„Sto tisíc,“ řekl jsem.

„Dobře. A sto tisíc za ten offsetový lis a další vybavení. Celková hodnota se pohybuje přibližně kolem jedna celá dva milionu.“

„Znamená to nabídku?“ zeptal jsem se ještě úzkostlivěji.

„Mohlo by. Musím to projednat se svým klientem.“

Neměl jsem v úmyslu prodat Timesy. Vklopýtal jsem do této branže, párkrát mi přálo štěstí, tvrdě jsem pracoval na sepisování článků a úmrtních oznámení a prodeji inzertní plochy, a teď, po devíti letech, má moje malá firmička hodnotu přes milion dolarů.

Byl jsem mladý, pořád ještě svobodný, i když už mě nebavilo být osamělý a bydlet sám v obrovském sídle s třemi zbylými Hocuttovými kočkami, které odmítly pojít. Smířil jsem se s realitou, že v okresu Ford si nevěstu nenajdu. Všechny, které by stály za to, byly zadané do svých dvacátých narozenin a já jsem byl příliš starý na to, abych mohl v téhle kategorii konkurovat. Scházel jsem se se všemi mladými rozvedenými ženami, z nichž mi většina chtěla bleskově hupsnout do postele a probudit se v mém krásném domě a snít o tom, jak bude utrácet všechny ty peníze, které údajně vydělávám. Jediná, kterou jsem měl opravdu rád a s níž jsem se střídavě scházel a rozcházel už rok, měla na krku tři malé děti.

Ale je divné, co dokáže s člověkem udělat milion dolarů. Jakmile byla tato částka ve hře, už jsem ji nedokázal zahnat z mysli. Práce mi začala připadat suchopámější. Začal jsem špatně snášet ty směšné nekrology a ne-

konečný tlak uzávěrek. Přinejmenším jednou denně jsem si začal říkat, že už se vlastně nemusím pachtit po ulicích za sháněním inzerátů. Mohl bych přestat psát redakční komentáře. Už žádné urážlivé dopisy vydavateli.

Týden nato jsem Garymu McGrewovi řekl, že Timesy nejsou na prodej. On mi sdělil, že jeho klient se rozhodl koupit do konce roku troje noviny, takže mám čas si to ještě rozmýšlet.

Pozoruhodné je, že o naší debatě se nikdy nikdo nedověděl.

f Jednoho Čtvrtečního rána počátkem květ- na mi volal advokát výboru pro podmínečné propouštění. Další projednávání Padgittova případu se bude konat příští pondělí.

„Příhodná doba,“ poznamenal jsem.

„A proč?“ podivil se.

„Máme uzávěrku každou středu, takže já o tom nebudu moci napsat před tím jednáním.“

„My vaše noviny nesledujeme, pane Traynore,“ ohradil se.

„Tomu nevěřím,“ osopil jsem se na něj.

„Čemu věříte, je nepodstatné. Výbor rozhodl, že vám nebude dovoleno se jednání účastnit. V minulém případě jste porušil naše pravidla, protože jste napsal o tom, co se stalo.“

„Takže mám vstup zakázán?“

„Přesně tak.“

„Stejně tam budu.“

Zavěsil jsem a zavolal šerifovi McNattovi. I on byl o projednávání vyrozuměn, ale nebyl si jistý, zda se bude moci dostavit. Byl na horké stopě v pátrání po pohřešovaném dítěti (z Wisconsinu) a bylo patrné, že nemá přílišný zájem zaplést se s Padgitty.

Náš obvodní státní zástupce, Rufus Buckley, měl na pondělí proces pro ozbrojenou loupež v okrese Van Bu- ren. Slíbil, že pošle dopis protestující proti předčasnému propuštění, ale ten dopis nikdy nedorazil. Obvodní soudce Omar Noose byl předsedajícím ve stejném procesu,

takže vypadl ze hry. Začal jsem si myslet, že tam nebude nikdo, kdo by protestoval proti Padgittovu propuštění.

Jen tak pro zábavu jsem požádal Baggyho, aby tam jel on. Zalapal po dechu a pak se rychle vytasil s úctyhodným seznamem výmluv.

Zašel jsem s tou zprávou za Harrym Rexem. Ten měl nějaký ošklivý rozvodový proces, který začínal v pondělí v Tupelu; jinak by byl možná se mnou do Parchmanu jel. „Toho kluka pustí, Willie,“ řekl.

„Loni jsme tomu zabránili.“

, Jakmile projednávání předčasného propuštění jednou začne, je to pouze otázka času.“

„Ale někdo se proti tomu musí postavit.“

„Proč se s tím zatěžuješ? Nakonec se ven dostane. Proč si nasírat Padgitty? Žádné dobrovolníky neseženeš.“

Dobrovolníci se skutečně sháněli velmi těžce, protože celé město se stáhlo. Představoval jsem si rozčilený dav, který by vpadl najednání výboru a celé to slyšení překazil.

Můj rozčilený dav se skládal ze tří lidí.

Wiley Meek souhlasil s tím, že se mnou pojede, i když neměl zájem tam vystoupit. Pokud to, že mě vykážou ze sálu, mysleli vážně, Wiley by to tam odseděl a poskytl mi detaily. Svou přítomností nás překvapil šerif McNatt.

V hale před jednacím sálem panovala přísná bezpečnostní opatření. Když mě advokát výboru uviděl, rozčilil se a vyměnili jsme si pár ostrých slov. Obklopili mě strážní v uniformách. Byli v přesile a ozbrojení. Vyvedli mě z budovy a posadili mě do auta, kde mě pak hlídali dva surovci s býčími krky a nízkým IQ.

Podle Wileyho probíhalo projednávání jako po másle. Advokát výboru přečetl zprávu personálu věznice, z níž Danny vyšel jako vzorný skautík. Jeho sociální pracovnice tomu sekundovala. Lucien hovořil deset minut, ty obvyklé právnické nesmysly. Jako poslední promluvil Dannyho otec a procítěně se přimlouval za propuštění svého syna. Zoufale ho potřebují doma, kde rodina podniká se stavebním dřevem, štěrkem, asfaltem, v nákladní automobilové a lodní dopravě a stavbě silnie. Danny by měl tolik úkolů a práce po tolik hodin každý týden, že by se vůbec nemohl do žádných dalších problémů zaplést.

Šerif McNatt se rezolutně postavil za občany okresu Ford. Byl nervózní a není to ani dobrý řečník, ale odvedl věrohodnou práci v tom, že znovu připomněl zmíněný zločin. Pozoruhodné je, že jaksi opomněl výboru připomenout, že Danny Padgitt vyhrožoval porotě vybrané ze stejného vzorku občanů, jaký zvolil jeho.

Danny Padgitt byl předčasně propuštěn z vězení poměrem hlasů čtyři ku jednomu.

* * *

Zklamání v Clantonu bylo pouze tiché. Během procesu město skutečně žíznilo po krvi a bylo rozhořčené, když porota nevyřkla rozsudek smrti. Ale od té doby uplynulo devět let a od projednávání Dannyho předčasného propuštění se mělo za to, že se Padgitt nakonec ven dostane. Nikdo to nečekal tak záhy, ale po tomto slyšení jsme už byli nad šok povznesení.

Jeho propuštění bylo ovlivněno dvěma neobvyklými faktory. Prvním bylo to, že Rhoda Kassellawová neměla v tomto kraji žádné příbuzné. Nebyli zde žádní truchlící rodiče, kteří by vzbuzovali soucit a dožadovali se spravedlnosti. Nebyli zde žádní rozhořčení sourozenci, kteří by případ udržovali při životě. Její děti byly pryč a zapomnělo se na ně. Ona sama vedla osamělý život a nezbyli tu po ní žádní blízcí přátelé, kteří by byli ochotni přiživovat zášť proti jejímu vrahovi.

Druhým důvodem bylo to, že Padgittovi žili v jiném světě. Na veřejnosti byli viděni tak zřídka, že nebylo těžké, abychom sami sebe přesvědčili, že Danny prostě odejde na ostrov a už ho nikdo nikdy neuvidí. Jaký rozdíl v tom byl pro obyvatele okresu Ford? Vězení nebo Pad- gittův ostrov? Pokud bychom ho nikdy nevídali, nic by nám nepřipomínalo jeho zločiny. Za oněch devět let od procesu jsem v Clantonu nezahlédl ani jediného Padgit- ta. Ve svém dosti tvrdém redakčním komentáři jsem napsal: „Chladnokrevný vrah je opět mezi námi.“ Ale to vlastně nebyla pravda.

Článek na první straně ani redakční komentář nevypro- vokovaly jediný čtenářský dopis. Lidé o Dannyho propuštění mluvili, ale ne dlouho a ne příliš hlasitě.

Baggy vpadl jednou dopoledne, týden po Padgittově propuštění, ke mně do kanceláře a zavřel dveře, což je vždycky dobré znamení. Někde sebral drb tak šťavnatý, že se dal předat dál pouze za zavřenými dveřmi.

Obvykle jsem chodíval do práce kolem jedenácté dopoledne. A on většinou začal nasávat kolem poledne, takže jsme mívali zhruba hodinu na probrání materiálů a kontrolu drbů.

Rozhlédl se kolem sebe, jako by stěny byly plné odposlechu, a pak řekl: „Padgitty stálo sto tisíc, aby toho kluka dostali ven.“

Nešokovala mě ani ta částka, ani úplatek samotný, ale překvapilo mě, že Baggy tuto informaci vyšťáral.

„Ne,“ řekl jsem. To ho vždycky vybudilo, aby řekl víc.

„Vždyť vám to povídám,“ pronesl samolibě, což byla jeho obvyklá reakce, když měl sólokapra.

„Kdo ty peníze dostal?“

„To je na tom to nejlepší. Nebudete tomu věřit.“

„Kdo?“

„Budete v šoku.“

„Kdo?“

Zvolna prošel svým zdlouhavým rituálem zapalování cigarety. V počátečních letech jsem nadskakoval netrpělivostí, když protahoval jakoukoliv dramatickou zprávu, kterou někde pochytil, ale zkušenost mě naučila, že tohle celou historku pouze zpomaluje. A tak jsem si zase začal čmárat.

„Podle mě by to nemuselo být zase až takové překvapení,“ prohodil, zabafal a rozvažoval. „Mě to vůbec nepřekvapilo.“

„Tak řeknete mi to nebo ne?“

„Theo.“

„Senátor Morton?“

„Vždyť vám to povídám.“

Byl jsem dostatečně šokován, a musel jsem navíc budit dojem, že v šoku opravdu jsem, protože jinak by to celé ztratilo šťávu. „Theo?“ zeptal jsem se.

„Je vicepředsedou výboru pro nápravná zařízení v senátě. Je tam odjakživa, ví, jak tahat za nitky. Chtěl sto klacků, Padgitt je chtěl zaplatit, takže se dohodli a kluk je volný. Takhle jednoduché to je.“

„Myslel jsem, že Theo je nad braní úplatků povznesený,“ řekl jsem a myslel jsem to vážně.

To vyvolalo pouze přehnaně pohrdavé odfrknutí.

„Nebuďte takový dětina,“ řekl. Zase jednou věděl všechno.

„Kde jste to slyšel?“

„To nemůžu říct.“ Byla tu určitá šance, že si jeho pokerová partička ten klípek vymyslela, aby viděla, jak rychle se to roznese po náměstí, než se to vrátí zpátky k nim. Ale byla tu zrovna tak dobrá šance, že Baggy byl něčemu na stopě. Ovšem na tom stejně nezáleželo. Hotové peníze se nedají vystopovat.

* * *

Zrovna když jsem přestal snít o předčasném odchodu do výslužby, o tom, že zinkasuji peníze, odejdu, zaletím si do Evropy a s batohem na zádech přejdu Austrálii, zrovna když jsem se znovu vpravil do své každodenní rutiny v podobě psaní zpráv a sepisování nekrologů a prodávání inzertní plochy každému obchodníkovi ve městě, vstoupil pan Gary McGrew do mého života znovu. A přivedl s sebou svého klienta.

Ray Noble byl jedním ze tří hlavních ředitelů ve firmě, která už vlastnila třicet týdeníků dole na Jihu a chtěla k nim přidružit další. Stejně jako můj kolega Nick Die-

ner byl i on vychováván v rodinném tiskovém impériu a věděl, jak to v branži chodí. Zapřísáhl mě diskrétností, pak mi vyložil svůj plán. Jeho společnost chce koupit Timesy, spolu s novinami v okresech Tyler a Van B uren. Prodali by vybavení druhých dvou listů a všechno by tiskli v Clantonu, protože my máme lepší tiskařský lis. Sloučili by účetnictví a větší část prodeje inzertní plochy. Jejich nabídka na 1,2 milionu dolarů byla horní hranice odhadu.

Teď nabízejí 1,3 milionu. V hotovosti.

„Vzhledem ke kapitálovým ziskům byste si mohl odnést v kapse čisťoučký milion,“ dodal Noble.

„Já umím počítat,“ ohradil jsem se, jako bych takovéto transakce prováděl každý týden. Slova „čisťoučký milion“ mi vibrovala celým tělem.

Trochu tlačili na pilu. Měli na stole nabídky na další dvoje noviny a já jsem získal dojem, že jim celá ta transakce nevychází úplně tak, jak si přejí. Klíčovým prvkem byly Timesy. My jsme měli lepší vybavení a o něco větší náklad.

Opět jsem odmítl a oni odešli; všichni tři jsme věděli, že to nebyl náš poslední rozhovor.

* * *

Jedenáct let po svém útěku z okresu Ford se Sam Ruffin vrátil hodně podobným způsobem - autobusem uprostřed noci. Byl doma už dva dny, než jsem se to dověděl. Přijel jsem na čtvrteční oběd a tam seděl Sam, v houpacím křesle na verandě, s úsměvem stejně širokým, jaký měla jeho matka. Když byl teď v bezpečí doma, vypadala slečna Callie o deset let mladší a tak se i chovala. Usmažila kuře a uvařila veškerou zeleninu, kterou měla na zahradě. Esau se k nám přidal a hodovali jsme tři hodiny.

Sam teď už měl jeden vysokoškolský diplom v kapse a měl v plánu jít na právnickou fakultu. Skoro se oženil s Kanaďankou, ale ztroskotalo to na vášnivém odporu její rodiny proti tomuto sňatku. Slečně Callii se docela ulevilo, když se o rozchodu dověděla. Sam se o tomto románku v dopisech své matce nezmínil.

Měl v úmyslu zůstat několik dní v Clantonu, velmi blízko od domova, s tím, že by se do Lowtownu vypravoval jen v noci. Slíbil jsem, že si promluvím s Harrym Rexem, prozkoumám terén a uvidím, co bych se mohl dovědět o strážníkovi Durantovi a jeho synech. Z oznámení o právních úkonech, které jsme tiskli, jsem věděl, že se Durant znovu oženil a pak se podruhé rozvedl.

Sam chtěl vidět město, takže jsem ho pozdě odpoledne vyzvedl ve svém spitfiru. Pohled na městečko, které dosud nazýval svým domovem, vychutnával skrytý pod baseballovou čapkou Detroitských Tygrů. Ukázal jsem mu svou kancelář, svůj dům, Bargain City a rozlézající se západní část města. Objeli jsme soudní budovu a já jsem mu vyprávěl historku o ostrostřelci a Baggyho dramatickém úniku. Hodně z toho se už dověděl z dopisů slečny Callie.

Když jsem ho vysazoval před domem Ruffinových, zeptal se: „Je Padgitt vážně venku z vězení?“

„Nikdo ho neviděl,“ odpověděl jsem. „Ale jsem si jistý, že je zpátky doma.“

„Čekáte problémy?“

„Ne, ani ne.“

„Já taky ne. Ale nemůžu přesvědčit mámu.“

„Nic se nestane, Same.“

,'*% mv Jediný výstřel, který zabil Lennyho Far- / garsona, byl vypálen z lovecké pušky ráže i 30.06. Zabiják mohl střílet až ze vzdálenosti dvě stě metrů od zápraží, na němž Lenny zemřel. Hned za širokým trávníkem kolem domu začínají husté stromy a byla zde značná pravděpodobnost, že ten, kdo stiskl spoušť, vyšplhal na strom a měl tak na chudáka Lennyho dokonale maskovaný výhled.

Výstřel nikdo neslyšel. Lenny seděl na zápraží ve svém kolečkovém křesle a četl jednu z mnoha knih, které si každý týden půjčoval z clantonské knihovny. Otec roznášel poštu. Matka byla na nákupu v Bargain City. Lenny se vší pravděpodobností necítil žádnou bolest a zemřel okamžitě. Kulka ho zasáhla do přední části hlavy, těsně nad čelist, a zanechala obrovskou ránu nad levým uchem, kudy vyšla.

Když ho jeho matka nalezla, byl už nějakou dobu mrtvý. Nějak se jí podařilo se ovládnout a nedotknout se ani jeho těla, ani ničeho na místě činu. Krev byla po celém zápraží, a dokonce kapala na přední schody.

Wiley zachytil tu zprávu z policejního odposlechu a zavolal mi hrůzostrašnou zprávu: „Tak už to začalo. Fargarson, ten zmrzačený kluk, je mrtvý.“

Wiley zajel před redakci, já jsem naskočil do jeho dodávky a vyjeli jsme na místo zločinu. Nikdo z nás ne- řekl ani slovo, ale mysleli jsme si oba totéž.

Lenny byl dosud na zápraží. Výstřel ho srazil z kolečkového křesla a on ležel na boku s tváří otočenou k zemi.

Šerif McNatt nás požádal, abychom nefotografovali, a my jsme ochotně uposlechli. Noviny by snímky tak jako tak nepoužily.

Na místo se scházeli přátelé a příbuzní a šerifovi zástupci je směrovali k postranním dveřím. McNatt použil své muže k zaštítění těla na zápraží. Já jsem se odvrátil a snažil se zafixovat si tu příšernou scénu - policisté se skláněli nad Lénnym, kdežto ti, co ho měli rádi, se ho snažili zachytit pohledem, zatímco spěchali utěšit jeho rodiče.

Když bylo tělo konečně naloženo na pojízdná nosítka a uloženo do sanitky, šerif McNatt za námi zašel a opřel se o dodávku vedle mě.

„Myslíte si taky to co já?“ zeptal se.

„Jo.“

„Můžete mi najít seznam porotců?“

I když jsme jména porotců nikdy neotiskli, měl jsem tuto informaci v jedné staré složce. „Jistě,“ přisvědčil jsem.

„Jak dlouho vám to bude trvat?“ zeptal se.

„Dejte mi hodinu. Co máte v plánu?“

„Musíme ty lidi upozornit.“

Když jsme odjížděli, šerifovi zástupci začínali pročesávat hustý les kolem domu Fargarsonových.

4* 4*

Zavezl jsem seznam do šerifovy kanceláře a procházeli jsme ho společně. V roce 1977 jsem sepsal nekrolog pro porotce číslo pět, pana Freda Bilroye, lesníka v důchodu, který náhle zemřel na zápal plic. Pokud jsem věděl, bylo ostatních deset dosud naživu.

McNatt předal seznam třem ze svých zástupců. Ti se rozešli doručit zprávu, kterou nikdo nechtěl slyšet. Nabídl jsem se, že to řeknu Callii Ruffinové.

Byla na verandě a pozorovala Esaua a Sama, jak svádějí válku nad partií dámy. Byli rádi, že mě vidí, ale nálada se záhy změnila. „Mám pro vás znepokojivou zprávu, slečno Callie,“ pronesl jsem pochmurně. Vyčkávali.

„Lenny Fargarson, ten zmrzačený chlapec, co byl s vámi v porotě, byl dneska odpoledne zavražděn.“ Zakryla si ústa a upadla do svého houpacího křesla. Krátce jsem jí popsal, co se stalo.

„Byl to takový hodný křesťanský chlapec,“ řekla slečna Callie. „Modlili jsme se spolu, než jsme začali zvažovat rozhodnutí.“ Neplakala, ale mnoho jí k tomu nechybělo. Esau jí šel pro prášek na krevní tlak. On a Sam seděli u jejího houpacího křesla, zatímco já jsem si sedl na houpačku. Všichni jsme byli na malé verandě přichý- leni k sobě a dlouho jsme toho příliš nenamluvili. Slečna Callie se pohroužila do dlouhého, zamyšleného mlčení.

Byl teplý jarní večer ozařovaný půlměsícem a Low- town byl plný života: děti na kolech, sousedé rozkládající přes plot, uprostřed ulice hlučný basketbalový zápas v plném proudu. Skupinku asi desetiletých dětí okouzlil můj spitfire a Sam je nakonec odehnal. Bylo to teprve podruhé, co jsem tu byl po setmění. „Je to tu takové každý večer?“ zeptal jsem se nakonec.

„Ano, když je venku hezky,“ odpověděl Sam ve snaze rozproudit hovor. „Krásně se tu vyrůstalo. Všichni se tu mezi sebou znají. Když mi bylo devět, rozbil jsem baseballovým míčem přední sklo u auta. Otočil jsem se a zdrhal, pelášil jsem rovnou domů, a když jsem sem doběhl, máma už čekala na zápraží. Věděla o tom všechno. Musel jsem se vrátit na místo zločinu, přiznat se a slíbit, že škodu plně nahradím.“

„A to jsi taky udělal,“ dodal Esau.

„Trvalo mi to šest měsíců, kdy jsem musel pracovat a našetřit sto dvacet dolarů.“

Slečna Callie se při té vzpomínce téměř usmála, ale příliš ji zaměstnával Lenny Fargarson. I když ho devět let neviděla, vzpomínala na něj laskavě. Jeho smrt ji skutečně rozesmutnila, ale byla pro ni současně i děsivá.

Esau uvařil sladký čaj s citronem, a když se vracel

z vnitřku domu, tiše zasunul za houpací křeslo dvouhlav- ňovku, tak, aby ji měl na dosah, ale ona ji neviděla.

Jak hodiny ubíhaly, pohyb na ulicích řídl a sousedé zacházeli do domů. Usoudil jsem, že pokud bude slečna Callie zůstávat doma, bude velmi obtížným terčem. Vedle i naproti přes ulici byly domy. Nikde v dohledu nebyly kopce, věže ani prázdné budovy.

Nezmínil jsem se o tom, ale jsem si jistý, že Sam a Esau mysleli na totéž. Když byla připravena jít spát, popřál jsem všem dobrou noc a rozjel se zpátky do městského vězení, kde měl kancelář šerif. Hemžilo se to tam šerifovými zástupci a panovala tam karnevalová atmosféra, jakou může přinést pouze vražda. Nemohl jsem si pomoci a přenesl jsem se v duchu o devět let zpátky k noci, kdy byl zatčen Danny Padgitt a přivezen sem v zakrvavené košili.

Nenašli se pouze dva porotci. Oba se přestěhovali a šerif McNatt se je snažil vypátrat. Ptal se na slečnu Callii a já jsem ho ujistil, že je v bezpečí. Neřekl jsem mu, že je doma Sam.

Zavřel dveře do kanceláře a oznámil, že mě chce požádat o laskavost. „Můžete si zítra promluvit s Lucienem Wilbanksem?“

„Proč já?“

„No, mohl bych to udělat já, ale já toho hajzlíka osobně nesnáším a on má stejné pocity vůči mně.“

„Luciena nesnáší nikdo,“ řekl jsem.

„Až na...“

„Až na... Harryho Rexe?“

„Harry Rex. Co kdybyste si vy a Harry Rex zašli s Lucienem promluvit? Zkusit, jestli by nechtěl jednat jako prostředník, pokud jde o Padgitty. Víte, dříve či později si budu muset promluvit s Dannym, je to tak?“

„Nejspíš ano. Vy jste šerif.“

„Jen si promluvte s Lucienem Wilbanksem, to je všechno. Oťukněte ho. Kdyby to šlo dobře, možná bych si s ním pak pohovořil já. Je to rozdíl, když jde šerif smlouvat jako první.“

„Radši bych se dal sešvihat bičem,“ řekl jsem a ani jsem nežertoval.

„Ale uděláte to?“

„Musím se na to vyspat.“

* * *

Harry Rex z té myšlenky rovněž nebyl příliš odvázaný. Proč bychom se do toho měli míchat my dva? Probírali jsme to při časné snídani v malé restauraci; to jídlo pro nás bylo nezvyklé, ale také jsme nechtěli promeškat první vlnu klípků v centru města. Nepřekvapilo nás, že restaurace byla nabitá horlivými experty, kteří opakovali všemožné detaily a teorie o Fargarsonově vraždě. Spíš jsme poslouchali, než mluvili, a odešli jsme kolem půl deváté.

Dva vchody od restaurace byla Wilbanksova budova. Když jsem šli kolem, vyhrkl jsem: „Udělejme to.“

Před Lucienem bývala Wilbanksova rodina pilířem clantonské společnosti, obchodu a práva. Ve zlatém věku minulého století jí patřily pozemky a banky a všichni mužští příslušníci rodu studovali práva, někteří na skutečně prestižních univerzitách na východním pobřeží. Řadu let však už byli v úpadku. Lucien byl posledním mužským zástupcem Wilbanksů, který měl ještě nějakou váhu, a hrozilo, že bude vyloučen z právnické komory.

Dlouholetá sekretářka Ethel Twittyová nás nerudně pozdravila a skoro jízlivě se usmála na Harryho Rexe, který ke mně tiše zamumlal: „Nejhnusnější mrcha ve městě.“ Myslím, že ho slyšela. Bylo zjevné, že jsou spolu na štíru už hodně let. Ano, její šéf je u sebe. Copak že chceme?

„Chceme mluvit s Lucienem,“ oznámil Harry Rex. „Proč bychom tu jinak byli?“ Volala mu, a my jsme zatím čekali. „Nemám na to celý den!“ osopil se na ni jednu chvíli Harry Rex.

,Jděte dál,“ řekla, spíš aby se nás zbavila než cokoliv jiného. Vyšli jsme po schodech. Lucienova kancelář byla obrovská, přinejmenším devět krát devět metrů, s třímetro- vými stropy a řadou francouzských oken vedoucích na náměstí. Byla na severní straně, přímo naproti Timesům, se soudní budovou mezi. Naštěstí jsem ze svého zápraží na Lucienův balkon neviděl.

Lhostejně nás pozdravil, jako bychom ho vyrušili uprostřed dlouhé vážné meditace. I když bylo ještě brzy, působil jeho zavalený psací stůl dojmem stolu člověka, který pracoval celou noc. Měl dlouhé prošedivělé vlasy, které mu spadaly na krk, a unavené zarudlé oči těžkého pijáka. „Čemu vděčím za tu čest?“ otázal se zvolna. Kaboni- li jsme se na sebe a oba jsme se snažili vložit do pohledu co nejvíce pohrdání a záští.

„Včera jsme tu měli vraždu, Luciene,“ začal Harry Rex. „Lennyho Fargarsona, toho zmrzačeného kluka z poroty.“

„Předpokládám, že to je mimo protokol,“ prohlásil mým směrem.

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Naprosto. Šefir McNatt mě požádal, abych se stavil a pozdravil vás. Přizval jsem Harryho Rexe.“

„Takže je to jen společenská návštěva?“

„Možná. Chceme si jen tak trochu popovídat o té vraždě,“ řekl jsem.

„Já o podrobnostech nevím,“ namítl.

„Mluvil jsi v poslední době s Dannym Padgittem?“ zeptal se Harry Rex.

„Ne od té doby, co ho propustili.“

„Je tady v okrese?“

„Je v tomhle státě, nevím úplně jistě kde. Pokud překročí hranice státu bez povolení, poruší podmínky podmínečného propuštění.“

Proč mu nemohli uložit pobyt dejme tomu ve Wyo- mingu? Připadalo mi divné, že se po něm chce, aby zůstával v blízkosti místa, kde spáchal své zločiny. Zbavme se ho!

„Šerif McNatt by s ním rád mluvil,“ oznámil jsem.

„Opravdu? Co s tím mám společného já a vy? Řekněte šerifovi, ať si s ním zajde promluvit.“

„To není tak jednoduché, Luciene, a ty to víš,“ namítl Harry Rex.

„Má snad šerif proti mému klientovi nějaké důkazy? Nějaký usvědčující materiál? Slyšel jsi někdy o pravděpodobné kauze, tedy o tom, že je opodstatněná příčina k podezření, Harry Rexi? Není prostě možné sebrat obvyklého podezřelého, víš? K tomu je třeba něco víc.“

„Byla zde přímá pohrůžka třem porotcům,“ namítl jsem.

„Před devíti lety.“

„Přesto to byla pohrůžka a my si to pamatujeme. Ted, dva týdny poté, co ho pustili, je jeden z porotců v jeho procesu mrtvý.“

„To nestačí, chlapci. Ukažte mi něco víc a já to možná proberu se svým klientem. Momentálně to ovšem není nic jiného než čiré spekulace. Je jich spousta, ale tohle město bylo vždycky drbáma.“

„Takže ty nevíš, kde je, Luciene?“ zeptal se Harry Rex.

„Mám za to, že je na ostrově, s těmi ostatními.“ Použil slovo „ostatní“, jako by šlo o hejno krys.

„Co se stane, když někdo zastřelí dalšího porotce?“ naléhal Harry Rex.

Lucien upustil desky na stůl a opřel se o ně lokty. „Co s tím mám podle tebe dělat, Harry Rexi? Zavolat tomu chlapci, říci mu: ,Hele, Danny, jsem si jistý, že nestřílíš své porotce, ale pokud náhodou ano, tak prosím tě bud tak hodný a přestaň s tím.‘ Myslíte, že mě poslechne? Tohle by se nestalo, kdyby se ten idiot řídil mou radou. Trval jsem na tom, aby nevystupoval na svou obranu. Je to idiot, dobře, Harry Rexi! Ty jsi právník a bůh ví, že jsi měl idiotské klienty. Člověk nemůže dělat vůbec nic, aby je udržel pod kontrolou.“

„Co se stane, jestli zastřelí dalšího porotce?“ opakoval Harry Rex.

„Tak prostě podle mě zemře další porotce.“

Vyskočil jsem a zamířil ke dveřím. ,Jste hnusný mizera,“ vyrazil jsem ze sebe.

„V tisku o tomhle nebude ani slovo,“ vyštěkl za mnou.

„Jděte do hajzlu,“ zařval jsem, když jsem zavíral dveře.

* * *

Pozdě odpoledne mi z pohřebního ústavu volal pan Margarel a ptal se, zda bych tam nemohl zaskočit. Byli tam pan a paní Fargarsonovi, kteří vybírali rakev a zařizovali poslední náležitosti. Jak jsem to udělal už mnohokrát, sešel jsem se s nimi v salonu C, což byla ta nejmenší místnost, kde byli mrtví vystavováni. Používala se zřídka.

Byl s nimi pastor J. B. Cooper z kostela Prostých baptistů v Maranathě, a to byl skutečný světec. Spoléhali na něj při každém rozhodnutí.

Setkával jsem se s nějakou rodinou po tragické smrti blízkého člověka minimálně dvakrát ročně. Téměř vždycky šlo o autonehodu nebo nějaké hrozné zranění na farmě, něco neočekávaného. Pozůstalí bývali příliš šokováni na to, aby dokázali uvažovat jasně, příliš rozbolnění na to, aby mohli vynášet rozhodnutí. Ti silnější obvykle celou tou tvrdou zkouškou prošli jako náměsíční. Ti slabší byli mnohdy příliš otupělí na to, aby se vzepjali k če- mukoliv kromě pláče. Z těchhle dvou byla tou silnější paní Fargarsonová, ale hrůza v podobě toho, že svého syna nalezla s hlavou napůl ustřelenou, z ní učinila třesoucí se přízrak. Pan Fargarson jen civěl do země.

Pastor Cooper od nich jemně získal základní informace, z nichž mnohé jsme už znali. Od svého zranění páteře před patnácti lety snil Lenny o tom, že se odebere na nebesa, o tom, že jeho tělo bude opět zdravé, o tom, že se bude každý den procházet ruku v ruce se svým spasitelem. Pracovali jsme na jakýchsi formulacích v tomto smyslu a paní Fargarsonová byla hluboce vděčná. Dala mi fotografii, na níž seděl Lenny s rybářským prutem u rybníka. Slíbil jsem, že ji otisknu na první straně.

Jak tomu bývá u truchlících rodičů vždycky, hluboce mi děkovali a za každou cenu mě chtěli pevně obejmout, když jsem se snažil odejít. Truchlící se k lidem takto přimykají, zvláště v pohřebním ústavu.

Stavil jsem se u Pepeho a nakoupil jsem množství mexických specialit a poté jsem jel do Lowtownu, kde jsem zastihl Sama, jak hraje basketbal, slečnu Callii spící uvnitř a Esaua s puškou hlídajícího dům. Nakonec jsme se najedli na verandě, i když ona z toho exotického jídla jenom uždíbla. Neměla hlad. Esau mi řekl, že přes den jedla málo.

Přinesl jsem s sebou desku na vrhcáby a naučil jsem Sama, jak je hrát. Esau měl raději dámu. Slečna Callie byla přesvědčená, že jakákoliv činnost, při níž se háže kostkou, je vysloveně hříšná, ale nebyla ve formě na přednášku. Seděli jsme několik hodin, až dlouho do noci, a pozorovali lowtownské rituály. Zrovna začaly letní prázdniny, dny byly delší a teplejší.

Každou půlhodinu projel kolem Buster, moje gorila na částečný úvazek. Před Ruffinovými zpomalil, já jsem zamával, že je všechno v pořádku, on odfrčel a vrátil se do vjezdu domu Hocuttových. O dva vchody níže od domu Ruffinových zaparkoval hlídkový vůz a dlouho zde stál. Šerif McNatt najal tři černošské zástupce a dva z nich byli vyčleněni na dohlížení na dům Ruffinových.

Hlídali i ostatní. Když si slečna Callie odešla lehnout, ukázal Esau naproti na ulici k tmavé prosklené verandě, kde bydleli Braxtonovi. „Tamhle je Tully,“ vysvětlil. „Dává na všechno pozor.“

„Říkal mi, že zůstane vzhůru celou noc,“ dodal Sam. Začít přestřelku v Lowtownu by bylo nebezpečné.

Odjel jsem po jedenácté, přejel jsem trať a projížděl prázdnými ulicemi Clantonu. Město vibrovalo napětím, předtuchou, protože ať už bylo uvedeno do pohybu cokoliv, zdaleka to nebylo u konce.

SleCna Calle trvala na tom, že pújde na pohřeb Lennyho Fargarsona. S am a Esau pro- VJ ti tomu vehementně protestovali, ale bylo to jako vždycky: jakmile se jednou rozhodla, bylo po diskusích. Mluvil jsem o tom se šerifem McNattem, který to celé shrnul slovy: „Je to dospělá dáma.“ Nevěděl o žádných jiných porotcích, kteří by měli v úmyslu na pohřeb přijít, ale bylo těžké takovéto věci sledovat.

Zavolal jsem i pastorovi Cooperovi, abych ho předem upozornil. „Bude v našem malém kostelíku velmi vítána. Ale přijeďte sem brzy.“

Až na vzácné výjimky nechodili černoši a běloši v okresu Ford na stejné bohoslužby. Chovali vřelou víru ve stejného Pána, ale volili si velmi odlišný styl jeho uctívání. Většina bělochů očekávala, že bude v neděli venku z kostela pět minut po dvanácté a v půl jedné už zasedne k obědu. Černochům bylo v podstatě lhostejné, v kolik hodin bohoslužby skončí, nebo v kolik hodin začnou. Při své exkurzi po kostelech jsem navštívil dvacet sedm černošských kongregací a nikdy jsem neviděl, že by požehnání v době mezi půl druhou a třetí hodinou bylo normou. Některé bohoslužby prostě trvaly celý den, s krátkou přestávkou na oběd v přilehlém sále společenství, a po ní následoval návrat do svatostánku na další kolo.

Takováto horlivost by bílého křesťana zabila.

Pohřby však byly něco úplně jiného. Když slečna Cal- lie vešla spolu s Esauem a Samem do maranathského kostela Prostých baptistů, přivítalo je několik rychlých po-

hledů, ale nic víc. Kdyby sem vešli v neděli dopoledne na normální bohoslužbu, vyvolalo by to nelibost.

Přijeli jsme o čtyřicet minut dříve a krásný malý kostelík už byl skoro plný. Vysokými otevřenými okny jsem sledoval, jak stále přijíždějí další auta. Na jednom ze starobylých dubů byl zavěšen reproduktor, a když se vnitřek kostela zaplnil, shromáždil se velký dav kolem stromu. Sbor začal s písní o svátém kříži a vyřinuly se první slzy. Vyznění konejšivého poselství pastora Coopera bylo vlastně jemným upozorněním, abychom si nekladli otázku, proč se dobrým lidem stávají zlé věci. Vše vždy řídí Bůh, a i když my jsme příliš malí na to, abychom chápali jeho nekonečnou moudrost a velebnost, On se nám jednoho dne zjeví. Lenny je nyní u Něho, tedy tam, kde Lenny toužil být.

Pohřbili ho u kostelíka, na dokonale upraveném hřbitůvku obehnaném plotem z tepaného železa. Slečna Cal- lie mi sevřela ruku a horoucně se modlila, když byla rakev spouštěna do země. Sólista zanotoval „Podivuhodnou milost“ a pastor Cooper nám pak poděkoval za účast. V hale společenství za svatostánkem byl k dispozici punč a cukroví a většina přítomných několik minut setrvala, aby zašla za Fargarsonovými nebo jim alespoň kondolovala.

Šerifu McNattovi se podařilo upoutat mou pozornost a pokývl, jako by si chtěl promluvit. Šli jsme k průčelí kostela, kde nás nikdo nemohl slyšet. Byl v uniformě a v ústech měl standardní párátko. „Uspěli jste s Wilbank- sem?“ zeptal se.

„Ne, byli jsme za ním jen tenkrát,“ odpověděl jsem. „Harry Rex tam včera zašel znovu a nikam se nedostal.“

„Myslím, že si s ním promluvím,“ oznámil.

„To můžete, ale nikam se nedostanete.“

Párátko se přesunulo z jednoho koutku úst do druhého, hodně podobně jako Harry Rex dokázal přemístit svůj doutník, aniž by se přitom musel na jedinou vteřinu odmlčet. „Nic jiného nemáme. Pročesali jsme les kolem domu, ale ani jediná stopa nebo i jen otisk nohy. Tohle doufám neotisknete, ne?“

„Ne.“

„Dost daleko v lese za Fargarsonovými je pár starých kolejí od dřevařů. Proklepli jsme si každého z nich, ale nenašli jsme absolutně nic.“

„Takže vaším jediným důkazem je jeden projektil.“ „Ten a mrtvola.“

„Viděl někdo Dannyho Padgitta?“

„Ještě ne. Mám dvě auta nahoře na 401, kde ta silnice zatáčí na ostrov. Nemůžou nic uvidět, ale aspoň Padgit- tovi vědí, že tam jsme. Na ostrov a z něj vede snad stovka cest, ale všechny je znají jedině Padgittové.“

Zvolna se k nám blížili Ruffinovi, kteří hovořili s jedním z černošských zástupců.

„Ta je nejspíš v největším bezpečí,“ podotkl McNatt. „Je vůbec někdo v bezpečí?“

„To zjistíme. On to zkusí znovu, Willie, dejte na má slova. Jsem o tom přesvědčený.“

„Já taky.“

* * *

Ned Ray Zook vlastnil čtyři tisíce akrů půdy ve východní části okresu. Pěstoval bavlnu a sójové boby a jeho hospodářství bylo natolik velké, aby mu to stačilo zajistit dostatečný zisk. Tradovalo se o něm, že je jedním z mála dosud zbývajících farmářů, kteří slušně vydělávají na půdě. Právě na jeho pozemcích ležících v zastrčené lesnaté oblasti, kam mě vzal před devíti lety Harry Rex, jsem v přestavěné stáji sledoval své první a poslední kohoutí zápasy.

Někdy v časných ranních hodinách 14. června vnikl do Zookova obrovského hangáru se zemědělskými stroji jakýsi vandal a částečně mu vypustil olej z motorů dvou velkých traktorů. Olej byl vypuštěn do kanystrů a ukryt mezi ostatním vybavením, takže když dorazili kolem šesté ráno traktoristé do práce, nenašli žádné známky něčeho nekalého. Jeden z nich překontroloval olej, jak měl v po- pisu práce, viděl, že je ho málo, zdálo se mu to divné, nie neřekl a pridal čtyři čtvrťáky. Druhý traktorista si kontroloval olej odpoledne předtím, jak měl ve zvyku. O hodinu později se druhý traktor náhle zastavil, protože se mu zadřel motor. Jeho řidič se pěšky vrátil téměř kilometr zpátky do hangáru a ohlásil to správci farmy.

Dvě hodiny nato se polní cestou přikodrcalo zelenožluté opravářské auto a zacouvalo k poškozenému traktoru. Z auta zvolna vystoupili dva opraváři, podívali se do horkého slunce a na bezmračné nebe a pak si šli obhlédnout traktor. Váhavě otevřeli dveře opravářského auta a začali vytahovat nářadí a klíče. Slunce do nich pražilo a záhy se koupali v potu.

Aby si den trochu zpříjemnili, pustili si rádio ve svém autě a zesílili zvuk naplno. Přes sójová pole se nesl hlas Merleho Haggarda.

Hudba přehlušila prásknutí vzdáleného výstřelu z pušky. Kulka zasáhla Mo Tealea přímo do horní části zad, proletěla mu plícemi a vyrvala mu díru v hrudníku, kudy opět vyšla. Tealeův partner Red stále dokolečka opakoval, že to jediné, co slyšel, bylo prudké zachroptění asi vteřinu či dvě předtím, než Mo upadl pod přední nápravu. Nejprve si myslel, že odletělo něco z traktoru a Moa zranilo. Red ho dotáhl do opravářského auta a prudce vyjel; měl mnohem větší starost o svého parťáka než o to, co ho asi poranilo. V hangáru přivolal správce záchranku, ale bylo už pozdě. Mo Teale zemřel tam, na betonové podlaze malé zaprášené kanceláře. Při procesu jsme mu říkali „pan John Deere“ podle výrobce traktorů. Jeho místo bylo v přední řadě uprostřed, špatná gesta a mimika.

V době své smrti na sobě měl stejný typ jasně žluté kombinézy, jakou nosil každý den do soudní síně. Díky ní byl snadný terč.

Viděl jsem ho z dálky, otevřenými dveřmi. Šerif Mc- Natt nás pustil do hangáru s nyní už standardním zákazem fotografování. Wiley si nechal fotoaparát ve své dodávce.

Wiley opět zrovna kontroloval policejní vysílačku, když přišlo to hlášení - „Střelba na farmě Nedá Raye!“ Wiley byl vždycky poblíž vysílače a v těchto dnech nebyl sám. Vzhledem ke značné vystrašenosti v okrese se odposlouchával každý vysílač a každá možná střelba byla důvodem k tomu, aby člověk skočil do auta a jel se podívat.

McNatt nás záhy požádal, abychom odešli. Jeho lidé našli kanystry s olejem, který vandal vytočil z motorů, a našli násilím otevřené okénko, jímž se neznámý do hangáru dostal. Začali hledat otisky prstů a žádné nenašli. Hledali šlépěje na štěrkové podlaze a žádné nenašli. Pátrali v lesích kolem sójového pole a nenašli po zabijákovi ani stopy. V hlíně u traktoru však nalezli projektil ráže 30.06, a u toho se rychle zjistilo, že se přesně shoduje s projektilem, který zabil Lennyho Fargarsona.

* * *

Obcházel jsem kolem šerifovy kanceláře až hodně do tmy. Jak se dalo očekávat, bylo tam rušno: okouněli tu zástupci a strážníci, srovnávali si to, co věděli, dotvářeli nové podrobnosti. Nepřetržitě zvonily telefony. A k tomu se přidal další faktor. Začali se tu náhodně zastavovat lidé z města neschopní zkrotit svou zvědavost a vyptávali se každého, kdo je byl ochoten poslouchat, zda je něco nového.

Nebylo. McNatt se zabarikádoval v kanceláři se svými nejvyššími pobočníky a pokoušel se rozhodnout, co dál. Jeho prioritou byla ochrana zbývajících osmi porotců, kteří byli dosud naživu. Tři už byli mrtví - Fred Bil- roy (na zápal plic), a ted Lenny Fargarson a Mo Teale. Jeden porotce se dva roky po procesu přestěhoval na Floridu. Momentálně parkoval velmi blízko dveří každého z oněch osmi hlídkový vůz.

Odešel jsem do redakce, kde jsem chtěl pracovat na článku o vraždě Mo Tealea, ale odlákalo mě světlo u Harryho Rexe. Seděl ve své zasedačce, po kolena zahrabaný v místopřísežných prohlášeních a spisech a všemožných právnických papírech, z nichž mě vždycky rozbolela hlava, kdykoliv jsem se na ně podíval. Popadli jsme z jeho malé kancelářské lednice dvě piva a vyrazili jsme se projet.

V dělnické části města, jíž se říkalo Coventry, jsme projeli úzkou uličkou a minuli jsme dům, na jehož předním dvorku parkovala auta jako popadané kostky domina. „Tady bydlí Maxine Rootová,“ řekl mi Harry Rex. „Byla v porotě.“

Matně jsem se na paní Rootovou rozpomínal. Její malý domek z červených cihel neměl zápraží, které by stálo za řeč, takže sousedé seděli porůznu na skládacích zahradních židlích kolem přístřešku na auto. Byly vidět pušky. Všechna světla v domě byla rozsvícená. U poštovní schránky parkovalo policejní auto, o kapotu se opírali dva zástupci, kouřili cigarety, a když jsme kolem projížděli, velmi pozorně si nás prohlíželi. Harry Rex zastavil. „Brej večír, Troyi,“ pozdravil jednoho ze zástupců.

„Ahoj, Harry Rexi,“ odpověděl Troy a pokročil k nám.

„Tady si udělali úplný večírek, co?“

„Ten, kdo by tady chtěl dělat nějaké problémy, by musel být cvok.“

„My jenom jedeme kolem,“ vysvětlil Harry Rex.

„Radši pokračujte,“ doporučil Troy. „Svrbí jim prsty.“

„Dáme si pozor.“ Rozjeli jsme se a objeli jsme stáj severně od města, kde dlouhá slepá ulička končila u vodárenské věže. Půlka uličky byla po obou stranách lemována auty. „Kdo bydlí tady?“ zeptal jsem se.

„Earl Youry. Seděl v druhé řadě, nejdál od diváků.“

Na zápraží byl natěsnán shluk lidí. Někteří seděli na schodech. Další v zahradních židlích venku na trávě. Někde uprostřed tohoto chumlu byl schovaný Earl Youry, jehož velmi dobře chránili jeho přátelé a sousedé.

Slečna Callie byla neméně chráněná. Ulice před jejím domem byla přecpaná automobily a skoro se po ní nedalo projet. V autech seděly skupiny mužů; někteří kouřili, další třímali pušky. Vedle domu a naproti přes ulici byly verandy a dvorky plné lidí. Shromáždila se zde polovina Lowtownu ve snaze zajistit, aby se slečna Callie cítila bezpečně. Panovala tu slavnostní atmosféra, pocit jedinečné události.

Vzhledem k našim bílým tvářím se Harrymu Rexovi i mně dostalo větší pozornosti. Nezastavili jsme, dokud jsme si nemohli promluvit se zástupci, a dav se uvolnil teprve, když zástupci schválili naši přítomnost. Zaparkovali jsme a já jsem zašel do domu, kde mě na předních schůdcích přivítal Sam. Harry Rex zůstal na ulici a povídal si se zástupci. Byla uvnitř, v ložnici, a četla si s přítelkyní z kostela v bibli. Na zápraží bylo se Samem a Esauem několik diákonů a ti dychtili po detailech Tea- leovy vraždy. Pověděl jsem jim jich tolik, kolik jsem mohl, což vůbec nebylo mnoho.

Kolem půlnoci se dav začal zvolna rozcházet. Sam a zástupci zorganizovali celonoční hlídky, ozbrojené stráže jak u předního, tak u zadního vchodu. Dobrovolníků nebyl nedostatek. Slečně Callii se nikdy nesnilo o tom, že se z jejího příjemného a bohabojného malého domova stane taková ozbrojená pevnost, ale za daných okolností se nemohla zlobit.

Projeli jsme ulicí plnou napětí k Hocuttovu domu, kde jsme našli Bustera spát v autě ve vjezdu. Objevili jsme nějaký bourbon a usadili se na přední verandě. Tu a tam jsme zaplácli komára a pokoušeli se vyhodnotit situaci.

„Je velmi trpělivý,“ konstatoval Harry Rex. „Počká pár dnů, až všechny ty sousedy přestane bavit vysedávat na zápraží, až se všichni trochu uklidní. Porotci nemůžou žít dlouho zabednění doma. On počká.“

Jednou mrazivou drobnůstkou, která nebyla zveřejněna, byla telefonická žádost o příjezd opravářů, kterou přijala půjčovna traktorů týden předtím. Na Andersonově farmě jižně od města se porouchal traktor za podobných okolností. Mo Teale, který byl jedním ze čtyř hlavních mechaniků, k opravě vyslán nebyl. Dalekohledem lovecké pušky byla pozorována žlutá kombinéza někoho jiného.

„Je trpělivý a pečlivý,“ souhlasil jsem. Mezi oběma vraždami uplynulo jedenáct dní a nezůstala po nich žádná vodítka. Pokud to skutečně byl Danny Padgitt, byl by zde příkrý kontrast mezi jeho první vraždou - Rhody Kassellawové - a dvěma posledními. Přešel by od brutálního zločinu z vášně k chladnokrevným popravám. Možná ho právě to naučilo oněch devět let ve vězení. Měl spoustu času připomínat si tváře lidí, kteří ho tam poslali, a plánovat svou pomstu.

„Ještě neskončil,“ prohodil Harry Rex.

Jedna vražda by se dala považovat za náhodný akt. Dvě znamenaly, že jde o schéma. Třetí by vedla k tomu, že by na Padgittův ostrov vtrhla malá armáda policistů a občanská domobrana a vypukla by otevřená válka.

„On počká,“ pokračoval Harry Rex. „Možná i dlouho.“

„Uvažuji o tom, že prodám noviny, Harry,“ oznámil jsem.

Upil velký doušek bourbonu a pak se zeptal: „Proč bys to dělal?“

„Peníze. Ta společnost z Georgie mi předkládá slušnou nabídku.“

„Kolik?“

„Hodně. Víc, než jsem kdy snil. Nemusel bych pracovat hodně dlouho. Možná už nikdy.“

Představa toho, že by se nemuselo pracovat, ho ťala. Jeho denní rutinou bylo deset hodin nepřetržitého chaosu v podobě jednání s některými velmi emotivními a rozrušenými rozvodovými klienty. Mnohdy pracoval po nocích, kdy byl v kanceláři klid a on mohl přemýšlet. Vydělával si na slušné živobytí, ale pochopitelně se hrdlil o každý pětník. „Jak dlouho už máš ty noviny?“ zeptal se.

„Devět let.“

„Přijde mi trochu zatěžko představit si noviny bez tebe.“

„Možná to je důvod, proč je prodat. Nechci, aby se ze mě stal další Wilson Caudle.“

„Co budeš dělat?“

„Dám si pauzu, budu cestovat, podívám se do světa, najdu si nějakou fešandu, vezmu si ji, udělám jí dítě, budu mít potomstvo. Tohle je velký dům.“

„Takže se neodstěhuješ?“

„Kam? Tohle je domov.“

Další dlouhý doušek a pak: „Já nevím. Musím se na to vyspat.“ S tím vyšel z verandy a odjel.

jTk Vzhledem k tomu, jak mrtvol přibývalo, <4%! bylo nevyhnutelné, že celý příběh přiláká více pozornosti, než kolik mu jí mohly dát Timesy. Následujícího rána přišel do mé kanceláře můj známý reportér z memphiských novin a asi o dvacet minut později se k nám přidal další z jacksonského deníku. Oba kryli severní část státu Mississippi, kde nejžhavější aktualitou obvykle býval výbuch v továrně nebo další obviněný okresní činitel.

Zasvětil jsem je do pozadí obou vražd, Padgittova předčasného podmínečného propuštění a strachu, který zachvátil okres. Nekonkurovali jsme si - oni psali pro velké deníky a naše čtenářská obec se téměř nepřekrývala. Většina mých předplatitelů brala i memphiské nebo jackson- ské noviny. Populární byl i deník vycházející v Tupelu.

A upřímně řečeno, já jsem začínal ztrácet zájem; ne o současnou krizi, ale o novinařinu jako povolání. Volal mě svět. Když jsem tam tak seděl a vyměňoval si podklady s oběma veterány, z nichž oba byli starší než já a z nichž každý vydělával kolem 40000 dolarů ročně, zdálo se mi těžké uvěřit, že bych mohl zanedlouho odejít s milionem dolarů v kapse. Bylo těžké zůstat soustředěný.

Nakonec odešli každý za svým. O několik minut později volal Sam š naléhavým sdělením: „Musíte sem zajít.“

Vchod Ruffinova domu dosud střežila prořídlá jednotka. Všichni čtyři měli kalné oči a potřebovali se vyspat.

Sam mě provedl tímto bivakem a šli jsme do kuchyně, kde slečna Callie loupala fazolové lusky, úkon, který vždycky prováděla na zápraží. Vřele se na mě usmála a jako obvykle mě obdařila medvědím objetím, ale byla z ní ustaraná žena. „Sem,“ řekla. Sam přikývl a šli jsme za ní do malé ložnice. Zavřela za námi dveře, jako by někde číhali vetřelci, pak se ponořila do úzké skříně. Rozpačitě jsme čekali, zatímco ona se tam v něčem přehrabovala.

Konečně se vynořila se starým kroužkovým blokem, který byl evidentně pečlivě ukryt. „Něco mi nedává smysl,“ řekla a sedla si na hranu postele. Sam se posadil k ní a já jsem se ponořil do starého houpacího křesla. Listovala stránkami svých rukou psaných poznámek. „Tady to je,“ řekla.

„Slavnostně jsme si slíbili, že nikdy nebudéme mluvit o tom, co se odehrávalo v místnosti pro porotu,“ začala, „ale tohle je příliš důležité na to, abych o tom mlčela. Když jsme shledali pana Padgitta vinným, hlasování bylo rychlé a jednomyslné. Ale když jsme došli k otázce trestu smrti, byli někteří proti. Já jsem samozřejmě nechtěla poslat nikoho na smrt, ale slíbila jsem, že se budu řídit zákony. Atmosféra byla velmi rozohněná, padala ostrá slova, dokonce i některá obvinění a pohrůžky. Nebylo příjemné u toho sedět. Když se frontové linie vyjasnily, tři lidé byli proti rozsudku smrti a odmítali svůj názor změnit.“

Ukázala mi stránku tři ve svém bloku. Jejím zřetelným a čistým rukopisem zde byly zaznamenány dva sloupce - v jednom bylo devět jmen, v druhém pouze tři - L. Far- garson, Mo Teale a Maxine Rootová. Civěl jsem na ta jména a pomyslel jsem si, že se možná dívám na vrahův seznam.

„Kdy jste si to zapsala?“ zeptal jsem se.

„Dělala jsem si během procesu poznámky,“ vysvětlila.

Proč by Danny Padgitt zabíjel porotce, kteří nad ním odmítli vyřknout rozsudek smrti? Tý, kteří mu fakticky zachránili život?

„Zabíjí ty nesprávné, ne?“ zeptal se Sam. „Chci říct, nesprávné je tady všechno. Ale pokud se někdo chce mstít, proč by šel po lidech, kteří se ho snažili zachránit?“ „Jak jsem říkala, nedává to smysl,“ dodala slečna Callie. „Předpokládáte toho příliš,“ namítl jsem. „Předpokládáte, že ví, jak který porotce hlasoval. Pokud já vím, a já jsem čmuchal kolem toho dlouho, porotci nikdy nikomu neřekli, jak hlasování probíhalo. Proces poměrně rychle zastínil zákon o desegregaci. Padgitta převezli do Parch- manu týž den, kdy byl shledán vinným. Je dost dobře možné, že si jako první vybírá ty snadné oběti, a Lenny Fargarson a Mo Teale prostě náhodou byli dostupnější.“ „To je velká shoda náhod,“ namítl Sam.

Zvažovali jsme to dlouho. Nebyl jsem si jistý, zda to je možné; nebyl jsem si jistý ničím. Pak mě napadlo něco jiného: „Nezapomeňte, všech dvanáct porotců hlasovalo pro rozsudek vinen a on přišel s tou pohrůžkou hned poté.“ „Možná,“ odpověděla nepřesvědčeně slečna Callie. Snažili jsme se najít nějaký smysl v něčem, co bylo naprosto nepochopitelné.

„Ale i tak, musím tuhle informaci předat šerifovi,“ oznámil jsem.

„Slíbili jsme, že to nikdy neřekneme.“

„To bylo před devíti lety, mami,“ namítl Sam. „A nikdo nemohl předvídat, co se bude dít teď.“

„Je to zvláště důležité pro Maxine Rootovou,“ řekl jsem.

„Nemyslíte, že některý z ostatních porotců už tuhle informaci poskytl?“ zeptal se Sam.

„Možná, ale to bylo už dávno. A pochybuji, že by si dělali poznámky.“

U předních dveří byl jakýsi rozruch. Přijeli Bobby, Leon a AI. Sešli se v St. Louis a pak jeli celou noc až do Clantonu. Dali jsme si kávu u kuchyňského stolu a já jsem je informoval o nejnovějším vývoji. Slečna Callie náhle ožila, začala uvažovat, co uvařit, a pověřila Esaua donesením celého seznamu zeleniny.

Šerif McNatt byl venku na obchůzce: navštěvoval každého z porotců. Musel jsem se někomu svěřit, a tak jsem vpadl do kanceláře Harryho Rexe a netrpělivě čekal, až dokončí místopřísežné prohlášení. Když jsme osaměli, řekl jsem mu o seznamu slečny Callie a rozdělení porotců. Harry Rex se předchozí dvě hodiny handrkoval s místností plnou právníků, a tak byl v mrzuté náladě.

Jako obvykle měl jinou, daleko cyničtější teorii.

„Ti tři se měli postarat o to, aby se porota neusnesla jednomyslně na tom, že je vinný,“ pronesl po rychlé analýze. „Oni se z nějakého důvodu vzepřeli, možná si mysleli, že udělají to správné, když ho uchrání před plynovou komorou, ale Padgitt se na to samozřejmě dívá jinak. Devět let v sobě živil vztek, protože tihle tři poskoci nezajistili, aby porota nehlasovala jednomyslně. Říká si, že první dostane je a pak půjde po těch ostatních.“

„Je vyloučeno, aby byl Lenny Fargarson poskok Dan- nyho Padgitta,“ namítl jsem.

„Jen proto, že byl zmrzačený?“

„Jen proto, že to byl nesmírně zbožný křesťan.“

„Byl nezaměstnaný, Willie. Kdysi byl schopný pracovat, ale teď věděl, že se jeho stav bude v průběhu let jedině zhoršovat. Možná potřeboval peníze. Heigot, každý potřebuje peníze. Padgittovi mají náklaďáky plné prachů.“ „To neberu.“

„Dává to větší smysl než všechny ty tvoje praštěné teorie. Co chceš vlastně říct - že ty porotce oddělává někdo jiný?“

„Já jsem to neřekl.“

„To je dobře, protože to bych ti musel vynadat do praštěných vypatlaných idiotů.“

„Už jsi mi říkal i hůř.“

„Dneska dopoledne ne.“

„Takže podle tvé teorie si tedy Mo Teale a Maxine Rootová taky vzali od Padgittů peníze, pak podrazili Dan-

nyho v otázce viny, potom změnili rozhodnutí v otázce smrti a teď zaplatí konečnou cenu, protože v první řadě nezajistili, aby porota nehlasovala jednomyslně? Tohle teda chceš říct, Harry Rexi?“

„Trefils to setsakra přesně!“

„Jsi praštěný vypatlaný idiot, víš o tom? Proč by poctivý člověk jako Mo Teale, který tvrdě pracuje, nenávidí zločin a chodí do kostela, bral peníze od Padgittů?“ „Třeba mu vyhrožovali.“

„Třeba! Třeba taky ne!“

„Takže jak zní tvoje nejlepší teorie?“

„Je to Padgitt a prostě se náhodou stane, že první dva, které si vybral, byli zrovna dva z těch třech, kteří hlasovali proti trestu smrti. Neví, jak hlasování probíhalo. Dvanáct hodin po vynesení rozsudku byl v Parchmanu. Sestavil si seznam. Fargarson byl první, protože to byl takový snadný terč. Teale byl druhý, protože Padgitt si mohl zvolit dějiště činu.“

„Kdo je třetí?“

„Nevím, protože ti lidé nezůstanou zavření doma věčně. Dá si na čas, počká, až se to trochu zklidní, pak začne tajně znovu dělat plány.“

„Mohl by mít někoho k ruce, víš.“

„Přesně tak.“

Telefon Harryho Rexe nepřestával zvonit. Když na chvilku přestal, zamračil se na něj a pak řekl: „Mám práci.“ „Myslím, že zajdu za šerifem. Nashle pak.“

Už jsem byl venku z kanceláře, když zavolal: „Hele, Willie. Ještě něco.“

Otočil jsem se k němu.

„Prodej to, vezmi si ty peníze, chvilku si pohraj. Zasloužil sis to.“

„Díky.“

„Ale neodcházej z Clantonu, slyšíš?“

„Neodejdu.“

Pan Earl Youry provozoval pro okres správu silnic. Upravoval venkovské cesty, které vedly do velmi vzdálených míst, ven do Possum Ruidge a daleko za Shady Grove. Protože pracoval sám, bylo rozhodnuto, že by se měl několik dní držet kolem okresního vozového parku, kde měl spoustu přátel, z nichž všichni měli v autech pušky a byli ve stavu zvýšené pohotovosti. Šerif McNatt se poradil s Yourym a jeho nadřízeným a společně vypracovali plán, jak ho udržet v bezpečí.

Youry zavolal šerifovi a sdělil mu, že pro něj má důležitou informaci. Přiznal, že už si na celý proces vzpomíná jen velmi chabě, ale že si je jistý, že ten zmrzačený chlapec a Mo Teale byli nezlomní ve svém odmítání trestu smrti. Pamatoval si, že proti se vyslovil ještě jeden člen, možná to byla jedna z těch žen, možná ta černošská paní. Prostě už si nemůže vzpomenout přesně, vždyť už je to koneckonců devět let. Položil McNattovi stejnou otázku - „Proč by Danny Padgitt vraždil porotce, kteří mu odmítli udělit trest smrti?“

Když jsem vešel do šerifovy kanceláře, McNatt právě skončil rozhovor s Yourym a byl přesně tak zmatený, jak být měl. Zavřel jsem dveře a zreprodukoval jsem svůj rozhovor se slečnou Callií. „Viděl jsem její poznámky, šerife,“ oznámil jsem. „Ten třetí hlas proti byla Maxine Rootová.“

Hodinu jsme omílali stejné argumenty, které jsem probíral se Samem a Harrym Rexem, a opět to nedávalo smysl. Šerif nevěřil, že by si Padgittovi koupili Lennyho nebo Mo Tealea nebo je zastrašili; nebyl si tak jistý u Maxine Rootové, protože ta byla z poněkud hrubší rodiny. Více méně se mnou souhlasil v tom, že první dvě vraždy byly souhrou náhod a že Padgitt se vší pravděpodobností neví, jak porotci hlasovali. Zajímavé jc, jak říkal, že se asi rok po rozsudku dověděl, že poměr hlasů v otázce trestu smrti byl 9 ku 3 a že Mo Teale nej vyšší trest odmítal téměř hystericky.

Oba jsme však připustili, že vzhledem k zaangažova- nosti Luciena Wilbankse je docela dobře možné, že Padgitt ví o rozvažování poroty více než my. Možné bylo všechno.

A nic nedávalo smysl.

Ještě když jsem seděl v jeho kanceláři, zavolal Maxi- ne Rootové. Ta pracovala jako účetní v továrně na boty severně od města a trvala na tom, že bude chodit do práce. McNatt byl onoho dopoledne v její kanceláři, prohlédl si ji, promluvil si s jejím nadřízeným a spolupracovníky a postaral se, aby se všichni cítili bezpeční. Dva jeho zástupci hlídkovali před budovou, dbali na to, aby k ničemu nedošlo, a čekali, až budou Maxine na konci směny moci odvézt domů.

Povídali si spolu několik minut po telefonu jako staří přátelé, pak McNatt řekl: „Podívejte, Maxine, vím, že vy a Mo Teale a ten Fargarsonův chlapec jste byli jediní tři, kdo hlasoval proti rozsudku smrti pro Dannyho Padgit- ta...“ Zarazil se, protože ho přerušila.

„No, to není důležité, jak jsem to zjistil. Důležité je, že jsem kvůli tomu obzvlášť nervózní ohledně vaší bezpečnosti. Mimořádně nervózní.“

Několik minut ji poslouchal. Zatímco ona mluvila a mluvila, tu a tam ji přerušoval slovy jako: „Ale Maxine, já prostě nemůžu vyrazit na ten ostrov a toho kluka zatknout.“

A: „Řekněte svým bratrům, ať mají v autech pušky.“ A: „Pracuju na tom případě, Maxine, a až budu mít dostatek důkazů, dám si na něj vystavit zatykač.“

A: „Už je pozdě dávat mu trest smrti, Maxine. Udělala jste, co jste v té době považovala za správné.“

Když rozhovor končil, plakala. „Chudinka,“ řekl McNatt, „má nervy úplně nadranc.“

„To jí nemůže mít nikdo za zlé,“ odpověděl jsem. „Já sám už se taky krčím pod okny.“

J Pohřeb Mo Tealea se konal v metodistic- /II ■ kém kostele na Willow Road, který měl na mém seznamu číslo třicet šest a patřil k mým oblíbeným. Byl ještě součástí města Clantonu a ležel jižním směrem od náměstí. Protože jsem se s Mo Tealem nikdy nesetkal, na pohřeb jsem mu nešel. Mezi smutečními hosty však bylo hodně takových, kteří se s ním nikdy nesetkali.

I kdyby byl ve věku padesát jedna let zemřel na srdeční infarkt, bylo by to náhlé a tragické a posledního rozloučení s ním by se asi zúčastnilo hodně lidí. Ale protože byl zastřelen z pomsty vrahem čerstvě propuštěným na podmínku, bylo to prostě příliš silné lákadlo na to, aby mu zvědavci dokázali odolat. Mezi shromážděnými byli dávno zapomenutí spolužáci čtyř dospělých dětí Mo Tealea, a všetečné staré vdovy, které si jen zřídka daly ujít pěkný pohřeb, a několik pánů, jejichž jediným kontaktem s Mo Tealem byla skutečnost, že měli traktor značky John Deere.

Nešel jsem tam a pracoval jsem v kanceláři na jeho úmrtním oznámení. Jeho nejstarší syn byl tak laskav a stavil se v redakci, aby mi poskytl podrobnosti. Bylo mu třiatřicet - Mo a jeho žena se zjevně museli brát mladí - a prodával v Tupelu fordy. Zůstal v redakci skoro dvě hodiny a zoufale po mně chtěl, abych ho ujistil, že Dan- nyho Padgitta přivezou a ukamenují.

Pohřeb se konal na clantonském hřbitově. Pohřební průvod se táhl několik bloků, a aby se to nepletlo, obe-

šel náměstí a pokračoval Jacksonovou ulicí, přímo pod okny Timesů. Vůbec to nenarušilo dopravu - každý totiž byl na pohřbu.

* * *

Lucien Wilbanks využil Harryho Rexe jako prostředníka a dojednal si schůzku se šerifem McNattem. Lucien se speciálně zmínil o mně a já jsem speciálně pozván nebyl. To nevadilo; Harry Rex si dělal poznámky a řekl mi všechno, za samozřejmého předpokladu, že nic z toho nebude otištěno.

V Lucienově kanceláři byl rovněž Rufus Buckley, který v roce 1975 vystřídal Ernieho Gaddise. Buckley byl jako posedlý po publicitě, a i když se mu nechtělo míchat se do jednání o Padgittově předčasném propuštění, překypoval nyní horlivostí stát v čele davu, který by Dannyho lynčoval. Harry Rex Buckleym opovrhoval a tyto city byly vzájemné. Buckleym opovrhoval i Lucien, ale Lucien nesnášel doslova nikoho, protože nikdo samozřejmě nesnášel jeho. Šerif McNatt nenáviděl Luciena, toleroval Harryho Rexe a byl nucen pracovat na stejné straně ulice jako Buckley, i když ho osobně neměl rád.

Vzhledem k těmto znesvářeným pocitům jsem byl docela rád, že mě na schůzku nepřizvali.

Lucien začal oznámením, že mluvil jak s Dannym Padgittem, tak s jeho otcem Gillem. Sešli se někde mimo Clanton, a ne na ostrově. Danny si vede dobře, pracuje každý den v kanceláři rodinné firmy na stavbu dálnic, přičemž tato kancelář příhodně stojí v bezpečném útočišti Padgittova ostrova.

Jak se dalo čekat, Danny popřel, že by měl cokoliv společného s vraždami Lennyho Fargarsona a Mo Tealea. Byl šokován tím, co se děje, a rozhořčen tím, že je obecně považován za hlavního podezřelého. Lucien zdůraznil, že si Dannyho dlouze podal, dokonce tak, až ho rozčilil, ale mladík nikdy neprojevil ani sebemenší náznak neupřímnosti.

Lénny Fargarson byl zastřelen 23. května odpoledne. V té době byl Danny ve své kanceláři a čtyři lidé mohou jeho přítomnost potvrdit. Fargarsonův dům je vzdálen minimálně třicet minut jízdy od Padgittova ostrova a oni čtyři svědkové si jsou jisti, že Danny byl po celé odpoledne buďto ve své kanceláři, nebo poblíž ní.

„Kolik z těch svědků se jmenuje Padgitt?“ zeptal se McNatt.

„Jména neuvádíme, zatím,“ odpověděl Lucien, který dělal obstrukce, což by měl činit každý dobrý právník.

O jedenáct dní později, 3. června, byl Mo Teale zastřelen přibližně ve čtvrt na deset dopoledne. Přesně v tom okamžiku stál Danny Padgitt u nově vyasfaltované dálnice v okrese Tippah, kde přebíral dokumenty podepsané jedním z Padgittových stavbyvedoucích. Stavbyvedoucí je spolu s dvěma dělníky ochoten dosvědčit, kde přesně Danny v tom okamžiku byl. To vyřizování ohledně dálnice je vzdáleno minimálně dvě hodiny od farmy Raye Zooka ve východní části okresu Ford.

Lucien předložil neprůstřelné alibi pro obě vraždy, třebaže jeho malé publikum bylo silně skeptické. Padgittovi samozřejmě popřou všechno. A vzhledem k jejich schopnosti lhát, lámat nohy a uplácet vysokými částkami na hotovosti si dokážou najít svědky na všechno.

Šerif McNatt reagoval skepticky. Vysvětlil Lucienovi, že on ve vyšetřování pokračuje, a pokud a až bude mít podloženo podezření, obstará si zatykač a vypraví se na ostrov. Několikrát mluvil se státní policií, a i kdyby měla být k vykouření Dannyho zapotřebí klidně i stovka policistů, udělá to.

Lucien odpověděl, že to nebude nutné. Pokud získá pravomocný zatykač, udělá on sám vše pro to, aby toho chlapce přivedl osobně.

„A jestli dojde k další vraždě,“ dodal McNatt, „tohle místo vybuchne. Budete mít na krku tisíc venkovanů, kteří přejdou most a zastřelí každého Padgitta, na kterého narazí.“

Buckley oznámil, že o vraždách mluvil dvakrát se soudcem Omarem Noosem a že on, Buckley, je v podstatě přesvědčený, že Noose je „téměř připraven“ vydat na Dannyho zatykač. Lucien ho napadl záplavou otázek ohledně pravděpodobné kauzy a dostatku důkazů. Buckley argumentoval tím, že Padgittovo vyhrožování při procesu je dostatečný důvod podezírat ho z těchto vražd.

Schůzka se vyostrila, když se oba začali vášnivě dohadovat o zcela nepodstatných právních maličkostech. Šerif ji nakonec ukončil oznámením, že on už slyšel dost, a z Lucienovy kanceláře odešel. Buckley šel za ním. Harry Rex ještě setrval a popovídal si s Lucienem v podstatně přátelštější atmosféře.

* * *

„Tady máš lháře, kteří chrání lháře,“ povykoval Harry Rex, když hodinu nato přecházel sem tam po mé kanceláři. „Lucien říká pravdu, jedině pokud zní dobře, což v případě jeho a jeho klientely není příliš často. Padgit- tovi nemají představu o tom, co pravda ve skutečnosti je.“ „Pamatuješ si na Lýdii Vinceovou?“ zeptal jsem se. „Koho?“

„Tu couru při procesu, tu, kterou Wilbanks povolal ke svědecké výpovědi pod přísahou. Řekla porotě, že Dan- ny byl v době, kdy byla zavražděná Rhoda, v její posteli. Padgittovi ji našli, koupili si její svědectví a předali ji Lucienovi. Je to banda prolhaných zlodějů.“

„Pak toho jejího bývalého zastřelili, je to tak?“

„Hned po procesu. Nejspíš ho trefil jeden z těch poskoků Padgittových. Žádné důkazy kromě projektilů. Žádní podezřelí. Nic. Zní to povědomě.“

„McNatt neskočil na nic, co Lucien říkal. Buckley taky ne.“

„A ty?“

„Ne. Viděl jsem už Luciena před porotou plakat. Dokáže být někdy velmi přesvědčivý, ne často, ale občas ano. Získal jsem dojem, že se usilovně snaží nás přesvědčit. Je to Danny a někdo mu pomáhá.“

„To si myslí McNatt?“

„Jo, ale nemá důkaz. Zatčení by bylo plýtvání časem.“

„Nemohl by do ulic.“

„To je dočasné. Bez důkazů ho nemůžeš držet ve vězení věčně. Je trpělivý. Čeká už devět let.“

* * *

Třebaže ti šprýmaři nikdy nebyli identifikováni a oni sami měli tolik rozumu, aby si své tajemství vzali do hrobu, v následujícím měsíci se hodně spekulovalo o tom, že to byli dva nezletilí synové našeho starosty. Byli viděni dva mladíci, kteří utíkají z místa činu, příliš rychle na to, aby se dali chytit. Starostovi chlapci měli za sebou dlouhou a pestrou pověst nápaditých a drzých vtipálků.

Pod příkrovem tmy se odvážně proplížili hustým živým plotem a zastavili se necelých patnáct metrů od rohu verandy domku Earla Youryho. Tam pozorovali a odposlouchávali dav přátel a sousedů chránících Youra, kteří se utábořili na trávníku před domem. Trpělivě čekali na správný okamžik k zahájení útoku.

Několik minut po jedenácté byla směrem k verandě vržena dlouhá šňůra celkem čtyřiaosmdesáti bouchacích žabek, a když začaly vybuchovat, v Clantonu málem vypukla otevřená válka. Muži křičeli, ženy kvílely, Earl Youry totálně zpanikařil a hnal se ke svému domu po všech čtyřech. Jeho strážci před domem se překulili na sedátkách, šmátrali kolem sebe po puškách a zalehli do trávy, zatímco kolem nich v oblacích kouře poskakovaly a bouchaly žabky. Trvalo třicet vteřin, než všech osmdesát čtyři dobouchalo, a v té době už za stromy pobíhal tucet po zuby ozbrojených mužů, kteří mířili puškami všemi směry a byli připraveni střelit po čemkoli, co se pohne.

Travise, šerifova zástupce na částečný úvazek, to vy-

burcovalo ze spánku na kapotě hlídkového vozu. Vytrhl svůj magnum .44 a v předklonu se odhodlaně řítil směrem k žabkám. Na Yourově předním dvorku všude pobíhali ozbrojení sousedé. Travis z nějakého důvodu - a ani on, ani jeho nadřízený nikdy neuvedli oficiální vysvětlení, tedy pokud vůbec nějaké existovalo - vypálil do vzduchu. Velmi hlasitý výstřel. Výstřel, který bezpečně přehlušil žabky. To způsobilo, že kdosi další, koho svrběl prst na spoušti, kdosi, kdo nikdy nepřiznal, že zmačkl spoušť, vypálil do stromů náboj z brokovnice ráže .12. Nelze pochybovat o tom, že palbu by zahájili i mnozí další, a kdo ví, kolik lidí by mohlo být zabito, kdyby druhý zástupce na částečný úvazek, Jimmy, hlasitě nevykřikl: „Přestaňte střílet, vy idioti!“

Načež palba okamžitě ustala, ale žabkám ještě několik kol zůstalo. Když bouchla poslední, celý zástup občanských strážců bezpečnosti přešel k doutnajícímu kusu trávy a vše prozkoumal. Rozkřiklo se, že to byly jen bouchací kuličky. Earl Youry vykoukl předními dveřmi a nakonec se odvážil ven.

Na ulici o kousek dál slyšela palbu Alice Woodová a rozběhla se k zadní části domu zamknout dveře, když se oba dorostenci mihli u jejího vchodu a v prudkém běhu se zplna hrdla smáli. Uvedla pak, že jim bylo kolem patnácti a byli to běloši.

Já jsem asi o kilometr a půl dál, v Lowtownu, právě scházel ze schodů na zápraží slečny Callie, když jsem zaslechl vzdálené výbuchy. Noční směna - Sam, Leon a dva diákoni - vyskočili a vyhlíželi do dálky. Čtyřiačty- řicítka zněla jako kanón. Čekali jsme a čekali, a když všechno opět utichlo, Leon prohodil: „Zní to jako bouchací kuličky.“

Sam se vplížil dovnitř podívat se na matku. Vrátil se a oznámil: „Spí.“

„Já to dojedu obhlédnout,“ nabídl jsem. „A zavolám, kdyby to bylo něco důležitého.“

Ulice Earla Youryho ožila červenými a modrými ma-

jáčky policejních automobilů. Doprava zde byla hustá, protože na místo činu se drali další zvědavci. Viděl jsem Busterovo auto zaparkované v mělkém příkopu, a když jsem ho o pár minut později našel, celé mi to pověděl. „Dvě děti,“ vysvětlil.

Mně se to zdálo zábavné, ale v tom jsem byl v jasné menšině.

M Za onéch devět let, jež uplynuly od doby, I kdy jsem koupil Timesy, jsem své noviny nikdy JL neopustil na déle než na čtyři dny. Šly do tisku každé úterý, vycházely každou středu a od každého čtvrtka mého života mě čekala hrozivá uzávěrka.

Jedním z důvodů jejich úspěchu byla skutečnost, že jsem psal tolik o tolika lidech ve městě, kde se toho dělo tak málo. Každé vydání mělo třicet šest stran. Když odečteme pět stran na řádkovou inzerci, tři na právnická oznámení a asi šest na reklamy, byl jsem každý týden konfrontován s úkolem zaplnit přibližně dvaadvacet stran lokálními zprávami.

Nekrology zabraly přinejmenším jednu stranu, přičemž za každičké slovo jsem odpovídal já. Davey Bass Velká huba popsal dvě strany sportem, i když jsem mu mnohdy musel pomáhat se shrnutím fotbalového zápasu chlapeckého dorostu nebo s naléhavou zprávou o zastřelení trofejního jelena dvanáctiletým chlapcem. Margaret dávala dohromady jednu stránku církví a jednu stránku svateb a další vyhrazenou řádkové inzerci. Baggy, jehož produkce byla před devíti lety v nejlepším případě chabá, už téměř úplně podlehl pití a dal se nyní upotřebit jen na jeden materiál každý týden, ten ovšem potom pochopitelně chtěl vždy umístit na první stránku. Kmenoví reportéři přicházeli a odcházeli s frustrující pravidelností. Obvykle jsme v redakci mívali jednoho, někdy i dva, ale ti často nadělali více zla než užitku. Musel jsem dělat korektury

a editovat jejich práci natolik, že jsem si přával, abych si to raději napsal sám.

A tak jsem psal. I když jsem vystudoval žurnalistiku, nepostřehl jsem u sebe sklon chrlit obrovské množství slov v krátkých údobích. Ale jakmile jsem se najednou stal majitelem novin a program zněl plav, nebo půjdeš ke dnu, objevil jsem v sobě překvapivou schopnost vyplodit vzletné a barvité články téměř o všem nebo o ničem. Středně vážná autohavárie bez smrtelných obětí či raněných byla zprávou na první stranu s ohromujícími citáty očitých svědků a řidičů záchranek. Drobné rozšíření továrny bylo podáváno jako dobrodiní pro hrubý národní produkt celé země. Dobročinný prodej domácího pečiva na shromáždění baptistických žen mohl vydat na zprávu až o osmi stech slovech. Zatčení pro drogy vyznělo, jako by už členové kolumbijské drogové mafie nekontrolované oslovovali nevinné clantonské děti. Tři ukradené dodávky v jednom týdnu měly příchuť organizovaného zločinu.

Psal jsem o lidech z okresu Ford. Článek o slečně Callii byl mým prvním příběhem o lidských osudech a v průběhu let jsem se snažil otiskovat přinejmenším jeden za měsíc. Psal jsem o člověku, který přežil pochod smrti v jihovýchodní Asii, o posledním místním veteránovi první světové války, o námořníkovi, který byl v Pearl Harboru, o duchovním odcházejícím do výslužby, jenž sloužil jedné malé kongregaci pětačtyřicet let, o starém misionáři, který prožil třicet jedna let v Kongu, o čerstvém absolventovi střední školy, který tančí v muzikálu na Broadwayi, o ženě, jež žila v celkem jednadvaceti státech, o muži, který byl sedmkrát ženatý a rád by se o své zkušenosti podělil s budoucími novomanželi, o panu Mitlovi - našem jediném ukázkovém imigrantovi, o dosluhujícím basketbalovém trenérovi, o minutkovém kuchaři v Čajovně, který v jednom kuse smaží vajíčka. A tak dále a tak dál. Tyto články byly nesmírně populární.

Po devíti letech však už na seznamu zajímavých lidí z okresu Ford zbývalo jen velmi málo jmen.

Byl jsem unavený psaním. Dvacet stránek do týdne, padesát dva týdnů do roka.

Každé ráno jsem začínal vymýšlením buď nějakého nového článku, nebo nového pohledu na materiál již použitý. Každá zprávička nebo neobvyklá událost byla inspirací k tomu, abych ji nafoukl na článek a umístil ho někde v novinách. Psal jsem o psech, automobilových veteránech, legendárním tornádu, domě, ve kterém straší, pohřešovaném poníkovi, pokladu z občanské války, legendě o bezhlavém otrokovi, skunkovi napadeném vzteklinou. A všech obvyklých tématech - soudních jednáních, volbách, zločinech, nových firmách, zkrachovalých firmách, nových lidech ve městě. Byl jsem unaven psaním.

A byl jsem unaven Clantonem. Město mě s jistým váháním nakonec přijalo, zvláště když začalo být zjevné, že neodejdu. Ale bylo to velmi malé město a já jsem měl občas pocit, že se tu dusím. Trávil jsem tolik víkendů doma, kde jsem neměl příliš co na práci s výjimkou čtení a psaní, že jsem si na to zvykl. A to mě silně frustrovalo. Zkusil jsem večery s pokerem s Bubbou Crocketem a partou z Liščí nory a obhroublé grilovací večírky pod širým nebem s Harrym Rexem a spol. Ale nikdy jsem neměl pocit, že tam patřím.

Clanton se měnil a mně se jeho nový směr nelíbil. Jako většina malých měst na Jihu se rozlézal všemi směry bez jakéhokoliv plánu pro svůj růst. Bargain City vzkvétal a oblast kolem hypermarketu přilákala veškeré myslitelné prodejce rychlého občerstvení. Střed města upadal, i když soudní budova a správa okresu budou lidi přitahovat vždycky. Bylo zapotřebí silných politických vůdců. Lidí s vizí a těch byl nedostatek.

Na druhé straně jsem začínal mít podezření, že město má tak trochu už dost mě. Vlivem mého kazatelského postoje k válce ve Vietnamu budu vždycky považován za radikálního liberála. A já jsem pro zmírnění této reputace udělal jen málo. Jak se noviny rozrůstaly a zvyšovaly se zisky a v přímém důsledku toho, že jsem začínal mít stále tlustší kůži, jsem psal čím dál více komentářů. Brojil jsem proti neveřejným schůzím městské rady a okresní rady dohlížitelů. Žalobou jsem se domáhal, abych získal přístup k veřejným záznamům. Strávil jsem rok stížnostmi na to, že v okrese téměř neexistuje rozdělení na správní oblasti ani pozemkový úřad, a když do města přišel Bar- gain City, řekl jsem toho až přespříliš. Zesměšňoval jsem zákony státu Mississippi o podpoře ve volební kampani, které byly navrženy tak, aby bylo bohatým lidem umožněno zvolit si své oblíbence. A když se Danny Padgitt ocitl na svobodě, znectil jsem systém předčasného propouštění.

Po celá sedmdesátá léta jsem byl neustále na tribuně. A i když to zajišťovalo zajímavé čtení a prodávalo to noviny, změnilo mě to současně v cosi jako raritu. Byl jsem považován za rebela, za člověka na kazatelně. Nemyslím si, že bych kdy někomu vnucoval své názory; ze všech sil jsem se snažil, aby tomu tak nebylo. Ale při zpětném pohledu uznávám, že jsem některé boje rozpoutal ne pouze z přesvědčení, ale i z nudy.

Jak mi přibývala léta, chtěl jsem být normálním občanem. Vždycky budu outsider, ale to už mě netrápilo. Chtěl jsem přicházet a odcházet, žít v Clantonu, když to uznám za vhodné, pak na delší období odjet, když se začnu nudit. Je podivuhodné, jak může vyhlídka na peníze změnit budoucnost člověka.

Začal jsem se zaobírat snem, že odejdu, že si dopřeji studijní pobyt na místě, kde jsem nikdy předtím nebyl, že uvidím svět.

Další schůzka s Garym McGrewem se konala v restauraci v Tupelu. V mé kanceláři už byl několikrát. Ještě jedna návštěva a personál si začne šuškat. U oběda jsme si znovu prohlédli mé účetní knihy, pohovořili o plánech jeho klienta, dojednali ten či onen bod. Pokud bych noviny prodal, chtěl jsem, aby nový majitel dodržel pětiletou pracovní smlouvu, kterou jsem dal Daveymu Bassovi, Hardymu a Margaret. Baggy půjde buďto brzy do důchodu, nebo zemře na cirhózu jater. Wiley v novinách vždycky pracoval na částečný úvazek a jeho zájem honit se po tématech na fotografování ochaboval. Byl jediným zaměstnancem, jemuž jsem o těchto jednáních řekl, a on mě vybízel, ať si vezmu peníze a prchnu.

McGrewův klient chtěl, abych v redakci setrval dále alespoň rok, za velmi vysoký plat, a zaškolil nového šéfredaktora. S tím jsem nesouhlasil. Pokud bych odešel, pak bych odešel. Nechtěl jsem šéfa a nechtěl jsem čelit rozhořčení, které u místních vyvolá fakt, že jsem prodal jejich okresní noviny velké firmě, jež není z jejich státu.

Jejich nabídka zněla na 1,3 milionu. Poradce, kterého jsem si najal v Knoxvillu, ocenil Tímesy na 1,35 milionu.

„Zcela důvěrně, koupili jsme ty noviny v okresech Tyler a Van Buren,“ prozradil mi McGrew ke konci velmi dlouhého oběda. „Začíná to do sebe zapadat.“

Byl téměř naprosto upřímný. Majitel novin v okrese Tyler v zásadě souhlasí, ale dokumenty dosud nebyly po- depsány.

„Ale je tu nový háček,“ dodal. „Na prodej by možná mohly být noviny v okrese Polk. Zcela upřímně, pokud couvnete, podíváme se na ně. Jsou o hodně levnější.“ „Aha, další nátlak,“ řekl jsem.

List Polk County Herald měl čtyři tisíce čtenářů a mizerné vedení. Měl jsem ho v ruce každý týden.

„Nesnažím se vyvíjet na vás nátlak. Jenom dávám na stůl všechny karty.“

„Ve skutečnosti chci milion a půl.“

„To už je přehnané, Willie.“

„Je to hodně, ale vrátí se vám to. Možná to potrvá trochu déle, ale dívejte se na to z perspektivy deseti let.“ „Nejsem si jist, zda můžeme jít tak vysoko.“

„Budete muset, pokud ty noviny chcete.“

Vyvstal jakýsi pocit naléhavosti. McGrew nadhodil nějakou lhůtu, pak řekl: „Už spolu jednáme několik měsíců a můj klient už dost netrpělivě chce nějaký závěr. Chce tu transakci uzavřít do prvního příštího měsíce, nebo se obrátí jinam.“

Tato taktika mě neznepokojovala. Už jsem měl rovněž dost mluvení. Buďto jsem prodal, nebo jsem neprodal. Bylo načase vynést rozhodnutí.

„To je odteďka za třiadvacet dní,“ konstatoval jsem. „Ano.“

„Tak dobře.“

* * *

Nastaly dlouhé letní dny a nesnesitelné horko a vlhkost se zde usadily na svůj tříměsíční pobyt. Já jsem podnikal své obvyklé pojížďky - do kostelů na svém seznamu, na softballová hřiště, na místní turnaje v golfu, na soutěže v rozkrajování melounů. Ale Clanton čekal, a to čekání bylo vše, o čem jsme se bavili.

Smyčka kolem krku každého ze zbývajících porotců se nevyhnutelně poněkud uvolnila. Zcela přirozeně je unavovalo, že musí zůstávat uvězněni ve vlastním domě, měnit své celoživotní návyky, mít kolem domu skupinky sousedů, kteří by je v noci hlídali. Začali se odvažovat ven, zkoušeli obnovit normální život.

Zabijákova trpělivost byla vysilující. On měl čas na své straně a věděl, že jeho oběti všechna ta ochrana unaví. Věděl, že odloží opatrnost, dopustí se chyby. My jsme to rovněž věděli.

Když slečna Callie vynechala tři neděle po sobě kostel, poprvé ve svém životě, trvala tu čtvrtou na tom, že půjde. V doprovodu Sama, Esaua a Leona napochodovala v neděli dopoledne do svatostánku a vzývala Boha, jako by zde nebyla celý rok. Její bratři a sestry v Kristu ji nadšeně objímali a vroucně se za ni modlili. Reverend Smáli na místě změnil plánované kázání a mluvil o tom, jak Bůh chrání své ovečky. Sam říkal, že v tomto duchu pokračoval téměř tři hodiny.

Dva dny nato vklouzla slečna Callie na zadní sedadlo mého mercedesu. S Esauem vedle sebe a Samem třímajícím pušku jsme se šerifovým zástupcem za zády kvap

ně vyjeli z Clantonu. Zástupce na hranici státu zastavil a my jsme byli o hodinu později v Memphisu. Východně od města bylo nové nákupní centrum, které bylo nyní vrcholně v kurzu, a slečna Callie snila o tom, že by se do něj podívala. Přes sto obchodů pod jednou střechou! Poprvé v životě jedla pizzu; viděla umělé kluziště, dva muže, kteří se drželi za ruce, a rasově smíšenou rodinu. Schválila pouze kluziště.

Po plné hodině Samova úděsného navigování jsme konečně našli hřbitov v jižní části Memphisu. S pomocí mapy z domku hlídače hřbitova jsme nakonec našli hrob Nicoly Rossettiové DeJametteové. Slečna Callie položila na hrob kytici květin, které přivezla z domova, a když začalo být patrné, že tu chce strávit nějakou dobu, poodešli jsme a nechali ji v klidu.

Na Nicolinu památku chtěla slečna Callie italské jídlo. Rezervoval jsem stůl u Grisantiho, což je memphiská pamětihodnost, a tam jsme absolvovali dlouhý, skvělý oběd. Dali jsme si lasagne a ravioli plněné kozím sýrem a slečně Callii se podařilo překonat zaujatost proti kupovanému jídlu a já, abych ji uchránil před hříchem, jsem trval na tom, že to zaplatím.

Nechtělo se nám odjet z Memphisu. Na několik hodin jsme unikli strachu a mukám čekání. Clanton nám připadal vzdálený tisíce mil, a i to bylo příliš blízko. Když jsme se ten den pozdě večer vraceli, přistihl jsem se, že neustále zpomaluji.

I když jsme o tom nehovořili, a rozhovor byl s blížícím se domovem stále tišší, v okrese Ford pobíhal na svobodě vrah. Na jeho seznamu bylo jméno slečny Callie. Kdyby nebylo oněch dvou mrtvých, bylo by nemožné tomu uvěřit.

Podle Baggyho tvrzení ověřeného pátráním v archivu Timesů se v tomto století v okrese nevyskytly nevyjasněné vraždy. Téměř každá byla impulzivním aktem, při němž svědci viděli ještě i kouř z pušky. Zatčení, procesy a odsouzení pak následovaly rychle. A teď je zde kdesi na svobodě velmi inteligentní a velmi uvážlivý zabiják a každý zná jeho plánované oběti. Pro tak bohabojnou, zákona dbalou komunitu to bylo nepředstavitelné.

Bobby, AI, Max a Leon střídavě usilovně naléhali na slečnu Callii, aby šla bydlet k nim, ke každému zhruba na měsíc. Sam a já, dokonce i Esau, jsme se k těmto poměrně důrazným žádostem připojovali, ale ona nepovolila. Byla v blízkém kontaktu s Bohem a ten ji ochrání.

Za těch devět let se vyskytl jediný případ, kdy jsem ztratil se slečnou Callii trpělivost a kdy mě ona vyplísnila: bylo to při sporu o to, aby strávila měsíc v Milwaukee u Bobbyho. „Tahle velkoměsta jsou nebezpečná,“ odpověděla.

„Žádné město není tak nebezpečné, jako je teď Clan- ton,“ namítl jsem.

Později, když jsem zvýšil hlas, mi řekla, že se jí nelíbí můj nedostatek úcty, a já jsem rychle zmlkl.

Když jsme oné noci vjížděli do okresu Ford, začal jsem se dívat za sebe zpětným zrcátkem. Bylo to hloupé, ale současně i nebylo. V Lowtownu střežil dům Ruffino- vých šerifův zástupce, který parkoval na ulici, a Esaův přítel bdící na prahu.

„Večer byl klidný,“ oznámil přítel. Jinými slovy řečeno na nikoho se nestřílelo a nikdo nebyl zastřelen.

Sam a já jsme ještě hodinu hráli na zápraží dámu a slečna Callie šla spát.

Čekání pokračovalo.

A Rok sedmdesát devět byl rokem, kdy se /B / v Mississippi konaly volby, třetí, jichž jsem se já zúčastnil jako registrovaný volič. Byly mnohem klidnější než první dvoje. V závodě o post šerifa neměl ten stávající soupeře, což bylo cosi neslýchaného. Tvrdilo se, že Padgittovi si koupili nového kandidáta, ale po debaklu s řízením o Dannyho propuštění to vzdali. Theo Morton získal soupeře, který mi přinesl inzerát křičící otázku: PROČ DAL SENÁTOR MORTON PŘEDČASNÉ PROPUSTIT DANNYHO PADGITTA? PENÍZE! PROTO! Byť bych ten inzerát zveřejnil seberaději, neměl jsem ani čas, ani energii na proces pro nactiutrhání.

V Ranařské čtyřce se rozběhl souboj o místo strážníka mezi třinácti kandidáty, ale jinak byly volby značně letargické. Okres byl fixován na vraždy Fargarsona a Tealea, a což bylo důležitější, na otázku, kdo přijde na řadu jako další. Šerif McNatt a vyšetřovatelé z řad státní policie a státní kriminalistické laboratoře vyčerpali veškerá možná vodítka. Mohli jsme dělat jediné - čekat.

S tím, jak se blížil čtvrtý červenec, začal být patrný pozoruhodný nedostatek nadšení pro každoroční oslavu. Třebaže se téměř všichni cítili bezpečně, nad okresem visel temný mrak. Podivné bylo, že přetrvávaly pověsti, podle nichž se stane něco zlého, pokud se čtvrtého července všichni shromáždíme kolem soudní budovy. Pověsti se však nikdy nerodily s takovou nápaditostí ani se tak rychle nešířily jako v červnu tohoto roku.

25. června jsem v elegantní právnické kanceláři v Tupelu podepsal horu dokumentů, jimiž se převádělo vlastnictví Timesů na mediální společnost, kterou zčásti vlastnil pan Ray Noble z Atlanty. Noble mi předal šek na 1,5 milionu dolarů a já jsem s ním rychle a poněkud úzkostně sešel po ulici, kde čekal můj nejnovější přítel Stu Holland ve své prostorné kanceláři v Obchodní bance. Zpráva o takovémto vkladu by se v Clantonu rozšířila přes noc, takže jsem pohřbil své peníze u Stua a pak jel domů.

Byla to ta nejdelší hodinová jízda mého života. Byla radostná, protože jsem prodal v době, kdy na tom byl trh nejpříznivěji. Vymámil jsem maximální množství dolarů ze zazobaného a úctyhodného kupce, který měl v plánu provést s mými novinami několik změn. Dobrodružství mě volalo a já jsem ted měl prostředky na to, abych na jeho volání odpověděl.

A byl jsem i smutný, protože jsem se vzdával tak velké a tak prospěšné části svého života. Noviny a já jsme spolu rostli a vyzrávali; ze mě se stal dospělý člověk, z nich prosperující entita. Staly se tím, čím by maloměstské noviny být měly - živým pozorovatelem soudobých událostí, glosátorem historie, občasným komentátorem politických a společenských otázek. Pokud jde o mě, byl jsem mladý muž, který slepě a zarputile budoval cosi z nuly. Myslím, že bych se měl cítit na svůj věk, ale chtěl jsem pouze jediné - najít nějakou pláž. Potom dívku.

Když jsem se vrátil do Clantonu, vešel jsem do Mar- garetiny kanceláře, zavřel dveře a řekl jsem jí o prodeji. Propukla v slzy a zanedlouho zvlhly oči i mně. Její nezlomná loajalita mě vždycky překvapovala, a i když si stejně jako slečna Callie dělala přílišné starosti o mou duši, zvykla si mě mít i ráda. Vysvětlil jsem jí, že noví majitelé jsou skvělí lidé, neplánují žádné drastické změny a schválili její novou pětiletou smlouvu s vyšším platem. Poté se rozplakala ještě víc.

Hardy neplakal. V té době už tiskl Timesy téměř třicet let. Byl náladový, popudlivý, příliš pil jako většina tiskařů a vysvětlil mi, že pokud by se novým majitelům nelíbil, tak s tím jednoduše sekne a půjde na ryby. Novou smlouvu však ocenil.

Stejně jako Davey Bass Velká huba. Byl tou zprávou šokován, ale docela dobře se zotavil při představě, že dostane vyšší plat.

Baggy byl na dovolené kdesi na Západě se svým bratrem, nikoliv manželkou. Pan Ray Noble neochotně souhlasil s dalšími pěti lety Baggyho liknavého zpravodajství a já jsem ho s dobrým svědomím nemohl vtělit do kupní smlouvy. Baggy byl sám.

Měli jsme pět dalších zaměstnanců a já jsem tu zprávu každému z nich sdělil osobně. Zabralo to celé jedno odpoledne, a když jsem to měl konečně za sebou, byl jsem úplně vyčerpaný. Sešel jsem se s Harrym Rexem v zadní místnosti u Pepeho a oslavovali jsme to margari- tami.

Nemohl jsem se dočkat, až odjedu z města a někam vyrazím, ale to nebude možné, dokud to zabíjení neustane.

* * *

Ruffinovi profesoři po větší část června pendlovali mezi Clantonem a svým domovem. Přesunovali si pracovní povinnosti a dovolené a ze všech sil se snažili zajistit, aby alespoň dva či tři z nich byli vždycky se slečnou Callií. Sam vycházel z domu zřídka. Zůstával v Lowtownu, aby chránil svou matku, ale také aby nebyl příliš na očích. Strážník Durant tu pořád ještě byl, i když už byl zase ženatý a jeho dva odrodilí synové z kraje odešli.

Sam trávil hodiny na verandě, hltal knihy, hrál dámu s Esauem nebo s kýmkoliv, kdo se zastavil, aby na chvíli pomohl s hlídáním. Hrál se mnou vrhcáby tak dlouho, až přišel strategii na kloub, a pak trval na tom, abychom sázeli na každou hru dolar. Netrvalo dlouho a dlužil jsem mu padesát dolarů. Takový bezostyšný hazard byl na verandě slečny Callie úzkostlivě střeženým tajemstvím.

Na týden před 4. červencem byl nakvap zorganizován rodinný sraz. Protože můj dům měl pět nevyužitých ložnic a zoufale trpěl nepřítomností ženské ruky, trval jsem na tom, aby ho zaplnili Ruffinovi. Rodina se od roku 1970, kdy jsem se s nimi setkal poprvé, značně rozrostla. Všichni kromě Sama měli rodiny a dohromady tu bylo jednadvacet vnoučat. Celkově to tedy bylo pětatřicet Ruf- finů, nepočítaje v to Sama, Callii a Esaua, a třicet čtyři z nich přijeli do Clantonu. Leonova manželka měla v Chicagu nemocného otce.

Třiadvacet z těchto třiceti čtyř se na několik dní nastěhovalo do Hocuttova domu. Sjeli se z nejrůznějších částí země, většinou ze Severu, přijížděli postupně v jakoukoliv denní i noční hodinu a příjezd každého dalšího z nich byl velmi slavnostně vítán. Když ve tři ráno dorazili z Los Angeles Carlotta, její manžel a dvě děti, rozsvítila se všechna světla v domě a Bobbyho žena Bonnie začala dělat palačinky.

Bonnie mi zabrala kuchyni a třikrát denně mě posílala do obchodu s potravinami se seznamem věcí, které nutně potřebovala. Zmrzlinu jsem kupoval po tunách a děti se záhy poučily, že jim ji donesu v jakoukoliv denní hodinu.

Protože jsem měl dlouhé a široké verandy, které se málo využívaly, přesunuli se Ruffinovi na ně. Sam pozdě odpoledne přiváděl Callii a Ésaua na vážné návštěvy. Callie se zoufale chtěla dostat z Lowtownu. Z jejího útulného domku se stalo vězení.

Tu a tam jsem slýchal její děti mluvit o matce velmi ustaraně. O zjevné hrozbě, že by mohla být zastřelena, se hovořilo méně než o jejím zdraví. Během let se jí podařilo shodit celkem zhruba čtyřicet kilogramů, podle toho, čí verzi člověk zrovna slyšel. Teď je nabrala zpátky a lékaři si dělali starosti s jejím krevním tlakem. Stres si vybíral svou daň. Podle Esaua spala neklidně, což sváděla na léky. Nebyla už tak svěží, méně se usmívala a měla viditelně méně energie.

To všechno se svalovalo na „zmatky kolem Padgitta“. Jakmile ho chytí a zabíjení přestane, slečna Callie se zase dá dohromady.

To byl onen optimistický názor, který obecně sdílela většina jejích dětí.

V pondělí 2. července připravily Bonnie a spol. lehký oběd tvořený saláty a pizzami. Byli zde všichni Ruffino- vé, kteří byli po ruce, a jedli jsme na postranní verandě pod zvolna se otáčejícími a prakticky zbytečnými proutěnými ventilátory. Pofukoval však lehký větřík a s teplotou pod třicet stupňů jsme si mohli vychutnat dlouhý líný oběd.

Teprve jsem musel najít ten správný okamžik, abych slečně Callii řekl, že z novin odcházím. Věděl jsem, že z toho bude v šoku a velmi ji to zklame. Nenapadal mě žádný důvod, proč bychom nemohli pokračovat v našich čtvrtečních obědech. Počítání překlepů a chyb, které udělal někdo jiný, by mohlo být ještě zábavnější.

Během těch devíti let jsme vynechali z našich čtvrtků pouze sedm, ve všech případech kvůli nemoci nebo návštěvě u zubaře.

Líný hovor po obědě náhle ustal. V dálce, někde na druhé straně města, se rozezněly sirény.

* * *

Bednička měla rozměry třicet tři krát třináct centimetrů. Byla bílá s rudými a modrými pruhy a hvězdami. Byl to dárkový balíček z Bolan Pecan Farm v Hazelhurstu ve státě Mississippi, který Maxine Rootové dala poslat její sestra žijící v kalifornském Concordu. Dárek v podobě pravých amerických pekanových ořechů ke Dni nezávislosti. Přišel poštou, doručený pošťákem kolem poledne, vložený do poštovní schránky Maxine Rootové a poté odnesený dovnitř kolem osamělého souseda na stráži sedícího pod stromem na předním dvorku a do kuchyně, kde ho poprvé uviděla Maxine Rootová.

Byl tomu už téměř měsíc, co se jí šerif McNatt vyptával na to, jak v porotě hlasovala. Váhavě připustila, že nebyla pro trest smrti pro Dannyho Padgitta, a vzpomněla si, že dva muži, kteří se na to dívali stejně, byli Lenny Fargarson a Mo Teale. Protože ti byli nyní mrtví, McNatt jí sdělil vážnou zprávu, že by se mohla stát příští obětí.

Maxine se s tím rozsudkem vypořádávala léta. Město jím bylo rozhořčeno a ona to nepřátelství cítila. Naštěstí porotci dodrželi svůj slib mlčení a ona, Lenny i Mo byli ušetřeni jakýchkoliv dalších invektív. S hojivým ubíháním času se dokázala distancovat od následků.

Teď svět věděl, jak hlasovala. Teď ji sleduje jakýsi šílenec. Vzala si dovolenou ze svého zaměstnání účetní. Byla v koncích s nervy; nemohla spát; měla už dost ukrývání ve vlastním domě; dost dvorku plného sousedů, kteří se tu scházeli každý večer, jako by se tu měla konat nějaká společenská událost; dost krčení se pod každým oknem. Brala tolik různých prášků, že už se jejich účinky navzájem potlačovaly a nezabíralo nic.

Uviděla krabičku s pekanovými ořechy a rozplakala se. Někdo tam venku ji má rád. Její drahá sestra Jane na ni myslí. Ach, jak ráda by právě teď byla s Jane v Kalifornii.

Maxine začala balíček otevírat, pak ji něco napadlo. Šla k telefonu a vytočila Janino číslo. Už týden spolu nemluvily.

Jane byla v práci a nadchlo ji, že ji slyší. Probíraly to či ono, pak příšernou situaci v Clantonu. „Jsi moc hodná, žes mi poslala ty pekanové ořechy,“ řekla Maxine.

„Jaké pekanové ořechy?“ podivila se Jane.

Pauza. „Ten dárkový balíček od firmy Bolan Pecans v Hazelhurstu. Je velký, má kilo a půl.“

Další pauza. „Já ne, ségro. To musel být někdo jiný.“

Maxine za chvilku zavěsila a zkoumala krabici. Na pří- lepce na přední straně stálo: Dárek od Jane Parhamové. Samozřejmě že žádnou jinou Jane Parhamovou neznala.

Velmi jemně krabici zdvihla. Na plechovku obsahující půldruhého kilogramu pekanů byla trochu těžká.

Do domu náhodou přišel Travis, šerifův zástupce na částečný úvazek. Doprovázel ho jistý Teddy Ray, uhrovitý mladíček v příliš velké uniformě a se služebním revolverem, z něhož ještě nikdy nevystřelil. Maxine je dostrkala do kuchyně, kde na lince pokojně seděla červeno- modrobílá krabice. Osamělý soused na stráži se přišoural za nimi a dlouhou minutu se všichni čtyři prostě jen dívali na krabici. Maxine jim doslova zopakovala svůj rozhovor s Jane.

Travis nesmírně váhavě zdvihl krabici a lehce s ní zatřásl. „Na pekany se zdá hodně těžká,“ poznamenal. Pohlédl na Teddyho Raye, který už stačil zesinat, a na souseda s puškou, který vypadal, že je připraven přikrčit se před čímkoliv.

„Myslíte, že je to bomba?“ zeptal se soused.

„Ach můj bože,“ zamumlala Maxine a vypadala, že se každou chvíli zhroutí.

„Mohla by být,“ podotkl Travis a pak se s hrůzou podíval na to, co drží.

„Vyneste to,“ dožadovala se Maxine.

„Neměli bychom zavolat šerifa?“ podařilo se ze sebe vypravit Teddymu Rayovi.

„Podle mě jo,“ odpověděl Travis.

„Co když to má časový spínač nebo tak něco?“ zeptal se soused.

Travis na okamžik zaváhal, pak hlasem prozrazujícím naprostou nezkušenost odvětil: „Vím, co mám dělat.“

Prošli kuchyňskými dveřmi na úzkou verandu, která se táhla po celé délce domu. Travis opatrně postavil krabici až na samý kraj asi metr nad zemí. Když vytáhl svůj magnum .44, Maxine se zeptala: „Co to děláte?“

„Uvidíme, jestli je to bomba,“ odpověděl Travis. Teddy Ray a soused bleskově seběhli ze zápraží a zaujali bezpečnou pozici v trávě asi o patnáct metrů dál.

„Vy mi rozstřílíte moje pekany?“ zeptala se Maxine.

„Máte nějaký lepší nápad?“ odsekl jí Tráviš.

„Nejspíš ne.“

S větší částí těla v kuchyni vystrčil Travis ze dveří poměrně silnou pravou paži a poměrně velkou hlavu a zamířil. Maxine se krčila hned za ním a vykukovala mu pod pasem.

První výstřel nezasáhl ani zápraží, třebaže Maxine vyrazil dech. „Pěkná trefa,“ vykřikl Teddy Ray a soused se krátce zasmál.

Travis zamířil a vypálil znovu.

Exploze zcela odtrhla vyvýšené zápraží od domu, vyrvala v zadní zdi za kuchyní zející díru a rozptýlila střepiny v okruhu sto metrů. Vytloukla okna, roztříštila prkna a všechny čtyři pozorovatele poranila. Teddymu Rayovi i sousedovi se do nohou a hrudi zaryly střepiny. Traviso- vi výbuch potrhal pravou paži a ruku. Maxine byla dvakrát zasažena do hlavy - jeden kousek skla jí utrhl lalůček pravého ucha a malý hřebík jí pronikl pravou čelistí.

Na okamžik byli všichni v bezvědomí, omámení kilogramem a půl plastické trhaviny prošpikované hřebíky, sklem a kuličkovými ložisky.

* ² *

Zatímco po městě kvílely sirény, šel jsem k telefonu a zavolal jsem Wileymu Meekovi. Ten se zrovna chystal volat mně. „Pokusili se vyhodit do povětří Maxine Rooto- vou,“ oznámil.

Řekl jsem Ruffinovým, že došlo k nehodě, a nechal jsem je na verandě. Když jsem se blížil k části města, kde bydleli Rootovi, byly hlavní silnice zablokované a doprava byla odkloněna. Spěchal jsem do nemocnice a vyhledal mladého lékaře, kterého jsem znal. Řekl mi, že čtyři lidé byli zraněni, ale žádný z nich zjevně není v kritickém stavu.

Soudce Omar Noose měl to odpoledne soud v Clantonu.

Ve skutečnosti později tvrdil, že explozi slyšel. Rufus Buckley a šerif McNatt s ním seděli přes hodinu v jednací místnosti soudu a nikdy nebylo zveřejněno, o čem diskutovali. Zatímco jsme čekali v soudní síni, Harry Rex a většina ostatních advokátů, kteří tu okouněli, si byli jisti, že debatují o tom, jak pojednat zatykač na Dannyho Padgitta, jestliže je tak málo důkazů, že by se dopustil něčeho trestného.

Ale něco se udělat muselo. Někdo musel být zatčen. Šerif měl povinnost chránit občany; musel začít jednat, i kdyby to nebylo tak úplně korektní.

Dostali jsme zprávu, že Travis a Teddy Ray byli převezeni na operaci do jedné z memphiských nemocnic. Maxine a její soused byli na sále právě v tomto okamžiku. I tentokrát lékaři soudili, že nikdo není v ohrožení života. Travis ovšem možná přijde o pravou paži.

Kolik lidí v okrese Ford vědělo, jak vyrobit bomby posílané v balíku? Kolik jich mělo přístup k trhavinám? Kdo měl motiv? My jsme debatovali o těchto otázkách v soudní síni a stejné otázky se zjevně v té době projednávaly i v zadních místnostech. Noose, Buckley a McNatt byli všichni volenými činiteli. Spořádaní občané okresu Ford potřebovali ochranu. Protože Danny Padgitt byl jediným myslitelným podezřelým, soudce Noose na něj nakonec vydal zatykač.

Bylo to oznámeno Lucienovi a on tu zprávu přijal bez námitek. V daném okamžiku nemohl ani Padgittův právník argumentovat strategií, že měl být přivolán k jednání. Danny mohl být vždycky později propuštěn.

Několik minut po sedmnácté hodině vyrazila z Clantonu kolona policejních automobilů a zamířila na Padgittův ostrov. Harry Rex měl teď připojení na policejní vysílačku (ve městě se jich objevilo hned několik nových) a spolu jsme seděli v jeho kanceláři, popíjeli pivo a naslouchali jejímu skřehotání se zuřivostí, kterou jsme se ani nesnažili potlačovat. Mělo to být nejnapínavější zatčení v historii našeho okresu a spousta z nás u něho chtěla být. Zablokují Padgittové cestu a překazí zatčení? Dojde tam ke střelbě? K malé válce?

Podle předávaných sdělení jsme mohli sledovat většinu toho, co se dělo. Na silnici 42 se s McNattem a jeho lidmi setkalo deset Jednotek“ státních dálničních hlídek. Soudili jsme, že „jednotka“ neznamená nic jiného než jedno auto, ale vypadalo to, že to bude daleko vážnější. Pokračovali na silnici 401, zabočili na okresku, která vedla na ostrov, a na mostě, kde všichni očekávali nějaké dramatické střetnutí, seděl v autě Danny Padgitt se svým právníkem.

Hlasy ve vysílačce byly rychlé a nervózní:

„Má s sebou právníka!“

„Wilbankse?“

,Jo.“

„Zastřelme je oba.“

„Vystupují z auta.“

„Wilbanks má ruce nahoře. Vyčuránek!“

„To je Danny Padgitt, vážně. S rukama nahoře.“

„Rád bych mu ten jeho úsměv rozmlátil.“

„Nasadili mu pouta.“

„Hergot!“ zařval Harry Rex z druhé strany stolu. „Chtěl jsem nějakou střílečku. Zrovna jako za starých časů.“

* * *

Byli jsme u věznice o hodinu později, kdy se sem začala sjíždět kolona modrých a červených majáčků. Šerif Mc- Natt moudře usadil Padgitta do hlídkového vozu jednoho strážníka od státní policie; jinak by si ho jeho zástupci mohli po cestě podat. Dva z jejich kolegů jsou na operaci v Memphisu a city byly hodně rozjitřené.

Před věznicí byl shluk lidí. Když byl Padgitt kvapně odváděn dovnitř, pokřikovali na něj posměšky a nadávky. Šerif pak těmto horkým hlavám doporučil, aby šly domů.

Uvidět Dannyho v poutech bylo zdrojem obrovského

pocitu úlevy. A zpráva, že je ve vazbě, zapůsobila na celý okres jako balzám. Těžký mrak se rozptýlil. Clanton onoho večera opět ožil.

Když jsem se po setmění vrátil do Hocuttova domu, byla Ruffinova rodina ve slavnostní náladě. Slečna Cal- lie působila tak uvolněně, jak jsem ji už dlouho neviděl. Dlouho jsme seděli na verandě, vyprávěli si, smáli se, poslouchali Arethu Franklinovou a skupinu Temptations, a dokonce jsme občas zaslechli i výbuchy ohňostrojů.

Jk Nikdo nevěděl o tom, že Lucien Wilbanks /I ^ a soudce Noose spolu v hektických hodinách,

■Tkteré předcházely zatčení, uzavřeli dohodu. Soudce si dělal starosti s tím, co by se mohlo stát, kdyby se Danny Padgitt rozhodl stáhnout do bezpečí ostrova, nebo, což by bylo horší, vzpírat se zatčení silou. Okres byl jako soudek s prachem čekající na rozškrtnutí zápalky. Policisté dychtili po krvi kvůli Teddymu Rayovi a Travisovi, jehož hloupá střelecká horlivost se dočasně uklidnila, dokud se oba zotavovali ze svých poranění. A Maxine Rootová pocházela z rodiny dřevorubců proslulých svou drsností, velkého prchlivého klanu známého tím, že po celý rok lovil, žil z toho, co si vypěstoval na své půdě, a nenechal žádnou újmu nepotrestanou.

Lucien situaci uznal. Souhlasil s tím, že svého klienta doručí, ovšem s jednou podmínkou - chtěl okamžité projednání jeho vazby. Měl přinejmenším tucet svědků, kteří byli ochotni prokázat Dannymu „neprůstřelné“ alibi, a Lucien si přál, aby lidé v Clantonu slyšeli jejich výpověď. Zdůraznil své upřímné přesvědčení, že za vraždami stojí někdo jiný a že je důležité přesvědčit o tom město.

Lucienovi chyběl rovněž už jen měsíc, než bude vyškrtnut z advokátní komory kvůli problému, který s tímto případem nesouvisel. Věděl, že konec se blíží a jednání o uvalení vazby bude jeho posledním veřejným vystoupením.

Noose s projednáním souhlasil a stanovil ho na desátou ranní následujícího dne, 3. července. Ve scéně, která

přízračné připomínala tu, která se zde odehrávala před devíti lety, byl Danny Padgitt znovu přiveden do soudní síně okresu Ford. Lidé v ní byli nepřátelsky naladění a plni dychtivosti se na něj podívat, v naději, že snad bude na místě oběšen. Rodina Maxine Rootové dorazila záhy a usadila se v předních řadách. Byli to zlobní, mohutní, vousatí muži v montérkách. Děsili i mě, a to jsme stáli zdánlivě na stejné straně. Maxine se údajně zotavuje dobře a čeká se, že za pár dnů půjde domů.

RufFmovi neměli toho dopoledne mnoho na práci, takže si nemohli dát ujít vzrušení v soudní budově. Sama slečna Callie trvala na tom, že půjdou brzy, aby dostali dobré místo. Byla šťastná, že je zase v centru města. Měla na sobě nedělní šaty a bylo pro ni požitkem sedět na takovémto veřejném shromáždění v kruhu své rodiny.

Zprávy z memphiské nemocnice byly smíšené. Teddy- ho Raye posešívali a zotavuje se. Tráviš má za sebou těžkou noc a lékaři si dělají velké starosti, zda se podaří zachránit mu paži. Jejich kamarádi byli v soudní síni v plném počtu a čekali na další příležitost mračit se na výrobce bomby.

Viděl jsem Fargarsonovy sedět vzadu, v předposlední řadě, a nedokázal jsem vůbec pochopit, co jim asi běží hlavou.

Z Padgittů tu nebyl nikdo; měli dostatek rozumu, aby se soudní síni vyhnuli. Pohled na ně by vyvolal násilné protesty. Harry Rex mi pošeptal, že jsou usazeni vzadu v místnosti pro porotu, za zamčenými dveřmi. Vůbec jsme je nezahlédli.

Rufus Buckley přijel se svým doprovodem zastupovat stát Mississippi. Jednou výhodou provázející prodej Time- sů bylo, že nikdy nebudu nucen s ním přicházet do styku. Byl arogantní a pompézní a všechno, co dělal, bylo podřízeno cíli zasednout v guvemérském křesle.

Zatímco jsem čekal a sledoval, jak se soudní síň zaplňuje, uvědomil jsem si, že je to naposledy, co budu pro 7imesy krýt takovéto jednání. Necítil jsem z toho smutek.

V duchu jsem se už odpoutal, v duchu už jsem nějaké peníze utratil. A teď, když byl Danny zatčen, jsem ještě dychtivěji toužil uniknout z Clantonu a podívat se po světě. Za několik měsíců se bude konat proces. Další cirkus kolem Danny ho Padgitta, ale měl jsem vážné pochybnosti, zda bude probíhat v okrese Ford. Bylo mi to jedno. To už bude článek pro někoho jiného.

V deset už byla všechna sedadla obsazená a zdi byly obstoupeny početnou řadou dalších diváků. Patnáct minut nato se za soudcovskou stolicí ozvaly kroky, dveře se otevřely a objevil se Lucien Wilbanks. Měl jsem pocit, jako bych se účastnil nějaké sportovní události; on byl hráč; všem se nám chtělo začít pískat. Těsně za ním vešli dva soudní zřízenci a jeden oznámil: „Povstaňte, soud přichází!“

Ve svém černém taláru vkráčel soudce Noose a usadil se na svůj trůn. „Prosím, posaďte se,“ řekl do mikrofonu. Obhlédl shromážděné a zdál se překvapený tím, kolik nás tu je.

Pokývl, otevřely se postranní dveře a tři šerifovi zástupci přivedli dovnitř Dannyho Padgitta, s pouty na rukou i na nohou, v oranžové vězeňské kombinéze, kterou už měl na sobě i předtím. Trvalo několik minut, než byl uvolněn ze všeho, co ho poutalo, a když byl konečně volný, naklonil se a pošeptal cosi Lucienovi.

„Toto je šetření ohledně uvalení vazby,“ ohlásil soudce Noose a soudní síň ztichla. „Není důvodu, proč by nemohlo být pojednáno uvážlivě a stručně.“

Mělo Být mnohem stručnější, než kdokoliv tušil.

* * *

Kdesi nad námi vybuchlo dělo a já jsem si na zlomek vteřiny myslel, že jsme byli všichni zastřeleni. Dusným vzduchem v soudní síni cosi ostře třesklo a na to, že celé město bylo tak nervózní, jsme kupodivu všichni strnuli v jediném strašlivém záblesku nevíry. Pak Danny Padgitt v opožděné reakci zachroptěl a vypuklo peklo. Ženy ječely. Muži křičeli. Kdosi vykřikl: „Dolů!“ a polovina diváků už se krčila a někteří sebou plácli na podlahu. Kdosi zvolal: „Střelili ho!“

Sklonil jsem o pár centimetrů hlavu, ale nechtěl jsem, aby mi něco ušlo. Všichni zástupci vytasili služební revolvery a rozhlíželi se na všechny strany po někom, na koho by mohli vystřelit. Ukazovali nahoru a dolů, dopředu a dozadu, tam a sem.

I když jsme se pak o tom dohadovali ještě léta, následoval druhý výstřel nejpozději tři vteřiny za prvním. Zasáhl Dannyho do žeber, ale nebyl už nutný. Ten první mu provrtal hlavu. Druhý výstřel upoutal pozornost jednoho ze zástupců v přední části soudní síně. Skrčil jsem se ještě víc, ale viděl jsem, jak ukazuje na balkon.

Dvojité dveře do soudní síně se rozlétly a ozval se du- sot. V hysterii, která následovala, jsem zůstal sedět na svém místě a pokoušel jsem se všechno vnímat. Viděl jsem, jak se Lucien Wilbanks sklání nad svým klientem. A Rufuse Buckleyho na všech čtyřech před místem pro porotu, jak se snaží co nejrychleji utéci. A nikdy nezapomenu na soudce Noose, který seděl klidně na svém místě, brýle na čtení na špičce nosu, a sledoval nastalý zmatek, jako by něco takového vídal každý týden.

Zdálo se, že každá vteřina trvá minutu.

Výstřely, které zasáhly Dannyho, byly vypáleny ze stropního prostoru nad balkonem. A i když byl balkon plný lidí, nikdo neviděl, jak se tři metry nad jejich hlavami sklonila puška o pár centimetrů níže. Stejně jako my ostatní byli příliš zaměstnáni tím, aby co nejdříve spatřili Dannyho Padgitta.

Okres dával soudní síň v různých dobách v průběhu desetiletí několikrát opravit a zrenovovat, kdykoliv, kdy se v obecní pokladně našlo pár zbytečných dolarů. Koncem šedesátých let byly instalovány podhledy ve snaze zlepšit osvětlení. Střelec si našel perfektní místo na tepelném rozvodu hned nad stropním podhledem. Tam, na tmavém stísněném místě, trpělivě čekal a pozoroval soudní síň pod sebou asi patnácticentimetrovou mezírkou, kterou si vytvořil nadzdvižením jednoho z panelů nasáklého vodou.

Když jsem dospěl k závěru, že střílení skončilo, připlazil jsem se blíže k místu pro obhajobu. Policisté vykřikovali povely, aby všichni vyklidili soudní síň. Strkali do lidí a vyštěkávali všemožné protichůdné pokyny. Dan- ny byl pod stolem, v péči Luciena a několika šerifových zástupců. Viděl jsem jeho nohy, nehýbaly se. Uběhla minuta či dvě, a zmatek začínal ustupovat. Náhle se ozvala další střelba; naštěstí to tentokrát bylo venku. Vyhlédl jsem z okna soudní síně a viděl jsem, jak lidé prchají do obchodů kolem náměstí. Jakýsi stařec ukazoval vzhůru, jakoby nad moji hlavu, na něco nahoře na soudní budově.

Šerif McNatt právě nalezl onen úzký prostor, když nad sebou uslyšel výstřely. On a dva zástupci vyběhli po schodech do třetího poschodí, pak zvolna zabočili na těsné kruhovité schodiště do kupole. Dveře do kupole byly zabouchnuté, ale těsně nad nimi slyšeli úzkostlivé kroky střelce. A slyšeli i zvuk nábojnic padajících na zem.

Jeho jediným terčem byly právnické kanceláře Luciena Wilbankse, konkrétně okna v horním poschodí. S nesmírnou promyšleností je vystřeloval, jedno po druhém. V dolním patře se Ethel Twittyová krčila pod psacím stolem a současně ječela i plakala.

Nakonec jsem vyšel ze soudní síně a spěchal dolů do přízemí, kde čekal nejistý dav, který nevěděl, co má dělat. Policejní šéf všem nařizoval, aby zůstali uvnitř. Mezi palebnými dávkami se ozýval rychlý a nervózní hovor. Když střelba začala, vytřeštili jsme na sebe oči. Jak dlouho to ještě potrvá? mysleli jsme si všichni.

Přidal jsem se k rodině Ruffinových. Slečna Callie omdlela, když soudní síní otřásl první výstřel. Max a Bobby ji svírali a nemohli se dočkat, až ji dovedou domů.

Střelec držel celé město v šachu hodinu, až mu nakonec došla munice. Poslední kulku si ušetřil pro sebe, a když stiskl spoušť, dopadl s tvrdým řachnutím na malá dvířka v podlaze kupole. Šerif McNatt několik minut čekal, pak se mu podařilo dvířka nadzdvihnout a otevřít. Hank Ho- oten byl opět svlečený do naha. A mrtvý jako čerstvě přejeté zvíře.

Jeden ze zástupců seběhl po schodech a vykřikl: „Je po všem! Je mrtvý! Je to Hank Hooten!“

Vytřeštěné výrazy byly skoro zábavné. Hank Hooten? Každý to jméno vyslovil, ale žádná slova z úst nevycházela. Hank Hooten?

„Ten advokát, jak se zbláznil.“

„Myslel jsem, že ho někam odeslali.“

„On snad není ve Whitfieldu?“

„Myslel jsem, že je mrtvý.“

„Kdo je Hank Hooten?“ zeptala se mě Carlotta, ale byl jsem příliš zmatený, abych jí mohl odpovědět. Vyhrnuli jsme se ven do stínu stromů a chvilku jsme tam setrvali, protože jsme si nebyli jisti, zda máme zůstat pro případ, že dojde k nějaké další neuvěřitelné události, nebo jít domů a pokusit se pochopit tu, již jsme právě zažili. Ruffinova rodina odešla rychle; slečna Callie se necítila dobře.

Nakonec vyjela od soudní budovy záchranka odvážející Dannyho Padgitta a rozhodně nijak nespěchala. Odklizení Hanka Hootena bylo poněkud náročnější, ale časem se podařilo dosoukat jeho tělo dolů. Pak ho naložili na pojízdná nosítka a od hlavy k patě ho zakryli bílou plachtou.

Šel jsem do své kanceláře, kde Margaret a Wiley popíjeli čerstvě uvařenou kávu a čekali na mě. Byli jsme příliš ohromeni na to, abychom mohli vést nějakou inteligentní konverzaci. Oněmělo celé město.

Nakonec jsem vyřídil několik telefonátů, zastihl všechny, které jsem potřeboval, a kolem poledne jsem z redakce odešel. Když jsem jel kolem náměstí, viděl jsem Dexe Pratta, jemuž patřilo místní sklenářství a každý týden si dával do Timesů reklamu, na balkoně Lucienovy kanceláře, jak už vysazuje francouzské okno a vyměňuje tabulky. Byl jsem si jistý, že Lucien je touhle dobou doma a opíjí se na verandě, odkud bylo vidět na klenbu a kupoli soudní budovy.

Whitfield byl vzdálen tři hodiny jízdy směrem na jih. Nebyl jsem si jistý, zda takovou dálku zvládnu, protože jsem byl kdykoliv schopen odbočit doprava, zamířit na západ, přejet řeku v Greenville nebo Vicksburgu a za soumraku být někde hluboko v Texasu. Nebo zabočit doleva, zamířit na východ a zasednout k velmi pozdní večeři někde v Alabamě.

Takové šílenství. Jak mohlo tak příjemné městečko skončit v tak hrůzném snu? Prostě jsem chtěl pryč.

Než jsem se dostal z prvního transu, už jsem byl u Jacksonu.

* * *

Státní psychiatrická léčebna byla třicet kilometrů východně od Jacksonu na mezistátní dálnici. Přes vrátnici jsem prošel s odvoláním na lékaře, k němuž jsem se předtím protelefonoval.

Dr. Věro byl velmi zaneprázdněný a já jsem si před jeho kanceláří hodinu listoval v časopisech. Když jsem informoval dívku v recepci, že neodejdu a že ho v případě potřeby budu sledovat domů, nějak si našel čas, kam mě mohl vměstnat.

Věro měl dlouhé vlasy a prošedivělý plnovous. Podle přízvuku jednoznačně pocházel ze středozápadu. Podle diplomů na zdi absolvoval Severozápadní univerzitu a univerzitu Johnse Hopkinse, i když jsem v kalném světle kanceláře nemohl pořádně přečíst detaily.

Řekl jsem mu, co se stalo dnes dopoledne v Clanto- nu. Když jsem skončil, oznámil: „Nemohu mluvit o panu Hootenovi. Jak jsem vám vysvětlil už do telefonu, musíme zachovávat lékařské tajemství.“

„Museli jste. Už nemusíte.“

„To přetrvává, pane Traynore. To tajemství dosud žije a já bohužel o tomto pacientovi hovořit nemohu.“

Stýkal jsem se s Harrym Rexem už dost dlouho na to, abych věděl, že se člověk nesmí nikdy nechat odbýt. Pustil jsem se do dlouhého a podrobného líčení případu Dannyho Padgitta, od procesu až po propuštění na podmínku a k minulému měsíci a napětí v Clantonu. Řekl jsem doktoru Verovi o tom, jak jsem Hanka Hootena viděl nedávno v neděli večer v Nezávislém kostele v Calico Ridge a jak se zdálo, že o posledních létech jeho života nikdo nic neví.

Mířil jsem tím k tomu, že město potřebuje vědět, co vedlo k tomu, že mu zcela přeskočilo. Jak těžce byl nemocný? Proč byl propuštěn? Otázek bylo mnoho, a než se budeme moci přes tuto tragickou epizodu přenést, potřebujeme znát pravdu. Přistihl jsem se při tom, že žadoním o informace.

„Kolik toho otisknete?“ zeptal se a konečně prolomil ledy.

„Otisknu to, co mi řeknete, abych otiskl. Ä pokud by se něco zveřejňovat nemělo, prostě mě upozorněte.“

„Pojďme se projít.“

Na betonové lavičce v malém stinném dvorku jsme z papírových kelímků popíjeli kávu. „Otisknout můžete tohle,“ začal Věro. „Pan Hooten sem byl přijat v lednu 1971. Byl diagnostikován jako schizofrenik, umístěn zde, léčen zde a propuštěn v říjnu 1976.“

„Kdo stanovil diagnózu?“ zeptal jsem se.

„Ted je to mimo záznam. Dohodnuto?“

„Dohodnuto.“

„Tohle musí být důvěrné, pane Traynore. Musíte mi na

to dát své slovo.“

Odložil jsem blok a řekl: „Přísahám na bibli, že tohle nebude zveřejněno.“

Dlouho váhal, několikrát upil kávy a já jsem si jednu chvíli myslel, že se uzavře a řekne mi, abych odjel. Pak se trochu uvolnil a řekl: „Zpočátku jsem pana Hootena léčil já. Schizofrenie byla rodinná anamnéza. Trpěla jí jeho matka a možná i jeho babička. Genetické faktory hrají u této choroby roli často. On byl v ústavu, už když studoval na univerzitě, ale kupodivu se mu podařilo práva dokončit. Po svém druhém rozvodu se v polovině šedesátých let přestěhoval do Clantonu, protože hledal místo, kde by mohl začít znovu. Následoval další rozvod. Zbožňoval ženy, ale nedokázal udržet vztah. Rhoda Kas- sellawová ho okouzlila a tvrdil, že ji mnohokrát žádal, aby si ho vzala. Jsem si jist, že ta mladá dáma z něj měla tak trochu strach. Její vražda byla velmi traumatizující. A když porota odmítla poslat vraha na smrt, on se, řekněme, přehoupl.“

„Díky, že jste použil termínu pro laiky,“ řekl jsem. Pamatuji si na diagnózu stanovenou ve městě - „totálně zmagořil“.

„Slyšel hlasy, přičemž ten hlavní byl hlas slečny Kas- sellawové. Mluvily k němu i její dvě malé děti. Prosily ho, aby ji chránil, aby ji zachránil. Popisovaly tu hrůzu, když přihlížely, jak byla jejich matka znásilněna a zavražděna ve vlastní posteli, a vytýkaly panu Hooteno- vi, že ji nezachránil. Týral ho i její vrah, pan Padgitt, který se mu z vězení vysmíval. Mnohokrát jsem průmyslovou televizí pozoroval, jak pan Hooten křičí na Dannyho Padgitta ze svého pokoje tady.“

„Zmiňoval se o porotcích?“

„Ach ano, celou tu dobu. Věděl, že tři z nich - pan Fargarson, pan Teale a paní Rootová - se odmítli vyslovit pro trest smrti. Vykřikoval jejich jména uprostřed noci.“

„To je překvapivé. Porotci si slavnostně slíbili, že se nikdy nebudou s nikým bavit o tom, jak zvažovali konečný verdikt. My jsme se dověděli, jak hlasovali, teprve před měsícem.“

„No, on byl asistentem státního zástupce.“

„Ano, to byl.“ Živě se mi vybavil Hank Hooten sedící při procesu vedle Emieho Gaddise, vždy mlčky, vypadající unuděně a jakoby nevnímající dění. „Dal najevo touhu po pomstě?“

Doušek kávy, další pauza, při níž Věro sám se sebou debatoval, zda má odpovědět. „Ano. Nenáviděl je. Chtěl, aby byli mrtví, stejně jako Danny Padgitt.“

„Tak proč jste ho propustili?“

„Nemohu mluvit o jeho propuštění. Já jsem tu v té době nebyl a na straně tohoto ústavu může být určitá odpovědnost.“

„Vy jste tu nebyl?“

„Odjel jsem na dva roky přednášet do Chicaga. Když jsem se před osmnácti měsíci vrátil, pan Hooten už tu nebyl.“

„Ale vy jste si zkontroloval jeho kartu.“

„Ano, a zatímco jsem byl pryč, jeho stav se dramaticky zlepšil. Lékaři našli tu správnou směs antipsychotic- kých léků a jeho symptomy podstatně ustoupily. Byl propuštěn a zařazen do skupinové terapie v Tupelu a tam se nám takříkajíc ztratil z očí. Není nutno připomínat, pane Traynore, že léčba duševně chorých lidí není v tomto státě, ani v řadě dalších, zrovna prioritou. Máme zoufalý nedostatek personálu i peněz.“

„Byl byste ho propustil vy?“

„Na to nemohu odpovědět. Myslím, pane Traynore, že jsem v tomto okamžiku řekl dost.“

Poděkoval jsem mu za čas, který mi věnoval, za upřímnost, a znovu jsem přislíbil, že budu chránit jeho tajemství. Požádal o výtisk toho, co napíšu.

Stavil jsem se u stánku s rychlým občerstvením v Jack- sonu na cheeseburger. Z telefonního automatu jsem zavolal do redakce a skoro jsem si přitom říkal, jestli jsem nezmeškal nějaké další střílení. Margaret se ulevilo, když uslyšela můj hlas.

„Musíš přijet domů, Willie, a rychle,“ řekla.

„Proč?“

„Callie Ruffinová měla mozkovou příhodu. Je v nemocnici.“

„Je to vážné?“

„Bohužel ano.“

Aj M POMĚRNÉ SLUSNÁ RENOVACE NAŠI NEMOCNICE /Ě/Ě byla financována z obligací, které náš okres Ti vydal v roce 1977. Na jednom konci přízemí byla moderní, třebaže dost tmavá kaple, kde jsem kdysi seděl s Margaret a její rodinou, když zemřela její matka. Právě tam jsem našel Ruffinovy, všech osm dětí, všech jednadvacet vnuků a všechny partnery s výjimkou Leono- vy ženy. Byl tu reverend Smáli s početným kontingentem z kostela. Esau byl nahoře na jednotce intenzivní péče a čekal před pokojem slečny Callie.

Sam mi řekl, že dřímala a vzbudila se ze spánku s ostrou bolestí v levé paži, poté následovalo znecitlivění levé nohy a zanedlouho začala nesrozumitelně mumlat. Záchranka ji odvezla do nemocnice. Lékař si byl jist, že to původně byla mozková příhoda, jež ovšem předcházela mírnému infarktu. Byla pod silnými léky a sledovaná přístroji. Podle posledního vyjádření lékaře byl její stav v osm večer „vážný, ale stabilizovaný“.

Návštěvníkům nebyl vstup povolen, takže se nedalo dělat v podstatě nic, jen čekat a modlit se a zdravit přátele, kteří přicházeli a odcházeli. Po hodině v kapli jsem byl zralý do postele. Max, který se narodil jako třetí, ale íungoval jako nesporný vůdce, zorganizoval harmonogram na noc. V jakékoliv době by v nemocnici měly vždycky být minimálně dvě z dětí slečny Callie.

Kolem jedenácté jsme se znovu zeptali lékaře a jeho odpověď zněla relativně optimisticky - že je stav slečny Callie dosud stabilizovaný. „Spí,“ jak to vyjádřil on, ale

při dalším vyptávání připustil, že ji uspali, aby předešli další mozkové příhodě. „Jděte domů a odpočiňte si,“ doporučil. „Zítřek by mohl být dlouhý.“ Nechali jsme Maria a Glorii v kapli a všichni pohromadě jsem se vydali do Hocuttova domu, kde jsme si na verandě dali zmrzlinu. Sam vzal Esaua domů do Lowtownu. Byl jsem rád, že zbytek rodiny raději zůstal u mě.

Ze třinácti dospělých, kteří zde byli, by se alkoholu dotkli pouze Leon a Carlottin manžel Sterling. Otevřel jsem láhev vína a my tři jsme vypustili zmrzlinu.

Všichni byli vyčerpáni, zvláště děti. Den začal dobrodružstvím v podobě cesty do soudní síně podívat se na muže, který terorizoval naši komunitu. Teď to vypadalo, jako by to bylo už před týdnem. Kolem půlnoci shromáždil AI rodinu v pracovně k poslední denní modlitbě. Říkal tomu „řetězová modlitba“ a každý dospělý i dítě vzdávalo za něco díky a žádalo Boha o ochranu slečny Callie. Když jsem seděl na pohovce a horoucně jsem se držel za ruku Bonnie a Mariovy manželky, cítil jsem přítomnost Pána. Věděl jsem, že moje milovaná přítelkyně, jejich matka a babička, bude v pořádku.

O dvě hodiny později jsem ležel v posteli s očima dokořán, v uších mi pořád ještě znělo ostré třesknutí pušky v soudní síni, náraz kulky, když zasáhla Dannyho, panika, která následovala. Přehrával jsem si každé slovo doktora Vera a říkal jsem si, jak asi v posledních několika letech žil ubohý Hank Hooten. Proč ho opět pustili do společnosti?

A dělal jsem si starosti o slečnu Callii, i když se zdálo, že její stav je pod kontrolou a ona je v dobrých rukou.

Nakonec jsem dvě hodiny spal, pak jsem sešel dolů, kde jsem našel Maria a Leona, jak popíjejí kávu u kuchyňského stolu. Už plánovali striktní program hubnutí, který rodina uloží slečně Callii po návratu domů. A také zahájí pohybový program, jehož součástí budou i každodenní dlouhé procházky po Lowtownu. Pravidelné lékařské kontroly, vitaminy, netučná strava.

Tento nový zdravotní režim mínili vážně, i když všichni věděli, že slečna Callie si udělá přesně to, co bude chtít sama.

* * *

O několik hodin později jsem začal s nepříjemnou povinností naskládat do krabic věci a krámy, které jsem za devět let nahromadil, a s vyklízením kanceláře. Nová šéfredaktorka byla příjemná dáma z Meridianu ve státě Mississippi a chtěla začít o víkendu. Margaret se nabídla, že mi pomůže, ale já jsem chtěl postupovat pomalu a vzpomínat, zatímco jsem vyprazdňoval zásuvky a pořadače. Byl to osobní moment a já jsem chtěl být raději sám.

Knihy pana Caudlea byly konečně sňaty ze zaprášených polic, kam byly naskládány dávno předtím, než jsem sem přišel. Měl jsem v plánu uskladnit je někde doma pro případ, že by se objevil nějaký jeho příbuzný a po něčem se ptal.

Pocity jsem měl smíšené. Všechno, čeho jsem se dotkl, bylo spojeno s nějakým článkem, uzávěrkou, cestou do nitra okresu za nějakým tipem, rozhovorem či svědkem, nebo na setkání s někým, od nějž jsem si sliboval, že bude dost zajímavý na profil. A čím dříve balení dokončím, tím blíže budu k odchodu z budovy a nástupu do letadla.

V devět třicet volal Bobby Ruffin. Slečna Callie byla vzhůru, posadila se, vypila trochu čaje a na několik minut k ní teď smějí návštěvy. Pospíchal jsem do nemocnice. Sam na mě čekal v hale a vedl mě bludištěm chodeb a kójí na JIP. „Nemluvte o ničem z toho, co se stalo včera, ano?“ řekl mi cestou.

„Jistě.“

„Nic rozčilujícího. Nepustili sem dokonce ani děti; bojí se, že by se jí příliš rozbušilo srdce. Všechno musí být skutečně klidné.“

Byla vzhůru, ale jen napůl. Čekal jsem, že uvidím její jasné oči a zářivý úsměv, ale slečna Callie skoro nebyla při vědomí. Poznala mě, objali jsme se a já jsem ji pohladil po pravé paži. V té levé měla kapačku. V pokoji byl Sam, Esau a Gloria.

Chtěl jsem s ní být několik minut o samotě, abych jí mohl konečně říci o prodeji novin, ale nebyla ve stavu takovéto zprávy přijímat. Byla už vzhůru skoro dvě hodiny a evidentně potřebovala zase spát. Za den či dva si o tom možná budeme moci živě popovídat.

Za patnáct minut přišel lékař a požádal nás, abychom ji nechali v klidu. Odešli jsme, pak jsme se zase vrátili a tato naše stráž trvala celý čtvrtý červenec, i když na JIP nás už nepustili.

* * *

Starosta rozhodl, že čtvrtého července nebudou ohňostroje. Už jsme zažili dost explozí, užili jsme si dost střelného prachu. Vzhledem k tomu, že ve městě dosud přetrvávala nervozita, žádné organizované protesty proti tomuto usnesení se nevyskytly. Kapely pochodovaly, přehlídka se konala, politické projevy byly stejné jako předtím, i když s menším počtem kandidátů. Nápadné bylo, že senátor Morton se neukázal. Na trávníku před soudní budovou se prodávala zmrzlina, limonáda, grilované maso, cukrová vata - prostě obvyklé pochutiny.

Město však bylo zasmušilé. Nebo jsem se tak třeba cítil pouze já. Možná jsem už jenom měl tohoto místa tak plné zuby, že mi na něm nepřipadalo dobré nic. Měl jsem samozřejmě lék.

Po projevech jsem odešel z náměstí a jel jsem zpátky do nemocnice, což byla malá zajížďka, která už začínala být monotónní. Mluvil jsem s Fuzzym, který zametal parkoviště před nemocnicí, a s Ralphem, jenž umýval okna ve vestibulu. Zastavil jsem se v bufetu a koupil si další limonádu od Házel, pak jsem prohodil pár slov s paní Esther Elien Trusselovou za informační přepážkou. V če- kámě ve druhém poschodí jsem našel Bobbyho s Alovou ženou; dívali se na televizi jako dvě mátohy. Zrovna jsem otevřel časopis, když dovnitř vrazil Sam.

„Dostala další infarkt!“ oznámil.

Všichni tři jsme vyskočili, jako by bylo kam jít.

„Právě teď! Je tam resuscitační tým!“

„Zavolám do domu,“ nabídl jsem se a zamířil k telefonnímu automatu na chodbě. Telefon vzal Max a za patnáct minut začali do kaple proudit Ruffinovi.

Lékařům trvalo věčnost, než nám dali aktuálnější informaci. Skoro v osm večer do kaple vstoupil její ošetřující lékař. Lékaři jsou nepříjemně proslulí svou nevyzpytatel- ností, ale jeho ztěžklá víčka a stažené obočí vypovídaly jasně. Když použil termín „vážná zástava srdce“, osm dětí slečny Callie se jako skupina jaksi zmenšilo. Byla na respirátoru, už nebyla schopná dýchat sama.

Během hodiny se kaple naplnila jejími přáteli. Reverend Thurston Smáli vedl skupinu, která se nepřetržitě modlila u oltáře, a lidé se k ní přidávali nebo z ní odcházeli, jak kdo chtěl. Ubohý Esau seděl v zadní lavici, shrbený, zcela bez života. Kolem něj byla jeho vnoučata, všechna velmi tichá a uctivá.

Čekali jsme celé hodiny. A i když jsme se snažili usmívat a působit optimisticky, ve vzduchu se vznášel pocit konce. Bylo to, jako by pohřeb už začal.

Stavila se Margaret a chvilku jsme si povídali na chodbě. Později mě tam našli Fargarsonovi a chtěli mluvit s Esauem. Dovedl jsem je do kaple, kde je Ruffinovi vřele přivítali a vyslovili jim soustrast se smrtí jejich syna,

Kolem půlnoci už jsme byli otupělí a rychle jsme ztráceli pojem o čase. Minuty se vlekly, pak jsem se podíval na hodiny na zdi a podivil jsem se, kam se podělo posledních šedesát minut. Chtěl jsem pryč, i kdyby jen proto, abych se venku prošel a nadýchal se čerstvého vzduchu. Lékař nás však důrazně upozornil, abychom zůstali nablízku.

Hrůza těchto muk se projevila plně, když nás svolal a vážně oznámil, že nadešla doba k „poslednímu rozloučení s rodinou“. Ozvaly se hlasité vyděšené vzdechy, pak pláč. Nikdy nezapomenu, jak Sam nahlas řekl: „Poslední rozloučení?“

„Takhle to je?“ zeptala se Gloria v naprosté hrůze.

Vyděšení a vyvedení z míry jsme vyšli z kaple za lékařem, přešli chodbu, vystoupili po schodech. Všichni jsme kráčeli ztěžklýma nohama někoho, kdo jde na vlastní popravu. Sestry nám pomohly proplést se bludištěm na JIP a jejich tváře nám říkaly to, čeho jsme se nejvíce děsili.

Když se rodina trousila do přeplněného pokojíku, lékař se dotkl mé paže a upozornil: „Tohle by mělo být jen pro rodinné příslušníky.“

„Dobře,“ odpověděl jsem a zastavil se.

„To je v pořádku,“ vložil se Sam. „On patří k nám.“

Shromáždili jsme se kolem slečny Callie a jejích přístrojů, z nichž většina už byla odpojena. Dvě nej menší vnoučata postavili k nohám postele. Esau stál nejblíže k ní a něžně jí hladil obličej. Oči měla zavřené; zdálo se, že nedýchá.

Byla naprosto smířená. Její manžel a děti se jí dotýkali a srdceryvně naříkali. Byl jsem v rohu, vklíněný mezi Gloriina manžela a Alovu ženu, a nemohl jsem jednoduše uvěřit, kde jsem nebo co dělám.

Když Max ovládl své emoce, dotkl se paže slečny Callie a řekl: „Pomodleme se.“ Sklonili jsme hlavy a pláč ustal, přinejmenším pro tento okamžik. „Pane, nechť neděje se vůle naše, ale tvá. Do tvých rukou odevzdáváme duši tohoto věrného dítka božího. Přichystej pro ni nyní místo ve svém království nebeském. Amen.“

íjí      íjí

Při východu slunce jsem seděl na prahu své redakce. Chtěl jsem být sám, pořádně se vyplakat o samotě. Pláč po celém mém domě bylo víc, než jsem dokázal snést. Když jsem sníval o svých cestách po světě, vždy se mi

vracela představa, jak se budu vracet do Clantonu s dárky pro slečnu Callii. Přivezu jí stříbrnou vázu z Anglie, plátěné ubrusy a povlečení z Itálie, kterou nikdy neuvidí, parfémy z Paříže, čokoládové pralinky z Belgie, urnu z Egypta, drobný diamant z dolů v Jižní Africe. Předal bych jí je na zápraží, ještě než bychom si dali oběd, pak bychom si povídali o všech těch místech, z nichž pocházejí. Posílal bych jí pohlednice z každé zastávky. Podrobně bychom studovali fotografie. Mým prostřednictvím by nepřímo viděla svět. Vždycky by tam byla, netrpělivě čekajíc na můj návrat, dychtivá uvidět, co jsem jí přivezl. Zaplnila by svůj dům drobnými kousky světa a měla by věci, které v Clantonu neměl nikdy nikdo, ani mezi černochy, ani mezi bělochy.

Byl jsem rozbolněný ztrátou své drahé přítelkyně. Její nečekanost byla krutá, jak tomu bývá vždycky. Její hloubka byla tak nezměrná, že jsem si v té době nedokázal představit, že se z ní zotavím.

Když město pode mnou začalo pomalu ožívat, došel jsem k psacímu stolu, odsunul jsem krabice stojící v cestě a posadil se. Vyndal jsem pero a dlouho jsem zíral do prázdného bloku. Nakonec, zvolna, s obrovským utrpením, jsem začal svůj poslední nekrolog.

POZNÁMKA AUTORA

Velmi málo zákonů zůstává nezměněno. Jakmile jsou jednou přijaty, je pravděpodobné, že se budou zkoumat, upravovat, doplňovat a poté se mnohdy zcela zruší. Toto neustálé opravování soudci a zákonodárci je obvykle dobré. Špatné zákony se tak vymýtí. Slabé zákony se vylepší. Dobré zákony se doladí.

Zacházel jsem s několika zákony, které ve státě Mississippi v 70. letech 20. století existovaly, velmi svévolně. Ty, k nimž jsem se v této knize nezachoval dobře, jsou nyní doplněny a zlepšeny. Zneužil jsem jich, abych posunul děj této knihy. Dělám to neustále a nikdy se kvůli tomu necítím provinile, protože na této stránce se pak od toho vždycky mohu distancovat.

Pokud tyto chyby objevíte, prosím, nepište mi. Uznávám své chyby. Byly záměrné.

Mé díky patří Gradymu Tollisonovi a Edu Perrymu z Oxfordu ve státě Mississippi za jejich vzpomínky na staré zákony a postupy. A Donu Whittenovi a Jessiemu Phillipsovi z listu The Oxford Eagle. A Garymu Greeneovi za technické rady.

JOHNCRISHAM

POSLEDNÍ POROTCE

Z anglického originálu The Last Juror

vydaného nakladatelstvím Doubleday v New Yorku roku 2004 přeložila Emílie Harantová Redigovala Alexandra Fraisová Obálku navrhl Ivan Brúha

Vydala Euromedia Group k. s. - Knižní klub v Praze roku 2005

jako svou 3062. publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Sedláček

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 400

Sazbu zhotovila Knižní sazba Hogen, s. r. o., Horní Jiřetín Tisk GGP Media GmbH, Possneck Vydání první www.euromedia.cz

www.knizniweb.cz

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * * 316

* * *

* * *

Poznámky

[←1]

* *

[←2]

* *