Předvolání

John GRISHAM

1

Přišlo to poštou, obyčejnou poštou, tím zastaralým způsobem, neboť Soudci bylo téměř osmdesát a nedůvěřoval moderním vynálezům. Zapomeňte na e-mail, dokonce i na fax. Nepoužíval telefonní záznamník, ba ani telefon si nikdy neoblíbil. Vyťukával své dopisy oběma ukazováčky, slabě mačkal jednu klávesu za druhou, shrbený nad starou mechanickou underwoodkou na masivním psacím stole se stahovací roletou pod portrétem generála Nathana Bedforda Forresta. Soudcův dědeček bojoval pod Forrestem v bitvě u Shilohu a během celého tažení hlubokým jihem a Soudce žádnou historickou postavu neuctíval víc. Po dvaatřicet let zásadně odmítal vést zasedání soudu 13. července, na Forrestovy narozeniny.

Psaní přišlo společně s jiným dopisem, časopisem a dvěma fakturami a jako obyčejně ho na právnické fakultě uložili do poštovní přihrádky, která nesla jméno profesora Raye Atleeho. Okamžitě obálku poznal, neboť podobné obálky byly součástí jeho života, co si pamatoval. Šlo o dopis od jeho otce, muže, jemuž i on říkal Soudce.

Profesor Atlee obálku chvilku zkoumal; nevěděl, zda by ji měl otevřít rovnou, nebo chvilku počkat. U Soudce se nikdy nedalo odhadnout, zda půjde o dobré, nebo špatné zprávy, ačkoli stařec umíral a dobré zprávy přicházely zřídka. Obálka byla tenká a zdálo se, že obsahuje jediný list papíru; nic neobvyklého. Psanými slovy Soudce šetřil, ačkoli byl kdysi znám rozvláčnými přednáškami ze soudcovské stolice.

Rozhodně to byl obchodní dopis. Soudce neholdoval prázdným řečem, nesnášel klepy a bezvýznamné tlachy, ať už napsané, či vyslovené. Popíjet s ním ledový čaj na verandě vždy znamenalo rozklady o občanské válce, nejspíš o bitvě u Shilohu, kde veškerou vinu za porážku Konfederace kladl znovu a znovu k naleštěným, neposkvrněným botám generála Pierra T. Beauregarda, muže, jehož bude nenávidět i v nebi, pokud se tam náhodou setkají.

Brzy zemře. Je mu devětasedmdesát a trpí rakovinou žaludku. Má nadváhu, je diabetik a těžký kuřák dýmky, má slabé srdce, jež odolalo třem infarktům, a kupu drobnějších obtíží, které ho mučily dvacet let a nyní se ho konečně chystají dorazit. Žije v neustálých bolestech. Během jejich posledního telefonického rozhovoru před třemi týdny, rozhovoru, k němuž došlo z Rayovy iniciativy, neboť Soudce považoval meziměstské hovory za nehorázně předražené, mluvil stařec tiše a vyčerpaně. Telefonát netrval ani dvě minuty.

Zpáteční adresa byla na obálce vyražena zlatým písmem: Ekvitní soudce Reuben V. Atlee, 25. okrsek ekvitního soudu, Okresní soud okresu Ford, Clanton, Mississippi. Ray zastrčil obálku do časopisu a vydal se pryč. Soudce Atlee už funkci ekvitního soudce nezastával. Voliči ho poslali do výslužby před devíti lety, trpká porážka, z níž se nikdy nevzpamatoval. Dvaatřicet let usilovně sloužil svému lidu a nyní ho nahradili mladším mužem, který se předváděl v rozhlase a televizi. Soudce odmítal pořádat kampaň. Tvrdil, že má příliš práce, a navíc, lidé ho dobře znají, a pokud ho budou chtít znovu zvolit, udělají to. Jeho strategie mnohým připadala arogantní. V okrese Ford zvítězil, ale v ostatních pěti ho protikandidát převálcoval.

Trvalo tři roky, než ho dostali ze soudní budovy. Jeho kancelář v prvním patře přežila jeden požár a vyhnula se dvěma renovacím. Soudce nedovolil, aby se jí někdy někdo dotkl malířskou štětkou či kladivem. Když ho okresní rada konečně přesvědčila, aby kancelář vyklidil, nebo ho dají vystěhovat, zabalil si veškeré složky a poznámky nashromážděné za třicet let a zaprášené staré knihy, odvezl je domů a uložil v pracovně. Když se pracovna zaplnila, skládal je podél zdí na chodbách, v obývacím pokoji a dokonce i v předsíni.

Ray pokývl na pozdrav studentovi, který seděl na chodbě. Před svou kanceláří prohodil pár slov s kolegou. Pak zašel dovnitř, zamkl za sebou dveře a položil poštu doprostřed psacího stolu. Sundal si sako, pověsil je na háček na dveřích, překročil hromádku tlustých právnických příruček, kterou překračoval už půl roku, a zopakoval si pro sebe každodenní slib, že tady musí udělat pořádek.

Místnost měřila čtyři krát pět metrů a stál v ní malý psací stůl a pohovka, obojí zasypané takovým množstvím materiálů, aby to vypadalo, že je Ray velmi zaměstnaný člověk. Ale nebyl. V jarním semestru vedl jen jeden seminář o protitrustových zákonech. A všichni předpokládali, že píše knihu, další rozvláčný, nudný svazek o monopolech, který sice nebude nikdo číst, ale který pěkně ozdobí jeho životopis. Měl sice definitivu, jenže jako většina profesorů žil pod vládou zásadního hesla akademického života: „Publikuj, nebo zhyň.“

Posadil se ke stolu a odstrčil papíry stranou.

Adresa na obálce zněla: Profesor N. Ray Atlee, Právnická fakulta Virginské univerzity, Charlottesville, Virginie. Písmena e a o se rozmazávala. Ten psací stroj už dobře deset let potřeboval novou pásku. Soudce také odmítal vzít na vědomí existenci poštovních směrovacích čísel.

Iniciála N ve jméně znamenala Nathan, podle generála Forresta, ale to vědělo jen málo lidí. Jedna z jejich ošklivějších hádek se týkala právě synova rozhodnutí zcela zapomenout na Nathana a prodírat se životem pouze jako Ray Atlee.

Soudce své dopisy zásadně posílal na fakultu, nikdy do Rayova bytu v centru Charlottes villu. Měl v oblibě tituly a důležitě znějící adresy a chtěl, aby lidé v Clantonu, dokonce i úřednice z pošty, věděli, že jeho syn je profesorem práv. Bylo to zbytečné. Ray vyučoval (a psal) už třináct let a všichni, kdo v Clantonu něco znamenali, to věděli.

Otevřel obálku a rozložil jediný list papíru. V záhlaví bylo rovněž vyraženo Soudcovo jméno a bývalá funkce s adresou, bez směrovacího čísla. Těchhle hlavičkových papírů má Soudce asi nevyčerpatelnou zásobu.

Zpráva byla určena jak Rayovi, tak jeho mladšímu bratru Forrestovi, jediným dvěma plodům nevydařeného manželství, které skončilo v roce 1969 smrtí jejich matky. Jako vždy byl vzkaz krátký:

Prosím, dostavte se do mé pracovny v neděli 7. května v 17.00 k projednání záležitostí týkajících se správy mé pozůstalosti.

S pozdravem, Reuben V. Atlee.

Výrazný, nezaměnitelný podpis ztratil svou rozmáchlost a vypadal roztřeseně. Celá léta se objevoval na soudních příkazech a rozsudcích, které změnily nespočet životů. Rozhodnutí o rozvodu, svěření dětí do péče, zbavení rodičovských práv, adopce. Rozsudky, jimiž se řešily spory o platnost poslední vůle, zpochybnění výsledků voleb, pozemkové spory, pře ohledně anexí. Soudcův podpis byl autoritativní a dobře známý; nyní z něj zůstala jen mlhavě povědomá čmáranice vážně nemocného starého muže.

Ale ať je otec nemocný, nebo zdravý, Ray věděl, že se v určený čas do jeho pracovny dostaví. Byl právě předvolán, a přestože ho to dráždilo, ani v nejmenším nepochyboval, že on i jeho bratr chtě nechtě předstoupí před Soudce, aby si vyslechli ještě jednu přednášku. Pro Soudce bylo typické, že si zvolil den, který se hodil jemu, a nikoho jiného se na názor nezeptal.

Soudce měl v povaze – možná jako většina soudců – stanovovat termíny slyšení a lhůty k vyřízení jen s malým ohledem na pohodlí ostatních. Takový tyranský přístup byl naučený a dokonce nutný, když měl člověk co do činění s přeplněnými jednacími pořádky, liknavými spornými stranami a přepracovanými či línými právníky. Jenže Soudce řídil svou rodinu skoro stejně jako svou soudní síň, a to byl hlavní důvod, proč Ray vyučoval právo ve Virginii, místo aby provozoval praxi v Mississippi.

Znovu si předvolání přečetl a odložil je na hromádku dokumentů k vyřízení. Přešel k oknu a zadíval se na dvůr, kde všechno kvetlo. Nebyl rozhněvaný ani zahořklý, jenom ho rozčilovalo, že otec zase jednou žádá tolik. Ten člověk umírá, připomněl si. Proč bys mu nevyhověl? Moc dalších výprav domů tě už nečeká.

Soudcova pozůstalost byla zahalena tajemstvím. Největší část majetku tvořil dům – předválečné dědictví po tom samém Atleeovi, který bojoval po boku generála Forresta. Na stinné ulici ve staré části Atlanty by měl cenu přes milion dolarů, ale v Clantonu ne. Stál uprostřed pěti zanedbaných akrů pozemků, tři bloky od hlavního náměstí. Podlahy se propadaly, střechou zatékalo, za celý Rayův život nedostaly stěny nový nátěr. Mohli by ho s bratrem prodat možná za sto tisíc dolarů, ale kupec by musel investovat dvakrát tolik, aby se z něj stalo obyvatelné místo. Ani jeden z nich tam nikdy bydlet nebude; po pravdě řečeno, Forrest práh toho domu už mnoho let vůbec nepřekročil.

Dům nesl jméno Javorová stezka, jako by to bylo nějaké přepychové panství se služebnictvem a rušným společenským kalendářem. Posledním zaměstnancem byla služka Irene. Zemřela před čtyřmi lety a od té doby nikdo nevyluxoval koberce a nevyleštil nábytek. Soudce platil místnímu kriminálníkovi dvacet dolarů týdně za stříhání trávníku a dělal to velice neochotně. Na základě jeho odborného názoru znamenalo osmdesát dolarů měsíčně loupež za bílého dne.

Když byl Ray malý, jeho matka o domě vždycky mluvila jako o Javorové stezce. Nikdy nevečeřeli doma, ale v Javorové stezce. Jejich adresa nezněla Atleeovi na Čtvrté ulici, ale Javorová stezka na Čtvrté ulici. Jen málo jiných lidí v Clantonu mělo domy pojmenované.

Matka zemřela na aneurysma a položili ji na stůl v salonu. Dva dny se tu zastavovali lidé z celého města, procházeli přes přední verandu do předsíně, odtud do salonu, aby vzdali poslední poctu, a poté do jídelny na punč a cukroví. Ray a Forrest se schovávali na půdě a proklínali otce za to, že připustil takové divadlo. Vždyť tam dole ležela jejich matka, hezká mladá žena, nyní bledá a ztuhlá v otevřené rakvi.

Forrest domu vždycky přezdíval Javorová troska. Červené a žluté javory, které kdysi lemovaly ulici, zašly na jakousi neznámou chorobu. Jejich uhnilé pařezy nikdy nikdo nevytrhal. Trávník před domem stínily čtyři mohutné duby. Listí z nich padalo po tunách, bylo ho příliš mnoho, aby je kdokoli dokázal shrabat a uklidit. Nejméně dvakrát ročně se z některého dubu ulomila větev a dopadla na nějakou část domu, odkud mohla, ale nemusela být odstraněna. Dům odolával, stál pevně rok za rokem, desetiletí za desetiletím, přijímal rány, ale nikdy nepadl.

Pořád to byl pěkný dům, georgiánská stavba se sloupovím, kdysi pomník těm, kdo ji vybudovali, a nyní smutná připomínka upadajícího rodu. Ray s ním nechtěl mít nic společného. Pro něj bylo to místo plné nepříjemných vzpomínek a každá cesta domů ho deprimovala. A rozhodně si nemohl dovolit finanční černou díru, kterou by znamenala údržba nemovitosti vhodné leda tak ke zbourání. Forrest by ten barák radši zapálil, než by se ho ujal.

Soudce však chtěl, aby Ray dům převzal a udržel ho v rodině. V průběhu předchozích několika let o tom občas mlhavě hovořili. Ray nikdy nesebral odvahu k otázce: „Jaká rodina?“ Neměl děti. Měl jednu exmanželku, ale žádné vyhlídky, že by se vyskytla nějaká nová. Pro Forresta platilo totéž, pouze měl navíc neuvěřitelně dlouhou řadu bývalých přítelkyň a momentálně bydlel s Ellií, malířkou a hrnčířkou, která vážila sto třicet pět kilo a byla o dvanáct let starší než on.

Byl skoro biologický zázrak, že Forrest nezplodil ani jednoho potomka, ale zatím se opravdu žádný nepřihlásil.

Rod Atleeových směřoval ke smutnému a nevyhnutelnému konci, což Rayovi vůbec nevadilo. Žil svůj život pro sebe, ne kvůli otci nebo zářné minulosti rodiny. Do Clantonu se vracel jenom na pohřby.

O zbytku Soudcova majetku nikdy nemluvili. Rodina Atleeových bývala kdysi zámožná, ale dlouho před Rayovým příchodem na svět. Patřili k rodům, co vydělaly peníze na pozemcích, bavlně, otrocích, železnicích a bankách; obvyklé jižanské portfolio investic, které z finančního hlediska neznamenalo na konci dvacátého století zhola nic. Nicméně z něj Atleeovým plynul status „rodinných peněz“.

Než bylo Rayovi deset, pochopil, že jeho rodina má peníze. Otec byl soudce, jejich dům měl jméno a ve venkovských oblastech Mississippi to znamenalo, že je opravdu bohaté dítě. Než matka zemřela, snažila se ze všech sil přesvědčit Raye a Forresta, že jsou lepší než většina ostatních. Žijí v panském sídle. Jsou presbyteriáni. Každý třetí rok tráví dovolenou na Floridě. Občas si zajedou na večeři do hotelu Peabody v Memphisu. Nosí lepší oblečení.

Potom Raye přijali na Stanfordovu univerzitu. Bublina se rozplynula, když Soudce suše oznámil: „Nemůžu si to dovolit.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Ray.

„Přesně to, co říkám. Nemůžu si prostě dovolit zaplatit ti Stanford.“

„To nechápu.“

„Tak ti to povím jasně. Vyber si takovou vysokou školu, jakou chceš. Ale když půjdeš na Sewanee, zaplatím to.“

Ray šel na Sewanee, bez zátěže rodinných peněz a s podporou svého otce, jehož příspěvek stěží uhradil školné, knihy, ubytování a poplatky univerzitního bratrstva. Práva pak studoval na Tulane v New Orleansu, kde si přivydělával jako číšník v jednom ústřicovém bistru ve Francouzské čtvrti.

Dvaatřicet let pobíral Soudce plat ekvitního soudce, který patřil k nejnižším v Americe. Během studia Ray narazil na zprávu o finančních ohodnoceních v soudnictví a rozesmutnilo ho zjištění, že soudci z Mississippi vydělávají dvaapadesát tisíc dolarů ročně, zatímco celoamerický průměr je devadesát pět tisíc.

Soudce žil sám, do domu investoval minimálně, kromě dýmky neměl žádné zlozvyky a dával přednost lacinému tabáku. Jezdil ve starém lincolnu, jedl špatné jídlo, zato hodně, a nosil pořád stejné černé obleky z padesátých let. Jeho neřestí byla dobročinnost. Šetřil své peníze, a potom je rozdával.

Nikdo nevěděl, kolik peněz Soudce ročně daruje. Deset procent šlo automaticky presbyteriánské církvi. Univerzita Sewanee dostávala dva tisíce dolarů ročně, stejně jako organizace Synové konfederačních veteránů. Tyto tři dary byly vytesané do kamene, posílaly se bez výjimky. Zbytek nikoli.

Od soudce Atleeho dostal peníze každý, kdo si o ně řekl. Zmrzačené dítě, které potřebovalo berle. Sportovní tým, který neměl na cestu na turnaj. Rotariánská kampaň za očkování nemluvňat v Kongu. Útulek pro psy a kočky v okrese Ford. Nová střecha na jediné clantonské muzeum.

Seznam neměl konce a k získání šeku stačilo napsat krátký dopis se žádostí. Soudce Atlee vždycky poslal peníze a dělal to už od doby, co Ray a Forrest odešli z domova.

Ray ho teď skoro viděl před sebou, ztraceného za zaneřáděným a zaprášeným psacím stolem, jak vyťukává krátké vzkazy na své underwoodce a vkládá je do hlavičkových obálek spolu se stěží čitelnými šeky určenými První národní bance v Clantonu – padesát dolarů tady, sto dolarů támhle, troška pro každého, dokud bude z čeho rozdávat.

Správa pozůstalosti nebude složitá, protože nezůstane moc věcí k sepsání. Zastaralé právnické příručky, omšelý nábytek, bolestné rodinné fotografie a upomínky, dávno zapomenuté spisy a dokumenty – hromada krámů, která by stačila na pořádný oheň. Ray a Forrest dům prodají za jakoukoli nabídnutou cenu a budou docela rádi, když se jim podaří získat ze zbývajících rodinných peněz alespoň něco.

Měl by zavolat Forrestovi, ale tyhle telefonáty se vždycky snadno odkládaly na jindy. Forrest představoval úplně jinou hromadu otázek a problémů, mnohem složitější než umírající, samotářský starý otec, pevně rozhodnutý rozdat všechny své peníze. Forrest byl živoucí, chodící katastrofa, šestatřicetiletý kluk, který si zlikvidoval mozek za pomoci každé legální i ilegální drogy známé v americké kultuře.

Moc pěkná rodina, zamumlal si Ray pro sebe.

Vylepil oznámení, že jeho seminář v jedenáct hodin odpadá, a šel na terapii.

2

Jaro v americkém Piedmontu, čistá, jasná obloha, úpatí kopců každým dnem zelenější, údolí Shenandoah proměnlivé, jak farmáři znovu a znovu křížili své dokonalé brázdy. Na zítřek hlásili déšť, ačkoli ve střední Virginii se na žádnou předpověď počasí spoléhat nedalo. Ray měl za sebou už téměř tři sta nalétaných hodin, a když každé ráno běhal svých osm kilometrů, upíral pohled na oblohu. Běhat mohl za deště i za vedra, létat nikoli. Slíbil sám sobě (a své pojišťovně), že nebude létat v noci a nebude se pouštět do mraků. K pětadevadesáti procentům nehod malých letadel dochází za špatného počasí nebo za tmy, a po skoro třech letech létání byl Ray stále rozhodnutý zůstat zbabělcem. „Jsou staří piloti a odvážní piloti,“ říkalo se, „ale žádní staří odvážní piloti.“ Pevně tomu úsloví věřil.

Kromě toho byla střední Virginie příliš krásná, aby se nad ní proháněl v mracích. Čekal na dokonalé počasí – žádný vítr, který by se strojem házel a ztěžoval přistání, žádná mlha, která by zakrývala obzor a mohl by v ní zabloudit, žádná hrozba bouřek či dešťů. Jasné nebe během ranního běhu obvykle určilo průběh zbytku dne. Mohl odložit nebo zrušit oběd, přeložit seminář, odsunout svůj výzkum na deštivý den či týden. Jakmile byla předpověď počasí příznivá, Ray vyrazil na letiště.

Leželo severně od města, pět minut jízdy autem od právnické fakulty. V Dockerově letecké škole se mu dostalo obvyklého hrubého přivítání od Dicka Dockera, Charlieho Yatese a Foga Newtona, tří bývalých pilotů od námořnictva, kterým podnik patřil a kteří vycvičili většinu soukromých letců z okolí. Každý den zasedali v kokpitu, na řadě starých divadelních sedadel v hlavní kanceláři letecké školy, kde po litrech popíjeli kávu a vyprávěli letecké historky a výmysly, které se každou hodinou víc a víc nafukovaly. Všem zákazníkům a studentům se dostávalo stejných urážek, ať se jim to líbilo, nebo ne. Těm třem to bylo jedno. Od námořnictva měli slušné penze.

Rayův příchod vyvolal nejnovější záplavu právnických vtipů, z nichž ani jeden nebyl zvlášť legrační a u kterých všichni řvali smíchy.

„Není divu, že se k vám nikdo nehlásí,“ poznamenal Ray, když vyplňoval dokumenty.

„Kam máte namířeno?“ zeptal se Docker.

„Jen tak si zabloumat po obloze.“

„Upozorníme letovou kontrolu.“

„Na to máte moc práce.“

Po deseti minutách urážek a vyplňování listin o pronájmu letadla mohl Ray vyrazit. Za osmdesát dolarů na hodinu si tu najímal cessnu, která ho vynese kilometr a půl nad zem, daleko od lidí, telefonů, dopravy, studentů, výzkumu a dneska ještě dál od umírajícího otce, bláznivého bratra a nevyhnutelného zmatku, který na něj doma čeká.

Na letišti byla vyhrazená místa pro třicet lehkých letadel. Většina z nich byly malé cessny s vysokými křídly a pevným podvozkem, pořád ta nejbezpečnější letadla, jaká kdy byla vyrobena. Ale našlo se tam i pár stylovějších letounů. Hned vedle jeho pronajaté cessny stála Beech Bonanza, jednomotorová krasavice se dvěma stovkami koňských sil, kterou by Ray mohl s trochou výcviku zvládnout tak do měsíce. Létala o téměř sedmdesát uzlů rychleji než cessna a bylo v ní tolik přístrojů a letecké elektrotechniky, že představovala sen každého pilota. A co hůř, ta bonanza byla na prodej – za 450 000 dolarů –, což samozřejmě přesahovalo jeho rozpočet, ale ne zase o tolik. Její majitel stavěl nákupní střediska a podle posledních zvěstí z kokpitu zatoužil po novém letadle King Air.

Ray ustoupil od bonanzy a soustředil se na malou cessnu vedle ní. Jako všichni čerství piloti si letadlo důkladně prohlédl se seznamem v ruce. Fog Newton, jeho instruktor, začínal každou lekci ponurým vyprávěním o požárech a úmrtích způsobených tím, že byli piloti příliš uspěchaní či líní kontrolu provést.

Když si byl jistý, že všechny vnější součásti vybavení jsou v pořádku, otevřel dveře a připoutal se na sedadle. Motor hladce naskočil, přístroje ožily. Dokončil předletovou kontrolu a zavolal věž. Před ním byl jen jeden pravidelný let a deset minut poté, co za sebou zavřel dvířka, dostal povolení k odletu. Hladce se vznesl a zamířil k západu, k údolí Shenandoah.

Ve výšce tisíc dvě stě metrů přeletěl horu Afton, která byla jen kousek pod ním. Na několik vteřin se cessna ocitla v horských turbulencích, ale to nebylo nic neobvyklého. Když přeletěl podhůří a ocitl se nad poli, vzduch byl už zase klidný a nehybný. Oficiálně byla viditelnost třicet kilometrů, ačkoli v této výšce viděl ještě mnohem dál. Žádná omezení, nikde ani mráčku. V patnácti stech metrech se na obzoru pomalu objevily vrcholky pohoří v Západní Virginii. Ray dokončil kontrolu přístrojů za letu, nastavil palivovou směs na normální let a uvolnil se poprvé od chvíle, kdy vyjel na rozjezdovou dráhu, aby se připravil k odletu.

Šum hlasů z vysílačky se ztratil a znovu se neobjeví, dokud nepřepne na věž v Roanoke, o pětašedesát kilometrů dál na jih. Rozhodl se vyhnout se Roanoke a zůstat v nesledovaném vzdušném prostoru.

Ray věděl z osobní zkušenosti, že psychiatři si v oblasti Charlottesvillu účtují dvě stě dolarů za hodinu. Létání bylo proti tomu skoro zadarmo a mnohem účinnější, ačkoli právě velmi dobrý psychiatr mu doporučil, aby si našel nový koníček, a to rychle. Chodil k tomu chlápkovi, protože potřeboval s někým mluvit. Přesně měsíc poté, co bývalá paní Atleeová podala žádost o rozvod, dala v práci výpověď a opustila jejich městský dům pouze se svým oblečením a šperky, což všechno zvládla s bezohlednou výkonností za necelých šest hodin, Ray naposledy odešel od psychiatra, odjel rovnou na letiště, vstoupil do kokpitu a dostalo se mu první urážky buď od Dicka Dockera, nebo od Foga Newtona, to si už nepamatoval.

Ta urážka byla příjemná, někdo se zajímal. Následovaly další a Ray, zraněný a zmatený, tu našel domov. Teď už tři roky křižoval čistou, prázdnou oblohu nad pohořím Blue Ridge a údolím Shenandoah, konej šil svůj hněv, proléval slzy, chrlil svůj rozbouřený život na prázdné sedadlo vedle sebe. Je pryč, říkalo to prázdné sedadlo pořád dokola.

Některé ženy odejdou, a nakonec se vrátí. Některé odejdou a pak toho bolestně litují. A ještě jiné odejdou tak směle, že se nikdy ani neohlédnou. Vickino zmizení z jeho života bylo tak dobře naplánované a provedené tak chladnokrevně, že první komentář Rayova právníka zněl: „Vzdej to, kamaráde.“

Narazila na výhodnější obchod, jako když atlet změní tým, jakmile mu vyprší smlouva. Tady je nový dres, úsměv na kameru, na staré hřiště zapomeň. Jednou ráno, když byl Ray v práci, odjela v limuzíně. Za ní jela dodávka s jejími věcmi. O dvacet minut později vstoupila do svého nového domova, luxusního sídla na koňské farmě východně od města, kde čekal Likvidátor Lew s rozevřenou náručí a předmanželskou smlouvou. Lew byl právník pracující pro velké korporace, podílel se na likvidacích zkrachovalých společností a tyto nájezdy mu vynesly čistý zisk asi tak kolem půl miliardy dolarů, podle Rayova průzkumu, takže ve věku čtyřiašedesáti let to mohl s klidem zabalit – opustil Wall Street a z nějakého důvodu si jako své nové hnízdo vybral Charlottesville.

Někde během toho všeho narazil na Vicki, nabídl jí obchod, obtěžkal ji dětmi, jejichž otcem měl být Ray, a nyní, s novou mladou manželkou a novou rodinou, chtěl, aby ho brali vážně jako nové právnické eso.

To stačí, řekl Ray nahlas. Ve výšce tisíc pět set metrů mohl mluvit nahlas a nikdo mu neodmlouval.

Předpokládal a doufal, že je Forrest čistý a střízlivý, ačkoli takové předpoklady byly obvykle mylné a naděje často pochybené. Po dvaceti letech střídavých rehabilitací a opětovných recidiv se už nedalo věřit, že se jeho bratr ze svých závislostí někdy vymaní. A Ray si byl jistý, že je Forrest na mizině, situace, která šla ruku v ruce s jeho návyky. A protože je na mizině, bude se pídit po penězích, například v pozůstalosti jejich otce.

Všechny peníze, které Soudce nerozdal charitám a nemocným dětem, nalil do černé díry Forrestových detoxikací. Promrhalo se na to tolik peněz a let, že Soudce způsobem, jakým to dokázal jenom on, prakticky exkomunikoval Forresta ze vztahu otec-syn. Celých dvaatřicet let rozváděl manželství, odebíral potomky rodičům, předával děti pěstounům, posílal duševně nemocné navždy do ústavů a otce, kteří neplnili své povinnosti, do vězení – nejrůznější drastická a dalekosáhlá rozhodnutí vstupovala v platnost pouhým jeho podpisem. Když se poprvé posadil na soudní stolici, jeho autoritu zaručoval stát Mississippi, ale později ve své kariéře už přijímal příkazy pouze od Boha.

Jestliže vůbec někdo dokázal zapudit syna, pak to byl ekvitní soudce Reuben V. Atlee.

Forrest předstíral, že mu to zavržení nevadí. Považoval se za nespoutanou bytost a prohlašoval, že nepřekročil práh domu s názvem Javorová stezka celých devět let. Kdysi navštívil Soudce v nemocnici, po jednom z infarktů, kdy lékaři povolali nejbližší příbuzné. Překvapivě byl tehdy střízlivý. „Dvaapadesát dní, brácho,“ pošeptal hrdě Rayovi, když se sešli na chodbě před jednotkou intenzivní péče. Kdykoli odvykací léčba zabírala, stávalo se z něj chodící počitadlo.

Pokud měl Soudce v úmyslu zahrnout Forresta do své poslední vůle, nikoho by to nepřekvapilo víc než Forresta samotného. Ale jakmile se naskytne možnost, že se bude předávat nějaký majetek či peníze, Forrest se rozhodně dostaví, aby si počkal na drobečky a zbytky.

Nad údolím New River poblíž Beckley v Západní Virginii Ray letadlo obrátil a zamířil zpátky. Přestože ho létání přišlo levněji než profesionální terapie, úplně laciné zase nebylo. A taxametr běžel. Kdyby vyhrál v loterii, koupil by tu bonanzu a létal by všude. Za pár let měl nárok na roční akademické volno, úlevu od námahy profesorské práce. Čekalo se od něj, že během toho volna dopíše svůj osmisetstránkový tlustospis o monopolech, a vzhledem k postupu práce by se to mohlo i podařit. Jeho snem však bylo pronajmout si bonanzu a zmizet na obloze.

Dvacet kilometrů západně od letiště zavolal kontrolní věž a dostal příkaz vstoupit do dopravního režimu. Vítr byl slabý a proměnlivý, přistání bude hračka. Právě když se přiblížili tak, že přistávací dráha byla osm set metrů před nimi a pět set metrů pod nimi, a Ray a jeho malá cessna klesali plynule na dokonalé přistání, ve vysílačce se ozval další pilot. Ohlásil se kontrolorovi jako „Challenger-dva-čtyři-čtyři-delta-majk,“ a byl pětadvacet kilometrů severním směrem. Věž mu povolila přistání jako druhému letounu za cessnou.

Ray zahnal myšlenky na to letadlo aspoň na tak dlouho, aby provedl učebnicové přistání, potom sjel z přistávací dráhy a pomalu roloval k rampě.

Challenger je soukromé tryskové letadlo vyráběné v Kanadě, pro osm až patnáct cestujících, v závislosti na vnitřním uspořádání. Doletí z New Yorku do Paříže bez mezipřistání a v tom nejlepším stylu, s osobní letuškou roznášející pití a občerstvení. Nový challenger se prodává přibližně za pětadvacet milionů dolarů, podle momentální situace na nekonečné čekací listině.

Challenger 244DM patřil Likvidátoru Lewovi, jenž ho uzmul jedné z mnoha nebohých společností, které vyplundroval a zlikvidoval. Ray sledoval, jak za ním letadlo přistává, a na vteřinku zadoufal, že havaruje a shoří rovnou na ranveji, aby si tu podívanou mohl vychutnat. Nestalo se tak, a když letadlo rolovalo po dráze směrem k soukromému terminálu, Ray se najednou ocitl v pasti.

Během let od jejich rozvodu viděl Vicki jen dvakrát a rozhodně ji nechtěl vidět teď, když sedí ve dvacet let staré cessně, zatímco ona vychází po schůdcích ze svého pozlaceného tryskáče. Třeba vůbec není na palubě. Třeba se Lew Rodowski jenom vrací ze své další drancovací výpravy.

Ray vypnul přívod paliva, zhasl motor, a když se k němu challenger přiblížil, začal se na sedadle pilota posouvat, co nejníže to šlo.

Jakmile tryskáč zastavil, necelých třicet metrů od místa, kde se Ray schovával, na rampu předjel naleštěný černý suburban, trochu příliš rychle, se zapnutými světly, jako by do Charlottesvillu dorazila nějaká celebrita. Vyskočili z něj dva mladíci ve stejných zelených košilích a khaki šortkách, aby přivítali Likvidátora a všechny ostatní, kdo jsou na palubě. Dveře challengeru se otevřely, vyjely schůdky a Ray, který vykukoval nad svou přístrojovou deskou a měl dokonalý výhled, fascinovaně sledoval, jak dolů nejprve schází jeden z pilotů a nese dvě objemné nákupní tašky.

Pak Vicki s dvojčaty. Nyní jim byly dva roky, Simmons a Ripley, nebohé děti, které dostaly místo křestních jmen bezpohlavní příjmení, protože jejich matka byla blbá a otec už před nimi zplodil devět jiných potomků a nejspíš mu bylo úplně jedno, jak se budou jmenovat. Ray ovšem bezpečně věděl, že jsou to chlapci, protože informace o jejich narození se objevily v místních novinách mezi zprávami o narozeních, úmrtích, vloupáních atd. Narodili se v Nemocnici Marthy Jeffersonové sedm týdnů a tři dny poté, co bylo ukončeno řízení o rozvodu bez určení viny, jímž skončilo manželství Atleeových, a sedm týdnů a dva dny poté, co se velmi těhotná Vicki provdala za Lewa Rodowského. Ženich si nechával nasazovat chomout už počtvrté, a vzhledem k tomu, že se svatba konala na koňské farmě, možná mu ho dali i doopravdy.

Vicki držela každou rukou jednoho chlapce a opatrně scházela po schůdkách. Půl miliardy dolarů na ní vypadalo dobře – přiléhavé značkové džíny na dlouhých nohách, nohách, které od doby, co se připojila ke společenské smetánce, viditelně zhubly. Po pravdě řečeno, Vicki vypadala stylově vyhladovělá – paže kost a kůže, malý plochý zadek, propadlé tváře. Do očí jí neviděl, protože je skrývaly úzké tmavé brýle, poslední výkřik módy z Hollywoodu či z Paříže, můžete si vybrat.

Likvidátor rozhodně nehladověl. Netrpělivě čekal za svou momentální manželkou a momentálním potomstvem. Tvrdil, že běhá maratóny, ale na druhou stranu jen málo z toho, co kdy prohlásil v tisku, se ukázalo jako pravda. Byl zavalitý, s vystupujícím pupkem. O polovinu vlasů už přišel a druhá polovina zšedivěla věkem. Jí bylo jednačtyřicet a vypadala na třicet. Jemu bylo čtyřiašedesát a vypadal na sedmdesát, jak si aspoň s velkým uspokojením myslel Ray.

Konečně se usadili v suburbanu, zatímco dva piloti a dva řidiči vykládali a zase nakládali zavazadla a velké nákupní tašky z luxusních obchodních domů Saks a Bergdorf. Nejspíš jen krátký nákupní výlet na Manhattan, challengerem je to pětačtyřicet minut.

Suburban vyrazil plnou rychlostí pryč, představení skončilo a Ray se v cessně narovnal.

Příliš ji nenáviděl, jinak by možná zůstal sedět ještě dlouho a vzpomínal na jejich manželství.

Nepřišla žádná varování, žádné hádky, žádná změna atmosféry. Jednoduše se jí naskytla lepší nabídka.

Otevřel dveře, aby se mohl nadechnout, a uvědomil si, že má límec zmáčený potem. Otřel si čelo a vystoupil z letadla.

Poprvé, co si vzpomínal, zatoužil, aby se byl letišti raději vyhnul.

3

Právnická fakulta stála hned vedle ekonomické a obě se nacházely na severním konci univerzitního areálu, který se od doby, kdy ho tvořila pitoreskní akademická vesnička navržená a postavená Thomasem Jeffersonem, výrazně rozšířil.

Univerzitě, která tolik uctívala architekturu svého zakladatele, připadala právnická fakulta jako prostě další moderní stavba, hranatá a nízká, ze skla a cihel, stejně bezvýrazná a nenápaditá jako většina budov ze sedmdesátých let. Ale nedávné finanční příspěvky zaplatily docela zdařilou rekonstrukci a úpravy okolí. Fakulta patřila mezi deset nejlepších právnických škol v Americe, jak všichni, kdo tu pracovali a studovali, velmi dobře věděli. Pár škol elitní Břečťanové ligy sice dostalo lepší ohodnocení, ale ze státních škol byla na prvním místě. Podařilo se jí přilákat tisícovku špičkových studentů a vybraný profesorský sbor.

Ray byl docela spokojený, když vyučoval ekonomické právo na Severovýchodní univerzitě v Bostonu. Některé jeho články však upoutaly pozornost lovců talentů, jedno vedlo k druhému a možnost přestěhovat se na Jih na lepší školu začala vypadat celkem lákavě. Vicki pocházela z Floridy, a přestože jí velkoměstský život v Bostonu šel k duhu, nikdy si nezvykla na tamější kruté zimy. Pomalejšímu tempu v Charlottesvillu se snadno přizpůsobili. On dostal definitivu, ona získala doktorát v oboru románských jazyků. Zrovna začínali uvažovat o dětech, když se na scénu nenápadně připlížil Likvidátor.

Když vám jiný muž zbouchne manželku a pak si ji odvede, rádi byste mu položili pár otázek. A možná byste jich měli několik i pro ni. Ve dnech těsně následujících po Vickině odchodu nedokázal kvůli všem těm otázkám spát, ale jak čas plynul, uvědomil si, že jí je nikdy nepoloží. Otázky se postupně vytrácely, jenže když ji teď nečekaně zahlédl na letišti, vrátily se zpátky. Ray ji v duchu opět vyslýchal, když vjížděl na parkoviště u fakulty a vracel se do kanceláře.

Konzultační hodiny míval pozdě odpoledne, nebylo nutné domlouvat si schůzku předem. Jeho dveře byly otevřené a každý student vítaný. Nicméně začínal květen a nastaly teplé dny. Návštěvy studentů se stávaly vzácnějšími. Znovu si přečetl obsílku od svého otce a jeho obvyklý rozkazovačný tón ho opět podráždil.

V pět odpoledne zamkl kancelář, odešel z fakulty a pěšky se vydal po ulici ke krytému sportovnímu areálu, kde právě studenti třetího ročníku hráli druhé kolo tříkolového softballového turnaje proti profesorům. Profesorský tým dostal v prvním utkání příšernou nakládačku. Druhý a třetí zápas nebyly ani nutné, aby se poznalo, který tým je lepší.

Studenti prvního a druhého ročníku vycítili krev, obsadili místa pro diváky a viseli na ohradě u pomezní čáry, kde se radil profesorský tým. Uprostřed prázdného hřiště nalevo se usadilo pár prváků s pochybnou pověstí kolem dvou velkých přenosných chladniček; pivo už teklo proudem.

Na jaře není lepší místo, kde by člověk mohl být, než univerzitní areál, pomyslel si Ray, když se blížil ke hřišti a hledal nějaké příjemné stanoviště, odkud by mohl utkání sledovat. Děvčata v šortkách, studené pivo vždycky po ruce, slavnostní nálada, improvizované večírky, blížící se léto. Bylo mu třiačtyřicet, byl svobodný a přál si být zase studentem. Všichni říkají, že když je člověk učitel, udržuje se mladý, možná energický a duševně čilý, ale Ray prostě jen chtěl sedět na bedně s pivem spolu s ostatními výtržníky a flirtovat s děvčaty.

Za zadní čárou postávali někteří jeho kolegové, kteří se nucené usmívali, když se profesorský tým vydal do pole – hráči nedělali valný dojem. Několik z nich kulhalo. Polovina měla nasazený nějaký druh ortézy. Zahlédl Carla Mirka, zástupce děkana a svého nejbližšího přítele, jak se opírá o zábradlí, kravatu rozvázanou, sako přehozené přes rameno.

„Pěkně smutný pohled, co?“ řekl Ray.

„Jen počkej, až je uvidíš hrát,“ opáčil Mirk. Carl pocházel z malého městečka v Ohiu, kde byl jeho otec místním soudcem, místním svatým, dědečkem pro každého. Carl odtamtud také utekl a přísahal si, že se nikdy nevrátí.

„Tu první hru jsem propásl,“ prohodil Ray.

„Byla to psina. Sedmnáct nula po dvou směnách.“

Zahajovací pálkař studentů odpálil první nadhoz na levou stranu hřiště, rutinní odpal, ale než tam levý a střední polař dokulhali, obklopili míč, párkrát do něj kopli, poprali se o něj a pak ho poslali do vnitřního pole, pálkař dorazil vycházkovým krokem na domácí metu a rozhodčí odpískal přerušení. Fanoušci na levém hřišti propadali hysterii. Studenti na tribunách volali po dalších chybách.

„Bude to ještě horší,“ varoval Mirk Raye.

A skutečně bylo. Po několika dalších katastrofách v poli už Ray viděl dost. „Začátkem příštího týdne budu mimo město,“ prohlásil mezi dvěma nadhozy. „Povolali mě domů.“

„Chápu tvoje nadšení,“ řekl Mirk. „Další pohřeb?“

„Ještě ne. Můj otec svolává rodinnou radu, abychom projednali jeho pozůstalost.“

„To je mi líto.“

„Nemusí. Není moc o čem mluvit, není se o co hádat, takže to nejspíš bude ošklivé.“

„Tvůj bratr?“

„Nevím, kdo bude dělat víc potíží, jestli otec, nebo bratr,“

„Budu na tebe myslet.“

„Dík. Vyrozumím svoje studenty a zadám jim úkoly. Všechno by mělo být vyřízené.“

„Kdy odjíždíš?“

„V sobotu, vrátit bych se měl v úterý nebo ve středu, ale dá se to těžko odhadnout.“

„My tu budeme pořád,“ ujistil ho Mirk. „A tenhle zápas snad už skončí.“

Měkký míč se prokutálel zcela nedotčený mezi nohama pálkaře.

„Myslím, že už skončil,“ řekl Ray.

Nic nekazilo Rayovi náladu tolik jako vyhlídky na cestu domů. Nebyl tam už déle než rok, a kdyby se nevrátil nikdy, stejně by to bylo moc brzy.

U stánku s mexickým občerstvením si koupil burrito a snědl je v kavárně se stolky na chodníku poblíž kluziště, kde se obvykle shromažďovala partička černě oděné mládeže holdující gotickému rocku a strašila normální lidi. Starou hlavní ulici tvořila obchodní pěší zóna – a velmi pěkná, s kavárničkami, antikvariáty a obchůdky se starožitnostmi – a když bylo hezky, což obvykle bylo, dalo se dlouze večeřet u stolů před restauracemi.

Když Ray tak nečekaně opět osaměl, zbavil se pitoreskního městského domu a odstěhoval se do centra, kde většina starých budov prodělala rekonstrukci a nabízela modernější bydlení. Jeho šestipokojový byt se nacházel nad obchodem s perskými koberci. Měl malý balkon vedoucí na pěší zónu a aspoň jednou měsíčně zval Ray studenty k sobě na víno a lasagne.

Byla už skoro tma, když odemkl vchodové dveře a vystoupal po rozvrzaných schodech ke svému bytu. Byl úplně sám – žádná partnerka, žádný pes, žádná kočka, žádná zlatá rybka. Během posledních několika let poznal dvě ženy, které mu připadaly přitažlivé, a se žádnou z nich nechodil. Byl příliš otřesený, aby se zaplétal do citového vztahu. Nadbíhala mu hezká, přidrzlá studentka třetího ročníku jménem Kaley, ale vytrvale jí odolával. Jeho sexuální touha zmrtvěla natolik, že uvažoval o terapii nebo možná o zázračných pilulkách. Rozsvítil a prošel vzkazy na záznamníku.

Volal Forrest, což bylo vzácné, ale ne úplně nečekané. Jak pro něj bylo typické, jenom se ozval, ale svoje číslo na záznamníku nenechal. Ray si uvařil čaj bez kofeinu a pustil tichý džez, hrál o čas, zatímco se připravoval zavolat. Bylo zvláštní, že ho představa telefonického rozhovoru s jeho jediným sourozencem stála tolik nervů, ale mluvit s Forrestem bylo vždycky deprimující. Neměli manželky ani děti, neměli společného nic kromě jména a otce.

Ray vyťukal číslo do Elliina domu v Memphisu. Telefon dlouho vyzváněl, než ho konečně zvedla. „Ahoj, Ellie, tady je Ray Atlee,“ řekl mile.

„Aha,“ zabručela, jako by už volal poosmé. „Není tady.“

Mám se báječně, Ellie, a co ty? Dobře, děkuji za optání. Moc rád tě slyším. Jaké tam máte počasí?

„Volal mi během dne, tak volám zpátky,“ vysvětlil Ray.

„Jak jsem říkala, není tady.“

„To jsem slyšel. Nemáš nějaké jiné číslo?“

„Na co?“

„Abych sehnal Forresta. Pořád je nejlépe k zastižení na tomhle telefonu?“

„Asi jo. Většinou tu bývá.“

„Prosím, vyřiď mu, že jsem volal.“

Setkali se v léčebně, ona tam byla kvůli alkoholu, Forrest měl návyk na nekonečný seznam zakázaných látek. Tehdy vážila pětačtyřicet kilo a tvrdila, že většinu svého dospělého života žila jen z vodky. Zbavila se závislosti, odešla čistá, přibrala dvakrát tolik, než vážila původně, a nějak s sebou vzala i Forresta. Byla pro něj spíš matka než přítelkyně a nyní mu poskytovala pokoj v suterénu svého domu zděděného po předcích, přízračné viktoriánské budovy v centru Memphisu.

Ray ještě pořád držel sluchátko, když telefon zazvonil. „Čau, brácho,“ ozval se Forrest. „Ty jsi volal?“

„Ty jsi volal první. Jak se máš?“

„Měl jsem se docela dobře, než jsem dostal dopis od starýho pána. Taky ti napsal?“

„Dneska to přišlo.“

„On si snad myslí, že je pořád soudce a my dvojka chlápků, co neplatěj výživný, ne?“

„On bude vždycky Soudce, Forreste. Mluvil jsi s ním?“

Odfrknutí, pak pauza. „Po telefonu jsem s ním nemluvil aspoň dva roky a doma jsem nebyl už víc let, než si dokážu vzpomenout. A vůbec nevím, jestli tam v neděli přijedu.“

„Přijedeš.“

„Ty jsi s ním mluvil?“

„Před třemi týdny. Volal jsem já, ne on. Mluvil, jako by byl hodně nemocný. Forreste, myslím, že už moc dlouho nevydrží. Podle mě by ses měl vážně zamyslet –“

„Nezačínej, Rayi. Nemám náladu na přednášku.“

Nastala pauza, těžké ticho, v němž se oba nadechli. Jako narkoman a alkoholik z prominentní rodiny Forrest poslouchal přednášky, kázání a nevyžádané rady déle, než si vůbec vzpomínal.

„Promiň,“ řekl Ray. „Já tam pojedu. Co ty?“

„Asi jo.“

„Jsi čistý?“ Byla to hodně osobní otázka, ale stejně rutinní jako: „Jak se máš?“ Forrest vždycky odpovídal přímo a po pravdě.

„Sto třicet devět dní, brácho.“

„To je skvělé.“

Bylo a zároveň nebylo. Každý střízlivý den znamenal úlevu, ale skutečnost, že po dvaceti letech pořád ještě počítal, nebyla vůbec povzbudivá.

„A taky mám práci,“ dodal Forrest.

„Výborně. Jakou?“

„Sháním kšefty pro pár místních pokoutních právníků, bandu špinavejch mizerů, co inzerujou na kabelovce a poflakujou se kolem nemocnic. Když někoho přesvědčím, aby si je najal a podal žalobu, dostanu podíl.“

Bylo těžké projevit nad takovým ubohým zaměstnáním nadšení, ale u Forresta znamenalo jakékoli zaměstnání dobrou zprávu. Už dělal ručitele, který vyřizuje propuštění na kauci, doručovatele soudních obsílek, výběrčího, byl členem bezpečnostní služby, vyšetřovatelem a dřív nebo později zkusil prakticky každou práci na nižších úrovních právnické profese.

„To není špatné,“ řekl Ray.

Forrest začal vyprávět historku, v níž šlo o nějakou rvačku dvou právníků na pohotovosti v nemocnici, a Ray přestal poslouchat. Jeho bratr také pracoval jako vyhazovač ve striptýzovém baru, krátkodobé zaměstnání, které vzalo za své, když ho zmlátili dvakrát za jeden večer. Pak jezdil celý rok po Mexiku na novém Harleyi-Davidsonu; nikdy se tak úplně nevysvětlilo, kde na to vzal peníze. Zkoušel také vymáhat platby pro jednu memphiskou firmu půjčující peníze na vysoký úrok, ale opět se ukázalo, že když dojde na násilí, nemá na to žaludek.

Poctivá práce Forresta nikdy nepřitahovala, ačkoli nutno přiznat, že zaměstnavatele většinou odradil jeho trestní rejstřík. Dva záznamy o trestných činech, oba ve spojitosti s drogami, oba z doby, než mu bylo dvacet, ale přesto znamenaly nesmazatelnou skvrnu.

„Budeš starýmu pánovi ještě volat?“ zeptal se teď.

„Ne, uvidím ho v neděli,“ odpověděl Ray.

„V kolik chceš přijet do Clantonu?“

„Ještě nevím. Asi někdy kolem páté. A ty?“

„Bůh nařídil v pět, ne?“

„To ano.“

„Takže se dostavím někdy po pátý. Uvidíme se, brácho.“

Ray ještě hodinu obcházel kolem telefonu a rozhodoval se: ano, zavolá otci a jenom ho pozdraví, a pak se rozhodl ne, jestli je třeba něco říct, bude to řečeno později, osobně. Soudce nesnášel telefony, hlavně když zvonily pozdě večer a vytrhovaly ho z jeho samoty. Většinou prostě nechal telefon vyzvánět. A když už ho zvedl, býval tak protivný a hrubý, až volajícího mrzelo, že se vůbec namáhal.

Určitě bude mít na sobě černé kalhoty a bílou košili, posetou spoustou drobných dírek od horkého popela z dýmky. Ta košile bude důkladně naškrobená, protože tak to měl Soudce rád. Bílé bavlněné košile k obleku mu vydržely celou dekádu, bez ohledu na množství skvrn a propálených dírek; každý týden si je nechával prát a škrobit v Mabeině čistírně na náměstí. Kravata bude nejspíš stejně stará jako košile a potištěná nějakým bezvýrazným, nepříliš barevným vzorkem. A samozřejmě námořnicky modré šle, jako vždycky.

Bude pracovat u svého stolu v pracovně, pod portrétem generála Forresta, ne sedět na verandě a vyhlížet své syny. Bude chtít, aby si mysleli, že má spoustu práce, dokonce i v neděli odpoledne, a jejich příjezd není tak důležitý.

4

Cesta autem do Clantonu zabrala přibližně patnáct hodin, když jste se předháněli s náklaďáky na přecpaných čtyřproudových dálnicích a trpěli v dopravních zácpách kolem větších měst, a dala se urazit za den, pokud člověk spěchal. Ray nespěchal.

Zabalil si pár věcí a uložil je do kufru svého sportovního Audi TT, dvousedadlového vozu se stahovací střechou, který si koupil před necelým týdnem. S nikým se neloučil, protože jeho příjezdy a odjezdy nikoho doopravdy nezajímaly, a odjel z Charlottesvillu. Nehodlal překračovat povolenou rychlost, a pokud to půjde, chtěl se vyhnout dálnicím. Rozhodl se nikam nepospíchat. Na kožené sedadlo vedle sebe si položil mapy, termosku se silnou kávou, tři kubánské doutníky a láhev vody.

Několik minut potom, co vyjel z města směrem na západ, odbočil z dálnice Blue Ridge doleva a rozjel se po klikatých silničkách v podhůří k jihu. TT byl model z roku 2000, jeden z nejnovějších. Ray si přečetl oznámení firmy Audi o zbrusu novém sportovním autě asi před osmnácti měsíci a pospíšil si, aby si objednal první ve městě. Žádné jiné tu ještě neviděl, ačkoli ho prodejce ujišťoval, že budou brzy velmi populární.

Na jednom vyhlídkovém odpočívadle stáhl střechu, zapálil si doutník a napil se kávy, potom se opět rozjel maximální rychlostí sedmdesát kilometrů v hodině. I při tomhle tempu se Clanton blížil nepříjemně rychle.

O čtyři hodiny později, když hledal benzinovou pumpu, Ray zastavil před semaforem na hlavní třídě v nějakém malém městečku v Severní Karolíně. Po přechodu před ním přešli tři právníci, všichni mluvili najednou, všichni si nesli staré aktovky, otlučené a odřené skoro stejně jako jejich boty. Otočil se doleva a uviděl soudní budovu. Podíval se doprava a viděl, jak ti tři vcházejí do bistra. Najednou dostal hlad, zatoužil po jídle a lidské společnosti.

Právníci seděli v boxu poblíž okna, a zatímco si míchali kávu, pořád mluvili. Ray se usadil u stolku nedaleko od nich a u obstarožní servírky, která tu nejspíš pracovala už celá léta, si objednal velký sendvič. Jedna sklenice ledového čaje, jeden sendvič, zapsala si pečlivě. Kuchař je nejspíš ještě starší, pomyslel si Ray.

Ti právníci strávili u soudu celé dopoledne, dohadovali se nad kusem pozemku někde v horách. Půda byla prodaná, následovala žaloba atd., atd., a teď mají na krku proces. Povolali svědky, předložili soudci precedenty, zpochybňovali všechno, co řekli ti druzí, a zkrátka se tak rozpálili, že si nutně potřebovali vydechnout.

A můj otec chtěl, abych dělal právě tohle, řekl Ray málem nahlas. Schovával se za výtiskem místních novin, předstíral, že čte, ale místo toho poslouchal, o čem si advokáti povídají.

Snem soudce Reubena Atleeho bylo, že jeho synové vystudují práva a vrátí se do Clantonu. On se pak vzdá své funkce a společně si na náměstí otevřou právnickou praxi. A tam se budou věnovat vznešenému povolání a on je naučí, jak se stát advokáty – advokáty-džentlmeny, venkovskými advokáty.

Švorcovými advokáty, to byl Rayův názor. Jako všechna malá města na Jihu byl Clanton advokáty přecpaný. Všichni se tísnili v kancelářských budovách naproti soudu. Řídili politiku, banky, společenské kluby a školní rady, dokonce i církve a juniorské sportovní týmy. A kam přesně by se měl na to náměstí vejít on?

Během letních prázdnin na univerzitě praktikoval Ray u svého otce. Samozřejmě nedostával žádný plat. Znal všechny clantonské právníky. Jako celek to nebyli špatní lidé. Bylo jich jenom příliš mnoho.

Forrest se hned v mládí dal na špatnou cestu, a to pro Raye znamenalo ještě větší tlak, aby následoval otce a strávil život v ušlechtilé chudobě. Nicméně tlaku odolal, a když dokončil první ročník práv, slíbil si, že se do Clantonu nevrátí. Trvalo další rok, než sebral odvahu povědět o tom otci, který s ním pak osm měsíců nemluvil. Když Ray dostudoval, byl Forrest ve vězení. Soudce Atlee přijel na promoci pozdě, seděl v poslední řadě, odešel dřív a Rayovi neřekl ani slovo. Teprve jeho první infarkt je opět sblížil.

Ale peníze nebyly hlavní důvod, proč Ray utekl z Clantonu. Právnická kancelář Atlee & Atlee nikdy nevznikla, protože mladší partner chtěl uniknout ze stínu toho staršího.

Soudce Atlee byl obrovský muž v malém městě.

Ray našel na kraji města benzinovou pumpu a brzy už jel zase sedmdesátkou po horské silničce. Chvílemi spíš pětašedesátkou. Zastavoval na vyhlídkových odpočívadlech a obdivoval krajinu. Vyhýbal se městům a často se díval do mapy. Všechny cesty vedly nakonec do Mississippi.

Poblíž hranice Severní Karolíny narazil na starý motel, který inzeroval klimatizaci, kabelovou televizi a čisté pokoje za 29,99 dolarů, ačkoli cedule s nápisem byla zprohýbaná a na okrajích rezavěla. S kabelovkou nejspíš přišla i inflace, protože nyní stál ten pokoj čtyřicet. Hned vedle byla kavárna s celonočním provozem, kde si dal ovocné knedlíky, specialitu dne. Po večeři si sedl na lavičku před motelem, vykouřil další doutník a sledoval auta, která čas od času projela kolem.

Na druhé straně ulice, asi o sto metrů dál, stálo zrušené letní kino s vjezdem pro auta. Poutač nad vchodem už spadl a pokrývaly ho úponky psího vína a plevel. Velké plátno a plůtek kolem hlediště chátraly už celá léta.

V Clantonu také bývalo takové kino, hned kousek od hlavní výpadovky z města. Patřilo velké firmě ze Severu, provozující řetězec kinosálů, a nabízelo místním obvyklou směs slaďáků, hororů a akčních filmů, které přitahovaly mládež a poskytovaly kazatelům něco, na co by si mohli stěžovat. V roce 1970 se mocné síly na Severu rozhodly zkazit Jih ještě jiným způsobem a poslaly sem nestydaté filmy.

Stejně jako většina věcí, dobrých i špatných, pornografie se dostala do Mississippi pozdě. Když se na poutači objevil název filmu Roztleskávačky, projíždějící auta ani nezpomalila. Když ho nazítří doplnil film XXX, auta začala zastavovat a v kavárnách na náměstí se zvedly vášně. Pondělní představení očekával malý, zvědavý a docela nadšený dav. Ohlasy ve škole byly příznivé a v úterý se už v křoví kolem kina schovávala tlupa nezletilých, mnozí vyzbrojení dalekohledem, a užasle přihlíželi. Při modlitebním shromáždění ve středu večer se začali kazatelé organizovat a zahájili protiútok, spočívající spíše v zastrašování než v rafinované strategii.

Vzali si příklad z obhájců občanských práv, byť to byla společenská skupina, k níž nechovali nejmenší sympatie, a nahnali své ovečky na silnici před kinem, kde mávali transparenty, modlili se, zpívali žalmy a chvatně si zapisovali poznávací značky vozů, které se pokoušely projet dovnitř.

Kino okamžitě začalo ztrácet diváky. Ředitelství firmy na Severu rychle podalo žalobu se žádostí o soudní zákaz demonstrací. Kazatelé přešli do protiútoku vlastní žalobou a nikoho nepřekvapilo, že se to všechno sesypalo do soudní síně Ctihodného Reubena V. Atleeho, celoživotního člena farnosti Prvního presbyteriánského kostela, potomka těch Atleeů, kteří postavili původní svatostánek, a posledních třicet let učitele nedělní školy pro partičku stařečků, kteří se scházeli v suterénní kuchyni kostela.

Slyšení trvala tři dny. Jelikož žádný clantonský právník nebyl ochoten hájit Roztleskávačky, majitele kina zastupovala velká advokátní kancelář z Jacksonu. Tucet místních právníků bojoval za zákaz promítání a na straně kazatelů.

O deset let později, když studoval práva na Tulane, si Ray pečlivě přečetl otcovo vyjádření k tomu případu. Soudce Atlee se držel posledních federálních precedentů v případech podobného typu a jeho rozhodnutí do jisté míry bránilo práva protestujících. A s odvoláním na rozsudek Nejvyššího soudu v nedávném procesu proti narušování veřejné morálky povolil tyto filmy nadále promítat.

Z právního hlediska nemohl být rozsudek dokonalejší. Z politického hlediska nemohl být ošklivější. Nikdo nebyl spokojený. V noci vyzváněl telefon s anonymními výhrůžkami. Kazatelé označovali Reubena Atleeho za zrádce. Jen počkejte do příštích voleb, slibovali z kazatelen.

Redakce Clantonského zpravodaje a Deníku okresu Ford zaplavily dopisy ostře proklínající soudce Atleeho za to, že dovolil takové špíně proniknout do jejich neposkvrněné komunity. Když měl Soudce kritiky konečně plné zuby, rozhodl se promluvit. Jako dobu a místo si vybral neděli a První presbyteriánský kostel a zpráva se roznesla rychle, jak bylo v Clantonu obvyklé. Soudce Atlee prošel před přecpaným kostelem sebevědomě uličkou a vystoupal po schůdkách krytých kobercem na kazatelnu. Měřil víc než metr osmdesát, byl tlustý a jeho černý oblek mu dodával auru nadřazenosti. „Soudce, který počítá před procesem hlasy, by měl spálit svůj talár a kandidovat do okresní rady,“ začal přísně.

Ray a Forrest seděli, jak nejdál mohli, v rohu balkonu, a neměli daleko k slzám. Přemlouvali otce, aby jim dovolil bohoslužbu vynechat, ale nejít do kostela nebylo dovoleno za žádných okolností.

Vysvětlil méně informovaným posluchačům, že se musel držet právních precedentů, bez ohledu na osobní postoje či názory, a že dobří soudci se řídí zákony. Jen slabí soudci se řídí hlasem davu. Slabí soudci hrají o hlasy a rozčilují se, když jejich zbabělé rozsudky zvrátí soudy vyšší instance.

„Můžete si o mně myslet, co chcete,“ řekl ztichlému davu, „ale nejsem zbabělec.“

Ray pořád slyšel ta slova, pořád viděl otce v dálce, na druhé straně kostela, jak tam stojí sám jako nějaký obr.

Asi tak po týdnu to demonstranty přestalo bavit a porno se taky rychle omrzelo. Plnou silou se vrátily filmy o kung-fu a všichni byli spokojení. O dva roky později získal soudce Atlee jako obvykle osmdesát procent voličských hlasů v okrese Ford.

Ray odhodil nedopalek doutníku do křoví a odešel do svého pokoje. Noc byla vlahá, takže si otevřel okno a poslouchal, jak se zvuk motorů aut, která odjížděla z města, vytrácí mezi kopci.

5

Každá ulice v sobě skrývala příběh, každá budova vzpomínku. Ti, kteří měli štěstí na nádherné dětství, mohou projíždět ulicemi svého rodného města a spokojeně vracet čas zpátky. Ti ostatní jezdí domů z povinnosti a odjíždějí tak rychle, jak jen to jde. Ray byl v Clantonu teprve patnáct minut, ale už se těšil, až vypadne.

Město se změnilo, ale zároveň nezměnilo. Kolem hlavních výpadovek se nakupily laciné kovové stavby a obytné maringotky, namačkané co nejblíže u silnic, aby byly dobře vidět. V okrese Ford neexistoval vůbec žádný územní plán, žádná stavební omezení nebo zóny. Majitel pozemku si na něm mohl postavit cokoli a nepotřeboval k tomu žádné povolení, inspekci, komisi, vyrozumění majitelům okolních pozemků, prostě nic. Jenom na prasečí farmy a nukleární reaktory jste si museli sehnat souhlas a vyřizovat papíry. Výsledkem byl nesourodý stavební zmatek, který vypadal rok od roku šeredněji.

Ale ve starší zástavbě, poblíž náměstí, se město vůbec nezměnilo. Dlouhé stinné ulice byly stejně čisté a úhledné, jako když po nich Ray jezdil v dětství na kole. Většina domů ještě patřila lidem, které znal, nebo pokud majitelé umřeli, noví obyvatelé udržovali trávníky posekané a okenice natřené. Jen pár budov vypadalo zanedbaně. A hrstka byla opuštěná.

Tady, hluboko v „biblickém pásu“, bylo stále nepsaným pravidlem, že v neděli se nic moc nedělá – jenom se jde do kostela, sedí se na verandě, navštěvují se sousedé a odpočívá se, jak Bůh zamýšlel.

Bylo zataženo, na květen celkem chladno, a Ray podnikal okružní jízdu po starých známých místech, zabíjel čas do stanovené doby schůzky a pokoušel se soustředit na ty příjemné vzpomínky z Clantonu. Byl tady Park Dizzyho Deana, kde hrál v juniorském týmu za Piráty, a veřejné koupaliště, kam chodil každé léto plavat, kromě roku 1969, kdy město koupaliště raději zavřelo, než by tam pustilo černošské děti. Byly tady kostely – baptistický, metodistický a presbyteriánský – které stály naproti sobě na křižovatce Druhé a Jilmové ulice jako bdělí strážní a předstihovaly se výškou svých věží. Nyní byly prázdné, ale asi tak za hodinu se sem začnou scházet ti věrnější věřící na večerní bohoslužby.

Náměstí bylo stejně mrtvé jako ulice, které k němu vedly. Clanton měl osm tisíc obyvatel – což bylo dost na to, aby přilákal řetězce diskontních supermarketů, které zlikvidovaly tolik malých měst. Ale tady lidé zůstali věrní svým kupcům a obchůdkům v centru a na náměstí nebyla jediná prázdná nebo zabedněná budova – což znamenalo skoro zázrak. Mezi maloobchody tu stály banky, právnické kanceláře a kavárny, všechny o svátečním dnu zavřené.

Pomaličku projížděl hřbitovem a prohlížel si oblast vyhrazenou Atleeovým, ve staré části, kde byly náhrobky impozantnější. Někteří z jeho předků stavěli pro své mrtvé pomníky. Ray vždycky předpokládal, že rodinné peníze, které nikdy neviděl, musejí být pohřbeny v těchto hrobech. Zaparkoval a vydal se k hrobu své matky, což už neudělal celá léta. Pohřbili ji mezi Atleeovými, na samém kraji rodinné parcely, protože k nim skoro nepatřila.

Brzy, už za necelou hodinu, bude sedět v Soudcově pracovně, usrkávat špatný instantní čaj a poslouchat přesné příkazy ohledně toho, jak chce být otec uložen k poslednímu odpočinku. Bude vydáno mnoho rozkazů, směrnic a pokynů, protože Soudce byl velký muž a hluboce mu záleželo na tom, jak se na něj bude vzpomínat.

Ray se znovu rozjel; minul vodárenskou věž, na kterou v mládí dvakrát vylezl – podruhé na něj dole čekala policie. Ušklíbl se při pohledu na svou střední školu, místo, odkud odešel a nikdy je už nenavštívil. Za ní leželo fotbalové hřiště, na němž Forrest Atlee válcoval protivníky a málem se stal slavným, než ho vyrazili z týmu.

Bylo dvacet minut před pátou, neděle 7. května. Čas na rodinné setkání.

Javorová stezka nejevila žádné známky života. Trávník před domem v posledních několika dnech posekali a vzadu parkoval Soudcův starý černý lincoln, ale kromě těchto dvou vodítek nic nenaznačovalo, že tu už mnoho let někdo žije.

Průčelí domu vévodila krytá sloupová hala se čtyřmi oblými sloupy, které byly v době, kdy tu Ray ještě bydlel, natřeny na bílo. Nyní se zelenaly pod porostem psího vína a břečťanu. Na vrcholcích sloupů a na střeše bujela vistárie. Plevel se rozlezl všude – v záhonech, živých plotech, na cestičkách.

Vzpomínky ho zasáhly plnou silou, jako pokaždé, když pomalu zajížděl na příjezdovou cestu a potřásal hlavou nad stavem toho kdysi výstavného sídla. A následovala je pořád stejná vlna viny. Měl tady zůstat, měl se starému pánovi podřídit a založit firmu Atlee & Atlee, měl se oženit s místním děvčetem a zplodit půl tuctu potomků, kteří by žili na Javorové stezce, zbožňovali Soudce a rozjasnili mu sklonek života.

Zabouchl dvířka od vozu co nejhlasitěji, v naději, že na svou přítomnost upozorní všechny, kdo by měli být upozorněni, ale Javorová stezka zvuk dokonale pohltila. Vedlejší dům, na východní straně, byl další upomínkou starých dob a obývala ho rodina starých panen, které už po desetiletí jedna po druhé umíraly. Byla to také předválečná stavba, ale bez těch popínavých rostlin a plevele, a dokonale ji stínilo pět z největších clantonských dubů.

Schody před hlavním vchodem a veranda byly nedávno zametené. Koště stálo opřené kousek od pootevřených dveří. Soudce odmítal dům zamykat, a protože také odmítal používat klimatizaci, nechával dveře a okna otevřené dnem i nocí.

Ray se zhluboka nadechl a strčil do dveří, aby narazily na zarážku a způsobily hluk. Vstoupil dovnitř a chvilku čekal, až ho zasáhne odér v domě, ať už tentokrát bude jakýkoli. Soudce celá léta choval starou kočku se špatnými návyky a na domě se to projevilo. Kočka však už byla po smrti a nyní uvnitř nic nepříjemně nepáchlo. Vzduch byl teplý, plný prachu a prosycený těžkou vůní dýmkového tabáku.

„Je někdo doma?“ zavolal Ray, ale ne moc hlasitě. Žádná odpověď.

Hala, stejně jako zbytek domu, se používala na ukládání krabic se starými složkami a papíry, na kterých Soudce lpěl, jako by byly důležité. Ležely tu už od doby, kdy ho okres nechal vystěhovat ze soudní budovy. Ray se krátce podíval napravo, do obývacího pokoje, kde se za čtyřicet let nic nezměnilo, a zašel za roh do chodby, kterou také lemovaly krabice. Několik tichých kroků, a nahlédl do otcovy studovny.

Soudce podřimoval na pohovce.

Ray rychle vycouval a vydal se do kuchyně, kde se kupodivu ve dřezu nevršilo špinavé nádobí a linka byla čistá. V kuchyni obvykle panovala špína a chaos, ale dneska ne. V ledničce našel limonádu, posadil se ke stolu a rozvažoval, zda má otce probudit, nebo nevyhnutelné ještě odložit. Stařec byl nemocný a odpočinek potřeboval, takže Ray upíjel tekutinu a sledoval, jak se ručička na hodinách nad sporákem pomalu posunuje k pětce.

Forrest se ukáže, tím si byl jistý. Schůzka byla příliš důležitá, aby se na ni jen tak vykašlal. Ovšem Forrest v životě nepřišel nikam včas. Odmítal nosit hodinky, tvrdil, že nikdy neví, co je za den, a většina lidí mu věřila.

Přesně v pět Ray usoudil, že už ho čekání zmáhá. Kvůli tomuto okamžiku podnikl dlouhou cestu a chtěl to mít za sebou. Odešel do pracovny, všiml si, že se otec vůbec nepohnul, a minutu či dvě tam strnule stál, neboť ho nechtěl probudit, ale zároveň si připadal jako vetřelec.

Soudce měl na sobě stejné černé kalhoty a bílou naškrobenou košili, jaké nosil, co si Ray pamatoval. Námořnicky modré šle, žádná vázanka, černé ponožky a černé lakýrky. Trochu zhubl a šaty na něm visely. Obličej měl ztrhaný a pobledlý, vlasy řídké, sčesané dozadu. Ruce, složené na břiše, byly skoro stejně bílé jako košile.

Nedaleko od nich, napravo na opasku, měl připevněnou malou bílou plastovou nádobku. Ray potichu postoupil o krok blíž, aby se mohl lépe podívat. Byl to dávkovač s morfinem.

Ray zavřel oči, znovu je otevřel a rozhlédl se po místnosti. Starožitný psací stůl pod generálem Forrestem se za celý jeho život ani trochu nezměnil. Pořád na něm stála stará underwoodka a vedle ní hranická papírů. O kousek dál byl další psací stůl, z masivního mahagonu, dědictví po tom Atleeovi, který bojoval s Forrestem.

Když tak Ray stál uprostřed pokoje, kde se zastavil čas, pod přísným pohledem generála Nathana Bedforda Forresta, začal si uvědomovat, že otec nedýchá. Docházelo mu to pomalu. Trochu si odkašlal, ale nevyvolalo to žádnou odezvu. Pak se předklonil a dotkl se Soudcova levého zápěstí. Nenahmatal pulz. Soudce Reuben V. Atlee byl mrtev.

6

V pracovně stálo také stařičké proutěné křeslo s roztrhaným polštářkem a opěradlem zakrytým roztřepanou dekou. Kromě kočky je nikdy nikdo nepoužíval. Ray k němu zacouval, protože to bylo nejbližší místo, kde se mohl posadit, a dlouho tam jen seděl, naproti pohovce, a čekal, že otec zase začne dýchat, probudí se, vstane, vezme věci do rukou a zeptá se: „Kde je Forrest?“

Ale Soudce zůstal nehybný. V Javorové stezce se neozýval žádný dech, kromě Rayových dost namáhavých pokusů trochu se uklidnit. V domě vládlo ticho, nehybný vzduch byl ještě těžší. Zadíval se na bělavé ruce, poklidně složené, a čekal, zda se nepohnou. Jen trošku, nahoru a dolů, velmi pomalu, jak jimi znovu začne proudit krev a plíce začnou nabírat a vypouštět vzduch. Ale nic se nestalo. Otec ležel rovně jako prkno, nohy i ruce těsně u sebe, bradu na hrudi, jako by věděl, že když si lehne, bude tohle poslední zdřímnutí věčné. Rty měl stisknuté, s náznakem úsměvu. Silný lék utlumil bolest.

Když první šok odezněl, vyrojily se otázky. Jak dlouho je už mrtvý? Dostala ho rakovina, nebo se prostě předávkoval morfinem? A záleží na tom? Přichystal si to snad na své syny? Kde je k čertu Forrest? Ne že by mu mohl příliš pomoci.

Ray byl se svým otcem naposledy sám a potlačoval slzy i obvyklé mučivé otázky – proč jsem nepřijel dřív, proč jsem nejezdil častěji, proč jsem nepsal a nevolal – a ten seznam mohl pokračovat donekonečna, kdyby to připustil.

Místo toho se konečně pohnul. Tiše poklekl vedle pohovky, položil si hlavu na Soudcovu hruď, zašeptal: „Mám tě rád, tati,“ a pronesl krátkou modlitbu. Když se zvedl, měl v očích slzy, a to si nepřál. Za okamžik přijede mladší bratr a Ray se rozhodl zvládnout tu situaci bez jakýchkoli emocí.

Na mahagonovém stole našel popelník se dvěma dýmkami. Jedna byla prázdná. Druhá měla hlavičku plnou tabáku, který nedávno někdo kouřil. Byla ještě trochu teplá, aspoň se to Rayovi zdálo, i když si nebyl jistý. Dokázal si Soudce představit, jak pokuřuje, zatímco rovná papíry na stole, aby chlapci neviděli moc velký nepořádek, a pak ho bolest zasáhne silněji, takže se natáhne na pohovku, dá si trochu morfinu, aby se mu ulevilo, a propadne se do spánku.

Vedle psacího stroje ležela jedna ze Soudcových úředních obálek a na ní bylo na stroji napsáno „Poslední vůle a testament Reubena V. Atleeho“. Pod tím bylo včerejší datum, 6. květen 2000. Ray si ji vzal a odešel z pokoje. Z lednice vytáhl další limonádu a přešel na verandu, kde se posadil na houpačku s lavičkou a čekal na Forresta.

Měl by zavolat pohřební službu a nechat otce odvézt, než Forrest dorazí? Chvilku o tom úporně přemýšlel a pak si přečetl poslední vůli. Byl to prostý, jednostránkový dokument, který nepřinášel žádná překvapení.

Rozhodl se, že počká přesně do šesti, a jestli se Forrest neobjeví, zavolá pohřební službu.

Soudce byl ještě pořád mrtvý, když se Ray vrátil do jeho pracovny, což ho až zas tolik nepřekvapilo. Položil obálku zpátky vedle psacího stroje a vzal do ruky pár dalších papírů. Zpočátku mu to připadalo divné. Ale má se stát vykonavatelem otcovy poslední vůle, takže zanedlouho bude mít na krku všechny dokumenty. Bude muset sepsat aktiva, zaplatit účty, provést zbytky Atleeových rodinných peněz pozůstalostním řízením, podrobit je dědické dani a rozdělit je. Podle poslední vůle se všechno mělo rozdělit rovným dílem mezi oba syny, takže vyřízení pozůstalosti by mělo být čisté a relativně jednoduché.

Zatímco sledoval čas a čekal na bratra, bloumal Ray po pracovně, každý krok sledovaný ostřížím zrakem generála Forresta. Ray se pohyboval potichu, jako by pořád nechtěl otce rušit. Zásuvky v psacím stole byly plné hlavičkových papírů. Na druhém stole, tom mahagonovém, ležela hromádka pošty.

Stěnu za pohovkou zakrývala knihovna nacpaná právnickými příručkami, které vypadaly, jako by se do nich už celá desetiletí nikdo nepodíval. Police byly z ořechového dřeva a vyrobil je jako dárek jistý vrah, jehož Soudcův dědeček v minulém století dostal z vězení, alespoň podle rodinné legendy, která se zásadně nezpochybňovala – tedy dokud se na scéně neobjevil Forrest. Police spočívaly na dlouhé ořechové skříňce, vysoké stěží devadesát centimetrů. Ve skříňce bylo šest malých dvířek a využívala se jako skladiště. Ray se do ní nikdy nepodíval. Pohovka stála před skříňkou a téměř úplně ji zakrývala.

Jedna dvířka skříňky byla otevřená. Ray uvnitř zahlédl úhlednou hromádku tmavozelených krabiček na dopisní papíry od firmy Blake & Son, stejných, jaké tu vídal, co si vůbec pamatoval. Blake & Son byl letitý tiskařský závod v Memphisu. Prakticky každý právník a soudce ve státě si kupoval hlavičkové papíry a obálky od firmy Blake & Son, dělalo se to už odnepaměti. Přidřepl a protáhl se za pohovku, aby se mohl podívat zblízka. Úložný prostor byl malý a tmavý.

Před otevřenými dvířky, jen kousíček nad podlahou, ležela zastrčená jedna krabice bez víka. Žádné obálky či papíry v ní však nebyly. Krabice byla nacpaná penězi – stodolarovými bankovkami. V prostoru, který měl asi třicet centimetrů na šířku, pětačtyřicet na délku a byl přibližně dvanáct centimetrů hluboký, jich byly úhledně vyrovnané stovky. Ray krabici zvedl, zaskočilo ho, jak je těžká. V hlubinách skříňky ležely srovnané tucty dalších podobných. Ray namátkou jednu vytáhl. I ona byla nacpaná stodolarovkami. Třetí rovněž. Ve čtvrté krabici měly svazky bankovek přes sebe pásky s vytištěným nápisem 2000 $. Rychle napočítal třiapadesát svazků.

Sto šest tisíc dolarů.

Nyní už Ray lezl za pohovkou po čtyřech, opatrně, aby se jí nedotkl a třeba někoho neprobudil, a pozotvíral dalších pět dvířek skříňky. Bylo v ní nejméně dvacet tmavozelených krabic s logem Blake & Son.

Vstal a zamířil ke dveřím pracovny, potom přes halu na verandu, aby se nadýchal čerstvého vzduchu. Točila se mu hlava, a když se posadil na horní schod, stekla mu po nose velká kapka potu a dopadla na kalhoty.

Ačkoli Ray nebyl úplně schopný jasného uvažování, udělal si v hlavě několik rychlých výpočtů. Za předpokladu, že tam je dvacet krabic a každá obsahuje nejméně sto tisíc dolarů, pak celková hotovost zdaleka přesahuje hrubý příjem, jehož mohl Soudce za dvaatřicet let práce dosáhnout. Funkci vykonával na plný úvazek, neměl žádné vedlejší příjmy a od své porážky ve volbách před devíti lety už nic moc nedělal.

Nehrál hazardní hry, a pokud Ray věděl, nikdy si nekoupil jedinou akcii.

Po ulici se blížilo auto. Ray ztuhl, okamžitě vyděšený, že přijíždí Forrest. Auto jelo dál a Ray vyskočil a rozběhl se do pracovny. Zvedl jeden konec pohovky a odsunul ho asi dvacet centimetrů od knihovny, pak provedl totéž na druhém konci. Padl na kolena a začal vytahovat ty firemní krabice. Když jich na sebe naskládal pět, odnesl je přes kuchyň do malé místnůstky za špižírnou, kam služka Irene vždycky ukládala smetáky a košťata. Byly tam pořád, stejné smetáky a košťata, jichž se od Ireniny smrti očividně nikdo nedotkl. Ray smetl pár pavučin a položil krabice na podlahu. Komora na smetáky neměla okno a z kuchyně tam nebylo vidět.

Z okna v jídelně se podíval na příjezdovou cestu, a když nic neviděl, rozběhl se zpátky do pracovny, kde na sebe navršil sedm firemních krabic a odnesl je do komory. Zpět do jídelny, venku pořád nikdo, zpátky do pracovny, kde Soudce pomalu vychládal. Další dvě výpravy do komory a práce byla u konce. Celkem to dělalo sedmadvacet krabic, všechny bezpečně uložené tam, kde je nikdo nenajde.

Krátce před šestou Ray odešel k autu a vyndal z něj tašku s věcmi na převlečení. Potřeboval suchou košili a čisté kalhoty. Dům byl plný prachu a špíny a všechno, čeho se dotkl, zanechalo stopu. Umyl se a utřel ručníkem v jediné koupelně v přízemí. Pak urovnal pracovnu, vrátil pohovku na místo a začal procházet pokoj po pokoji, zda v nich nenajde další úkryty.

Zrovna byl v prvním patře, v Soudcově ložnici s otevřenými okny, a probíral se skříněmi, když na ulici zaslechl auto. Seběhl dolů a podařilo se mu usednout na houpací lavici na verandě právě ve chvíli, kdy Forrest zastavoval za jeho audi. Ray zhluboka dýchal a snažil se uklidnit.

Šok z otcovy smrti by na jeden den úplně stačil. Šok z objevení těch peněz ho úplně roztřásl.

Forrest se vyloudal po schodech nahoru, co nejpomaleji, ruce zaražené hluboko v kapsách bílých malířských kalhot. Na nohou měl naleštěné černé vojenské boty s ostře zelenými tkaničkami. Vždycky se musel něčím lišit.

„Forreste,“ řekl Ray tiše a bratr se k němu obrátil.

„Čau, brácho.“

„Je mrtvý.“

Forrest se zarazil a chvilku se na Raye díval, pak se zahleděl na ulici. Přes červené tričko si navlékl staré hnědé sako, což byla kombinace, o jakou by se nepokusil nikdo jiný než Forrest. A nikomu kromě Forresta by neprošla. Jako první clantonský volnomyšlenkář, za něhož se prohlašoval, se vždycky snažil o vlastní styl, výstřední, avantgardní, originální.

Trochu přibral, ale kila navíc na něm vypadala dobře. Dlouhé, pískově žluté vlasy mu šedivěly mnohem rychleji než Rayovi. Na hlavě měl odřenou kšiltovku s baseballovým logem.

„Kde je?“ zeptal se.

„Uvnitř.“

Forrest otevřel síťové dveře a Ray šel za ním do domu. Zůstal stát ve dveřích pracovny a vypadalo to, že neví, co dělat dál. Když se Forrest na otce díval, hlava mu klesla trochu ke straně a Ray měl na vteřinu strach, že se zhroutí. Přestože se Forrest snažil vystupovat jako drsný chlápek, jeho emoce se skrývaly vždycky těsně pod povrchem. Zamumlal: „Panebože,“ pak nejistě přešel k proutěnému křeslu, posadil se a nevěřícně se na Soudce zahleděl.

„Je opravdu mrtvý?“ vypravil ze sebe skrze zaťaté zuby.

„Ano, Forreste.“

Ztěžka polkl, jak potlačoval slzy, a nakonec se zeptal: „Kdy jsi přijel?“

Ray se posadil na stoličku a obrátil se k bratrovi. „Myslím, že asi tak kolem páté. Přišel jsem dovnitř, myslel jsem, že si jen zdřímnul, a pak mi došlo, že je mrtvý.“

„Mrzí mě, žes ho musel najít,“ řekl Forrest a otřel si koutky očí.

„Někdo by ho stejně našel.“

„Co uděláme teď?“

„Zavoláme pohřební ústav.“

Forrest přikývl, jako by přesně věděl, co je v takové situaci třeba udělat. Neohrabaně se postavil, vydal se k pohovce a dotkl se otcových rukou. „Jak dlouho je mrtvý?“ zamumlal. Hlas měl chraptivý a napjatý.

„Nevím. Pár hodin.“

„Co je tohle?“

„Dávkovač s morfinem.“

„Myslíš, že si toho dal trochu moc?“

„Doufám, že to tak bylo,“ řekl Ray.

„Nejspíš jsme měli být u něj.“

„Nezačínej s tím.“

Forrest se po místnosti rozhlédl, jako by tu nikdy předtím nebyl. Přešel ke starožitnému stolu a podíval se na psací stroj. „Takže tu novou pásku přece jen potřebovat nebude,“ prohodil.

„Asi ne,“ opáčil Ray a mrkl ke skříňce za pohovkou. „Je tam poslední vůle, jestli si ji chceš přečíst. Podepsaná včera.“

„Co v ní stojí?“

„Máme všechno napůl. Mě stanovil vykonavatelem.“

„Jasně že tebe.“ Forrest obešel mahagonový stůl a rychle prohlédl hromádky papírů. „Devět let jsem do tohohle domu nevkročil. Těžko tomu uvěřit, co?“

„To ano.“

„Zastavil jsem se pár dní po těch volbách, abych mu řekl, že mě mrzí, že ho voliči odstavili, a požádal ho o peníze. Pohádali jsme se.“

„No tak, Forreste, teď ne.“

Historky o válce mezi Forrestem a Soudcem by se daly vyprávět na pokračování.

„Žádné peníze mi nedal,“ zamumlal Forrest a při řeči otevřel jednu zásuvku ve stole. „Nejspíš budeme muset všechno prohlídnout, co?“

„Ano, ale ne teď.“

„Udělej to ty, Rayi. Ty jsi vykonavatel. Špinavá práce je na tobě.“

„Musíme zavolat tomu pohřebnímu ústavu.“

„Potřebuju se napít.“

„Ne, Forreste, prosím.“

„Dej mi pokoj, Rayi. Napiju se, když mám chuť se napít.“

„To jsi dokázal už tisíckrát. Pojď se mnou, zavolám pohřebáky a počkáme na verandě.“

První dorazil policista, mladý muž s oholenou hlavou, který vypadal, jako by ho někdo vyrušil z nedělní siesty a povolal ho do akce. Položil jim na verandě pár otázek, pak si šel prohlédnout tělo. Musely se vyřídit formality, a zatímco vyplňovali papíry, Ray vyrobil džbán silně slazeného instantního čaje.

„Příčina smrti?“ zeptal se policista.

„Rakovina, srdeční choroba, cukrovka, stáří,“ řekl Ray. On a Forrest se zlehka pohupovali na houpací lavičce.

„Nestačí to?“ zeptal se Forrest jedovatě. Jestli měl vůbec někdy v životě k policii respekt, dávno ho všechen ztratil.

„Budete žádat pitvu?“

„Ne,“ odpověděli jednohlasně.

Policista vyplnil formuláře a dal je Rayovi i Forrestovi podepsat. Když odjížděl, Ray poznamenal: „Teď se ta zpráva rozšíří jako lesní požár.“

„V našem milém malém městečku snad ne?“

„Těžko tomu uvěřit, co? Lidi tady ještě pořád roznášejí klepy.“

„Já jsem je zaměstnával dvacet let.“

„To máš pravdu.“

Seděli bok po boku, oba drželi prázdné skleničky.

„Takže co je v pozůstalosti?“ zeptal se Forrest nakonec.

„Chceš vidět tu závěť?“

„Ne, jen mi to řekni.“

„Vypsal tam svoje aktiva – dům, nábytek, auto, knihy, šest tisíc dolarů v bance.“

„To je všechno?“

„Všechno, o čem se zmínil,“ řekl Ray, aby se vyhnul naprosté lži.

„Tady přece musí být víc peněz,“ prohlásil Forrest a vypadal, že se je chystá jít hledat.

„Nejspíš je všechny rozdal,“ opáčil Ray klidně.

„Co jeho důchod od státu?“

„Když prohrál ty volby, nechal si ho vyplatit jednorázově, paušální částkou, což byla chyba. Přišel tím o desítky tisíc dolarů. Všechno ostatní pravděpodobně rozdal.“

„Nechystáš se mě natáhnout, že ne, Rayi?“

„No tak, Forreste, tady není o co se hádat.“

„Nějaké dluhy?“

„Podle té závěti ne.“

„A nic jiného?“

„Můžeš si závěť přečíst, jestli chceš.“

„Teď ne.“

„Podepsal ji včera.“

„Myslíš, že si to naplánoval?“

„Rozhodně to tak vypadá.“

Před Javorovou stezkou zastavil černý pohřební vůz z Magargelova pohřebního ústavu a pak pomalu zamířil na příjezdovou cestu.

Forrest se předklonil, lokty na kolenou, obličej v dlaních, a rozplakal se.

7

Za pohřebním vozem přijel okresní koroner Thurber Foreman, ve stejném červeném pickupu dodge, kterým jezdil v době Rayových studií. V patách mu jel reverend Silas Palmer z První presbyteriánské církve, nestárnoucí pomenší Skot, který pokřtil oba Atleeovy syny. Forrest vyklouzl a schovával se na dvorku, zatímco Ray skupinku vítal na verandě. Zazněla vyjádření soustrasti. Pan B. J. Magargel z pohřebního ústavu a reverend Palmer vypadali, že nemají daleko k slzám. Thurber už viděl nespočet mrtvol. Na téhle však neměl žádný finanční zájem a zdálo se, aspoň v tuto chvíli, že je mu lhostejná.

Ray je odvedl do pracovny, kde si uctivě prohlíželi soudce Atleeho dostatečně dlouho, aby Thurber mohl oficiálně prohlásit, že je mrtev. Udělal to beze slov, pouze pokývl na pana Magargela střízlivým, byrokratickým pohybem hlavy, který jako by říkal: „Je mrtvý. Můžete si ho odvézt.“ Pan Magargel rovněž přikývl a dokončil tak tichý rituál, který už spolu prováděli mnohokrát.

Thurber vytáhl jediný list papíru a začal se vyptávat na základní údaje. Soudcovo celé jméno, datum narození, místo narození, nejbližší příbuzný. Už podruhé Ray řekl ne na pitvu.

Ray a reverend Palmer poodešli a posadili se ke stolu v jídelně. Pastor byl mnohem víc dojatý než syn zemřelého. Zbožňoval Soudce a prohlašoval ho za svého blízkého přítele.

Pohřeb hodný muže velikosti Reubena Atleeho nepochybně přitáhne mnoho přátel a obdivovatelů a měl by se dobře naplánovat. „Nedávno jsme o tom s Reubenem mluvili,“ začal Palmer tichým, chraptivým hlasem, který se mohl každou chvíli zlomit.

„To je dobře,“ řekl Ray.

„Vybral si žalmy a pasáže z Písma a napsal seznam lidí, kteří by měli nést rakev.“

Ray na takové podrobnosti ještě nepomyslel. Možná by si na ně vzpomněl, kdyby nezakopl o pár milionů v hotovosti. Jeho přepracovaný mozek Palmera sledoval a vnímal většinu jeho slov, pak zauvažoval o komoře na smetáky a začal znovu zmateně vířit. Najednou Raye znervóznilo, že jsou Thurber a Magargel se Soudcem v pracovně sami. Uklidni se, opakoval si neustále.

„Děkuji vám,“ řekl s upřímnou úlevou, že jsou všechny podrobnosti zařízené. Pomocník pana Magargela prostrkal hlavními dveřmi do předsíně lehátko na kolečkách a nyní se s ním pokoušel prorazit do pracovny.

„A přál si tryznu,“ dodal reverend. Tryzny byly tradicí, nezbytnou předehrou k řádnému pohřbu, zejména mezi staršími lidmi.

Ray přikývl.

„Tady v domě.“

„Ne,“ řekl Ray okamžitě. „Tady ne.“

Jakmile zůstane sám, chtěl prohledat každý kousek domu, jestli se v něm neskrývá ještě něco. A strachoval se o peníze už uložené v komoře na smetáky. Kolik jich je? Jak dlouho bude trvat, než je spočítá? Jsou pravé, nebo padělané? Odkud pocházejí? Co s nimi má udělat? Kam je má dát? Komu to povědět? Potřeboval čas na přemýšlení, aby si všechno srovnal v hlavě a připravil si plán.

„Váš otec to žádal velmi jednoznačně,“ namítl Palmer.

„Je mi líto, reverende. Budeme mít tryznu, ale ne zde.“

„Mohu se zeptat proč?“

„Kvůli mé matce.“

Pastor se usmál, přikývl a řekl: „Na vaši matku si vzpomínám.“

„Položili ji na stůl v salonu a dva dny kolem ní procházelo celé město. Bratr a já jsme se schovávali nahoře a proklínali otce, že připustil takové divadlo.“ Ray mluvil pevným hlasem, v očích mu blýskalo. „Nebudeme pořádat tryznu v tomto domě, reverende.“

Ray mluvil naprosto upřímně. Také mu dělala starosti bezpečnost. Tryzna by znamenala nechat dům důkladně vydrhnout úklidovou službou, objednat a dát připravit občerstvení a zajistit dovoz květin z květinářství. A všechno tohle by vypuklo už ráno.

„Chápu,“ řekl reverend.

Pomocník couval ven a táhl lehátko, které z druhé strany jemně postrkoval pan Magargel. Soudce byl zakrytý od hlavy k patě naškrobeným bílým prostěradlem, které měl úhledně zastrkáno kolem těla. V Thurberově doprovodu vyvezli přes verandu a po schodech Soudce ven, posledního Atleeho, který kdy žil na Javorové stezce.

O půl hodiny později se odněkud zezadu vynořil Forrest. V ruce držel vysokou průzračnou sklenku plnou podezřele vyhlížející hnědé tekutiny, která rozhodně nebyla ledový čaj. „Už jsou pryč?“ zeptal se s pohledem na příjezdovou cestu.

„Ano,“ odpověděl Ray. Seděl na schodech před domem a kouřil doutník. Když se Forrest posadil vedle něj, ovanul Raye nakyslý zápach whisky s citronem.

„Kde jsi to našel?“ zeptal se.

„Měl schovávačku v koupelně. Chceš taky?“

„Ne. Jak dlouho to víš?“

„Třicet let.“

Rayovi se dral na jazyk tucet varovných přednášek, ale spolkl je. Takové už Forrest slyšel mnohokrát a očividně neměly žádný účinek, protože nyní popíjel bourbon po 141 dni střízlivosti.

„Jak se má Ellie?“ zeptal se Ray, když dlouze potáhl z doutníku.

„Je pořád stejně trhlá.“

„Uvidíme ji na pohřbu?“

„Ne, už zase váží sto pětatřicet kilo. Její limit je sedmdesát. Dokud váží pod sedmdesát, vychází z domu. Jakmile je to víc, zavře se uvnitř.“

„Kdy vážila míň než sedmdesát?“

„Před třemi nebo čtyřmi roky. Našla si nějakého šarlatána, který jí dával pilulky. Srazila to na pětačtyřicet. Doktora zavřeli a ona přibrala dalších devadesát. Ale sto třicet pět je její maximum. Váží se každý den a šílí, když se ručička přehoupne přes tohle číslo.“

„Řekl jsem reverendu Parkerovi, že uspořádáme tryznu, ale ne tady, ne v domě.“

„Ty jsi vykonavatel.“

„Takže souhlasíš?“

„Jasně.“

Dlouhý doušek bourbonu, dlouhé potáhnutí z doutníku. „Co ta potvora, co se na tebe vykašlala? Jak že se to jmenovala?“

„Vicki.“

„Jo, Vicki, ta mrcha mi lezla na nervy už pří vaší svatbě.“

„Škoda že mně ne.“

„Ještě pořád je ve městě?“

„Jo, zrovna minulý týden jsem ji viděl na letišti, jak vystupovala ze svého soukromého tryskáče.“

„Takže se provdala za toho starýho prďolu, toho podfukáře z Wall Street?“

„Jo. Co kdybychom mluvili o něčem jiném?“

„Ty jsi začal o ženských.“

„To je vždycky chyba.“

Forrest se zase napil a prohlásil: „Promluvme si o penězích. Kde jsou?“

Ray sebou trhl a srdce se mu zastavilo, ale Forrest zíral na trávník před domem a ničeho si nevšiml. O jakých penězích to mluvíš, drahý bratře? „Rozdal je.“

„Ale proč?“

„Byly to jeho peníze, ne naše.“

„Proč nám nějaké nenechal?“

Před několika lety Soudce Rayovi prozradil, že během patnácti let utratil víc než devadesát tisíc dolarů za právnické poplatky, pokuty a rehabilitační léčby pro Forresta. Mohl ty peníze Forrestovi rovnou dát, aby je propil a prošňupal, nebo je mohl rozdat charitám a potřebným rodinám. Ray měl svou práci a dokázal se o sebe postarat. „Nechal nám dům,“ podotkl Ray. „Co s ním bude?“

„Prodáme ho, jestli chceš. Peníze se přidají ke všemu ostatnímu. Padesát procent spolknou dědické daně. Pozůstalostní řízení bude trvat rok.“

„Řekni mi, co zbyde.“

„Budeme mít štěstí, jestli si za rok rozdělíme padesát tisíc dolarů.“

Samozřejmě tu byla ještě další aktiva. Celá hromada peněz nevinně seděla v komoře na košťata, ale Ray potřeboval čas, aby je spočítal. Jsou to špinavé peníze? Měl by je zahrnout do pozůstalosti? Pokud ano, znamenalo by to strašné problémy. Především by je museli vysvětlit. Za druhé, nejméně polovinu by spolkly daně. A za třetí, Forrest by měl najednou kapsy plné prachů a nejspíš by se s jejich pomocí zabil.

„Takže za rok možná dostanu pětadvacet tisíc?“ zeptal se Forrest.

Ray nedokázal poznat, jestli je dychtivý, nebo znechucený. „Asi tak.“

„Chceš ten dům?“

„Ne, a ty?“

„Rozhodně ne. Nikdy tam už nevkročím.“

„No tak, Forreste.“

„Víš přece, že mě vykopnul. Řekl mi, že už jsem rodinu zostuzoval dost dlouho. Řekl mi, že už se nemám nikdy vracet.“

„A pak se za to omluvil.“

Rychlý doušek. „Jo, to jo. Ale tohle místo mě deprimuje. Ty jsi správce pozůstalosti, nějak si s tím poraď. A až řízení skončí, pošli mi šek.“

„Měli bychom spolu aspoň projít jeho věci.“

„Ani se jich nedotknu,“ opáčil Forrest a vstal. „Mám chuť na pivo. Už je to pět měsíců a já mám chuť na pivo.“ Při řeči už mířil k autu. „Chceš taky?“

„Ne.“

„Chceš jet se mnou?“

Ray by jel, aby mohl dát na bratra pozor, ale nutkání zůstat na místě a dávat pozor na rodinný majetek Atleeových bylo silnější. Soudce dům nikdy nezamykal. Kde jsou vůbec klíče? „Počkám tady,“ řekl.

„Jak chceš.“

Další návštěvník neznamenal žádné překvapení. Ray právě v kuchyni prohrabával zásuvky a hledal klíče, když u hlavních dveří zaslechl zvučný hlas. Přestože ho neslyšel už léta, nebylo pochyb, že patří Harrymu Rexovi Vonnerovi.

Objali se, medvědí sevření ze strany Harryho Rexe, odtažitý dotek od Raye. „Je mi to moc líto,“ opakoval Harry Rex několikrát. Byl to vysoký muž s mohutnou hrudí i břichem, veliký rozcuchaný neupravený medvěd, který zbožňoval soudce Atleeho a pro jeho syny by udělal cokoli. Byl to vynikající právník lapený v malém městě a právě na Harryho Rexe se Soudce obracel, kdykoli měl Forrest potíže se zákonem.

„Kdy jsi sem dorazil?“ zeptal se.

„Kolem páté. Našel jsem ho v pracovně.“

„Už dva týdny mám proces, vůbec jsem s ním nemluvil. Kde je Forrest?“

„Jel pro pivo.“

Oba se odmlčeli v zamyšlení nad důsledky té zprávy. Posadili se do houpacích křesel poblíž lavičky na verandě. „Rád tě vidím, Rayi.“

„Já tebe taky, Harry Rexi.“

„Nedokážu uvěřit, že je mrtvý.“

„Já taky ne. Myslel jsem, že tu bude vždycky.“

Harry Rex si otřel oči rukávem. „Je mi to moc líto,“ zamumlal. „Pořád tomu nemůžu uvěřit. Viděl jsem ho asi tak před čtrnácti dny. Mohl chodit, myslelo mu to, měl bolesti, ale nestěžoval si.“

„Doktoři mu dávali rok, a to bylo asi před dvanácti měsíci. Stejně jsem si ale myslel, že vydrží déle.“

„Já taky. Ten staroch byl z ocele.“

„Nechceš trochu čaje?“

„Moc rád.“

Ray odešel do kuchyně a nalil dvě sklenice instantního ledového čaje. Odnesl je na verandu se slovy: „Není to moc dobré pití.“

Harry Rex sklenici převzal a podotkl: „Hlavně že je studené.“

„Musíme uspořádat tryznu, Harry Rexi, a ne tady v domě. Nemáš nějaký nápad?“

Harry Rex se jen na vteřinku zamyslel a pak se s úsměvem předklonil. „Co kdybychom to udělali v soudní budově, v kruhové síni v přízemí, vystavili ho tam ve slavnostním jako krále nebo tak něco?“

„To myslíš vážně?“

„Proč ne? Jemu by se to líbilo. Celé město by se s ním mohlo přijít rozloučit a vzdát mu úctu.“

„Mně se to zamlouvá.“

„Je to skvělý nápad, věř mi. Promluvím se šerifem a nechám to odsouhlasit. Všichni budou nadšení. Kdy se má konat pohřeb?“

„V úterý.“

„Pak máme tryznu zítra odpoledne. Chceš, abych tam řekl pár slov?“

„Samozřejmě. Co kdybys to vůbec celé zorganizoval?“

„Domluveno. Už jste vybrali rakev?“

„Uděláme to ráno.“

„Vezměte dub, zapomeňte na ty bronzové a měděné nesmysly. Loni jsme pohřbívali mámu v dubový rakvi a bylo to sakra to nejhezčí, co jsem kdy viděl. Magargel vám může jednu přivézt z Tupeda za dvě hodiny. A hrobka je taky blbost. Jen ztráta peněz. Popel popelu, prach prachu, pohřbít je a nechat shnít, to je pořád nejlepší. Episkopalisti to dělají správně.“

Raye ta záplava rad trochu zaskočila, ale stejně byl rád. Soudce se v závěti o rakvi nezmiňoval, ale výslovně žádal kryptu. A hezký náhrobek. Koneckonců byl Atlee a měl být pohřben mezi velikány.

Jestli vůbec někdo něco věděl o Soudcově soukromí, byl to Harry Rex. Když se společně dívali, jak na dlouhý trávník Javorové stezky padají stíny, Ray prohodil tak nonšalantně, jak jen dokázal: „Vypadá to, že všechny peníze rozdal.“

„To mě nepřekvapuje. Tebe snad jo?“

„Ne.“

„Na pohřeb přijde dobře tisícovka lidí, kterým pomohl svou štědrostí. Zmrzačená děcka, nemocní lidi bez pojištění, černošské děti, které poslal na vysokou, každý dobrovolník od hasičů, občanský spolek, sportovní klub, skupina školáků, která chtěla do Evropy. Náš kostel posílal nějaké doktory na Haiti a Soudce nám na to dal tisícovku.“

„Kdy jsi začal chodit do kostela?“

„Přede dvěma lety.“

„Proč?“

„Mám novou manželku.“

„To už je kolikátá?“

„Čtvrtá. Ale tuhle mám opravdu rád.“

„To má štěstí.“

„Má vůbec štěstí.“

„Ta tryzna na soudě se mi líbí, Harry Rexi. Všichni ti lidé, co jsi o nich mluvil, mu můžou veřejně vzdát poctu. Spousta parkovacích míst a sedadel.“

„Je to bezva nápad.“

Forrest se vřítil na příjezdovou cestu a šlápl na brzdu tak pozdě, že zastavil jen pár centimetrů za cadillakem Harryho Rexe. Vylezl ven, v pološeru se k nim potácel a nesl něco, co vypadalo jako celá bedna piva.

8

Když Ray osaměl, posadil se do vyplétaného křesla před prázdnou pohovku a pokoušel se přesvědčit sám sebe, že život bez otce se nebude moc lišit od života daleko od něj. Tenhle den očekával už dlouho, prostě ho přijme a po krátkém, umírněném truchlení půjde dál. Bude dělat to co vždycky, říkal si, dotáhne tady v Mississippi všechno do konce a pospíší si zpátky do Virginie.

Pracovnu osvětlovala jediná slabá žárovka pod stínítkem zaprášené lampy na psacím stole a stíny byly dlouhé a temné. Zítra se posadí ke stolu a vrhne se do vyřizování dokumentů, ale dnes ještě ne.

Dneska potřebuje přemýšlet.

Forrest byl pryč, odvezl ho Harry Rex, oba byli opilí. Forrest se podle svého zvyku začal chovat podrážděně a chtěl odjet do Memphisu. Ray navrhl, aby jednoduše zůstal tam, kde je. „Můžeš přespat na verandě, jestli nechceš spát v domě,“ řekl, ale nenaléhal. Přesvědčování by vedlo jenom k hádce. Harry Rex prohlásil, že za normálních okolností by pozval Forresta k sobě, ale ta nová manželka je dost rázná a dva opilci by na ni byli asi moc.

„Prostě zůstaň tady,“ přesvědčoval Harry Rex Forresta, ale s ním se nedalo hnout. I naprosto střízlivý měl svou hlavu a po pár pivech se s ním nedalo diskutovat vůbec. Ray to zažil častěji, než si vůbec chtěl vzpomínat, a mlčky seděl, zatímco se Harry Rex s bratrem dohadoval.

Nakonec se to vyřešilo, když se Forrest rozhodl, že si pronajme pokoj v motelu Hluboká skála severně od města. „Jezdíval jsem tam před patnácti lety, když jsem chodil se starostovou manželkou,“ řekl.

„Ten barák je plný blech,“ namítl Harry Rex.

„Už se mi po nich stýská.“

„Starostova manželka?“ zeptal se Ray.

„To radši nechtěj vědět,“ doporučil mu Harry Rex.

Odjeli pár minut po jedenácté a dům byl každou minutou tišší.

Na hlavních dveřích byl bezpečnostní řetízek a na dveřích ze zahrady zástrčka. Kuchyňské dveře, jediné v zadní části domu, měly zvenčí chatrnou kouli a nefunkční zámek. Soudce neuměl používat ani šroubovák a Ray jeho manuální neschopnost zdědil. Zavřel a zajistil všechna okna a byl si celkem jistý, že sídlo Atleeových nebylo takhle zabezpečené už celá desetiletí. Pokud to bude nutné, bude spát v kuchyni, odkud může dobře hlídat komoru na smetáky.

Snažil se nemyslet na ty peníze. Seděl ve svatyni svého otce a v duchu sepisoval neoficiální nekrolog.

Soudce Atlee byl zvolen ekvitním soudcem Pětadvacátého okrsku ekvitního soudu v roce 1959 a až do roku 1991 každé čtyři roky následovalo znovuzvolení drtivou většinou hlasů. Dvaatřicet let věrné služby. Jako právníkovi se mu nedalo nic vytknout. Jen zřídka zvrátil soud vyšší instance některý z jeho rozsudků. Kolegové ho často žádali, aby v jejich jurisdikci rozhodl problematické případy. Příležitostně přednášel na právnické fakultě Mississippské státní univerzity. Napsal stovky článků o právní praxi, procedurách a trendech. Dvakrát odmítl jmenování k Nejvyššímu soudu státu Mississippi, jednoduše se mu nechtělo opustit soudcovský stolec.

Mimo soudní síň věnoval soudce Atlee pozornost všem místním záležitostem – politice, obecně prospěšné činnosti, školám a církvím. Jen málo věcí v okrese Ford bylo schváleno bez jeho podpory a jen o málo věcí, s nimiž nesouhlasil, se někdo vůbec pokusil. Během své dlouhé kariéry sloužil postupně snad v každé místní radě, komisi, asociaci či výboru. Nenápadně vybíral kandidáty do místních úřadů a nenápadně pomáhal porážet ty, kteří neměli jeho požehnání.

V tom málu volného času, který mu zbýval, studoval historii a bibli a psal právnické články. Ani jednou si nezahrál baseball se svými syny, ani jednou je nevzal na ryby.

Přežil svou manželku Margaret, která zemřela nečekaně na aneurysma v roce 1969. Zůstali po něm dva synové.

A někdy v průběhu toho všeho se mu podařilo ulít si celé jmění v hotovosti.

Možná klíč k záhadě těch peněz leží někde na psacím stole, někde v hromadách papírů či hluboko v zásuvkách. Otec jim přece musel nechat nějaké vodítko, pokud ne rovnou vysvětlení. Musí tu být stopa. Ray nevěděl o žádném člověku v okrese Ford, který by měl dva miliony dolarů, a sedět na takové sumě v hotovosti bylo prostě nemyslitelné.

Musel je spočítat. Během večera se na ně šel dvakrát podívat. Jenom přepočítávání těch sedmadvaceti krabic od firmy Blake & Son v něm vyvolávalo úzkost. Počká do časného rána, až se rozední, ale město bude ještě spát. Zakryje kuchyňská okna a probere jednu krabici po druhé.

Těsně před půlnocí Ray našel v přízemní ložnici malou matraci a odtáhl ji do jídelny, na místo asi šest metrů od komory na smetáky, odkud měl výhled na příjezdovou cestu a sousední dům. Nahoře objevil v zásuvce nočního stolku Soudcovu osmatřicítku značky Smith & Wesson. S polštářem, který páchl zatuchlinou, a pokrývkou, která páchla plísní, se marně pokoušel usnout.

Ten drnčivý zvuk se ozval z druhé strany domu. Bylo to okno, ačkoli Rayovi trvalo celé minuty, než se probral, vyčistil si hlavu a uvědomil si, kde je a co slyší. Slabé klapání, pak silnější rachocení, potom ticho. Dlouhá pauza, zatímco se zvedal na matraci a pevně stiskl tu osmatřicítku. Dům byl mnohem temnější, než by si přál, protože skoro všechny žárovky popraskaly a Soudce byl příliš spořivý, aby je vyměnil.

Spořivý. Dvacet sedm krabic s penězi.

Hned ráno musí koupit nějaké žárovky.

Zvuk se ozval znovu, příliš hlasitý a pravidelný, aby to byly listy či větve otírající se ve větru o okno. Klap, klap, klap, pak rychlý náraz nebo škubnutí, jak se někdo pokoušel okno vypáčit.

Na příjezdové cestě stála dvě auta – Rayovo a Forrestovo. Každý hlupák by poznal, že v domě někdo je, takže ať už se sem dobývá kdokoli, nesejde mu na tom. Nejspíš má také pistoli a určitě s ní umí zacházet lépe než Ray.

Ray se po břiše doplazil do předsíně, lezl jako krab a oddechoval jako sprinter. V tmavé chodbě se zarazil a naslouchal tichu. Krásnému tichu. Běžte prostě pryč, opakoval si v duchu. Prosím, běžte pryč.

Klap, klap, klap, a Ray se začal sunout k zadní ložnici, pistoli namířenou před sebou. Je vůbec nabitá? zeptal se sám sebe, dost opožděně. Soudce měl určitě svou příruční pistoli nabitou. Zvuk byl nyní hlasitější a přicházel z malé ložnice, která se kdysi používala jako pokoj pro hosty, ale nyní se tam už celá desetiletí skladovaly krabice s nejrůznějšími krámy. Dveře se otevřely dokořán a narazily do stojací lampy, která se překotila a spadla kousek od prvního ze tří tmavých oken.

Ray málem vypálil, ale pak se rozhodl šetřit municí a zatajil dech. Nehybně ležel na prohýbající se dřevěné podlaze – zdálo se mu, že tam leží snad celé hodiny, odháněl pavouky a neslyšel nic. Stíny se tiše pohybovaly. Lehký vánek komíhal každičkou větví venku a někde u střechy se přerostlý strom zlehka otíral o omítku.

Přece jen to byl vítr. Vítr a staré přízraky Javorové stezky, místa s mnoha duchy, podle Rayovy matky, neboť to byl starý dům, kde zemřely tucty lidí. Říkávala, že otroky pohřbívali ve sklepě a jejich duše nenašly klid a procházejí se po domě.

Soudce nesnášel duchařské historky a všechny je popíral.

Když se Ray konečně posadil, kolena a lokty měl úplně ztuhlé. Pomalu se zvedal, opřel se o rám dveří a s namířenou pistolí sledoval ta tři okna. Jestli se sem opravdu odvážil nějaký vetřelec, ten rámus ho očividně zahnal. Ale čím déle tam Ray stál, tím více byl přesvědčený, že hluk způsobil pouze vítr.

Forrest měl mnohem lepší nápad. Ačkoli je Hluboká skála nechutná špeluňka, určitě je tam víc klidu na spaní než zde.

Klap, klap, klap, a Ray opět zalehl na podlahu, znovu zachvácen strachem, avšak nyní ještě horším, neboť zvuk přicházel od kuchyně. Takticky se rozhodl lézt po čtyřech, místo aby se plížil, a když se dostal zpět do předsíně, kolena ho bolela k zešílení. Zastavil se u zasunovacích prosklených dveří do jídelny a vyčkával. Podlaha byla tmavá, ale žaluziemi dovnitř prosvítaly tenké paprsky slabého světla z venkovní žárovky na verandě a odrážely se na horní části stěn a na stropě.

Nyní se poprvé zeptal sám sebe, proč se vlastně on, profesor práva z prestižní univerzity, schovává ve tmě v domě, kde vyrostl, ozbrojený a vyděšený k smrti, a to jen proto, že se zoufale snaží ochránit záhadnou hromadu peněz, na kterou náhodou narazil. „Jen na to odpověz,“ zamumlal si pro sebe.

Dveře z kuchyně vedly na malé dřevěné zápraží. Někdo se tam pohyboval, těsně za dveřmi, na prknech se ozývaly kroky. Pak kdosi zalomcoval koulí na dveřích, tou chatrnou, s nefunkčním zámkem. Ať už to byl kdokoli, odvážně se rozhodl vejít rovnou dveřmi, místo aby se dovnitř plížil oknem.

Ray byl Atlee a tohle byl jeho pozemek. Také se nacházel v Mississippi a v tomto státě se očekávalo, že na svou obranu použijete střelnou zbraň. Žádný mississippský soud by se nepohoršil, kdyby v této situaci sáhl k drastickým opatřením. Přikrčil se za kuchyňským stolem, zamířil na místo vysoko v okně nad dřezem a začal tisknout spoušť. Jeden hlasitý výstřel rozrážející temnotu, který přijde zevnitř a rozbije okno, nepochybně zažene každého lupiče.

Právě když dveře opět zarachotily, stiskl silněji, spoušť klapla a nic se nestalo. Pistole nebyla nabitá. Zásobník se pootočil, Ray opět stiskl spoušť, ale k výstřelu nedošlo. V panice Ray popadl prázdný džbán od čaje stojící na lince a mrštil jím proti dveřím. K jeho velké úlevě to způsobilo větší rámus, než by dokázal jakýkoli výstřel. Bez sebe strachem sáhl po vypínači, vyrazil ke dveřím, mával pistolí a křičel: „Vypadněte odsud!“ Když dveře rozrazil a nikoho nespatřil, zhluboka vydechl a konečně začal opět dýchat.

Půl hodiny zametal střepy a dělal přitom co největší hluk.

Policista se jmenoval Andy, byl to synovec kluka, s nímž Ray chodil na střední školu. Během třiceti vteřin po Andyho příjezdu se domluvili na společných známých, a jakmile bylo pouto navázáno, mluvili o fotbale, zatímco si prohlíželi Javorovou stezku zvenčí. Ani na jednom z přízemních oken nenašli stopy násilného vniknutí. U kuchyňských dveří byly jen střepy. Nahoře Ray hledal náboje, zatímco Andy procházel jednu místnost po druhé. Ani jeden z nich nic neobjevil. Ray uvařil kávu, popíjeli ji na verandě a v časných ranních hodinách si tiše povídali. Andy byl momentálně jediný policista ochraňující v Clantonu zákon a přiznal, že ho vlastně není potřeba. „Takhle časně v pondělí ráno se tu nikdy nic neděje,“ prohlásil. „Lidi spí, chystají se do práce.“ Po pár otázkách odhalil celý rozsah zločinnosti v okrese Ford – ukradené dodávky, rvačky v barech, drogy v Lowtownu, černošské čtvrti. Čtyři roky se tu nestala žádná vražda, prohlašoval hrdě. Přede dvěma lety vyloupili pobočku jedné banky. Povídal a povídal a nalil si druhý šálek. Ray by mu nejraději naléval a vařil další kávu až do rozednění. Přítomnost nápadného policejního vozu před domem ho uklidňovala.

Andy odjel v půl čtvrté. Ray ležel na matraci, zíral do stropu a v ruce svíral zbytečnou pistoli. Bránil se spánku vymýšlením nejrůznějších strategií, jak peníze ochránit. Ne investičních plánů, ty mohou počkat. Naléhavější bylo vymyslet, jak je dostat z komory na smetáky, z domu a na nějaké bezpečné místo. Bude je muset odvézt do Virginie? Rozhodně je nemůže nechat v Clantonu, nebo ano? A kdy je bude moci spočítat?

V nějakém okamžiku ho konečně překonala únava a citové vyčerpání z celého dne a propadl se do spánku. Klepání se ozvalo znovu, ale Ray nic neslyšel. Kuchyňské dveře, nyní zajištěné židlí a kusem provazu, rachotily, jak do nich kdosi strkal, ale Ray všechno zaspal.

9

V půl osmé Raye probudilo slunce. Peníze byly stále na místě, nedotčené. Dveře i okna zůstaly zavřené, pokud to mohl posoudit. Uvařil konev kávy, a zatímco u kuchyňského stolu popíjel první šálek, dospěl k významnému rozhodnutí. Jestli po penězích někdo jde, nemůže je opustit, ani na okamžik.

Jenomže do malého kufru jeho sportovního audi se dvacet sedm krabic od Blake & Son nevejde.

V osm zazvonil telefon. Byl to Harry Rex se zprávou, že dopravil Forresta do motelu Hluboká skála, že město umožní obřad v kulaté hale soudní budovy v půl páté odpoledne, že už sehnal sopranistku a čestnou stráž. A právě pracuje na oslavném projevu za svého milovaného přítele.

„Co ta rakev?“ zeptal se.

„V deset máme schůzku s Magargelem,“ odpověděl Ray.

„Dobře. Pamatuj si, dub je nejlepší. Soudce by si to tak určitě přál.“

Několik minut mluvili o Forrestovi, stejný rozhovor, jaký už vedli mnohokrát. Když Ray zavěsil, dal se rychle do práce. Otevřel okna i okenice, aby zdálky viděl a slyšel případné návštěvníky. Zpráva o smrti soudce Atleeho se už nepochybně šíří kavárnami na náměstí a je celkem možné, že někdo zaskočí na návštěvu.

Dům měl příliš mnoho oken a dveří a on je nemohl hlídat čtyřiadvacet hodin denně. Jestli po penězích někdo jde, pak je dostane. Za pár milionů dolarů by byla kulka do Rayovy hlavy dobrou investicí.

Musí peníze přesunout.

Vytáhl si před komoru na smetáky první krabici a přesypal hotovost do černého igelitového pytle na odpadky. Následovalo osm dalších krabic, a když měl v prvním pytli asi tak milion dolarů, odnesl ho ke kuchyňským dveřím a vykoukl ven. Prázdné krabice vracel do skříňky pod knihovnou. Naplnil ještě dva další pytle. Zacouval autem k zápraží, tak blízko ke kuchyňským dveřím, jak to jenom šlo, a pak pohledem zkoumal okolí, zda ho někdo nesleduje. Nikoho neviděl. Jedinými sousedy byly staré panny odvedle a ty nedohlédly ani na televizi ve vlastním obýváku. Rychle přebíhal ode dveří k autu, naskládal ty miliony do auta, postrkoval pytle sem a tam, a přestože to vypadalo, že se víko nezavře, stejně je přirazil. Cvaklo, zámek zaklapl a Rayovi Atleeovi se docela ulevilo.

Ještě nevěděl, jak svou kořist ve Virginii vyloží a dostane ji z parkoviště po rušné pěší zóně do svého bytu. To si rozmyslí později.

V motelu Hluboká skála bylo bistro, rozpálená, stísněná umaštěná místnost, kterou Ray nikdy nenavštívil, ale den po smrti soudce Atleeho to bylo dokonalé místo na snídani. Tři kavárny na náměstí budou plné drbů a historek o tom velkém člověku a Ray by se jim raději vyhnul.

Forrest vypadal docela dobře. Ray už ho rozhodně viděl i v mnohem horším stavu. Měl na sobě včerejší oblečení a neosprchoval se, ale to nebylo u Forresta nic neobvyklého. Oči měl zarudlé, ne však napuchlé. Řekl, že se moc dobře nevyspal a potřebuje něco mastného do žaludku. Oba si objednali slaninu s vejci.

„Vypadáš unaveně,“ podotkl Forrest, zatímco do sebe lil černou kávu.

Ray se opravdu unavený cítil. „Nic mi není, pár hodin odpočinku, a můžu se vrhnout do práce.“ Mrkl oknem na své audi, které zaparkoval tak blízko u jídelny, jak to bylo možné. Bude v tom zatraceném autě i spát, jestli bude muset.

„Je to divný,“ řekl Forrest. „Když jsem čistý, spím jako nemluvně. Osm, devět hodin každou noc, hluboký spánek. Ale jakmile do toho spadnu, můžu být rád, když naspím pět. A navíc špatně, přerušovaně.“

„Jen ze zvědavosti – když jsi čistý, myslíš na to, až se zase napiješ?“

„Pořád. Stupňuje se to, jako u sexu. Chvíli se bez toho obejdeš, ale tlak narůstá a dřív nebo později si musíš najít nějakou úlevu. Chlast, sex, drogy, všechno mě to nakonec dostane.“

„Byl jsi čistý sto čtyřicet dní.“

„Sto čtyřicet jedna.“

„Kolik je rekord?“

„Čtrnáct měsíců. Před pár lety jsem vyšel z léčebny, z toho úžasnýho střediska, co mi starej pán zaplatil, a dlouho jsem sekal dobrotu. Pak jsem do toho sletěl znovu.“

„Proč? Co to způsobilo?“

„Je to vždycky stejný. Když máš závislost, můžeš podlehnout kdykoli, kdekoli, z jakýhokoli důvodu. Ještě neobjevili metodu, co by mě udržela střízlivýho. Jsem závislák, brácho, prostě a jednoduše feťák a alkoholik.“

„Pořád drogy?“

„Jasně. Včera v noci to bylo tvrdý a pivo, dneska bude zase, pozítří taky. Do konce týdne začnu s horšíma věcma.“

„A chceš to tak?“

„Ne, ale vím, jak to probíhá.“

Servírka jim přinesla jídlo. Forrest si rychle namazal vdolek a pořádně se do něj zakousl. Jakmile mohl promluvit, řekl: „Starej pán je mrtvěj, Rayi, věříš tomu?“

Ray taky toužil změnit téma. Kdyby probírali Forrestovy nedostatky, brzy by se pohádali. „Ne. Myslel jsem si, že jsem na to připravený, ale nebyla to pravda.“

„Kdy jsi ho viděl naposledy?“

„V listopadu, když mu operovali prostatu. A ty?“

Forrest si kapal na míchaná vajíčka tabasko, zatímco otázku zvažoval. „Kdy měl ten srdeční záchvat?“

Otec prodělal tolik chorob a operací, že se na ně obtížně vzpomínalo. „Měl tři.“

„Ten v Memphisu.“

„To byl druhý,“ řekl Ray. „Před čtyřmi lety.“

„To by odpovídalo. Strávil jsem s ním nějaký čas v nemocnici. Sakra, měl jsem to jen pár ulic od baráku. Říkal jsem si, že tohle je to nejmenší, co můžu udělat.“

„O čem jste mluvili?“

„O občanský válce. Pořád si myslel, že jsme vyhráli.“

Při té vzpomínce se usmáli a chvilku jedli mlčky. Ticho skončilo, když je objevil Harry Rex. Sáhl po vdolku a žvýkal ho, zatímco jim sděloval poslední podrobnosti nádherného obřadu, který plánoval pro soudce Atleeho.

„Všichni chtějí přijít do domu,“ řekl s plnými ústy.

„To nepřipadá v úvahu,“ opáčil Ray.

„To jim opakuju pořád. Chtěli byste dneska večer přijímat hosty?“

„Ne,“ odpověděl Forrest.

„Měli bychom?“ zeptal se Ray.

„Dělá se to tak, buďto doma, nebo v pohřebním ústavu. Ale jestli nechcete, nic se neděje. Nikdo se na vás nenaštve a nepřestane s váma mluvit.“

„Pořádáme tryznu na soudě a pohřeb, nestačí to?“ zeptal se Ray.

„Asi jo.“

„Nemíním sedět celej večer v pohřební síni a objímat starý babky, co mě dvacet let pomlouvaly,“ prohlásil Forrest. „Ty můžeš, jestli chceš, ale já tam teda nebudu.“

„Tak to vynecháme,“ rozhodl Ray.

„Promluvil správce pozůstalosti,“ opáčil Forrest s ironickým úšklebkem.

„Správce pozůstalosti?“ opakoval Harry Rex.

„Ano, na stole měl poslední vůli, se sobotním datem. Prostá jednostránková rukopisná závěť, kde odkazuje všechno nám dvěma, uvádí seznam majetku a mě jmenuje vykonavatelem. A chce, aby ses postaral o pozůstalostní řízení, Harry Rexi.“

Harry Rex přestal žvýkat. Zamnul si silným prstem kořen nosu a zahleděl se na druhý konec místnosti. „To je divný,“ řekl nakonec, očividně zmatený.

„Co?“

„Před měsícem jsem pro něj jednu závěť připravil.“

Všichni přestali jíst. Ray a Forrest si vyměnili pohledy, které neprozrazovaly nic, protože ani jeden neměl tušení, na co ten druhý myslí.

„Nejspíš si to rozmyslel,“ dodal Harry Rex.

„Co bylo v té druhé vůli?“ zeptal se Ray.

„To ti nemůžu říct. Byl to můj klient, takže je to důvěrný.“

„Teď vám nějak nerozumím, kluci,“ ozval se Forrest. „Promiňte mi, že nejsem právník.“

„Jediná závěť, která se bere v úvahu, je ta poslední,“ vysvětlil Harry Rex. „Ruší všechny předchozí testamenty, takže ať už Soudce v závěti, co jsem připravoval já, uváděl cokoli, nemá to význam.“

„Proč nám nemůžeš říct, co v tý starý vůli bylo?“ zeptal se Forrest.

„Protože já, jako právní zástupce, nemůžu o klientově závěti s nikým mluvit.“

„Ale ta závěť, co jsi ji pro Soudce připravil, je přece neplatná, nebo ne?“

„Jo, ale stejně o ní nemůžu mluvit.“

„To je pěkná pitomost,“ prohlásil Forrest a vztekle se na Harryho Rexe podíval. Všichni tři se zhluboka nadechli a pak si pořádně ukousli ze svých vdolků.

Ray okamžitě věděl, že tu druhou vůli musí vidět, a brzy. Jestli se v ní zmiňuje hotovost schovaná ve skříňce, tak o tom Harry Rex ví. A jestli o tom ví, pak by se ty peníze měly urychleně přesunout z kufru malého sporťáku zpátky do krabic od firmy Blake & Son a vrátit tam, kde byly. Budou se muset zahrnout do pozůstalosti, jejíž dokumentace je veřejně přístupná.

„Nezůstala někde v jeho pracovně kopie tý tvojí závěti?“ zeptal se Forrest a otázku adresoval kamsi do prostoru kolem Harryho Rexe.

„Ne.“

„Víš to určitě?“

„Skoro určitě,“ odpověděl Harry Rex. „Když člověk píše novou závěť, tu předchozí obvykle zničí. Nechce, aby někdo náhodou našel tu starou a podrobil ji pozůstalostnímu řízení. Někteří lidi mění závěť každý rok a právníci vědí, že tu předchozí musejí spálit. Soudce pevně věřil, že zrušené závěti se mají ničit, protože třicet let rozhodoval spory o dědictví.“

Skutečnost, že jejich blízký přítel ví něco o jejich mrtvém otci a není ochoten jim to sdělit, způsobila, že hovor začal váznout. Ray se rozhodl počkat, až zůstane s Harrym Rexem o samotě, a pak ho podrobit výslechu.

„Magargel čeká,“ upozornil Forresta.

„To bude zábava.“

Tu pěknou dubovou rakev přivezli dovnitř východním křídlem soudní budovy na márách zakrytých purpurovým sametem. Pan Magargel šel vpředu a jeho pomocník tlačil zezadu. Za rakví šli Ray s Forrestem a za nimi kráčela čestná stráž ze skautského oddílu, s vlajkou a v nažehlených khaki uniformách.

Protože Reuben V. Atlee bojoval za svou vlast, rakev zakrývala americká vlajka. A proto se také jednotka záložníků z místní zbrojnice postavila do pozoru, když kapitána ve výslužbě Atleeho umístili doprostřed kruhové soudní síně. Harry Rex už tam čekal, v pěkném černém obleku stál před dlouhou řadou květinových darů.

Dostavili se i všichni ostatní právníci z okresu a na Harryho návrh stáli ve vyhrazeném prostoru poblíž rakve. Byli tu rovněž všichni městští a okresní představitelé, soudní úředníci, policisté a zástupci šerifa, a jakmile Harry Rex postoupil kupředu, aby promluvil, dav se začal tlačit blíž. Nad nimi, na první a druhé galerii, se houfovali další lidé, nakláněli se přes kovové zábradlí a zírali dolů.

Ray měl na sobě zbrusu nový tmavě modrý oblek, který si koupil teprve před několika hodinami u Popea, v jediném obchodě s pánským šatstvem ve městě. Stál tři sta deset dolarů a byl v obchodě nejdražší, přestože pan Pope trval na tom, že mu dá deset procent slevu. Forrestův nový oblek byl tmavošedý. Před slevou stál dvě stě osmdesát a také ho zaplatil Ray. Forrest na sobě neměl oblek už dvacet let a přísahal, že si na pohřeb žádný neobleče. Teprve vyčítavá tiráda Harryho Rexe ho dostala do Popeova obchodu.

Synové stáli u jednoho konce rakve, Harry Rex u druhého a zhruba uprostřed Billy Boone, nesmrtelný soudní zřízenec, pečlivě umístil portrét soudce Atleeho. Namaloval ho před deseti lety zadarmo jeden místní umělec a všichni věděli, že si ho Soudce moc neoblíbil. Pověsil si ho do své kanceláře vedle soudní síně hned za dveře, aby ho nikdo neviděl. Po jeho porážce ve volbách dali městští zastupitelé obraz pověsit do hlavní soudní síně, vysoko nad soudcovskou stolici.

K „Rozloučení se soudcem Reubenem Atleem“ se rozdávaly tištěné programy. Ray si ten svůj soustředěně prohlížel, protože se nechtěl dívat na okolní shromáždění. Všechny oči se upíraly na něj a na Forresta. Reverend Palmer pronesl rozvláčný projev. Ray trval na tom, aby ceremonie proběhla rychle. Zítra je čekal pohřeb.

Skauti postoupili kupředu se zástavou a předříkávali Přísahu věrnosti, k níž se přidali všichni diváci, poté předstoupila sestra Oleda Shumpertová z kostela Svatého ducha Boha v Kristu a truchlivě zazpívala žalm „Všickni hříšní k vodám pojďte“ a cappella, neboť její zvučný hlas rozhodně doprovod nepotřeboval. Slova a melodie vehnaly mnoha přítomným slzy do očí, včetně Forresta, který stál se sklopenou hlavou po bratrově boku.

Když tak postával vedle rakve a naslouchal melodickému hlasu, který se rozléhal sálem, Ray poprvé pocítil břemeno otcovy smrti. Myslel na všechny věci, které spolu mohli dělat, teď když byli muži, a na všechny věci, které nedělali, když byli s Forrestem ještě chlapci. Ale on žil svůj život a Soudce žil svůj a oběma to tak vyhovovalo.

Nebylo spravedlivé teď oživovat minulost jen proto, že je ten starý muž mrtvý. Stále si to opakoval. Bylo jen přirozené přát si tváří v tvář smrti, aby byl udělal víc, ale pravda byla, že když Ray odešel z Clantonu, Soudce mu to celá léta zazlíval. A bohužel, po odchodu z funkce se z něj stal prakticky poustevník.

Vteřinka slabosti pominula a Ray se napřímil. Nebude se teď týrat výčitkami, protože si vybral životní dráhu, která neodpovídala otcovým přáním.

Harry Rex zahájil vlastní projev; sliboval, že bude krátký. „Dnes jsme se tu shromáždili, abychom se rozloučili se starým přítelem,“ začal. „Všichni jsme věděli, že ten den přijde, a všichni jsme se modlili, aby nikdy nenastal.“ Zmínil se o nejvýraznějších bodech Soudcovy kariéry a pak vyprávěl o tom, jak prvně vystoupil u soudu před tím velikánem, před třiceti lety, jako čerstvý absolvent práv. Šlo o jednoduchý případ rozvodu, který se mu nějakým neuvěřitelným způsobem podařilo prohrát.

Každý přítomný právník už tu historku slyšel stokrát, ale přesto se dokázali zasmát na správných místech. Ray na ně mrkl a pak je začal zkoumat jako skupinu. Jak vůbec může jedno malé město uživit tolik právníků? Dobře polovinu z nich znal. Mnozí z těch starých, které znával jako dítě a jako student, už byli mrtví nebo v důchodu. Mnohé z těch mladších dosud nikdy neviděl.

Oni ho samozřejmě znali všichni. Byl přece synem soudce Atleeho.

Ray si pomalu uvědomoval, že rychlé zmizení z Clantonu po pohřbu bude pouze dočasné. Bude se muset zase brzy vrátit, aby se společně s Harrym Rexem krátce objevil u soudu a zahájil pozůstalostní řízení, připravil soupis majetku a splnil půl tuctu dalších povinností vyplývajících z funkce vykonavatele poslední vůle. Bude to snadné, rutinní a zabere to jenom pár dní. Ale když se pokoušel rozluštit záhadu těch peněz, tyčily se před tím týdny, ba měsíce práce.

Ví snad něco některý ze zdejších právníků? Ty peníze přece musejí pocházet z právního prostředí, nebo ne? Soudce neměl mimo justici žádný život. Když se na ně Ray díval, nedokázal si však představit zdroj tak bohatý, aby z něj vyplynulo tolik peněz, kolik měl nyní uloženo v kufru svého malého vozu. Byli to tuctoví maloměstští advokáti, kteří se museli pořádně ohánět, aby poplatili účty a přečachrovali kolegy. V téhle práci nebyly žádné skutečné peníze. V Sullivanově firmě pracovalo osm či devět právníků, kteří zastupovali banky a pojišťovny, ale i ti si vydělali akorát tak na to, aby se mohli společně s lékaři scházet v jediném zdejším lepším sportovním klubu.

V celém městě nebyl jediný advokát, který by měl skutečně velké peníze. Tamhle Irv Chamberlain, chlapík se silnými brýlemi a špatným příčeskem, vlastnil tisíce akrů půdy předávané z generace na generaci, ale nemohl ji prodat, neboť chyběli zájemci. Kromě toho se proslýchalo, že tráví spoustu času v nových kasinech v Tunice.

Zatímco Harry Rex monotónně pokračoval v projevu, Ray stále přemýšlel o místních advokátech. Někdo o tomhle tajemství ví. Někdo o penězích ví. Mohl by to snad být některý vážený člen advokátní komory okresu Ford?

Harrymu Rexovi se začal lámat hlas a byl nejvyšší čas skončit. Poděkoval všem, že přišli, a oznámil, že Soudcova rakev bude vystavena v budově soudu až do desáté hodiny večerní. Uspořádal procesí truchlících tak, aby začalo u Raye a Forresta. Dav se poslušně přesunul do levého křídla a utvořil dlouhou frontu kondolujících, která se táhla až ven.

Celou hodinu se Ray musel usmívat, podávat ruku a zdvořile děkovat všem, že přišli. Vyslechl si tucty krátkých příběhů o svém otci a o životech, do nichž ten velikán zasáhl. Předstíral, že si pamatuje jména všech, kteří ho očividně znali. Objímal staré dámy, které v životě neviděl. Procesí pomalu procházelo kolem Raye a Forresta k rakvi, kde se každý truchlící zastavil, smutně se zahleděl na špatný portrét a pak přešel do západního křídla, kde ležely pamětní knihy. Hany Rex chodil kolem a s každým se zdravil jako politik před volbami.

Po nějaké době se Forrest z toho očistce nenápadně vytratil. Tiše Harrymu Rexovi řekl něco o tom, že jede domů, do Memphisu, a že ho smrt už unavuje.

Nakonec Harry Rex Rayovi pošeptal: „Ta fronta se táhne kolem celýho baráku. Mohl bys tu ztvrdnout až do noci.“

„Dostaň mě ven,“ zašeptal mu Ray v odpověď.

„Nepotřebuješ si odskočit?“ zeptal se Hany Rex dost hlasitě, aby ho slyšeli ti, kdo stáli ve frontě nejblíž.

„Ano,“ odpověděl Ray a už začal couvat. Propletli se mezi lidmi ze síně, šeptali si přitom, jako by mluvili o něčem důležitém, a zacouvali do úzké chodby. O pár vteřin později vyšli zadním vchodem ven.

Odjeli, pochopitelně v Rayově autě, ale ještě předtím objeli náměstí, aby se na tu slávu pořádně podívali. Vlajka vpředu na budově byla stažená na půl žerdi. Venku trpělivě čekal velký shluk lidí, kteří se chtěli se Soudcem rozloučit.

10

Po čtyřiadvaceti hodinách v Clantonu Ray zoufale toužil odsud zmizet. Po tryzně si zašel s Haným Rexem na večeři ke Claudeovi, do černošského bistra na jižní straně náměstí, kde bylo pondělní specialitou grilované kuře a pečené fazole tak pálivé, že k nim ledový čaj podávali po půllitrech. Hany Rex nadšeně opěvoval úspěch svého skvěle připraveného rozloučení se Soudcem a po večeři se chtěl honem vrátit k soudu, aby mohl sledovat průběh zbytku tryzny.

Forrest očividně odjel pro tento večer z města. Ray doufal, že je v Memphisu, doma s Ellií, a chová se slušně, ale dobře věděl, že je to jinak. Kolikrát ještě Forrest propadne svým závislostem, než ho to zabije? Hany Rex prohlásil, že šance, že se Forrest dostaví zítra k pohřbu, je tak padesátiprocentní.

Když Ray zůstal sám, odjel z Clantonu směrem na západ; nemířil na žádné předem vybrané místo. Podél řeky vyrostla nová kasina, táhla se až sto kilometrů odsud, a při každé výpravě zpátky do Mississippi slýchal další a další historky a zvěsti o tomto novém druhu podnikání. Legální hazardní hry konečně dorazily do státu, kde byly nejnižší průměrné příjmy na obyvatele v celých Spojených státech. Hodinu a půl jízdy od Clantonu Ray zastavil pro benzin, a když tankoval, všiml si na druhé straně silnice nového motelu. Tady, v místech, kde bývala ještě nedávno jen pole s bavlnou, bylo všechno nové. Nové silnice, nové motely, rychlá občerstvení, benzinové pumpy, billboardy – všechno se vázalo na kasina, která stála jen kousek od nich. Motel měl pokoje ve dvou patrech, vcházelo se do nich z parkoviště. Zdálo se, že je tam celkem prázdno. Zaplatil 39,99 $ za dvoulůžkový pokoj v přízemí, vzadu, kde nestála žádná jiná auta ani náklaďáky. Zaparkoval audi co nejblíže k pokoji a během několika vteřin přenesl ty tři odpadkové pytle dovnitř.

Peníze pokryly celou jednu postel. Nezastavil se nad nimi, aby se pokochal, protože byl přesvědčen, že jde o špinavé peníze. A pravděpodobně nějak označené. Možná jsou padělané. Ale v každém případě nebyly jeho, nemohl si je nechat.

Všechny bankovky byly stodolarové, některé zbrusu nové, nepoužité, jiné trochu ohmatané. Žádná nebyla moc potrhaná, nejstarší nesly datum 1986 a nejnovější 1994. Asi polovina jich byla v dvoutisícových balíčcích přelepených páskou a Ray spočítal nejdřív tyhle. Sto tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách tvoří sloupec vysoký asi pětatřicet centimetrů. Spočítal peníze na jedné posteli a pak je urovnal na druhé do úhledných hromádek a oddílů. Pracoval rozvážně, nebylo kam spěchat. Když se bankovek dotýkal, mnul je mezi palcem a ukazováčkem, a dokonce k nim čichal, jako by tak mohl poznat, zda jsou padělané. Rozhodně vypadaly docela pravě.

Jednatřicet hromádek a nějaké drobné – naprosto přesně 3 118 000 dolarů. Vyhrabané jako zakopaný poklad z chátrajícího domu člověka, který za celý život nevydělal ani polovinu takové částky.

Nedokázal neobdivovat jmění, které před ním leželo. Kolikrát v životě dostane příležitost podívat se na tři miliony dolarů? Kolik jiných lidí kdy bude mít tu možnost? Ray seděl na židli s hlavou v dlaních, zíral na úhledné sloupce bankovek a hlava se mu točila úvahami, odkud asi pocházejí a co s nimi bude.

Bouchnutí dvířek od auta kdesi venku ho vytrhlo ze zamyšlení. Tohle by bylo skvělé místo pro plánovanou loupež. Když cestujete po světě se třemi miliony v hotovosti, z každého kolemjdoucího se stane potenciální zloděj.

Zase peníze zabalil, nacpal je zpět do kufru auta a odjel do nejbližšího kasina.

Jeho zkušenosti s hazardní hrou se omezovaly najeden víkendový výlet do Atlantic City se dvěma dalšími profesory práva, kteří si přečetli knihu o úspěšném hraní kostek a byli přesvědčeni, že rozbijí bank. To se nepodařilo. Ray jen zřídka hrával karty. Usadil se tehdy u stolku, kde se hrál blackjack s pětidolarovými sázkami, a po dvou nepříjemných dnech v té hlučné špeluňce odešel se ziskem šedesáti dolarů a rozhodnutím nikdy se tam nevrátit. Kolegové mluvili o svých prohrách dost mlhavě, ale zjistil, že hazardní hráči často o svých úspěších lžou.

Na pondělní večer bylo v kasinu Santa Fe, narychlo postavené krychlové budově o velikosti fotbalového hřiště, docela rušno. Vedlejší desetipatrová stavba sloužila jako hotel pro zdejší hosty, většinou důchodce ze Severu, které by dřív nikdy ani nenapadlo zajet do státu Mississippi, ale nyní je sem přilákaly neomezené hráčské možnosti a gin zadarmo během hry.

V kapsách měl Ray pět bankovek vybraných z různých sekcí kořisti, kterou přepočítal v hotelovém pokoji. Došel k prázdnému blackjackovému stolu, kde krupiérka napůl spala, a položil před sebe první bankovku. „Do hry,“ řekl.

„Stovka do hry,“ oznámila krupiérka přes rameno, ačkoli tam nebyl nikdo, kdo by to mohl slyšet. Vzala bankovku do ruky, promnula ji bez zájmu mezi prsty a vložila ji do hry.

Určitě je pravá, pomyslel si Ray a trochu se uvolnil. Ona je přece vídá celý den. Zamíchala balíček karet, rozdala je, dostala okamžitě čtyřiadvacet, takže vzala bankovku z ukrytého pokladu soudce Atleeho a položila na stůl dva černé žetony. Ray je vložil do hry oba, dvěstědolarová sázka, nervy z ocele. Rychle rozdala karty, a když Ray otočil patnáct, ona měla jen devět. Ray měl nyní čtyři černé žetony. Za necelou minutu vyhrál tři sta dolarů.

Chrastil čtyřmi černými žetony v kapse a procházel kasinem – nejprve kolem výherních automatů, kde byli hráči starší a tišší a vypadali jako zombie, když tak seděli na barových stoličkách, znovu a znovu tahali za páčky a smutně hleděli na displeje. U stolu, kde se hrál craps, padaly kostky pěkně rychle a divoká skupinka balíků z venkova pokřikovala pokyny, kterým vůbec nerozuměl. Chvilku přihlížel, naprosto zmatený tou složitou hrou – kostkami, sázkami i přesuny žetonů z ruky do ruky.

U jiného prázdného blackjackového stolu vytáhl další stodolarovku, nyní už víc jako ostřílený hráč. Krupiér si ji přidržel těsně před obličejem, zvedl proti světlu, promnul ji a popošel o pár kroků dál, k dozorčímu, který k bankovce okamžitě pojal nedůvěru. Vzal si hodinářskou lupu, nacpal si ji do levého oka a zkoumal ten papírek jako chirurg. Právě ve chvíli, kdy se Ray už už chystal rozběhnout a prodrat se davem pryč, zaslechl, jak jeden z nich říká: „Je v pořádku.“ Nebyl si jistý, který z mužů to vyslovil, protože se právě divoce rozhlížel kolem sebe a hledal ozbrojené stráže. Krupiér se vrátil ke stolu a položil podezřelou stodolarovku před Raye, který řekl: „Do hry.“ O vteřinu později měl před sebou srdcovou královnu a pikového krále a vyhrál potřetí v řadě.

Jelikož tenhle krupiér byl dokonale bdělý a jeho nadřízený provedl důkladnou prohlídku, Ray se rozhodl vyřešit tu věc jednou provždy. Vytáhl z kapsy zbylé tři stodolarovky a položil je na stůl. Krupiér si každou z nich pečlivě prohlédl, pak pokrčil rameny a zeptal se: „Chcete drobné?“

„Ne, do hry.“

„Tři sta dolarů v hotovosti do hry,“ oznámil krupiér hlasitě a dozorčí se mu naklonil přes rameno.

Ray dostal desítku a šestku. Krupiér vytáhl desítku a čtyřku, a když otočil kárového kluka, Ray vyhrál čtvrtou hru. Hotovost zmizela a nahradilo ji šest černých žetonů. Ray teď měl deset žetonů, což představovalo tisíc dolarů, a získal téměř jistotu, že dalších třicet tisíc bankovek uložených v kufru jeho auta je také pravých. Jeden žeton nechal krupiérovi a šel si dát pivo.

Bar byl umístěný na zvýšené plošině, takže když člověk chtěl, mohl popíjet a zároveň sledovat dění. Nebo se dívat na profesionální baseball, bowling či automobilové závody na některé z několika obrazovek. Na tyhle hry se ovšem sázet nemohlo, to zákon dosud nepovoloval.

Uvědomoval si, jaká rizika kasino představuje. Nyní, když zjistil, že jsou peníze pravé, následující otázka zněla, zda nejsou nějakým způsobem označené. Podezřívavost druhého krupiéra a jeho nadřízeného nejspíš stačila k tomu, aby si bankovky prohlédli chlapci nahoře. Mají Raye na videu, tím si byl jistý, stejně jako všechny ostatní hráče. Ostraha v kasinech byla důkladná, jak věděl od svých dvou chytrých kolegů, kteří chtěli rozbít bank při craps.

Jestli ty peníze vyvolají poplach, nejspíš ho snadno najdou. Nebo ne?

Ale kde jinde si mohl nechat peníze prověřit? Měl snad zajít do První národní v Clantonu a podat pokladní několik bankovek? „Mohla byste se mi na ně podívat, paní Dempseyová, a povědět mi, jestli jsou pravé, nebo ne?“ Žádná pokladní v Clantonu nikdy padělané bankovky neviděla a do oběda by celé město vědělo, že syn soudce Atleeho chodí po světě s kapsou plnou podezřelých peněz.

Původně chtěl počkat, až bude zpátky ve Virginii. Zašel by za svým právníkem, který by mu našel odborníka schopného vzorek peněz prověřit pěkně tiše a naprosto důvěrně. Ale tak dlouho čekat nemohl. Kdyby byly peníze falešné, spálil by je. Jinak si nebyl jistý, co by s nimi měl udělat.

Pomalu upíjel pivo a poskytoval jim čas, aby poslali dolů pár poskoků v černých oblecích, kteří by za ním přišli a řekli: „Můžete na vteřinku?“ Jenže takhle rychle pracovat nedokážou, a Ray to věděl. Jestli jsou peníze označené, bude trvat celé dny, než vypátrají, odkud pocházejí.

Řekněme, že by ho přistihli s označenými penězi. Jaký zločin spáchal? Vzal je z domu svého zesnulého otce, z domu, který byl odkázán jemu a jeho bratrovi. Byl jmenován správcem pozůstalosti a brzy ho i soud pověří, aby ochraňoval vše, co do ní patří. Má celé měsíce, aby peníze nahlásil pozůstalostnímu soudu i finančnímu úřadu. Pokud Soudce peněz nabyl nějakým nelegálním způsobem, smůla, už je mrtvý. Ray se ničeho špatného nedopustil, alespoň zatím ne.

Odnesl výhru zpátky k prvnímu blackjackovému stolu a vsadil žetony za pět set dolarů. Krupiérka přivolala svého dozorčího, který se k nim přiloudal s rukou u úst a jedním prstem si poklepával na ucho, samolibě, jako by pětisetdolarová sázka na jednu hru byla v kasinu Santa Fe úplně běžná záležitost. Ray dostal eso a krále a krupiérka mu přisunula sedm set padesát dolarů.

„Nedal byste si něco k pití?“ zeptal se dozorčí a v úsměvu vycenil zkažené zuby.

„Pivo Beck,“ požádal Ray a okamžitě se u nich objevila servírka.

V další hře vsadil sto dolarů a prohrál. Pak rychle vložil tři žetony do další hry, a tu vyhrál. Vyhrál osm z následujících deseti her, střídal stodolarové až pětisetdolarové sázky, jako by přesně věděl, co dělá. Dozorčí otálel nedaleko. Měli strach, že se tu objevil profesionální hráč blackjacku, který umí počítat karty – takový se musí hlídat a nafilmovat. Potom by vyrozuměli další kasina.

Kdyby jen věděli.

Prohrál dvě dvousetdolarové sázky za sebou a pak, z náhlého popudu, vytáhl deset žetonů a bezstarostně vsadil tisíc dolarů. V kufru auta měl další tři miliony. Tohle byly jen drobné. Když se vedle jeho žetonů objevily dvě královny, zachoval si dokonale kamenný výraz, jako by takhle vyhrával už léta.

„Nedal byste si večeři, pane?“ zeptal se dozorčí.

„Ne,“ odpověděl Ray.

„Můžeme pro vás něco udělat?“

„Rád bych si pronajal pokoj.“

„Apartmá?“

Blbec by odpověděl: „Samozřejmě že apartmá,“ ale Ray se ovládl. „Jakýkoli pokoj,“ řekl. Původně neměl v úmyslu tu zůstat, ale po dvou pivech by raději neměl řídit. Co kdyby ho zastavil nějaký venkovský zástupce šerifa? A co by ten zástupce asi udělal, kdyby mu prohledal zavazadlový prostor?

„Samozřejmě, pane,“ prohlásil dozorčí. „Nechám vás zapsat.“

Další hodinu hrál s kolísavým výsledkem. Servírka se u něj objevovala každých pět minut a nabízela pití, snažila se ho trochu namazat, ale Ray si šetřil to první pivo. Během jednoho míchání karet si v kapse napočítal třicet devět černých žetonů.

Kolem půlnoci začal zívat a uvědomil si, jak málo předchozí noc spal. Klíč od pokoje měl v kapse. U stolu byl limit tisíc dolarů na jednu hru, jinak by vsadil všechno najednou a odešel se ctí nebo s porážkou. Položil na vyhrazené místo deset černých žetonů a s početným publikem získal blackjack. Dalších deset žetonů a krupiérka to projela, dostala dvaadvacet. Posbíral si žetony, čtyři nechal krupiérce a odešel k pokladně. Strávil v kasinu tři hodiny.

Z pokoje v pátém patře měl výhled na parkoviště, a protože jeho auto bylo vidět, cítil nutkání je sledovat. Přestože byl strašně unavený, nedokázal usnout. Přitáhl si k oknu křeslo a snažil se trochu si zdřímnout, ale nedokázal přestat přemýšlet.

Že by Soudce objevil kasina? Mohlo by jeho jmění pocházet z hazardu, výnosné drobné neřesti, kterou si nechával pro sebe?

Čím víc si Ray říkal, že ten nápad je přitažený za vlasy, tím byl přesvědčenější, že našel zdroj těch peněz. Pokud věděl, Soudce nikdy nehrál na burze, a i kdyby to dělal, proč by si zisky vybíral v hotovosti a schovával je pod knihovnou? Navíc by o tom musela existovat spousta dokladů.

I kdyby žil Soudce dvojím životem a nechal se zkorumpovat, v případech projednávaných ve venkovských oblastech státu Mississippi prostě nebyly tři miliony dolarů, které by se daly jen tak šlohnout. A přijímání úplatků by znamenalo příliš mnoho svědků.

Musel to být hazard. V tom se točí peníze v hotovosti. Ray právě vyhrál šest tisíc dolarů za jediný večer. Jistě, bylo to jenom štěstí, ale copak v hazardu nejde především o štěstí? Možná měl stařík talent na karty nebo kostky. Možná se mu podařilo vybrat jackpot v jednom z těch hracích automatů. Žil sám a nikomu se nezodpovídal.

Mohlo mu to projít.

Ale tři miliony dolarů za sedm let?

Nevyžadují snad kasina ohledně vysokých výher nějakou dokumentaci? Daňové formuláře a tak?

A proč by si výhry schovával? Proč je jednoduše nerozdal jako zbytek svých peněz?

Krátce po třetí hodině ráno to Ray vzdal a odešel z pokoje, který mu přidělili jako pozornost podniku. Až do svítání spal v autě.

11

Hlavní dveře byly pootevřené a to v osm ráno v domě, kde nikdo nežil, rozhodně nevěstilo nic dobrého. Ray se na dveře chvíli díval; nevěděl, jestli se mu chce vstoupit dovnitř, ale věděl, že mu nic jiného nezbývá. Strčil do nich, sevřel pěsti, jako by čekal, že vetřelec bude stále ještě uvnitř, a zhluboka se nadechl. Dveře zaskřípaly a otevřely se dokořán, a když na hromady krabic v hale dopadlo světlo, Ray na podlaze spatřil otisky zablácených bot. Kdosi vnikl do domu ze zadního trávníku, kde bylo bláto, a z nějakého důvodu se rozhodl odejít hlavním vchodem.

Ray pomalu vytáhl pistoli z kapsy.

Sedmadvacet zelených krabic od Blake & Son bylo rozházených po Soudcově pracovně. Pohovka byla překocená. Dvířka skříněk pod policemi na knihy byla otevřená. Psací stůl vypadal nedotčeně, ale papíry z druhého stolu se válely na podlaze.

Vetřelec vytáhl krabice, otevřel je, a když zjistil, že jsou prázdné, zjevně je podupal a vztekle odhodil. Přestože nyní tu byl naprostý klid, Ray to násilí téměř cítil a podlomila se mu kolena.

Kvůli těm penězům může přijít o život.

Jakmile byl schopen pohybu, narovnal pohovku a sebral papíry. Právě skládal krabice, když zaslechl na přední verandě hluk. Vykoukl oknem ven a zjistil, že na dveře klepe stará žena.

Claudia Gatesová znala Soudce jako nikdo jiný. Pracovala jako jeho soudní zapisovatelka, sekretářka a řidička a vykonávala ještě mnoho dalších funkcí, podle drbů, které kolovaly už od doby, kdy byl Ray malý chlapec. Skoro třicet let cestovala společně se Soudcem po šesti okresech Pětadvacátého okrsku; často odjížděli z Clantonu o sedmé ráno a vraceli se dlouho po setmění. Když zrovna nebyli u projednávání nějakého případu, dělili se o Soudcovu kancelář v budově, kde Claudia přepisovala jeho záznamy, zatímco on vyřizoval dokumenty.

Právník jménem Turley je v kanceláři kdysi přistihl v kompromitující situaci během pauzy na oběd a dopustil se strašlivé chyby, že o tom pověděl ostatním. Celý rok prohrával všechny svoje případy u ekvitního soudu a nemohl sehnat klienta. Soudci Atleeovi trvalo čtyři roky, než se mu ho podařilo připravit o licenci.

„Ahoj, Rayi,“ zavolala Claudia přes síťové dveře. „Můžu dovnitř?“

„Jistě,“ opáčil a otevřel dveře.

Ray a Claudia se nikdy neměli rádi. Vždycky se mu zdálo, že jí se dostává pozornosti a náklonnosti, která jemu a Forrestovi scházela, a ona ho rovněž vnímala jako hrozbu. Když došlo na soudce Atleeho, vnímala každého jako hrozbu.

Měla jen málo přátel a ještě méně obdivovatelů. Byla hrubá a cynická, protože celý život sledovala soudní procesy. A byla arogantní, protože mohla šeptat do ouška velkému muži.

„Je mi to moc líto,“ řekla.

„Mně také.“

Když procházeli kolem pracovny, Ray zavřel dveře a řekl: „Tam nechoď.“ Claudia si vetřelcových stop nevšimla.

„Buď na mě hodný, Rayi,“ řekla.

„Proč?“

Došli do kuchyně, kde Ray postavil na kávu, a pak se posadili naproti sobě ke stolu. „Můžu si zapálit?“ zeptala se.

„Mně je to jedno,“ opáčil. Klidně se zadus, holčičko. V otcových černých oblecích vždycky ulpíval nakyslý pach jejích cigaret. Dovoloval jí kouřit v autě, v soudní kanceláři, ve své pracovně, nejspíš i v posteli. Všude kromě soudní síně.

Sípavý dech, skřípavý hlas, nesčetné vrásky kolem očí, ach, ty rozkoše tabáku.

Zjevně plakala, což nebyla v jejím životě běžná událost. Když Ray jedno léto pracoval pro otce jako soudní úředník, měl tu smůlu, že musel vyslechnout projednávání příšerného případu zneužívání dítěte. Svědecká výpověď byla tak smutná a bolestná, že všechny, včetně Soudce a přítomných právníků, pohnula k slzám. Jediné suché oči v soudní síni patřily staré Claudii s kamennou tváří.

„Nedokážu uvěřit, že je mrtvý,“ řekla a vyfoukla ke stropu obláček dýmu.

„Umíral už pět let, Claudie. Není to žádné překvapení.“

„Stejně je to smutné.“

„Je to velmi smutné, ale na konci hodně trpěl. Smrt pro něj byla požehnání.“

„Nechtěl mi dovolit, abych ho přišla navštívit.“

„Nebudeme vytahovat minulost, jo?“

Tahle minulost, podle toho, jaké verzi jste věřili, vzrušovala Clanton skoro dvě dekády. Několik let po smrti Rayovy matky se Claudia rozvedla se svým manželem z důvodů, které se nikdy úplně nevyjasnily. Polovina města věřila, že jí Soudce slíbil, že se s ní po tom rozvodu ožení. Druhá polovina byla přesvědčena, že Soudce, skrznaskrz pravý Atlee, by si nikdy nevzal někoho tak nízkého původu, jako byla Claudia, a že se s ní manžel rozvedl, protože ji přistihl při nevěře s ještě jiným mužem. Plynula léta, během nichž si ti dva užívali všech potěšení manželského života kromě vyplněných formulářů a opravdového soužití. Neustále na Soudce naléhala, aby se vzali, a on to neustále odkládal. Očividně mu to takhle velice vyhovovalo.

Nakonec mu dala ultimátum, což se ukázalo jako špatná strategie. Ultimáta nedělala na Reubena Atleeho žádný dojem. Rok předtím, než ho vykopli z funkce, se Claudia provdala za muže o devět let mladšího. Soudce ji okamžitě vyhodil a v kavárnách a pletařských kroužcích se nemluvilo o ničem jiném. Po pár neklidných letech její mladý manžel zemřel. Byla osamělá, Soudce také. Ale zradila ho tím, že se znovu provdala, a on jí nikdy neodpustil.

„Kde je Forrest?“ zeptala se.

„Měl by se každou chvíli objevit.“

„Jak je na tom?“

„Forrest je prostě Forrest.“

„Chceš, abych odešla?“

„To je na tobě.“

„Ráda bych si s tebou promluvila, Rayi. Potřebuju si s někým promluvit.“

„To nemáš žádné přátele?“

„Ne. Reuben byl můj jediný přítel.“

Škubl sebou, když o Soudci promluvila jako o Reubenovi. Strčila si cigaretu mezi slepené červené rty, světle červené na znamení smutku, ne jasně červené, jakými byla kdysi pověstná. Muselo jí být nejméně sedmdesát, ale nesla ta léta dobře. Pořád byla rovná a štíhlá, oblečená v přiléhavých šatech, na jaké by žádná jiná sedmdesátiletá žena v okrese Ford ani nepomyslela. V uších měla diamanty a jeden i na prstě, ačkoli Ray nedokázal poznat, zda jsou pravé. Také měla hezký zlatý přívěsek a dva zlaté náramky.

Byla to stárnoucí běhna, ale pořád ještě činná sopka. Musí se zeptat Harryho Rexe, s kým zrovna teď chodí.

Nalil kávu a zeptal se: „O čem chceš mluvit?“

„O Reubenovi.“

„Můj otec je mrtvý. Nemám rád historii.“

„Nemůžeme být přátelé?“

„Ne. Vždycky jsme jeden druhého nesnášeli. Tak se teď nebudeme objímat a líbat nad rakví. Proč bychom to měli dělat?“

„Jsem stará žena, Rayi.“

„A já žiju ve Virginii. Dneska zvládneme ten pohřeb a pak už se nikdy neuvidíme. Co ty na to?“

Zapálila si další cigaretu a chvilku plakala. Ray přemýšlel o nepořádku v pracovně a o tom, co by řekl Forrestovi, kdyby sem teď vrazil a uviděl ty stopy a rozházené krabice. A kdyby Forrest spatřil u stolu sedět Claudii, mohl by jí jít po krku.

Přestože na to neměli žádný důkaz, Ray a Forrest byli dlouho přesvědčení, že jí Soudce platí víc, než je běžná taxa pro soudní zapisovatelky. Něco navíc, výměnou za služby, které poskytovala. Nebylo nijak těžké jí to zazlívat.

„Chtěla bych něco na památku, to je všechno,“ řekla.

„Chceš snad vzpomínat na mě?“

„Ty jsi to, co po tvém otci zbylo, Rayi. Pochop, že se chytám stébel.“

„Jde ti o peníze?“

„Ne.“

„Jsi na mizině?“

„Nejsem zaopatřená až do smrti, to ne.“

„Tady pro tebe nic není.“

„Máš jeho závět?“

„Ano, a tvoje jméno v ní není.“ Zase se rozplakala a v Rayovi se rozhořel pomalý plamen. Ona ty peníze dostala před dvaceti lety, když on obsluhoval u stolů, živil se burákovým máslem a snažil se přežít další měsíc na fakultě tak, aby ho nevyhodili z jeho laciného bytu. Ona vždycky jezdila v novém cadillaku, zatímco on a Forrest měli jen rezavé vraky. Očekávalo se od nich, že budou žít jako zchudlá šlechta, zatímco ona nosila krásné šaty a drahé šperky.

„Vždycky sliboval, že se o mě postará,“ řekla. „Zrušil ten slib už před lety, Claudie. Vzdej to.“

„Nemůžu. Příliš jsem ho milovala.“

„Šlo o sex a o peníze, ne o lásku. Radši bych o tom nemluvil.“

„Co je v pozůstalosti?“

„Nic. Všechno rozdal.“

„Cože?“

„Slyšelas mě. Víš přece, jak rád vypisoval šeky. Když jsi odešla, ještě se to zhoršilo.“

„A co jeho penze?“ Teď už neplakala, šlo o obchod. Zelené oči byly suché a žhnuly.

„Nechal si ji vyplatit celou v hotovosti rok poté, co odešel z funkce. Byl to zásadní finanční omyl, ale udělal to bez mého vědomí. Byl bláznivý, napůl šílený. Vybral si ty peníze, z části z nich žil a zbytek rozdal chlapeckým a dívčím skautským oddílům, sportovním klubům, Synům Konfederace, Komisi pro zachování historických bitevních polí a tak dál.“

Kdyby byl jeho otec zkorumpovaný soudce, čemuž Ray odmítal uvěřit, Claudia by o těch penězích musela vědět. Ale bylo očividné, že neví nic. Raye vůbec nenapadlo, že by o tom vědět mohla, protože kdyby ano, nezůstal by poklad uložený v pracovně. A pokud by měla přístup ke třem milionům dolarů, všichni v okrese by to věděli. Každý dolar, který měla, na ní byl vidět. A jelikož na druhé straně stolu vypadala tak žalostně, Ray tušil, že už má těch dolarů hodně málo.

„Myslel jsem, že tvůj druhý manžel měl nějaké peníze,“ řekl, možná trochu příliš krutě.

„To jsem si myslela taky,“ opáčila a pokusila se úsměv. Ray se neubránil pobavení. Oba se rozesmáli a ledy se rázem prolomily. Vždycky byla pověstná svou přímočarostí.

„Nikdy jsi je nenašla, co?“

„Ani čtvrťák. Byl to hezký chlapík, o devět let mladší, to asi víš –“

„Vzpomínám si na to moc dobře. Vážně skandál.“

„Bylo mu jednapadesát, uměl pěkně mluvit, říkal něco o tom, jak nadělá peníze na ropě. Píchali jsme jako o život čtyři roky, a nakonec jsem nedostala nic.“

Ray se zasmál ještě hlasitěji. V tu chvíli si nevzpomínal, že by se někdy bavil o sexu a o penězích se sedmdesátiletou ženou. Tušil, že má v zásobě spoustu historek. Claudiiny největší hity.

„Vypadáš dobře, Claudie, ještě máš čas na dalšího.“

„Jsem unavená, Rayi. Stará a unavená. Musela bych si ho vycvičit a tak. Nestojí to za to.“

„Co se stalo s číslem dvě?“

„Zkapal na infarkt a já nezdědila ani tisíc dolarů,“ odpověděla.

„Po Soudci jich zbylo šest.“

„To je všechno?“ zeptala se nevěřícně.

„Žádné akcie, žádné obligace, nic kromě starého domu a šesti tisíc dolarů v bance.“

Sklopila oči, zavrtěla hlavou a uvěřila všemu, co Ray říkal. O těch penězích v hotovosti neměla ani tušení.

„Co uděláte s domem?“

„Forrest ho chce podpálit a vybrat si pojistku.“

„To není špatný nápad.“

„Prodáme ho.“

Na verandě se ozvaly kroky, poté zaklepání. Přišel reverend Palmer, aby si promluvil o průběhu pohřbu, který začne za dvě hodiny. Claudia Raye objala, když ji vyprovázel k autu. Při loučení ho objala znovu a řekla mu sbohem. „Je mi líto, že jsem na tebe nebyla hodnější,“ zašeptala, když jí otvíral dvířka u vozu.

„Sbohem, Claudie. Uvidíme se v kostele.“

„Nikdy mi neodpustil, Rayi.“

„Já ti odpouštím.“

„Opravdu?“

„Ano. Odpustil jsem ti. Teď jsme přátelé.“

„Mockrát ti děkuju.“ Objala ho potřetí a rozplakala se. Pomohl jí do auta, zase to byl cadillac. Těsně předtím, než otočila klíčkem v zapalování, se zeptala: „Odpustil někdy tobě, Rayi?“

„Myslím, že ne.“

„Já taky myslím, že ne.“

„Ale na tom teď nezáleží. Musíme ho nechat pohřbít.“

„Někdy to byl zlomyslnej starej sviňák, co?“ řekla a přes slzy se usmála.

Ray se musel zasmát. Sedmdesátiletá bývalá milenka jeho otce právě nazvala toho velkého muže švihákem.

„Ano,“ přitakal. „To rozhodně byl.“

12

Soudce Atleeho přivezli v jeho hezké dubové rakvi hlavní lodí kostela a zaparkovali ho u oltáře před kazatelnou, kde už byl připravený reverend Palmer v černé róbě. Rakev zůstala zavřená, k velkému zklamání truchlících, z nichž většina stále lpěla na starém jižanském rituálu posledního pohledu na mrtvého v podivném úsilí maximálně zvýšit svůj žal. „To sakra ne,“ oznámil Ray zdvořile panu Magargelovi, když se ho tázal na otevření rakve. Jakmile byly potřebné pomůcky na místě, Palmer pomalu rozpřáhl ruce, spustil je dolů a lidé se posadili.

V první lavici napravo od pastora seděli příbuzní, oba synové. Ray měl na sobě svůj nový oblek a vypadal unaveně. Forrest si oblékl džíny a černé semišové sáčko a vypadal překvapivě střízlivě. V druhé řadě se usadil Harry Rex s ostatními nosiči rakve a za nimi pak smutná skupinka stařičkých soudců, kteří už sami neměli daleko do hrobu. V přední řadě po pastorově levici byli usazeni nejrůznější hodnostáři – politici, jeden bývalý guvernér, několik soudců Nejvyššího soudu státu Mississippi. V Clantonu se snad dosud nikdy neshromáždilo tolik mocných najednou.

Svatostánek byl nacpaný k prasknutí, lidé stáli i podél stěn pod okny z barevného skla. Balkon nahoře byl plný. Hlavní prostor byl vybavený zvukovou aparaturou a seděli tam další přátelé a obdivovatelé.

Na Raye udělalo shromáždění dojem. Forrest se už díval na hodinky. Přijel před čtvrt hodinou a dostal vynadáno od Harryho Rexe, ne od Raye. Prohlásil, že si nový oblek ušpinil, a kromě toho mu Ellie koupila to černé semišové sako už před lety a usoudila, že se k této příležitosti celkem hodí.

Ona sama se nedostavila, protože vážila přes sto třicet kilo a neopouštěla dům, a Rayovi i Harrymu Rexovi se docela ulevilo. Nějak se jí podařilo udržet Forresta střízlivého, ale rediciva už byla na obzoru. Z tisíce důvodů si Ray přál prostě se jen vrátit do Virginie.

Reverend pronesl modlitbu, krátké, výmluvné vyjádření díků za život velkého muže. Poté představil dětský sbor, který získal celonárodní ocenění na hudební soutěži v New Yorku. Soudce Atlee jim dal na cestu tři sta dolarů, alespoň podle Palmera. Sbor zazpíval dvě písně, které Ray nikdy předtím neslyšel, ale děti je zpívaly krásně.

První oslavný projev – podle Rayových instrukcí měly být jen dva, a krátké – přednesl starý muž, který se stěží dobelhal ke kazatelně, ale jakmile se tam dostal, překvapil přítomné zvučným, melodickým hlasem. Někdy asi tak před sto lety chodil se Soudcem na práva. Vyprávěl dvě nepříliš vtipné historky a pak se jeho silný hlas začal lámat.

Reverend přečetl pasáž z Písma a pronesl slova útěchy nad ztrátou milované osoby, byť starého člověka, který prožil bohatý život.

Druhý projev přednesl mladý černoch jménem Nakita Poole, který byl v Clantonu téměř legendou. Poole pocházel z nejhorší čtvrti na jihu města, a nebýt jeho učitele chemie na střední škole, v devátém ročníku by ze školy odešel a stal se jen dalším číslem ze statistiky zločinnosti. Soudce se s ním seznámil při soudním projednávání jedné ošklivé rodinné záležitosti a chlapec ho zaujal. Poole měl neuvěřitelný talent na matematiku a přírodní vědy. Vystudoval střední školu jako nejlepší v ročníku, hlásil se na prvotřídní vysoké školy a všude ho přijali. Soudce mu napsal doporučující dopisy, které měly velkou váhu, a tahal za všechny provázky, které měl k dispozici. Nakita si vybral Yale a jeho stipendium pokrývalo všechno kromě kapesného. Soudce mu celé čtyři roky každý týden psal a ke každému dopisu přikládal šek na pětadvacet dolarů.

„Nebyl jsem jediný, kdo dostával ty dopisy a šeky,“ řekl Nakita ztichlému publiku. „Takových nás byla spousta.“

Nakita byl nyní lékařem a chystal se jako dobrovolník na dva roky do Afriky. „Ty dopisy mi budou chybět,“ prohlásil a všechny ženy v kostele se rozplývaly v slzách.

Jako další vystoupil koroner Thurber Foreman. Už mnoho let patřil k programu většiny pohřbů v okrese Ford a Soudce v závěti výslovně uvedl, že si přeje, aby zahrál na svou mandolínu a zazpíval „Tam k nebes výši povznes zraky“. Zazpíval ten žalm krásně a kupodivu se mu dařilo zpívat a zároveň plakat.

Forrest si začal otírat oči. Ray jenom upřeně hleděl na rakev a uvažoval, odkud pocházejí ty peníze. Co jeho otec udělal? A co přesně očekával, že se s penězi stane po jeho smrti?

Když reverend dokončil velmi krátké kázání, nosiči vyvezli vozík se Soudcovou rakví z kostela ven. Pan Magargel doprovázel Raye a Forresta uličkou a po schodech dolů k limuzíně, která čekala za pohřebním vozem. Lidé se vyhrnuli ven a rozešli se ke svým vozům, aby se dopravili na hřbitov.

Jako většina malých měst Clanton miloval pohřební průvody. Doprava se úplně zastavila. Ti, kdo nejeli v procesí, postávali na chodnících se sklopenými hlavami a smutně hleděli na pohřební vůz a nekonečnou přehlídku aut za ním. Všichni dobrovolní zástupci šerifa byli v uniformách a něco blokovali – uličku, průjezd, parkoviště.

Procesí vedené pohřebním vozem objelo soudní budovu, kde byla vlajka na půl žerdi, a okresní úředníci se seřadili venku na chodníku a sklopili hlavy. Obchodníci z krámků kolem náměstí vycházeli ven, aby se rozloučili se soudcem Atleem.

Do země měl být uložen v místě vyhrazeném Atleeovým, vedle své dávno zapomenuté manželky a mezi předky, které tolik uctíval. Bude posledním Atleem uloženým k poslednímu odpočinku v půdě okresu Ford, ačkoli to nikdo nevěděl. A nikoho to také nezajímalo. Ray se chtěl nechat zpopelnit a svůj prach dát rozprášit nad pohořím Blue Ridge. Forrest připouštěl, že je smrti blíž než jeho starší bratr, ale podrobnostmi se zatím nezaobíral. Jisté bylo jenom to, že se nenechá pohřbít v Clantonu. Ray se přimlouval za kremaci, Ellii by se líbilo mauzoleum. Forrest se tématu raději vyhýbal.

Truchlící se shromáždili pod velkým šarlatovým stanem Magargelova pohřebního ústavu, který byl na přítomný dav příliš malý, a kolem něj. Stan zakrýval hrob a čtyři řady skládacích židliček. Bylo by jich potřeba tak tisíc.

Ray a Forrest seděli tak blízko, že se koleny téměř dotýkali rakve, a poslouchali, jak reverend Palmer pronáší poslední rozloučení. Když tak Ray seděl na skládací židli na kraji otcova otevřeného hrobu, najednou mu připadalo zvláštní, co se mu v takové chvíli honí hlavou. Chtěl jet domů. Stýskalo se mu po škole a po studentech. Chybělo mu létání a pohled na údolí Shenandoah z výšky patnácti set metrů. Byl unavený a podrážděný a nechtělo se mu otálet další dvě hodiny na hřbitově a vést řeči o ničem s lidmi, kteří si pamatovali dobu, kdy se narodil.

Poslední slovo měla manželka kazatele z kostela svatého Ducha. Zazpívala „Nesmírnou milost“ a na pět minut se čas zastavil. Její nádherný soprán se odrážel od zvlněných úbočí kolem hřbitova, utěšoval mrtvé, dával naději živým. I ptáci přestali létat.

Armádní trumpetista zahrál vojenské trubačské sólo a všichni si pěkně poplakali. Složili vlajku a předali ji Forrestovi, který vzlykal a pod tím zatraceným semišovým sakem se potil. Když se poslední tóny vytratily do lesů, Hany Rex se v řadě za nimi nahlas rozbrečel. Ray se předklonil a dotkl se rakve. Řekl tiché sbohem a pak si opřel lokty o kolena a obličej zabořil do dlaní.

Účastníci pohřbu se rychle rozcházeli. Byl čas na oběd. Ray usoudil, že pokud tu zůstane prostě sedět a bude se dívat na rakev, lidé ho nechají na pokojí. Forrest mu položil těžkou paži kolem ramen a oba vypadali, že tu jsou ochotni vysedávat do setmění. Harry Rex se opět ovládl a zaujal roli rodinného mluvčího. Stál před stanem, děkoval hodnostářům, že přišli, chválil Palmera za pěkný obřad, vynášel kazatelovu manželku do nebes za tak nádherný zpěv, řekl Claudii, že nemůže sedět s chlapci a musí pokračovat ve svém vlastním životě, a tak dál a tak dál. Hrobníci čekali pod stromem opodál, lopaty v ruce.

Když odešli všichni včetně pana Magargela a jeho týmu, Harry Rex se zhroutil na židli vedle Forresta a dlouho tam všichni tři jen seděli, dívali se a nechtělo se jim odejít. Kolem bylo ticho až na vzdálené vrčení vyčkávajícího rypadla. Ale Forrest a Ray se o to nestarali. Jak často člověk pohřbívá vlastního otce?

A co znamená pro hrobníka čas?

„Byl to skvělý pohřeb,“ řekl Harry Rex nakonec. Na podobné záležitosti byl odborník.

„Byl by na něj pyšný,“ prohlásil Forrest.

„Miloval dobré pohřby,“ dodal Ray. „Ale svatby nesnášel.“

„Já svatby miluju,“ řekl Harry Rex.

„Kolik jsi jich měl? Čtyři nebo pět?“ zeptal se Forrest.

Přistoupil k nim muž v uniformě technických služeb a tiše se zeptal: „Vadilo by vám, kdybychom teď rakev spustili dolů?“

Ani Ray, ani Forrest nevěděli jak odpovědět. Harry Rex žádné pochybnosti neměl. „Udělejte to, prosím.“ Muž otočil klikou pod ochranným krytem na hrobě. Rakev začala velmi pomalu klesat. Sledovali ji, dokud nespočinula hluboko v načervenalé půdě.

Muž vytáhl popruhy, ochranný kryt a kliku a vytratil se.

„Nejspíš už je po všem,“ prohlásil Forrest.

K obědu si dali mexické dušené maso a sodovku v bufetu s rychlým občerstvením na kraji města, daleko od přeplněných restaurací, kde by je nepochybně stále někdo vyrušoval, aby jim řekl pár laskavých slov o Soudci. Seděli u dřevěného piknikového stolku pod velkým slunečníkem a dívali se, jak kolem jezdí auta.

„Kdy se chystáš odjet?“ zeptal se Harry Rex.

„Hned ráno,“ odpověděl Ray.

„Máme spolu nějakou práci.“

„Já vím. Uděláme to dneska odpoledne.“

„Jakou práci?“ zeptal se Forrest.

„K tomu pozůstalostnímu řízení,“ vysvětlil Harry Rex. „Zahájíme ho za pár týdnů, až Ray zase přijede. Teď musíme projít Soudcovy papíry a zjistit, kolik s tím bude práce.“

„Zní to jako dobrý úkol pro vykonavatele závěti.“

„Můžeš nám pomoct.“

Ray jedl a přemýšlel o svém autě, které parkovalo na rušné ulici kousek od presbyteriánského kostela. Tam je snad v bezpečí. „Zašel jsem včera večer do kasina,“ oznámil s plnými ústy.

„Do kterého?“ zajímal se Harry Rex. „Jmenovalo se to myslím Santa Fe, nebo tak nějak, bylo to první kasino, na které jsem narazil. Byl jsi tam někdy?“

„Byl jsem ve všech,“ odpověděl Harry Rex, jako by se tam nikdy nehodlal vrátit. S výjimkou nezákonných narkotik vyzkoušel Harry Rex v životě každou neřest.

„Já taky,“ přidal se Forrest, u něhož žádné výjimky neplatily.

„Jak se ti vedlo?“ zeptal se Harry Rex. „Vyhrál jsem pár tisíc v blackjacku. Dali mi zadarmo pokoj.“

„Já jsem za ten pokoj zaplatil,“ řekl Hany Rex. „Nejspíš za celé patro.“

„Mám rád jejich pití zadarmo,“ doplnil Forrest. „Nakonec zaplatíš za limonádu dvacet doláčů.“

Ray ztěžka polkl a rozhodl se nastražit past. „Našel jsem na stole starého pána nějaké zápalky s logem toho kasina. On tam potají chodil?“

„Jistě,“ odpověděl Hany Rex. „Jednou za týden jsme si spolu vyráželi zahrát. Miloval kostky.“

„Náš stařík?“ žasl Forrest. „On a hazard?“

„Jo.“

„Takže tam skončil zbytek mýho dědictví. Co nerozdal, to prohrál.“

„Ne, vlastně byl docela dobrý hráč.“

Ray předstíral, že ho to šokovalo stejně jako Forresta, ale ulevilo se mu, že má první stopu, jakkoli slabou. Zdálo se téměř nemožné, že by Soudce mohl nashromáždit takové jmění tím, že si jednou týdně zahrál backgammon.

Probere to s Harrym Rexem později.

13

Když Soudce vycítil, že se blíží konec, dal všechny svoje záležitosti pečlivě do pořádku. Důležité dokumenty měl v pracovně a daly se snadno najít.

Nejdřív prošli ten mahagonový stůl. V jedné zásuvce byly výpisy z bankovních účtů za posledních deset let, úhledně uspořádané podle data. V další ležela daňová přiznání. Byly tam tlusté účetní knihy plné záznamů o darech, které poskytoval každému, kdo o ně požádal. Největší zásuvku zabíraly papírové složky, byly jich v ní celé tucty. Desky s údaji o daních z nemovitosti, lékařské záznamy, staré smlouvy, právní listiny a výpisy z pozemkových knih, účty k zaplacení, právnické konference, dopisy od jeho lékařů, penzijní pojištění. Ray zalistoval řadou složek, aniž je otevřel, kromě splatných účtů. Byl tam jen jediný – účet na 13,80 $ pro Wayneovu opravnu travních sekaček – datovaný před týdnem.

„Je vždycky divné hrabat se v papírech někoho, kdo právě umřel,“ prohodil Harry Rex. „Připadám si špinavě, jako nějaký šmírák.“

„Spíš jako detektiv, co hledá stopy,“ opáčil Ray. Seděl na jedné straně stolu, Harry Rex na druhé, sundali si vázanky a vyhrnuli rukávy a před sebou měli hromady důkazního materiálu. Forrest byl stejně užitečný jako obvykle. Místo moučníku si dal po obědě šest piv a teď je vyspával na houpací lavici na verandě.

Ale byl tady, místo aby se ničil jedním ze svých pověstných tahů. Za ta léta zmizel už nesčetněkrát. Kdyby se vykašlal na otcův pohřeb, nikoho v Clantonu by to neudivilo. Další černá tečka pro toho bláznivého Atleeova kluka, další historka, která by se dala vyprávět.

V poslední zásuvce našli směsici osobních drobností – propisky, dýmky, fotografie Soudce s kolegy na právnických setkáních, několik starých fotografií Raye a Forresta, oddací list a úmrtní list jejich matky. Ve staré zalepené obálce ležel její nekrolog z listu Clanton Chronicle, s datem 12. října 1969, včetně fotografie. Ray si ho přečetl a podal ho Harrymu Rexovi.

„Vzpomínáš si na ni?“ zeptal se.

„Jo, šel jsem jí na pohřeb,“ odpověděl Harry Rex, zatímco si výstřižek prohlížel. „Byla to hezká dáma, která neměla moc přátel.“

„Proč ne?“

„Pocházela z kraje kolem ústí Mississippi a spousta tamějších lidí má aspoň trochu modré krve. To si Soudce u manželky přál, ale tady to nepůsobilo moc dobře. Myslela si, že vyvdá peníze. Jenže Soudce tehdy skoro nic nevydělával, takže se musela hodně snažit, aby vypadala, že je lepší než všichni ostatní.“

„Ty jsi ji rád neměl.“

„Nijak zvlášť. Myslela si, že jsem neotesanec.“

„Jak ji to mohlo napadnout?“

„Miloval jsem tvýho otce, Rayi, ale na jejím pohřbu moc lidí nebrečelo.“

„Víš co? Jeden pohřeb za den mi úplně stačí.“

„Promiň.“

„Co bylo v té závěti, kterou jsi pro něj připravoval? V té poslední?“

Harry Rex odložil nekrolog na stůl a rozvalil se na židli. Mrkl do okna za Rayem a pak tiše promluvil. „Soudce chtěl založit svěřenecký fond, kam by šly všechny peníze z prodeje tohohle baráku. Já měl být správcem a rozdělit je mezi tebe a něj.“ Kývl směrem k verandě. „Ale jeho prvních sto tisíc dolarů se mělo vrátit do pozůstalosti. Soudce usoudil, že tolik mu Forrest za ta léta dluží.“

„Pěkná katastrofa.“

„Snažil jsem se mu to rozmluvit.“

„Díkybohu že tu závěť spálil.“

„To jo. Věděl, že je to špatný nápad, ale snažil se chránit Forresta před ním samotným.“

„O to se snažíme už dvacet let.“

„Myslel na všechno. Původně to chtěl celé odkázat tobě a jeho úplně vydědit, ale věděl, že by to jen nadělalo zlou krev. Pak se rozzlobil, protože ani jeden z vás tady nechtěl žít, a požádal mě, abych sepsal závěť, v níž odkazoval dům církvi. Nikdy ji nepodepsal a pak ho Palmer namíchnul svým postojem k trestu smrti, takže Soudce ten nápad zavrhnul a řekl, že nechá dům po smrti prodat a peníze věnovat charitě.“ Zvedl ruce do vzduchu a protáhl se, až mu zapraskala páteř. Harry Rex prodělal dvě operace zad a málokdy se cítil pohodlně. Potom prohlásil: „Podle mě si vás s Forrestem zavolal domů, abyste mohli společně rozhodnout, co se má s pozůstalostí udělat.“

„Tak proč napsal na poslední chvíli ten další testament?“

„To se asi nikdy nedozvíme. Možná ho už bolesti unavily. Mám podezření, že si vypěstoval návyk na morfium, to se stává ke konci spoustě nemocných lidí. Možná cítil, že se blíží smrt.“

Ray se podíval do očí generála Nathana Bedforda Forresta, který přísně shlížel na Soudcovu pracovnu z úplně stejného místa už skoro sto let. Ray nepochyboval, že se Soudce úmyslně rozhodl setkat se smrtí na pohovce, právě proto, aby mu generál mohl odchod ulehčit. Generál věděl. Věděl, jak a kdy Soudce zemřel. Věděl, odkud pocházejí ty peníze. Věděl, kdo se sem včera v noci vloupal a obrátil pracovnu vzhůru nohama.

„Zmínil se v některé z těch závětí někdy o Claudii?“ zeptal se Ray.

„Nikdy. Neuměl moc odpouštět, ale to přece víš.“

„Dneska ráno se tu stavila.“

„Co chtěla?“

„Myslím, že jí šlo o peníze. Říkala, že jí Soudce vždycky sliboval, že se o ni postará, a chtěla vědět, co je v závěti.“

„Pověděl jsi jí to?“

„S potěšením.“

„Ta ženská se o sebe umí postarat, nedělej si o ni starosti. Vzpomínáš si na starýho Waltera Sturgise z Karraway? Léta tu měl firmu na odvoz odpadu, lakoměj jako čert.“ Harry Rex znal v okrese každého, všech třicet tisíc duší – černochy, bělochy a poslední dobou i Mexičany.

„Mám dojem, že ne.“

„Proslýchá se o něm, že má půl milionu dolarů v hotovosti, a ona po nich jde. Už dědka donutila, aby nosil golfovou košili a obědval v klubu. Říkal svým kámošům, že si každej den bere viagru.“

„To je kus chlapa.“

„Ona ho dostane.“

Forrest se na houpačce před domem zavrtěl a řetízky zaskřípaly. Chvilku počkali, dokud se venku zase nerozhostilo ticho. Harry Rex otevřel jednu složku a řekl: „Tady je znalecký odhad ceny nemovitosti. Koncem loňskýho roku jsme si na to pozvali jednoho chlápka z Tupela, je to asi nejlepší odhadce na severním konci Mississippi.“

„Kolik to dělá?“

„Čtyři sta tisíc.“

„Prodáno.“

„Podle mě to trochu nadhodnotil. Soudce si pochopitelně myslel, že ten barák stojí za milion.“

„Pochopitelně:“

„Mám pocit, že tři stovky jsou reálnější.“

„Nedostaneme ani polovinu. O co se ten odhad opírá?“

„Máš to všechno tady. Obytná plocha, rozloha pozemků, poloha, výhled, prostředí, srovnatelné nemovitosti a tak dál.“

„Najdi mi srovnatelnou nemovitost.“

Harry Rex zalistoval zprávou odhadce. „Tady jednu máme. Dům zhruba stejného stáří a velikosti, třicet akrů, na kraji Holly Springs, prodán přede dvěma lety za osm set táců.“

„Tohle nejsou Holly Springs.“

„Pravda.“

„Tohle je zapomenuté předválečné městečko se spoustou starých domů.“

„Chceš, abych odhadce žaloval?“

„Jo, půjdeme mu po krku. Co bys dal za ten barák ty?“

„Nic. Nechceš pivo?“

„Ne.“

Harry Rex se odloudal do kuchyně a vrátil se s vysokou plechovkou piva Pabst. „Nevím, proč si kupuje zrovna tohle,“ zamumlal, když jedním douškem vypil čtvrtinu plechovky.

„Vždycky to byla jeho oblíbená značka.“

Harry Rex vyhlédl mezi žaluziemi ven, ale viděl jen Forrestovy nohy, visící z houpačky. „Zdá se mi, že si s tátovou pozůstalostí moc hlavu neláme.“

„Je jako Claudia, chce jenom šek.“

„Peníze by ho zabily.“

Bylo uklidňující zjistit, že Harry Rex sdílí jeho názor. Ray počkal, až se vrátí ke stolu, protože chtěl mít možnost sledovat, jak se tváří. „Soudce vydělal za loňský rok necelých devět tisíc dolarů,“ oznámil, když se podíval na jedno z daňových přiznání.

„Byl nemocný,“ řekl Harry Rex, znovu si protáhl mohutná záda a posadil se. „Ale soudil až do letoška.“

„Jaké případy?“

„Všechny možné. Před pár lety jsme tu měli toho nacistickýho pravičáckýho guvernéra –“

„Vzpomínám si na něj.“

„Když pořádal kampaň, vždycky se v jednom kuse modlil, hlásal rodinné hodnoty, byl proti všemu kromě držení zbraní. Ukázalo se, že je na ženský, jeho manželka ho přistihla, skandál jako hrom, opravdu chuťovka. Místní soudci v Jacksonu dali z pochopitelných důvodů od toho rozvodu ruce pryč, a tak požádali Soudce, aby tam zajel a vzal si to na starost.“

„Došlo k procesu?“

„Jo, a byl to velkej, ošklivej proces. Manželka toho na guvernéra měla spoustu, ale on si myslel, že může Soudce zastrašovat. Dostala jeho dům a většinu prachů. Když jsem o něm naposledy slyšel, bydlel u svýho bráchy v bytě nad garáží, ale samozřejmě s ochrankou.“

„Viděls někdy, že by někdo staříka zastrašil?“

„Nikdy. Za třicet let ani jednou.“

Hany Rex upíjel pivo a Ray si prohlížel další daňové přiznání. Bylo ticho, a když Ray uslyšel Forresta znovu zachrápat, řekl: „Našel jsem nějaké peníze, Harry Rexi.“

Z očí se Harrymu Rexovi nedalo nic vyčíst. Žádné spiklenectví, žádné překvapení, žádná úleva. Nemrkal a netřeštil zrak. Čekal, pak pokrčil rameny a zeptal se: „Kolik?“

„Plnou krabici.“ Budou následovat otázky a Ray se je snažil předvídat.

Harry Rex zase vyčkával, než znovu nevinně pokrčil rameny. „Kde?“

„Támhle, v té skříňce za pohovkou. V krabici byla hotovost, přes devadesát tisíc dolarů.“

Až dosud nezalhal. Rozhodně neřekl úplnou pravdu, ale nelhal. Ještě ne.

„Devadesát tisíc?“ opakoval Hany Rex trochu moc hlasitě a Ray varovně kývl k verandě.

„Jo, ve stodolarových bankovkách,“ dodal tlumenějším hlasem. „Nemáš tušení, odkud se mohly vzít?“

Harry Rex si lokl z plechovky, zamžoural na stěnu před sebou a nakonec řekl: „Vlastně ne.“

„Hazard? Říkal jsi, že se mu dařilo v kostkách.“

Další doušek. „Jo, možná. Kasina tady otevřeli před šesti nebo sedmi roky a chodili jsme tam spolu jednou týdně, aspoň ze začátku.“

„Ty jsi přestal?“

„Kéž by. Jenom mezi náma, chodil jsem tam v jednom kuse. Hrál jsem tolik, že jsem nechtěl, aby to Soudce věděl, takže kdykoli jsme šli spolu, držel jsem se zpátky. A další večer jsem tam proklouzl a zase prohrál košili.“

„O kolik jsi přišel?“

„Budeme se radši bavit o Soudci.“

„Dobrá, vyhrával?“

„Většinou jo. Když měl dobrej večer, odnesl si pár tisíc.“

„A když ne?“

„Pět set, to byla jeho hranice. Když prohrával, věděl, kdy má přestat. To je tajemství hazardu – musíš vědět, kdy skončit, a musíš mít sílu se zvednout a odejít. On ji měl. Já ne.“

„Chodil tam i bez tebe?“

„Jo, jednou jsem ho viděl. Vyrazil jsem si potají večer do novýho kasina, mají jich tady už patnáct, a zatímco jsem hrál blackjack, u stolu s kostkama začalo být horko. A uprostřed dění jsem uviděl soudce Atleeho. Měl na hlavě kšiltovku, aby ho lidi nepoznali. To přestrojení ale vždycky nezabralo, protože jsem ve městě pár věcí slyšel. Do kasina chodí spousta lidí a občas ho někdo zahlídnul.“

„Jak často chodil hrát?“

„Kdo ví? Nikomu se nezodpovídal. Měl jsem klienta, jednoho z těch Higginbothamových kluků, co prodávají ojetý auta, a ten tvrdil, že viděl starýho soudce Atleeho hrát kostky ve tři ráno v kasinu Ostrov pokladů. Takže jsem si říkal, že Soudce nejspíš vyráží uprostřed noci, aby ho lidi neviděli.“

Ray v duchu rychle počítal. Kdyby Soudce hrál během pěti let třikrát týdně a vždycky vyhrál dva tisíce dolarů, jeho výhry by se pohybovaly někde kolem jednoho a půl milionu.

„Mohl si z toho nastřádat devadesát tisíc?“ zeptal se Ray. Najednou mu to připadalo jako hrozně malá částka.

„Možný je všechno, ale proč by je schovával?“

„To mi řekni.“

Chvilku nad tím uvažovali. Harry Rex dopil pivo a zapálil si doutník. Líný stropní větrák nad stolem rozháněl kouř po místnosti. Vyfoukl proud dýmu směrem k větráku a řekl: „Z výher se musejí platit daně, a protože nechtěl, aby o jeho hraní někdo věděl, třeba to držel pod pokličkou.“

„Ale nemusíš v kasinech vyplňovat dokumenty, když vyhraješ nějakou vyšší částku?“

„V životě jsem žádnej dokument neviděl.“

„Ale kdybys vyhrál?“

„Tak to jo. Měl jsem klienta, co u jednoho z těch pětidolarovejch automatů vyhrál jedenáct tisíc. Dali mu formulář sto devadesát devět, vyrozumění pro finanční úřad.“

„A co u kostek?“

„Když si vyměníš žetony za víc než deset tisíc najednou, pak na tebe vytáhnou papíry. Dokud je to míň než deset, nechtějí nic. Stejně jako hotovostní výběry v bance.“

„Pochybuju, že by Soudce chtěl nechávat nějaké stopy.“

„Já vím určitě, že nechtěl.“

„Když jste spolu psali ty jeho závěti, zmínil se ti někdy o nějaké hotovosti?“

„Nikdy. Ty peníze jsou jeho tajemství, Rayi. Nedokážu to vysvětlit. Nemám tušení, o co mu šlo. Musel přece vědět, že se najdou.“

„Přesně tak. Otázkou zůstává, co s nimi teď máme udělat.“

Harry Rex přikývl a strčil si doutník do úst. Ray se na židli zaklonil a sledoval větrák. Dlouho dumali, jak s penězi naložit. Ani jeden nechtěl navrhnout, aby je prostě dál schovávali. Harry Rex se rozhodl zajít si ještě pro jedno pivo. Ray řekl, že si dá taky. Jak minuty ubíhaly, bylo stále zjevnější, že se o penězích už mluvit nebude, alespoň ne ten den. Za pár týdnů, až zahájí pozůstalostní řízení a sepíšou seznam aktiv, můžou to téma znovu nakousnout. Nebo taky ne.

Dva dny Ray váhal, jestli má Harrymu Rexovi o penězích povědět, ne o celé částce, ale jen o tom, že tu nějaká hotovost vůbec je. Když to teď udělal, měl zase víc otázek než odpovědí.

Původ peněz zatím nic nevysvětlilo. Soudce bavily kostky a v hazardní hře byl dobrý, ale zdálo se nepravděpodobné, že by si tak vydělal 3,1 milionu za sedm let. A zdálo se přímo nemožné, aby to udělal bez jakékoli dokumentace a jediné stopy.

Ray se vrátil k daňovým přiznáním, zatímco Harry Rex prohrabával účetní knihy se záznamy o darech. „Kterého autorizovaného účetního znalce si vybereš?“ zeptal se Ray po dlouhém mlčení.

„Znám jich několik.“

„Nikoho místního.“

„Ne, taky bych se zdejším radši vyhnul. Je to malý město.“

„Mně se zdá, že ty záznamy jsou v celkem dobrém stavu,“ prohlásil Ray a zaklapl zásuvku.

„Bude to hračka, až na ten dům.“

„Zveřejníme, že je na prodej, čím dřív, tím lépe. Na dračku asi zrovna nepůjde.“

„Kolik za něj budeš chtít?“

„Můžeme začít na třech stech.“

„Vrazíme nějaký peníze do úprav?“

„Žádné peníze tu nejsou, Harry Rexi.“

Těsně před setměním Forrest oznámil, že už ho Clanton nebaví, smrt ho nebaví, flákání v depresivním starém domě, který nikdy neměl moc rád, ho nebaví, Harry Rex a Ray ho taky nebaví a odjíždí domů do Memphisu, kde na něj čekají veselé ženy a večírky.

„Kdy se sem vrátíš?“ zeptal se Raye.

„Za dva nebo tři týdny.“

„Kvůli řízení?“

„Jo,“ odpověděl místo Raye Harry Rex. „Musíme vystoupit před soudem. Rádi tě tam uvidíme, ale není to tvoje povinnost.“

„K soudu nechodím. Už jsem tam byl až moc často.“ Bratři šli po příjezdové cestě k Forrestovu autu. „Budeš v pořádku?“ zeptal se Ray, ale jen proto, že cítil povinnost dát najevo péči.

„Nic mi není. Uvidíme se, brácho,“ odpověděl Forrest a spěchal, aby zmizel dřív, než bratr plácne něco hloupého. „Zavolej mi, kdy sem pojedeš,“ dodal. Nastartoval auto a odjel. Ray věděl, že zastaví někde mezi Clantonem a Memphisem, buďto v zapadáku s barem a kulečníkovým stolem, nebo možná jen v obchodě s alkoholem, kde si koupí celou bednu piva a bude popíjet za jízdy. Forrest zvládl otcův pohřeb skvěle, ale tlak narůstal. A na jeho zhroucení nebude pěkný pohled.

Hany Rex měl hlad, jako obvykle, a zeptal se, jestli Ray nemá chuť na smaženého sumce. „Ani ne,“ zněla odpověď.

„Výborně, u jezera je nová restauračka.“

„Jak se jmenuje?“

„Jeterova sumčí chýše.“

„To si děláš legraci.“

„Ne, jídlo je tam vynikající.“

Večeřeli na prázdné verandě postavené nad mokřinami ve stojatých vodách u jezera. Hany Rex si dával sumce dvakrát do týdne, Ray jednou za pět let. Kuchař nešetřil těstem a podzemnicovým olejem a Ray věděl, že ho čeká dlouhá noc, z několika důvodů.

Spal s nabitou pistolí v posteli ve svém starém pokoji v patře, okna i dveře měl zamčené a tři odpadkové pytle nacpané penězi u nohou. V takovéhle situaci bylo obtížné rozhlédnout se tmou a vybavit si nějaké příjemné vzpomínky z dětství, které by se normálně vynořily bez pobízení. Ačkoli dům i tehdy býval tmavý a studený, zejména po smrti jeho matky.

Místo vzpomínání se pokoušel přivolat spánek počítáním malých kulatých černých žetonů, z nichž každý představoval sto dolarů, které si Soudce mohl nosit od stolů k pokladně v kasinu. Počítal vynalézavě a velkoryse, ale přesto se ani zdaleka nepřiblížil k částce, s níž nyní ležel v posteli.

14

V Clantonu byly tři kavárny, dvě pro bílé a jedna pro černé. Hosté Čajového koutku se rekrutovali převážně z bankovních, právnických a maloobchodních kruhů, elitní skupina, kde se probírala závažnější témata – burza, politika, golf. Černošská kavárna U Claudea už existovala skoro čtyřicet let a podávali tam nejlepší jídlo.

A do Kavárničky chodili farmáři, policisté a dělníci z továren, kteří mluvili o fotbale a střílení kachen. Harry Rex to tam měl nejraději, stejně jako pár dalších právníků, kteří rádi jedli ve společnosti lidí, jež zastupovali. Kavárnička otvírala každé ráno kromě neděle o páté a kolem šesté tam už bývalo narváno. Ray zaparkoval poblíž na náměstí a auto zamkl. Nad vrcholky hor na východě zvolna stoupalo slunce. Měl před sebou dobře patnáct hodin jízdy a doufal, že se do půlnoci dostane domů.

Harry Rex už seděl u stolku vedle okna a před sebou měl jedny místní noviny z Jacksonu, poskládané a přerovnané tolikrát, že si je prakticky nikdo jiný přečíst nemohl. „Nějaké zajímavé zprávy?“ zeptal se Ray. V Javorové stezce nebyla televize.

„Vůbec nic,“ zabručel Harry Rex s pohledem upřeným na úvodník. „Nekrology ti pošlu.“ Postrčil k němu zmuchlanou část, poskládanou do čtverečku. „Chceš kus novin?“

„Ne, musím jet.“

„Ale najíš se předtím?“

„To ano.“

„Hej, Dell!“ zařval Hany Rex do místnosti. Barpult i boxy a ostatní stolky byly obsazené muži, výhradně muži, kteří si povídali a snídali.

„Dell tu ještě pořád dělá?“ zeptal se Ray.

„Ta nestárne,“ opáčil Harry Rex a prudce mával. „Její matce je osmdesát a babičce sto. Ještě nás všechny přežije.“

Dell se nelíbilo, když na ni někdo pokřikoval. Dostavila se s konvicí kávy a nabručeným výrazem, který okamžitě zmizel, když si uvědomila, kdo Ray je. Objala ho a řekla: „Neviděla jsem tě dvacet let.“ Pak se posadila, vzala ho za paži a začala vyprávět, jak je jí to celé líto.

„Nebyl to báječný pohřeb?“ zeptal se Harry Rex.

„Nevzpomínám si na žádný lepší,“ odpověděla, jako by to Raye mělo utěšit a udělat na něj dojem.

„Děkuju,“ řekl a oči se mu zamlžily ne smutkem, ale odérem směsi laciných voňavek, který se kolem ní vznášel.

Potom vyskočila na nohy a prohlásila: „Co si dáte? Je to na účet podniku.“

Hany Rex vybral lívance a párek, pro oba dva, vysokou hromadu lívanců pro něj, menší pro Raye. Dell zmizela, ale zbyl po ní hustý oblak vůní.

„Máš před sebou dlouhou cestu. Lívance ti trochu obalí kosti.“

Po třech dnech v Clantonu mu obalovalo kosti úplně všechno. Ray se těšil, jak si pořádně zaběhá v okolí Charlottesvillu, a na mnohem lehčí stravu.

K jeho velké úlevě ho nikdo jiný nepoznal. V tuhle hodinu nechodili do Kavárničky žádní právníci a nebyl tu nikdo, kdo znal Soudce natolik dobře, aby mu šel na pohřeb. Policisté a mechanici byli příliš zaměstnaní svým vtipkováním a probíráním nejnovějších drbů, aby se rozhlíželi kolem. A Dell kupodivu udržela pusu zavřenou. Po prvním šálku kávy se Ray uvolnil a začal si vychutnávat vlny rozhovoru a smíchu, které se přelévaly kolem něj.

Dell jim přinesla tolik jídla, že by stačilo pro osm lidí: lívance, párky snad z celého prasete, podnos vydatných vdolků, misku másla a misku domácí marmelády. Proč by si někdo dával k lívancům ještě vdolky? Opět ho poklepala po rameni a řekla: „Byl to moc milý člověk.“ Pak odběhla.

„O tvém otci se dá říct spousta věcí,“ podotkl Hany Rex a polil si teplé lívance nejméně čtvrtlitrem domácí melasy. „Ale milý nebyl.“

„To ani náhodou,“ potvrdil Ray. „Chodil sem někdy?“

„Ne, pokud si vzpomínám. Nesnídal, neměl rád davy, nenáviděl plácání o ničem, když si mohl vybrat, dlouho spal. Myslím, že tohle nebyl jeho typ podniku. A za posledních devět let ho na náměstí člověk skoro neviděl.“

„Kde se s ním Dell seznámila?“

„U soudu. Jedna z jejích dcer porodila dítě. Jeho otec už ale jednu rodinu měl. Byl to celkem zmatek.“ Nějak se mu podařilo nacpat si do pusy takovou porci lívanců, že by zadusila koně. Pak si ukousl kus párku.

„A samozřejmě jsi byl rovnou u toho.“

„Samozřejmě. Soudce rozhodl správně.“ Další žvýkání.

Ray měl pocit, že by se také měl konečně pustit do jídla. Zvedl si k ústům plnou vidličku, z níž hustě odkapávala melasa.

„Soudce byl legenda, Rayi, to přece víš. Zdejší lidi ho milovali. V okrese Ford nikdy nedostal míň než osmdesát procent hlasů.“

Ray přikývl, zatímco usilovně žvýkal. Lívance byly horké, mastné a nijak zvlášť chutné.

„Kdybychom do toho domu vrazili pět tisíc dolarů,“ dodal Harry Rex a na okamžik přestal jíst, „několikanásobně by se to vrátilo. Je to dobrá investice.“

„Pět tisíc za co?“

Jediným pohybem ruky si Harry Rex otřel ústa. „Nejdřív je potřeba ten barák vyčistit. Odhmyzit, vydrhnout, vyplynovat, umýt podlahy, zdi a nábytek, zařídit, aby to tam trochu vonělo. Pak natřít fasádu a vymalovat přízemí. Spravit střechu, aby se na stropech nedělaly fleky. Ostříhat trávu, vytrhat plevel, prostě to trochu vylepšit. Můžu tu sehnat lidi, co by to udělali.“ Vrazil si mezi čelisti další dávku potravy a čekal na Rayovu odpověď. „V bance je jenom šest tisíc,“ řekl Ray. Dell se prohnala kolem a nějak se jí podařilo dolít oběma kávu a poklepat Raye po rameni, aniž se vůbec zastavila. „V té krabici, cos našel, máš víc,“ poznamenal Harry Rex a znovu se zaryl do lívanců.

„Takže to utratíme?“

„Přemýšlel jsem o tom,“ opáčil Harry Rex a pořádně se napil kávy. „Teda, byl jsem vzhůru skoro celou noc a dumal nad tím.“

„A?“

„Jsou v tom dva problémy, jeden důležitej, druhej ne.“ Rychlé sousto skromných proporcí a pak začal Harry Rex při řeči gestikulovat nožem a vidličkou. „Za prvý, odkud se vzaly? To chceme vědět, ale ve skutečnosti to tak důležitý není. Jestli vyloupil banku, co z toho, když je po smrti? Jestli vyhrával v kasinu a neplatil daně, je po smrti. Jestli se mu prostě zamlouvala vůně peněz a za ta léta si to nastřádal, je stejně po smrti. Chápeš?“

Ray pokrčil rameny, jako by čekal na něco složitějšího. Harry Rex využil přestávky ve svém monologu, aby zhltl párek, a pak zase začal mávat příborem ve vzduchu. „Za druhý, co s těma penězma uděláš? To je důležitý. Můžeme předpokládat, že o nich nikdo neví, ne?“

Ray přikývl a řekl: „Správně. Byly schované.“ V duchu slyšel rachocení oken. Viděl rozházené a pošlapané krabice od firmy Blake & Son.

Nedokázal se ubránit rychlému pohledu ven, na svůj sportovní vůz, naložený a připravený k odjezdu.

„Když začleníš ty peníze do pozůstalosti, půlku ti sebere berňák.“

„To vím, Hany Rexi. Co bys udělal na mém místě?“

„Já nejsem ten správný člověk, kterýho by ses měl ptát. Už s berňákem válčím osmnáct let, a kdo si myslíš, že vyhrává? Já ne. Vybodni se na ně.“

„To mi radíš jako právník?“

„Ne, jako přítel. Jestli chceš právní radu, povím ti, že všechna aktiva je třeba shromáždit a řádně sepsat, podle platných zákonů státu Mississippi se všemi úpravami a dodatky.“

„Mockrát děkuju.“

„Já bych vzal asi tak dvacet táců a vložil je do pozůstalosti na zaplacení předem splatných účtů za pozůstalostní řízení, a pak bych hodně dlouho počkal a dal Forrestovi jeho půlku ze zbytku.“

„Tak tomu říkám právnická rada.“

„Ne, to je jen zdravej rozum.“

Záhada vdolků se objasnila, jakmile Harry Rex spořádal lívance a vrhl se na ně. „Nechceš taky?“ nabídl štědře, ačkoli podnos stál blíž k Rayovi.

„Ne, dík.“

Harry Rex rozkrojil dva vdolky napůl, namazal je máslem, štědře na ně navršil marmeládu a pak, na poslední chvíli, mezi obě části vložil párek. „Vážně ne?“

„Opravdu. Mohly by ty peníze být nějak označené?“

„Jenom kdyby šlo o výkupný nebo o drogy. Ale hádám, že Reuben Atlee na takový věci asi nebyl, co ty?“

„Dobře, dej do toho domu pět tisíc.“

„Vyplatí se ti to.“

U stolku se zastavil pomenší muž v khaki kalhotách a košili a s vřelým úsměvem řekl: „Omlouvám se, že ruším, Rayi, ale já jsem Loyd Darling.“ Při řeči mu podal ruku. „Mám farmu kousek na východ za městem.“

Ray mu potřásl rukou a napůl vstal. Pan Loyd Darling vlastnil víc půdy než kdokoli jiný v celém okrese Ford. Jednou měl Raye v nedělní škole. „Rád vás vidím,“ řekl Ray. „Jen zůstaň sedět,“ opáčil muž a jemně zatlačil Raye za rameno zpátky na židli. „Jen jsem chtěl říct, jak moc mě Soudcova smrt mrzí.“

„Děkuji vám, pane Darlingu.“

„Na světě nebyl lepší člověk než Reuben Atlee. Upřímnou soustrast.“

Ray jenom přikývl. Harry Rex přestal jíst a vypadal, že se každou chvíli rozpláče. Pak se Loyd vytratil a snídaně pokračovala. Harry Rex začal líčit jednu svou historku z bojů s finančním úřadem. Po dalších pár soustech byl Ray přecpaný, a zatímco předstíral, že poslouchá, přemýšlel o všech těch dobrých lidech, kteří tolik obdivovali jeho otce, o všech Loydech Darlinzích tady z okolí, kteří starého muže uctívali.

Co když peníze nepocházejí z kasin? Co když byl spáchán nějaký zločin, nějaká hrozná věc, které se Soudce tajně dopustil? Když tak seděl v plné Kavárničce a díval se na Harryho Rexe, aniž ho slyšel, dospěl Ray Atlee k rozhodnutí. Přísahal si, že jestli někdy zjistí, že peníze, které jsou teď uložené v kufru jeho vozu, získal jeho otec způsobem, jenž se nedá považovat za zrovna morální, pak se to nikdy nikdo nedoví. Neznesvětí neposkvrněnou památku soudce Reubena Atleeho.

Uzavřel sám se sebou smlouvu, potvrdil ji rukoudáním, složil krevní přísahu, dal slib Bohu. Nikdy se to nikdo nedozví.

Rozloučili se na chodníku před jednou z nesčetných advokátních kanceláří. Harry Rex ho sevřel v medvědím objetí a Ray se je pokoušel opětovat, ale ruce měl přimáčknuté k bokům.

„Nemůžu uvěřit, že je pryč,“ řekl Harry Rex a opět mu zvlhly oči.

„Já vím, já vím.“

Harry Rex odcházel, vrtěl hlavou a potlačoval slzy. Ray naskočil do svého audi a bez ohlédnutí vyjel z náměstí. O pár minut později už byl na kraji města, projel kolem starého kina, kde se tady poprvé dávalo porno, minul továrnu na boty, kde Soudce jednou zasahoval při stávce. Projížděl kolem všeho známého, dokud se nedostal do volné krajiny, pryč z husté dopravy, pryč od legendy. Podíval se na tachometr a uvědomil si, že jede téměř sto čtyřicet kilometrů v hodině.

Policistům by se měl vyhnout a dopravním nehodám také. Jízda byla dlouhá, ale klíčový význam mělo už načasování příjezdu do Charlottesvillu. Když dorazí moc brzy, bude se v centru města potloukat ještě dost chodců. Když přijede příliš pozdě v noci, mohla by ho zastavit noční hlídka a klást otázky.

Za hranicí státu Tennessee zastavil pro benzin a skočil si na záchod. Vypil příliš mnoho kávy. A spoustu toho snědl. Snažil se dovolat Forrestovi na mobil, ale nikdo to nebral. To mohlo být jak dobré, tak špatné – u Forresta se nedalo nikdy nic předvídat.

Když znovu vyrazil, držel rychlost na devadesátce a hodiny plynuly. Okres Ford se vytratil do minulého života. Každý musí být odněkud a Clanton nebyl špatné místo na to, aby mu někdo říkal domov. Ale kdyby se tam Ray už nikdy nepodíval, nešťastný by z toho nebyl.

Za týden skončí zkoušky, pak jsou promoce a letní prázdniny. Protože měl bádat a psát, v následujících třech měsících mu nedali žádné přednášky ani semináře. Což znamenalo, že nebude mít nic moc na práci.

Vrátí se do Clantonu a složí přísahu před soudem jako vykonavatel otcovy poslední vůle. Udělá všechna rozhodnutí, o která ho Harry Rex požádá. A pokusí se vyřešit záhadu těch peněz.

15

Protože měl na plánování svých dalších kroků spoustu času, nepřekvapilo ho, že vůbec nic nevycházelo tak, jak si představoval. Dorazil v ideální čas, bylo 23.20, středa 10. května. Doufal, že se mu podaří zaparkovat na zákazu stání u chodníku, jen pár kroků od přízemních dveří k jeho bytu, ale jiní řidiči měli stejný nápad. Chodník ještě nikdy nebyl tak dokonale zablokovaný řadou aut a k Rayovu nervóznímu uspokojení mělo každé z nich pod předním stěračem pokutový lístek.

Mohl by zůstat stát na ulici a rychle přenést pytle jeden po druhém, ale to by bylo příliš nápadné. Na malém parkovišti za domem byla čtyři místa, jedno vyhrazené pro něj, jenže brána se zamykala v jedenáct.

Musel tedy použít tmavou a téměř úplně prázdnou podzemní garáž o tři bloky dál, velký několikaúrovňový komplex připomínající jeskyni, který býval během dne plně obsazený a během noci pří zračně prázdný. O téhle variantě občas dumal během dlouhých hodin, zatímco jel směrem k severu a východu a plánoval útok, a šlo o nejméně přitažlivou možnost. Byl to plán D nebo E, někde hluboko dole na seznamu způsobů, jakými by mohl peníze přepravit z auta do bytu. Zaparkoval hned na prvním podlaží, vytáhl tašku s věcmi na převlečení, zamkl auto a s velkou nervozitou je opustil. Pospíšil si pryč, pohledem těkal kolem sebe, jako by měl v patách ozbrojené gangstery. Nohy a záda měl ztuhlé z dlouhé jízdy, ale musel ještě pár věcí zařídit.

Byt vypadal přesně tak, jako když ho opustil, což ho trochu překvapivě uklidnilo. Na záznamníku čekalo dvaatřicet vzkazů, bezpochyby projevy soustrasti od přátel a kolegů. Poslechne si je později.

Na dně malé odkládací skříně v předsíni, pod zmuchlanou dekou, pončem a dalšími věcmi, které tam postupem času naházel, místo aby je uložil či poskládal, našel červený tenisový pytel, na který nejméně dva roky nesáhl. Kromě kufrů, o nichž soudil, že by vypadaly příliš podezřele, to bylo nejrozměrnější zavazadlo z jeho majetku, jaké si dokázal vybavit.

Kdyby měl pistoli, strčil by si ji do kapsy. Ale zločinnost byla v Charlottesvillu malá a Ray dával přednost životu beze zbraní. Po nedělní epizodě v Clantonu se pistolí a střelných zbraní vůbec děsil ještě víc. Soudcovy pušky nechal uložené ve skříni na Javorové stezce.

S pytlem přehozeným přes rameno zamkl dveře na ulici, a když šel po pěší zóně, ze všech sil se snažil kráčet volným vycházkovým krokem. Oblast byla dobře osvětlená, pokaždé se poblíž vyskytovalo pár policistů a na ulici se pohybovala převážně toulavá děcka se zelenými vlasy, občas nějaký bezdomovec a opilci, co táhli od baru k baru. Charlottesville bývalo po půlnoci klidné město.

Nedlouho před jeho příjezdem se tu přehnala bouřka. Ulice byly mokré a foukal vítr. Minul mladé milence, kteří se drželi za ruce, ale cestou ke garáži už nikoho jiného nezahlédl.

Chvilku uvažoval i o tom, že by přenesl ty odpadkové pytle samotné, prostě si je přehodil přes rameno jako Santa Claus svůj vak s dárky, a rychle přešel od místa, kde zaparkoval, do bytu. Peníze by přenesl naťřikrát a nemusel by se tolik ukazovat na ulici. Zabránily mu v tom dvě věci. Za prvé, co kdyby se některý pytel protrhl a milion dolarů se vysypal na chodník? Všichni násilníci a tuláci z celého města by se vyhrnuli z tmavých uliček, přitahovaní jako žraloci pachem krve. A za druhé, pohled na někoho, kdo táhne pytle s něčím, co by měly být odpadky, dovnitř do bytu, místo ven, by mohl působit dostatečně podezřele, aby upoutal pozornost policie.

„Co je v tom pytli, pane?“ zeptal by se policista.

„Nic. Odpadky. Milion dolarů.“ Žádná odpověď se Rayovi nezdála vhodná.

Takže měl v plánu chovat se trpělivě, věnovat tomu veškerý nezbytný čas, přesunout kořist po malých dávkách a nelámat si hlavu s tím, kolikrát bude muset jít sem a tam, protože Rayova únava byla tím nejméně důležitým faktorem. Odpočívat může později.

Nejvíc ho děsila ta část, kdy bude přesunovat peníze z jednoho pytle do druhého, krčit se přitom nad kufrem vozu a snažit se nevypadat provinile. Naštěstí byla garáž liduprázdná. Nastrkal do tenisového pytle tolik bankovek, že ho mohl stěží zapnout, pak přirazil víko zavazadlového prostoru, rozhlédl se kolem sebe, jako by právě někoho uškrtil, a odešel.

Možná třetina toho pytle na odpadky – tři sta tisíc dolarů. Víc než dost, aby mu to vyneslo zatčení nebo ránu nožem. Zoufale se pokoušel chovat nonšalantně, ale v jeho chůzi a pohybech nebylo nic plynulého. Oči upřené přímo před sebe, ačkoli se jim chtělo těkat sem a tam, doprava a doleva, aby mu nic neuniklo. Kolem provrávoral nebezpečně vyhlížející teenager s cvočky v nose, zfetovaný tak, že jeho zpustošený mozek nevnímal vůbec nic. Ray vyrazil ještě rychleji a vůbec si nebyl jistý, jestli má nervy na osm nebo devět dalších výprav do podzemní garáže.

Z tmavé lavičky na něj nějaký opilec zařval cosi nesrozumitelného. Škubl sebou, pak se ovládl a byl rád, že nemá pistoli. V tu chvíli by dokázal střelit po čemkoli, co by se jen pohnulo. Bankovky byly s každým krokem těžší, ale domů se dostal bez problémů. Vysypal peníze na postel, zamkl všechny možné dveře a jinou cestou se vrátil k autu.

Při páté výpravě se mu do cesty postavil vyšinutý stařík, který náhle vyskočil ze stínů a začal pokřikovat: „Co to sakra děláte?“ V ruce držel něco tmavého. Ray usoudil, že je to zbraň, kterou ho chce zlikvidovat.

„Uhněte mi z cesty,“ řekl co nejdrsnějším tónem, ale v ústech mu vyschlo.

„Pořád chodíte sem a tam,“ křičel stařík. Páchl a oči mu plály jako nějakému démonovi.

„Starejte se o sebe.“ Ray se ani na okamžik nezastavil a stařík rozčileně poskakoval před ním. Obecní blázen.

„Co se děje?“ ozval se za nimi jasný, strohý hlas. Ray se zastavil a počkal, až k nim dorazí policista s obuškem v ruce.

Rázem byl samý úsměv. „Dobrý večer.“ Ztěžka oddechoval a na obličeji mu vyrazil pot.

„Má něco za lubem!“ křičel stařík. „Pořád chodí sem a tam, sem a tam. Když jde sem, pytel má prázdnej. Když jde tam, pytel má plnej.“

„Klid, Gilly,“ řekl policista a Ray se musel nadechnout z plných plic. Vyděsilo ho, že ho někdo sledoval, ale byl rád, že šlo o osobu Gillyho typu. Ze všech postaviček, co se tu potloukaly, tohohle Ray ještě nikdy neviděl.

„Co je v tom pytli?“ zeptal se policista.

Byla to hloupá otázka, daleko přesahující policistovu pravomoc, a na zlomek vteřiny měl Ray, profesor práv, chuť pronést přednášku o zadržení, prohlídkách, zabavení a přípustných policejních otázkách. Ale nechal to plavat a rychle vyslovil připravenou větu: „Hrál jsem dneska tenis na kurtech u Medvědí hlavy. Natáhl jsem si šlachu, takže se to snažím rozchodit. Bydlím támhle.“ Ukázal ke svému bytu o dva bloky dál.

Policista se obrátil ke Gillymu a řekl: „Nemůžeš hulákat na lidi, Gilly, to jsem ti už přece vysvětloval. Ví vůbec Ted, že jsi venku?“

„Něco v tom pytli má,“ opakoval Gilly mnohem tišeji. Policista ho odváděl pryč.

„Jistě, jsou to peníze,“ říkal policista. „Určitě je to bankovní lupič a tys ho chytil. Dobrá práce.“

„Ale je prázdnej a pak je plnej.“

„Dobrou noc, pane,“ zavolal policista přes rameno.

„Dobrou noc.“ A Ray, zraněný tenista, skutečně půl bloku kulhal, aby se další postavy skryté ve stínech mohly dobře podívat. Když vysypal pátou várku na postel, našel v malém příručním baru láhev skotské a nalil si štědrou dávku.

Počkal dvě hodiny, aby dal Gillymu dost času vrátit se k Tedovi, který ho snad dokáže udržet zbytek noci pod prášky a pod střechou, a možná aby se i vyměnily služby, takže po ulicích bude chodit jiný policista. Dvě velmi dlouhé hodiny, během nichž se mu hlavou honily všemožné výjevy zahrnující jeho auto v podzemní garáži. Krádež, vandalismus, požár, odtažení zmateným řidičem odtahového vozu, napadalo ho prostě kdeco.

Ve 3.00 se vynořil ze svého bytu v džínách, turistických botách a tmavomodrém tričku s nápisem VIRGINIA na prsou. Červený tenisový pytel vyměnil za odřenou koženou aktovku, do které se sice nevejde tolik peněz, ale také neupoutá zájem policie. Ozbrojil se kuchyňským nožem, který si zastrčil za opasek, pod tričkem, připravený okamžitě ho vytáhnout a použít na tuláky Gillyho typu nebo jakéhokoli jiného útočníka. Bylo to pošetilé a on to věděl, ale nebyl úplně při smyslech, čehož si byl také dobře vědom. Byl vyčerpaný k smrti, tři noci za sebou nespal, měl po třech skotských malou špičku, byl pevně rozhodnut peníze bezpečně ukrýt a strachoval se, že ho opět někdo zastaví.

Ve tři ráno to už vzdali i bezdomovci. Ulice v centru byly liduprázdné. Když však vcházel do podzemní garáže, spatřil něco, co ho vyděsilo. Na vzdálenějším konci pěší zóny právě pod pouliční lampou procházela skupinka pěti či šesti černých mladíků. Pohybovali se pomalu přibližně jeho směrem, pokřikovali, hlasitě se bavili a hledali si nějaké rozptýlení.

Nemohl by přenést dalších nejméně šest várek peněz a přitom na ně nenarazit. Na místě vymyslel náhradní plán.

Nastartoval audi a vyjel z garáží. Objel blok domů a zastavil na ulici vedle vozů stojících na zákazu stání u chodníku, nedaleko ode dveří svého bytu. Vypnul motor, zhasl světla a popadl peníze. O pět minut později měl celé jmění nahoře v bytě, kam patřilo.

V devět ráno ho probudil telefon. Volal Harry Rex. „Prober se, hochu,“ zavrčel. „Jaká byla cesta?“

Ray se překulil na kraj postele a pokoušel se otevřít oči. „Báječná,“ zabručel.

„Včera jsem mluvil s realitním agentem Baxterem Reedem, jedním z nejlepších ve městě. Prošli jsme se po baráku, kouknout se mu trochu na zoubek, však víš, pěknej bordel. No, každopádně se chce držet odhadnutý ceny, čtyři sta táců, a myslí, že za to můžeme dostat nejmíň dvě stě padesát. On shrábne obvyklých šest procent. Posloucháš mě vůbec?“

„Jo.“

„Tak něco řekni, ne?“

„Mluv dál.“

„Souhlasí se mnou, že je třeba do toho trochu investovat, barvy, vosk na podlahy, spálit zbytečný krámy. Doporučil mi jednu úklidovou firmu. Posloucháš mě?“

„Jo.“ Harry Rex už je vzhůru celé hodiny, nepochybně povzbuzený další hostinou složenou z lívanců, vdolků a párků.

„No, takže jsem už najal malíře a chlápka, co se koukne na tu střechu. Docela rychle budeme potřebovat nějaký kapitál.“

„Za dva týdny jsem zpátky v Clantonu, Harry Rexi, nemůže to počkat?“

„Jasně. Máš kocovinu?“

„Ne, jsem jenom unavený.“

„Tak se trochu seber, už bylo devět.“

„Díky.“

„Když už mluvíme o kocovinách,“ prohlásil náhle Harry Rex tišším, nervóznějším hlasem, „včera v noci mi volal Forrest.“

Ray vstal a protáhl si záda. „To nemůže být nic dobrého,“ podotkl.

„Ne, není. Pěkně v tom lítá, nepoznal jsem, jestli jede v chlastu, nebo v drogách, nejspíš v obojím. Ať už bere cokoli, je toho spousta. Mluvil tak malátně, že jsem si myslel, že usíná, a najednou se rozpálil a začal mi nadávat.“

„Co chtěl?“

„Peníze. Ne teď, tvrdí, že není na mizině, ale dělá si starosti o dům a pozůstalost a chce se ujistit, že se ho nepokusíš ošidit.“

„Ošidit?“

„Byl nalitej, Rayi, takže mu to nemůžeš mít za zlý, ale řekl pár dost ošklivých věcí.“

„Poslouchám.“

„Říkám ti to, jen abys to věděl, tak se prosím tě nenaštvi. Pochybuju, že si to dneska ráno bude pamatovat.“

„Pokračuj, Harry Rexi.“

„Říkal, že tě měl Soudce vždycky radši, a proto z tebe udělal vykonavatele poslední vůle, že jsi toho od starýho pána vždycky dostával víc a že dávat na tebe pozor a hájit jeho zájmy, pokud jde o pozůstalost, je moje práce, protože ty se ho pokusíš o ty peníze připravit, a tak dál.“

„To netrvalo moc dlouho, co? Sotva jsme starého pána pohřbili.“

„Ne.“

„Nepřekvapuje mě to.“

„Dávej na sebe bacha. Je na tahu a možná ti taky zavolá a bude vykládat tyhle nesmysly.“

„Už jsem to všechno slyšel, Harry Rexi. Svoje problémy si nikdy nezavinil sám. Vždycky se ho někdo snaží dostat. Pro alkoholiky a narkomany je to typické.“

„Myslí si, že dům má cenu milion dolarů, a říká, že je moje práce zařídit, aby se za tolik prodal. Jinak si sežene vlastního právníka a takový kecy. Já si s tím hlavu nelámu. Byl úplně na mraky.“

„Je k politování.“

„To jo, ale on se sebere a snad tak do tejdne vystřízliví. Pak si ho podám. Bude to v pohodě.“

„Moc mě to mrzí, Harry Rexi.“

„Je to součást mojí práce. Jedna z drobných radostí právnický praxe.“

Ray si uvařil konvici kávy, silné italské směsi, na které byl docela závislý a v Clantonu ji velmi postrádal. Vypil skoro celý šálek, než se úplně probudil.

Všechny potíže s Forrestem nakonec vyprchají do ztracena. Navzdory spoustě svých problémů byl v zásadě neškodný. Harry Rex se vypořádá s pozůstalostí a všechno, co zbyde, se spravedlivě rozdělí na dva díly. Asi tak za rok dostane Forrest šek na víc peněz, než kdy v životě viděl.

Představa úklidové čety řádící na Javorové stezce ho chvilku znepokojovala. Dokázal si představit tucet žen pobíhajících jako mravenečci a spokojených, že je tu tolik uklízení. Co když narazí na další poklad, který po sobě Soudce zlomyslně zanechal? Matrace nacpané penězi? Skříně plné cenností? Ale to nebylo možné. Ray prolezl každý kousíček domu. Když někde náhodou najdete tři miliony dolarů, máte dost dobrou motivaci podívat se pod každé uvolněné prkno. Dokonce se prodíral mezi pavučinami ve sklepě, což byla temná kobka, kam se žádná uklízečka vstoupit neodváží.

Nalil si další šálek silné kávy, odešel do ložnice, posadil se na židli a zadíval se na hromady bankovek. Co teď?

V mlze posledních čtyř dní se soustředil jen na to, aby peníze přepravil na místo, kde jsou nyní. Teď musel naplánovat další krok, a nic moc ho nenapadalo. Ale musí je schovat a ochránit, to věděl jistě.

16

Uprostřed psacího stolu stál velký koš s květinami a vyjádření soustrasti podepsané všemi čtrnácti studenty z jeho semináře o antimonopolních zákonech. Každý napsal krátký soustrastný odstaveček a on si je přečetl všechny. Vedle květin ležela hromádka kondolenčních lístků od jeho kolegů z fakulty.

Rychle se rozneslo, že je zpátky, a kolegové se celé dopoledne trousili do jeho kanceláře, aby ho pozdravili, přivítali zpět a ujistili ho, jak je jim to líto. Členové profesorského sboru drželi spolu. Dokázali se pohádat o bezvýznamných problémech univerzitní politiky, ale v okamžicích krize srazili řady. Ray byl moc rád, že je zase vidí. Manželka Alexe Duffmana mu poslala podnos svých nechvalně proslulých čokoládových zákusků, z nichž každý vážil aspoň půl kila, a když jste ho snědli, přibrali jste v pase nejméně kilo a půl. Naomi Kraigová donesla malou kytici růží z vlastní zahrady.

Před polednem se stavil Carl Mirk a zavřel za sebou dveře. Byl to Rayův nejlepší přítel na fakultě a jeho cesta na práva se pozoruhodně podobala té jeho. Byli stejně staří a jejich otcové byli maloměstští soudci, kteří svým nevelkým okresům vládli celá desetiletí. Carlův otec ještě pořád soudil a stále synovi zazlíval, že se nevrátil k právnické praxi v rodinné firmě. Zdálo se však, že nepřátelství časem ochabuje, zatímco soudce Atlee si svou zášť zjevně odnesl až do hrobu.

„Vyprávěj mi o tom,“ vybídl ho Carl. Zanedlouho se on sám vydá na stejnou cestu do svého rodiště v severním Ohiu.

Ray začal tím tichým domem, až příliš tichým, jak si nyní vzpomínal. Popsal tu scénu, jak nalezl Soudce.

„Tys ho našel mrtvého?“ zeptal se Carl. Po další chvilce vyprávění následoval dotaz: „Myslíš, že to sám trochu urychlil?“

„Doufám. Měl velké bolesti.“

„A jéje.“

Líčení pokračovalo velmi podrobně, neboť Ray si vzpomínal i na věci, na něž od minulé neděle nepomyslel. Slova se z něj řinula, vyprávění mělo terapeutický účinek. Carl byl výborný posluchač.

Ray barvitě popsal Forresta i Harryho Rexe. „Takové figurky v Ohiu nemáme,“ poznamenal Carl. Když vyprávěli své maloměstské příběhy, obvykle kolegům z velkých měst, trochu zkreslovali fakta a postavy se stávaly většími a zajímavějšími. S Forrestem a Harrym Rexem to tak nebylo. Pravda byla dost barvitá sama o sobě.

Tryzna, obřad, pohřeb. Když Ray dokončil popis vojenské znělky a spuštění rakve, oba měli vlhké oči. Carl vyskočil na nohy a řekl: „Ale stejně je to úžasný způsob, jak odejít ze světa. Je mi tě líto.“

„Jsem jen rád, že to mám za sebou.“

„Vítej zpátky. Nešel bys zítra na oběd?“

„Co je za den?“

„Pátek.“

„Budu s tím počítat.“

Na svůj polední antimonopolní seminář Ray objednal pizzy a snědl je společně se svými studenty venku na dvoře. Ze čtrnácti jich přišlo třináct. Osm bude za dva týdny promovat. Studenti mysleli víc na Raye a na smrt jeho otce než na své závěrečné zkoušky, on však věděl, že se to rychle změní. Když dojedli pizzu, propustil je, a zatímco se pomalu rozcházeli, Kaley otálela na místě, jak to dělávala v posledních měsících často. Na univerzitě panovala tvrdá politika, pokud šlo o styk mezi profesory a studenty, a Ray Atlee se nehodlal pouštět na nebezpečnou půdu. Svou práci měl příliš rád, aby ji ohrozil pletkami se studentkou. Za dva týdny už však Kaley nebude studentka, nýbrž absolventka, a pravidla přestanou platit. Flirtování trochu zesílilo – zaujatý dotaz po hodině, nečekaný příchod do jeho kanceláře pro zameškané úkoly a vždycky ten úsměv v očích, který trval o pár vteřin déle, než měl.

Kaley byla průměrná studentka s hezkou tvářičkou a postavou, která zastavovala dopravu. Než nastoupila na práva, hrávala pozemní hokej a lakros a vypadala štíhle, atleticky. Byla to osmadvacetiletá bezdětná vdova se spoustou peněz vysouzených na firmě, která vyrobila větroň, s nímž se její manžel zřítil několik kilometrů od pobřeží na Cape Codu. Našli ho ve dvacetimetrové hloubce, pořád v postroji, obě křídla stroje zlomená vedví. Ray si zprávu o nehodě našel na internetu. Také objevil na Rhode Islandu, kde žalobu podala, soudní záznamy z procesu. Jako vyrovnání dostala čtyři miliony rovnou a pět set tisíc ročně na příštích dvacet let. Tu informaci si nechal pro sebe.

První dva roky na právech běhala za kluky, nyní se soustředila na muže. Ray věděl o nejméně dvou dalších profesorech, s nimiž flirtovala podobně jako s ním. Jeden byl náhodou ženatý. Očividně se všichni drželi zpátky, stejně jako Ray.

Kráčeli hlavním vchodem do budovy a prázdně tlachali o závěrečné zkoušce. S každým flirtem se Kaley přibližovala víc, chystala útok, ačkoli se dalo těžko odhadnout, co tím vlastně sleduje.

„Ráda bych si šla někdy zalétat,“ prohodila.

Cokoli, jen ne létání. Ray pomyslel na jejího mladého manžela a jeho příšernou smrt a na vteřinu ho nenapadalo nic, co by mohl říct. Nakonec s úsměvem opáčil: „Kup si letenku.“

„Ne, ne, s tebou, malým letadlem. Pojďme se někam proletět.“

„Nějaké speciální místo?“

„Jen se chvíli honit po obloze. Uvažuju o tom, že bych se to začala učit.“

„Já jsem měl v plánu něco tradičnějšího, možná oběd nebo večeři, až odpromuješ.“ Přistoupila blíž, takže kdyby šel někdo zrovna kolem, nemohl by zůstat na pochybách, že se tady studentka a profesor domlouvají na nějaké nedovolené důvěrnosti.

„Promuju za čtrnáct dní,“ upozornila ho, jako by nedokázala čekat tak dlouho, než s ním skočí do postele.

„Tak tě pozvu na večeři za patnáct dní.“

„Ne, co kdybychom porušili pravidla teď, když jsem ještě studentka? Pojďme na večeři, než budu promovat.“

Málem řekl ano. „To bohužel nepůjde. Zákon je zákon. A jsme tady, protože ho dodržujeme.“

„Ach ano. Tak snadno se na to zapomíná. Ale máme spolu rande?“

„Ne, budeme mít rande.“

Vrhla po něm další úsměv a odešla. Usilovně se snažil neobdivovat její postavu, ale nedokázal odolat.

Ta pronajatá dodávka pocházela ze stěhovací firmy na severu města a chtěli za ni šedesát dolarů na den. Snažil se usmlouvat půldenní taxu, protože ji bude potřebovat jen pár hodin, ale nakonec zaplatil žádaných šedesát. Ujel s ní přesně šest desetin kilometru a zastavil u Chaneyova nájemního skladu, bludiště nových obdélníkových budov postavených ze škvárobetonových tvárnic a obehnaných vysokým plotem s lesklým novým ostnatým drátem. Videokamery na sloupech s osvětlením sledovaly každý jeho pohyb, když parkoval a hledal kancelář.

Měli k pronajmutí spoustu volného místa. Kóje o velikosti třikrát tři metry byla k maní za osmačtyřicet dolarů na měsíc, bez topení, bez klimatizace, roletové stahovací dveře a spousta světla.

„Je to ohnivzdorné?“ zeptal se Ray.

„Dokonale,“ odpověděla mu paní Chaneyova osobně, a zatímco vyplňovala formuláře, rozháněla dým z cigarety zastrčené mezi rty. „Nic než beton.“ U Chaneyových bylo všechno bezpečné. Mají elektronické zabezpečovací zařízení, vysvětlila a mávla ke čtyřem obrazovkám na polici vlevo. Na polici po pravé straně měla malou televizi, kde zrovna nějací lidé křičeli a prali se, jakási obecní veselíce, která se změnila ve rvačku. Rayovi bylo jasné, které polici věnuje větší pozornost.

„Ostraha je ve službě čtyřiadvacet hodin denně,“ dodala, pořád skloněná nad papíry. „Brána je neustále zamčená. Nikdy tady nedošlo ke vloupání, a kdyby se náhodou nějaké stalo, jsme pojištění až na půdu. Tady se podepište. Čtrnáct B.“

Pojištění na tři miliony dolarů, řekl si Ray, když vpisoval svoje jméno. Zaplatil hotově na šest měsíců dopředu a odnesl si klíče ke kóji 14B.

O dvě hodiny později se vrátil se šesti novými úložnými boxy, hromadou starého šatstva a několika kousky bezcenného nábytku, který narychlo koupil na bleším trhu v centru, aby to vypadalo věrohodně. Zastavil v uličce před kójí 14B a snažil se honem vyložit a uskladnit svoje staré krámy.

Bankovky zabalil do malých mikrotenových sáčků určených do mrazniček, pevně uzavřených, aby se dovnitř nedostal vzduch a voda. Dohromady jich bylo třiapadesát. Uložil je na dno těch šesti úložných boxů a pečlivě je zakryl papíry, složkami a vědeckými poznámkami, které až donedávna považoval za užitečné. Nyní měly jeho pečlivé záznamy plnit mnohem vyšší poslání. Ještě tam naházel pár starých ohmataných románů.

Kdyby se náhodou dostal do kóje 14B zloděj, nejspíš by hledání vzdal už po zběžném pohledu do těch plastových boxů. Peníze byly dobře ukryté a uskladněné tak bezpečně, jak to jenom šlo. Kromě bankovního sejfu Ray nevěděl o lepším místě, kde by je měl schovat.

Co se s penězi nakonec stane, zůstávalo tajemstvím den ze dne neproniknutelnějším. Skutečnost, že nyní byly bezpečně uložené ve Virginii, mu navzdory jeho očekávání přinášela jen malou útěchu.

Chvilku ty krabice a ostatní krámy pozoroval, ani se mu moc nechtělo od nich odcházet. Přísahal si, že se tu nebude stavovat každý den, aby zjistil, jak se věci mají, ale jakmile tu přísahu složil, už o ní začal pochybovat.

Zajistil stahovací dveře novým visacím zámkem. Když odjížděl, strážný byl vzhůru, videokamera pracovala, brána byla zamčená.

Fog Newton si dělal starosti s počasím. Měl ve vzduchu pilota začátečníka na cestě do Lynchburgu a zpátky a podle radaru se velmi rychle blížily bouřky. Mraky se přihnaly nečekaně a při školení před letem se žádné varovné předpovědi počasí neobjevily.

„Kolik má nalétáno?“ zeptal se Ray. „Jednatřicet hodin,“ odpověděl Fog zachmuřeně. Na létání v bouřce to ani zdaleka nestačilo. A mezi Charlottesvillem a Lynchburgem nebyla žádná letiště, pouze hory.

„Ty nepoletíš, že ne?“ zeptal se Fog.

„Rád bych.“

„Vykašli se na to. Bouřka se sbírá sakra rychle. Pojď se na ni podívat.“

Nic neděsilo instruktory tolik jako student v letadle během špatného počasí. Každý zkušební let nad volnou krajinou se musel pečlivě naplánovat – trasa, čas, palivo, počasí, náhradní letiště a nouzová bezpečnostní opatření. A instruktor musel každý takový let písemně schválit. Fog jednou Raye nepustil do vzduchu, protože hrozila slabá možnost námrazy v patnácti stech metrech, za dokonale jasného dne. Prošli hangárem na rampu, kde právě zastavoval jeden lear a zhasínal motory. Na západě se nad podhůřím objevovaly první náznaky mraků. Vítr výrazně zesílil. „Deset až patnáct uzlů, v nárazech,“ oznámil Fog. „Přímý protivítr.“ Ray by se nechtěl za takových podmínek pokoušet o přistání.

Za learem přijížděla k rampě bonanza, a když se přiblížila, Ray si všiml, že je to ta, po které už dva měsíce zálibně pokukoval. „Tady máš svoje letadlo,“ prohodil Fog.

„Kéž by,“ řekl Ray.

Bonanza zastavila a zhasla motory kousek od nich, a když rampa opět ztichla, Fog poznamenal: „Slyšel jsem, že snížil cenu.“

„Na kolik?“

„Asi tak čtyři sta dvacet pět. Čtyři sta padesát bylo trochu moc.“

Majitel, který cestoval sám, vylezl ven a zezadu vytáhl zavazadla. Fog upíral pohled na oblohu a čas od času mrkl na hodinky. Ray nespouštěl oči z bonanzy, kterou majitel právě zamykal a kontroloval.

„Rád bych se v ní proletěl,“ řekl Ray.

„V té bonanze?“

„Jo. Kolik stojí nájem?“

„Dá se domluvit. Toho chlápka celkem dobře znám.“

„Co kdybychom si ji najali na den, zaletěli si zahrát do Atlantic City a večer se vrátili zpátky?“

Fog zapomněl na blížící se mračna a zatoulaného studenta. Otočil se a podíval se na Raye. „Myslíš to vážně?“

„Proč ne? Mohla by to být zábava.“

Kromě létání a pokeru měl Fog jen málo jiných zájmů. „Kdy?“

„V sobotu. Pozítří. Časně ráno tam, pozdě večer zpátky.“

Fog se náhle hluboce zamyslel. Podíval se na hodinky a znovu se zahleděl k západu a pak k jihu. Dick Docker zakřičel z okna kanceláře: „Yankee Tango je šestnáct kilometrů od nás.“

„Díky bohu,“ zamumlal Fog pro sebe a očividně se mu ulevilo. Popošli s Rayem k bonanze, aby se na ni podívali zblízka. „Takže v sobotu?“ ujišťoval se Fog.

„Jo, na celý den.“

„Chytím toho majitele. Určitě se dohodneme.“

Vítr na chvíli polevil a Yankee Tango přistálo celkem bez obtíží. Fog se uvolnil ještě víc a vzmohl se na úsměv. „Netušil jsem, že máš rád hazard,“ prohodil, když přecházeli přes rampu.

„Jen občas blackjack, nic vážného,“ opáčil Ray.

17

Osamělost pozdního pátečního dopoledne narušil zvonek u dveří. Ray dlouho spal, pořád se pokoušel setřást únavu z cesty domů. Po trojích novinách a čtyřech kávách už byl skoro vzhůru. Zvonil kurýr rychlé pošty se zásilkou od Harryho Rexe, plnou dopisů od obdivovatelů a výstřižků z novin. Ray si je rozložil na jídelním stole a začal s těmi články. Clantonský zpravodaj věnoval Soudci první stranu ve středečním vydání, jemuž vévodila důstojná fotografie Reubena Atleeho v černém taláru a se soudcovským kladívkem. Obrázek byl dobře dvacet let starý. Soudce měl tehdy hustší a tmavší vlasy a talár dobře vyplňoval. Titulek v záhlaví zněl: VE VĚKU 79 LET ZEMŘEL SOUDCE REUBEN ATLEE. Na první straně byly hned tři články. Jeden z nich byl květnatý nekrolog. Druhý tvořila sbírka komentářů od Soudcových přátel. Třetí byla oslavná óda na Soudce a jeho nevýslovnou dobročinnost.

V Deníku okresu Ford se také objevila fotografie, tentokrát stará jen pár let. Na ní seděl soudce Atlee na verandě svého domu, držel dýmku, vypadal mnohem starší, ale kupodivu se usmíval. Na sobě měl pletený propínací svetr a působil jako něčí dědeček. Reportér ho tehdy přesvědčil, aby se nechal fotografovat, dlouhou debatou o občanské válce a Nathanu Bedfordu Forrestovi. Dokonce naznačoval něco o chystané knize o generálovi a mužích z okresu Ford, kteří bojovali pod jeho velením.

V příbězích o otci byla o Atleeových synech sotva zmínka. Napsat něco o jednom by znamenalo zmínit se i o druhém a většina lidí z Clantonu se chtěla tématu Forrest raději vyhnout. Bylo bolestně zjevné, že synové nebyli součástí otcova života.

Ale mohli být, řekl si Ray v duchu. To otec se už dávno rozhodl omezit zájem o své syny na minimum, ne obráceně. Tenhle úžasný starý muž, který dal tolika lidem tak mnoho, měl na svou rodinu jen zoufale málo času.

Příběhy a fotografie vyvolaly v Rayovi smutek, což ho podráždilo, protože neměl v úmyslu být tenhle pátek smutný. Od chvíle, kdy před pěti dny objevil otcovu mrtvolu, se držel docela dobře. V okamžicích žalu a zármutku sáhl hluboko od svých rezerv a našel sílu zatnout zuby a jít dál, aniž se zhroutil. Cas a vzdálenost od Clantonu velice pomohly, ale najednou se tu zčistajasna vynořily ty nejsmutnější připomínky.

Dopisy vybral Harry Rex ze Soudcovy schránky na clantonské poště, u soudu a z poštovní schránky na Javorové stezce. Některé byly adresovány Rayovi a Forrestovi a některé rodině soudce Atleeho. Byly to dlouhé dopisy od právníků, kteří praktikovali za éry toho skvělého muže, a velmi je inspirovala jeho vášeň pro zákon. Byla tam vyjádření soustrasti od lidí, kteří se z nejrůznějších důvodů objevili před soudcem Atleem při rozvodovém řízení, adopčním řízení nebo při prošetřování nějakého činu, jehož se dopustil mladistvý, a Soudcova spravedlivost jim změnila život. Byly tam vzkazy od lidí z celého státu – soudců, starých kamarádů z práv, politiků, kterým soudce Atlee během let pomohl, a přátel, kteří se chtěli podělit o své city a vzácné vzpomínky.

Největší hromada dopisů přišla od lidí, kteří na vlastní kůži zažili Soudcovu dobročinnost. Tyto dopisy byly dlouhé, procítěné a všechny stejné. Soudce Atlee tiše posílal peníze, které byly nutně potřeba, a v mnoha případech to někomu dramaticky změnilo život.

Jak mohl tak štědrý člověk umřít se třemi miliony dolarů uloženými pod knihovnou? Rozhodně tam měl víc peněz, než kdy rozdal. Možná se do jeho života vplížila Alzheimerova choroba nebo jiná nemoc ovlivňující duševní schopnosti, které si doktoři nevšimli. Že by se nenápadně propadl do nepříčetnosti? Snadná odpověď by byla, že starému pánovi jednoduše přeskočilo, jenže kolik bláznivých lidí dokáže dát dohromady takovou sumu?

Když si Ray přečetl asi tak dvacítku dopisů a kondolencí, dal si pauzu. Zašel na malý balkónek nad pěší zónou a pozoroval chodce dole. Jeho otec v Charlottesvillu nikdy nebyl, a přestože Ray byl přesvědčený, že ho určitě zval na návštěvu, nevzpomínal si na žádnou konkrétní příležitost, kdy by pozvání pronesl. Nikdy necestovali nikam společně. Tolik věcí spolu mohli podniknout.

Soudce vždycky mluvil o tom, že by rád viděl slavná bojiště občanské války – Gettysburg, Antietam, Bull Run, Chancellorsville a Appomatox – a určitě by se tam vydali, kdyby Ray jenom projevil zájem. Jenže Ray vůbec nestál o nové přehrávání staré války a vždycky změnil téma.

Vina ho zasáhla tvrdě a nedokázal ji setřást. Byl sobecký hlupák.

Narazil na hezkou kondolenci od Claudie. Děkovala Rayovi, že ji vyslechl a dal jí své odpuštění. Milovala jeho otce celá léta a svůj žal si odnese do hrobu. Prosím, zavolej mi, škemrala a s podpisem posílala polibky a objetí. A to má podle Harryho Rexe momentálně milence na viagře.

Nostalgická cesta do vzpomínek rázem skončila anonymní kartičkou, z níž se mu zastavilo srdce a na obou nohou mu naskočila husí kůže.

Jediná růžová obálka v celé hromádce obsahovala kondolenci se slovy „Upřímnou soustrast“ na přední straně. Dovnitř byl vlepený malý čtvereček papíru se zprávou napsanou na stroji. Stálo tam: „Byla by chyba ty peníze utratit. Na finanční úřad stačí zatelefonovat.“ Razítko na obálce pocházelo z clantonské pošty a neslo středeční datum, den po pohřbu. Zpráva byla adresována rodině soudce Reubena Atleeho na Javorovou stezku.

Ray ji odložil stranou a rychle prolistoval další kondolence a dopisy. Touhle dobou už byly všechny stejné a přečetl si jich až dost. Růžová obálka tam ležela jako nabitá pistole a čekala, až se k ní vrátí.

Opakoval si výhrůžku na balkoně, zatímco křečovitě svíral zábradlí a snažil se v tom zorientovat. Mumlal si ta slova v kuchyni, když vařil další kávu. Nechal vzkaz ležet na stole, aby na něj viděl z každého kouta rozlehlého obývacího pokoje.

Venku na balkoně sledoval, jak procesí chodců houstne s blížícím se polednem, a každý, kdo náhodou vzhlédl, se pro něj stal člověkem, který může vědět o těch penězích. Zakopejte poklad, pak si uvědomte, že ho schováváte před někým, a vaše představivost se roztočí na plné obrátky.

Peníze mu nepatřily a rozhodně jich bylo dost, aby ho někdo začal hlídat, sledovat, pozorovat, střežit, anebo mu dokonce ublížil.

Pak se zasmál nad vlastní paranoiou. Takhle žít nebudu, řekl si a šel se osprchovat.

Ať už to byl kdokoli, věděl přesně, kam Soudce peníze schoval. Udělej si seznam, nabádal se Ray, když se nahý posadil na postel a na podlahu z něj odkapávala voda. Ten bývalý trestanec, který jednou týdně stříhal trávník. Možná se vetřel do Soudcovy přízně a mohl se pohybovat po domě. Vniknout dovnitř byla hračka. Když se Soudce vytratil do kasina, mohl údržbář slídit v domě a loupit.

Mezi prvními na seznamu byla také Claudia. Ray si ji dokázal snadno představit, jak se tajně žene na Javorovou stezku, kdykoli Soudce kývne prstem. Člověk přece nespí s nějakou ženou celá léta, aby se pak na ni zčistajasna vykašlal a nenašel si náhradu. Jejich životy byly tak propojené, že se dalo snadno věřit, že aférka pokračovala. A Reuben Atlee neměl bližšího člověka než Claudii. Jestli někdo ví, odkud ty peníze pocházejí, pak je to ona.

Kdyby chtěla klíč od domu, mohla ho mít, ačkoli klíč nebyl nutný. A k té ranní návštěvě před pohřbem ji mohla vést touha na věci dohlídnout, ne zármutek, ačkoli to hrála dobře. Tvrdá, chytrá, mazaná, cynická a stará, ale ne moc stará. Patnáct minut uvažoval o Claudii a přesvědčil sám sebe, že právě ona se snaží vystopovat ty peníze.

Na mysl mu přišla dvě další jména, ale Ray se nedokázal přimět, aby je přidal na seznam. Tím prvním byl Harry Rex, a jakmile si jeho jméno zamumlal, zastyděl se. Druhým byl Forrest a ta představa byla také směšná. Forrest nevkročil do domu už devět let. A kdybychom předpokládali, čistě hypoteticky, že se o penězích nějak dozvěděl, rozhodně by je tam nenechal jen tak ležet. Dejte Forrestovi tři miliony v hotovosti, a způsobí vážnou újmu sobě i lidem kolem sebe.

Seznam dal Rayovi velkou práci, ale výsledek byl nevalný. Chtěl si jít krátce zaběhat, ale místo toho nacpal do dvou povlaků na polštáře nějaké staré oblečení a zajel k Chaneyovým, kde je vyložil do kóje 14B. Všechno zůstalo nedotčené, boxy vypadaly přesně tak, jak je minulý den opustil. Peníze byly pořád ještě dobře ukryty. Zatímco otálel s odchodem, najednou ho zasáhla myšlenka, že možná nechává stopy. Někdo očividně věděl, že peníze odnesl ze Soudcovy pracovny. A kvůli takové sumě by se vyplatilo najmout soukromého detektiva, aby Raye sledoval.

Mohli ho stopovat z Clantonu do Charlottesvillu a z jeho bytu do Chaneyho nájemního skladu.

Proklínal se za tu nedbalost. Přemýšlej, člověče. Ty peníze ti nepatří!

Zamkl kóji 14B tak důkladně, jak to jenom šlo. Když projížděl městem na domluvený oběd s Carlem, pořád se díval do zrcátek a sledoval ostatní řidiče a po pěti minutách takového počínání se vysmál sám sobě a přísahal si, že nebude žít jako poraněné štvané zvíře.

Ať si ty zatracené peníze vezmou! Aspoň bude mít o jeden problém méně. Klidně se vloupejte do kóje 14B a seberte si to. Jeho život to v nejmenším neovlivní. Ani náhodou.

18

Odhadovaný čas trvání letu bonanzou do Atlantic City byl osmdesát čtyři minuty, což činilo přesně o pětatřicet minut méně, než kdyby letěli cessnou, kterou si Ray obvykle najímal. Časně v sobotu ráno provedl Ray s Fogem důkladnou předletovou kontrolu pod rušivým a chvílemi vlezlým dohledem Dicka Dockera a Charlieho Yatese, kteří obcházeli bonanzu s vysokými plastovými kelímky plnými špatné kávy, jako by sami měli letět, a ne se jenom dívat. Ráno neměli objednané žádné studenty, ale po letišti se rozneslo, že Ray má v úmyslu bonanzu koupit, takže chtěli na vlastní oči vidět, co se bude dít. Drby z hangáru bývaly zhruba stejně věrohodné jako kavárenské řeči.

„Kolik za to chce teď?“ prohodil Docker přibližně směrem k Fogu Newtonovi, který se krčil pod křídlem, čistil přívod paliva a kontroloval, zda v nádržích není voda a špína.

„Už snížil cenu na čtyři sta deset,“ oznámil Fog důležitě, protože tomuhle letu šéfoval on, ne oni.

„Pořád je to moc,“ řekl Yates.

„Uděláš mu nabídku?“ zeptal se Docker Raye.

„Starej se o svoje věci,“ odsekl Ray bez ohlédnutí. Kontroloval motorový olej.

„Tohle je naše věc,“ opáčil Yates a všichni se zasmáli.

Navzdory nevyžádané pomoci dokončili předletovou prohlídku bez problémů. Fog nastoupil první a připoutal se na sedadle vlevo. Ray nastoupil zprava, a když zaklapl a zajistil dvířka a nasadil si sluchátka, poznal, že objevil dokonalý létací stroj. Motor o síle dvou set koňských sil hladce naskočil. Fog pomalu zkontroloval měřicí přístroje, kontrolky a vysílačky, a jakmile dokončili i vnitřní předletovou prohlídku, zavolali věž. Fog zvedne letadlo do vzduchu a potom je předá Rayovi.

Vál jen mírný vítr a po obloze se honilo sotva pár malých mráčků, dost vysoko, téměř dokonalý den na létání. Zvedli se z ranveje rychlostí sto kilometrů za hodinu, zatáhli podvozek a začali stoupat tempem dvě stě padesát metrů za minutu, dokud nedosáhli přidělené letové výšky tisíc osm set metrů. Tou dobou už Ray převzal řízení a Fog mu vysvětloval, jak funguje autopilot, radar hlásící počasí a systém sledování vzdušné dopravy. „Je to vymakaný,“ opakoval Fog několikrát.

Fog kdysi létal u námořnictva se stíhačkou, ale v posledních deseti letech byl odkázaný na malé cessny, v nichž učil létat Raye a tisíce dalších. Bonanza představovala porsche mezi jednomotorovými letadly a Fog byl rád, že má vzácnou příležitost si v ní zalétat. Trasa přidělená kontrolou letového provozu je vedla trochu jižně a východně od Washingtonu, stranou frekventovaného vzdušného prostoru kolem Dullesova a Reaganova národního letiště. Ze vzdálenosti padesáti kilometrů a výšky více než šestnáct set metrů zahlédli kupoli Kapitolu a pak se ocitli nad zátokou Chesapeake, kde se v dálce rýsovalo panorama Baltimoru. Zátoka byla nádherná, ale vnitřek letadla mnohem zajímavější. Ray nyní řídil sám, bez pomoci autopilota. Držel se kurzu i předepsané výšky, mluvil s kontrolou ve Washingtonu a poslouchal Fogovo nepřetržité drmolení o výkonech a nejlepších vlastnostech bonanzy.

Oba piloti si přáli, aby let trval celé hodiny, ale brzy se před nimi objevilo Atlantic City. Ray klesl na výšku dvanáct set metrů, potom na devět set metrů a přepnul na přistávací frekvenci. Jakmile se ranvej objevila na dohled, Fog převzal řízení a hladce sklouzli k jemnému přistání. Když se blížili k hlavní rampě, minuli dvě řady malých cessen a Ray nedokázal potlačit myšlenku, že tyhle dny už jsou za ním. Piloti se pořád snažili najít ideální letadlo a Ray to svoje právě objevil.

Fogovo oblíbené kasino bylo Rio, které se nacházelo na promenádě spolu s několika dalšími. Domluvili si schůzku na oběd v bistru v prvním patře a pak se rychle jeden druhému ztratili. Svou hráčskou vášeň chtěli udržet v soukromí. Ray se toulal mezi automaty a sledoval stoly. Byla sobota a v Riu bylo rušno. Kroužil sálem a pokerovým stolům se vyhýbal. Fog už stál v hloučku kolem jednoho stolu, karty ho úplně pohltily a pod rukama se mu vršila hromádka žetonů.

Ray měl v kapse pět tisíc dolarů – padesát stodolarovek náhodně vybraných z kořisti, kterou přivezl z Clantonu. Jeho jediným cílem ten den bylo pustit peníze do oběhu v kasinech na nábřeží a ujistit se, že nejsou padělané, označené nebo jinak vystopovatelné. Po své návštěvě v Tunice minulé pondělí si byl už celkem jistý, že jsou pravé.

Ted skoro doufal, že budou označené. Pokud ano, pak ho možná FBI vystopuje a prozradí mu, odkud pocházejí. Neprovedl nic špatného. Viník je mrtvý. Ať federálové klidně přijdou.

Našel si prázdnou židli u blackjackového stolu, položil před sebe pět bankovek a požádal o výměnu za žetony. „Zelené,“ prohlásil jako ostřílený hráč.

„Pět set na výměnu,“ řekl krupiér a stěží zvedl hlavu.

„Vyměnit,“ přišla odpověď od dozorčího. U stolů bylo plno. V pozadí cinkaly automaty. Někde na druhém konci se dostal do varu stůl, kde se hrál craps, muži na kostky křičeli.

Krupiér zvedl bankovky a Ray na vteřinu strnul. Ostatní hráči přihlíželi s odtažitým obdivem. Všichni hráli se žetony za pět či deset dolarů. Amatéři.

Krupiér uložil Soudcovy bankovky, všechny naprosto v pořádku, do pokladny, a odpočítal dvacet pětadvacetidolarových zelených žetonů, z nichž Ray polovinu prohrál během první čtvrthodiny. Pak si šel pro zmrzlinu. Přišel o dvě stě padesát dolarů a nedělalo mu to nejmenší starosti.

Odvážil se blíž ke stolům s kostkami a sledoval ten zmatek. Nedokázal si představit, že by jeho otec ovládl tak složitou hru. Kde se člověk naučí v okrese Ford ve státě Mississippi hrát kostky?

Podle tenké hráčské příručky, kterou si koupil v knihkupectví, základní sázkou je tzv. „přijde“, a když sebral odvahu, vecpal se mezi dva další hráče a položil zbývajících deset žetonů na linii „projde“. Na kostkách padlo dvanáct, peníze shrábnul krupiér a Ray odešel z Ria, aby navštívil vedlejší kasino Princess.

Uvnitř vypadala všechna kasina stejně. Staří lidé dychtivě přilepení na automatech. Do jímek pod nimi propadalo právě tolik mincí, aby je to udrželo ve hře. Kolem stolů s blackjackem seděli tiší hráči popíjející pivo a whisky zadarmo. Opravdu důležití hráči se tlačili kolem crapsových stolů a pokřikovali na kostky. Pár Asiatů hrálo ruletu. Servírky ve směšných kostýmech ukazovaly nahou kůži a roznášely pití.

Vybral si blackjackový stůl a opakoval celý proces. Dalších pět bankovek prošlo krupiérovým zkoumáním. Ray vsadil v první hře sto dolarů, ale místo aby o peníze rychle přišel, začal vyhrávat.

Měl v kapse příliš mnoho neprověřené hotovosti, aby ztrácel čas sbíráním žetonů, takže když svůj zisk zdvojnásobil, vytáhl z kapsy dalších deset bankovek a požádal o stodolarové žetony. Krupiér informoval dozorčího, ten vycenil zkažené zuby v úsměvu a řekl: „Hodně štěstí.“ O hodinu později odcházel Ray od stolu s dvaadvaceti žetony.

Další na řadě bylo Fórum, kasino, které vypadalo sešleji a páchlo zatuchlým cigaretovým kouřem částečně maskovaným laciným dezinfekčním prostředkem. I hosté byli starší, neboť, jak Ray rychle zjistil, specialitou Fóra byly automaty na čtvrťáky a občané starší pětašedesáti let tu dostávali zadarmo snídani, oběd nebo večeři. Servírky s nápoji už také většinou překročily čtyřicítku a od ukazování holé kůže upustily. Pobíhaly v něčem, co vypadalo jako teplákové soupravy s barevně sladěnými teniskami.

Limit v blackjacku byl deset dolarů na hru. Krupiér zaváhal, když se před ním objevily Rayovy peníze, a přidržel si první bankovku ke světlu, jako by opravdu konečně chytil padělatele. Dozorčí ji také prozkoumal a Ray mu zopakoval historku o tom, že bankovku získal kousek odtud v Riu. „Vyměňte to,“ řekl nakonec dozorčí a napjatý okamžik pominul. Ray za hodinu prohrál tři sta dolarů.

Když se sešli na rychlý sendvič, Fog prohlásil, že v kasinu rozbíjí bank. Ray byl o sto dolarů v minusu, ale jako všichni hráči zalhal a prohlásil, že něco málo vyhrál. Domluvili se, že v pět odpoledne odejdou a poletí zpátky do Charlottesvillu.

Zbytek Rayovy hotovosti se proměnil v žetony u padesátidolarového stolu v kasinu Canyon, nejnovějším ze všech na promenádě. Chvilku hrál, ale karty ho brzy unavily a zašel si do sportovního baru, kde popíjel sodovku a sledoval boxerské zápasy z Vegas. Všech pět tisíc, které si do Atlantic City přivezl, důkladně prošlo systémem. Odjede se čtyřmi tisíci sedmi sty a zanechá za sebou pořádnou stopu. Filmovali a fotografovali ho v sedmi kasinech. A ve dvou z nich vyplňoval formuláře, když si měnil žetony u pokladny. Ve dvou dalších učinil drobné výběry ze své kreditní karty, jen aby nechal další vodítka.

Jestli jsou Soudcovy peníze vystopovatelné, nyní už musejí vědět, kdo je a kde ho najdou.

Když odjížděli zpátky na letiště, byl Fog zamlklý. Odpoledne se od něj štěstí odvrátilo. „Přišel jsem o pár stovek,“ přiznal nakonec, ale jeho chování naznačovalo, že prohrál mnohem víc.

„A ty?“ zeptal se.

„Měl jsem dobré odpoledne,“ opáčil Ray. „Vyhrál jsem dost, aby to zaplatilo nájem letadla.“

„To není zlý.“

„Asi bych to nemohl zaplatit hotově, nebo jo?“

„Hotový peníze jsou pořád legální,“ odpověděl Fog a trochu se rozveselil.

„V tom případě platím hotově.“

Při předletové prohlídce se Fog zeptal, jestli Ray nechce letět v levém sedadle. „Budeme tomu říkat lekce,“ prohlásil. Vyhlídka na obchod v hotovosti mu zvedla náladu.

Když odletěla dvě dopravní letadla, Ray dojel s bonanzou na startovací pozici a čekal, až se mu uvolní místo. Pod Fogovým bedlivým dohledem se rozjel ke startu, zrychlil na sto kilometrů v hodině a pak se hladce vznesl do vzduchu. Proudový motor mu připadal dvakrát silnější než motor cessny. Bez námahy se vznesli do výšky dva tisíce tři sta metrů a brzy se ocitli na vrcholku světa.

Když Ray s Fogem vešli do kokpitu, aby let zapsali a vrátili sluchátka, Dick Docker za pultem podřimoval. Leknutím vyskočil a vydal se k pokladně. „Nečekal jsem, že se vrátíte tak brzo,“ zamumlal ospale, zatímco vytahoval ze zásuvky formuláře.

„Rozbili jsme bank,“ prohlásil Ray.

Fog zmizel v místnosti, která letecké škole sloužila jako učebna.

„Tak tuhle jsem ještě neslyšel.“

Ray listoval záznamovou knihou.

„Zaplatíš rovnou?“ zeptal se Dick a načmáral nějaká čísla.

„Ano, a chci slevu na platbu v hotovosti.“

„Nevěděl jsem, že nějakou dáváme.“

„Teď ji dáváte. Je to deset procent.“

„To by šlo. Jasně, stará dobrá sleva na platbu v hotovosti.“ Znovu přepočítal sloupec čísel a prohlásil: „Celkem to dělá třináct set dvacet doláčů.“

Ray odloupl peníze ze svého svazku bankovek. „Dvacky s sebou nenosím. Tady máš třináct.“ Dick peníze přepočítal a pak prohodil: „Dneska se tu motal nějakej chlápek, tvrdil, že chce brát hodiny, a nějak jsme přišli na tvoje jméno.“

„Kdo to byl?“

„Ještě nikdy jsem ho neviděl.“

„Proč jste mluvili o mně?“

„Bylo to trochu divný. Vykládal jsem mu ty kecy o cenách a tak a zčistajasna se zeptal, jestli ti patří nějaký letadlo. Tvrdil, že tě odněkud zná.“

Ray se oběma rukama opíral o pult. „Víš, jak se ten člověk jmenuje?“

„Ptal jsem se. Nějakej Dolph, nebylo mu moc rozumět. Začal se chovat podezřele, a nakonec vypadnul. Díval jsem se za ním. Zastavil se na parkovišti u tvýho auta, obcházel ho, jako by se tam chtěl vloupat nebo tak něco, a pak se ztratil. Ty znáš nějakýho Dolpha?“

„V životě jsem neznal žádného Dolpha.“

„Já taky ne. O žádným Dolphovi jsem nikdá neslyšel. Jak říkám, bylo to fakt divný.“

„Jak vypadal?“

„Kolem padesátky, malej, hubenej, spousta ulízanejch šedivejch vlasů, tmavý oči, jako by byl Řek nebo tak. Připadal mi trochu jako kšeftař s vojetejma kárama, špičatý boty.“

Ray vrtěl hlavou. Vůbec nikoho mu to nepřipomínalo.

„Proč jsi ho rovnou nezastřelil?“ zeptal se nakonec.

„Myslel jsem, že je to zákazník.“

„Odkdy se chováš k zákazníkům slušně?“

„Koupíš tu bonanzu?“

„Ne. Jenom o tom sním.“

Fog se vrátil a vzájemně si pogratulovali k báječnému výletu, slíbili si, že to někdy zopakují, obvyklé fráze. Když Ray odjížděl, pozoroval každé auto a každou zatáčku.

Sledovali ho.

19

Uplynul týden, celý týden, během něhož mu nezaklepal na dveře žádný agent FBI nebo ministerstva financí, aby mu ukázal odznak a začal se vyptávat na podezřelé peníze vystopované z Atlantic City, týden, kdy nezahlédl ani známku po nějakém Dolphovi či někom jiném, kdo by ho sledoval, týden normální rutiny, kdy ráno běhal svých osm kilometrů a potom dělal profesora práv.

Třikrát letěl bonanzou, pokaždé to byla lekce, kdy měl po pravici Foga, a každou lekci zaplatil na místě hotově. „Peníze z kasina,“ vysvětloval s úšklebkem a nebyla to lež. Fog si moc přál vrátit se do Atlantic City a získat zpět prohraná aktiva. Ray neměl o hazard zájem, ale nápad to nebyl špatný. Mohl by tvrdit, že měl u hráčských stolů další dobrý den, a dál platit hotově za lekce létání.

Peníze byly nyní v kóji 37F, kóji 14B měl stále pronajatou Ray Atlee a stále obsahovala staré šatstvo a laciný nábytek; 37F pronajali firmě NDY Ventures, pojmenované na počest tří leteckých instruktorů u Dockera. Rayovo jméno se na formulářích nikde neobjevilo. Pronajal si ji na tři měsíce a zaplatil v hotovosti.

„Tohle chci důvěrně,“ řekl paní Chaneyové.

„Tady je všechno důvěrný. Chodí sem různý lidi.“ Spiklenecky se na něj podívala, jako by říkala: „Vím, co tam schováváš. Prostě mi zaplať.“

Přesouval jeden box po druhém, v noci, pod rouškou tmy, zatímco z dálky přihlížel člen ostrahy. Úložný prostor v kóji 37F byl stejný jako v kóji 14B, a když měl Ray všech šest boxů bezpečně uložených, znovu si přísahal, že je nechá na pokoji a nebude je chodit kontrolovat každý den. Nikdy by ho nenapadlo, že přesouvat tři miliony dolarů bude taková dřina.

Harry Rex se neozval. Poslal rychlou poštou další balíček se soustrastnými dopisy a podobnými zprávami. Ray se cítil nucen je všechny přečíst nebo aspoň prolétnout pro případ, že se tam objeví další záhadný vzkaz. Nic nenašel.

Zkoušky přišly a odešly a po promoci nastane na fakultě přes léto klid. Ray se rozloučil se svými studenty, se všemi kromě Kaley, která po své poslední zkoušce Raye informovala, že se rozhodla zůstat na léto v Charlottesvillu. Opět naléhala na nějakou schůzku ještě před promocí. Jen tak, pro zábavu.

„Počkáme, až už nebudeš studentka,“ trval Ray na svém, ačkoli měl chuť podlehnout. Seděli v jeho kanceláři, dveře byly otevřené.

„To je za pár dní,“ opáčila.

„Přesně tak.“

„Tak urči datum.“

„Ne, nejdřív odpromuješ, pak určíme datum.“

Odešla se stejným mnohoslibným úsměvem a pohledem a Ray věděl, že ta ženská znamená potíže. Carl Mirk ho přistihl, jak zírá do chodby, kterou odcházela ve velmi přiléhavých džínách. „Není špatná,“ podotkl Carl.

Ray upadl trochu do rozpaků, ale stejně se díval. „Jde po mně,“ poznamenal.

„Nejsi sám. Dávej si pozor.“

Stáli v chodbě vedle dveří Rayovy kanceláře. Carl mu podal podivně vyhlížející obálku a prohlásil: „Říkal jsem si, že tohle by tě mohlo pobavit.“

„Co to je?“

„Pozvánka na Ples káňat.“

„Na co?“ Ray už vytahoval pozvánku z obálky.

„První Ples káňat v historii, a nejspíš taky poslední. Je to gala večer s povinným smokingem, pořádaný ve prospěch ochrany ohroženého ptactva v Piedmontu. Mrkni se, kdo ho pořádá.“

Ray si to pomalu přečetl. „Vicki a Lew Rodowski vás srdečně zvou…“

„Likvidátor nám tady teď zachraňuje ptáky. Dojemné, co myslíš?“

„Vstupenka pro dva stojí pět tisíc dolarů!“

„Myslím, že na Charlottesville je to rekord. Pozvánka přišla děkanovi. Ten je na seznamu velmi důležitých osob, my ne. Dokonce i jeho manželku ta cena šokovala.“

„Suzii přece nešokuje nic, ne?“

„Taky jsme si mysleli. Chtějí tam mít dvě stě párů. Vyberou tím asi tak milion a předvedou všem, jak se to má dělat. Tak zní aspoň plán. Suzie tvrdí, že budou mít štěstí, když přijde třicet dvojic.“

„Ona se tam nechystá?“

„Ne, a děkanovi se dost ulevilo. Podle něj je to první taková gala akce za posledních deset let, kterou vynechají.“

„K tanci hrají Drifters?“ poznamenal Ray, když pročítal zbytek pozvánky.

„Ta skupina ho přijde nejmíň na padesát táců.“

„Pitomec.“

„To je prostě Charlottesville. Nějaký kašpar vypadne z Wall Street, pořídí si novou manželku, koupí si velkou koňskou farmu, začne kolem sebe mávat prachama a chce se stát velkým šéfem v malém městě.“

„No, já tam rozhodně nepůjdu.“

„Nepozvali tě. Klidně si to nech.“

Carl zmizel a Ray se s pozvánkou v ruce vrátil do kanceláře. Položil si nohy na stůl, zavřel oči a začal snít. Představoval si Kaley v přiléhavých černých šatech bez zad, s rozparky až nad stehna, s velmi hlubokým výstřihem, úplně oslnivou, o třináct let mladší než Vicky, v mnohem lepší formě, jak se vytáčí na parketu s Rayem, který sám netancoval špatně, jak se natřásají a poskakují na soulové rytmy Drifters, zatímco všichni přihlížejí a šeptají si: „Kdo to je?“

A na oplátku bude Vicki muset vytáhnout na parket starého Lewa, Lewa ve značkovém smokingu, který nedokáže zamaskovat jeho pupek, Lewa se štětinami ostře šedivých vlasů nad ušima, starého kozla Lewa, který si chce koupit úctu zachraňováním ptáků, Lewa s artritidou v zádech a šouravýma nohama, který se hýbe jako popelářský vůz, Lewa pyšného na svou elegantní manželku v šatech za milion dolarů, které odhalují příliš mnoho z její luxusně vyhladovělé postavy.

Ray a Kaley by vypadali mnohem lépe, tancovali by mnohem lépe a sakra, co by tím dokázal?

Byla to pěkná představa, ale musel se jí vzdát. Teď, když má peníze, nebude je vyhazovat na takové pitomosti.

Jízda autem do Washingtonu trvala jen dvě hodiny, víc než polovinu z toho tvořila příjemná cesta půvabnou krajinou. Jenže Ray měl teď v oblibě jiný dopravní prostředek. S Fogem podnikli bonanzou osmatřicetiminutový let na Reaganovo národní letiště, kde jim, přestože měli předem odsouhlasené místo, přistání povolili jen neochotně. Ray skočil do taxíku a o patnáct minut později už byl na ministerstvu financí na Pennsylvania Avenue.

Kolega z práv měl švagra s nějakými styky na financích. Došlo k pár telefonátům a nyní pan Oliver Talbert vítal profesora Atleeho ve své poměrně pohodlné kanceláři na ÚRT, Úřadě pro rytiny a tisk. Profesor prováděl výzkum k jakémusi mlhavě definovanému projektu a potřeboval necelou hodinu něčího času. Talbert nebyl ten zmíněný švagr, ale požádali ho, aby se toho ujal.

Začali tématem padělků a Talbert v hrubých rysech vylíčil současné problémy, téměř všechny způsobené rozvojem techniky – zejména laserových tiskáren a padělků vytvářených na počítači. Měl u sebe vzorky těch nejpodařenějších. Pomocí zvětšovacího skla upozorňoval na chyby – málo detailně propracované čelo Bena Franklina, chybějící tenké linky vedoucí pozadím, rozteklá barva v sériových číslech. „Tyhle jsou velmi dobré,“ prohlásil. „A padělatelé se stále zlepšují.“

„Kde jste tyhle našli?“ zeptal se Ray, ačkoli ta otázka byla naprosto od věci. Talbert se podíval na štítek připevněný zezadu na desce se vzorky. „Mexiko,“ odpověděl stručně.

Aby padělatele předběhli, ministerstvo financí investovalo velké peníze do vlastní techniky. Tiskárny, které dodávaly bankovkám téměř holografický vzhled, vodoznaky, barvy s měnivými odstíny, tisky vzorů s jemnými liniemi na pozadí, zvětšené portréty mimo střed a skenery, které ve vteřině rozpoznaly falzum. Nejúčinnější dosud vynalezenou metodu ještě nepoužili. Prostě změnit barvu peněz. Místo zelených dolarů tisknout modré, pak žluté, pak růžové. Posbírat staré, zaplavit banky novými – s tím by padělatele nedokázali držet krok, alespoň podle Talbertova názoru. „Jenže Kongres to neschválí,“ říkal a potřásal přitom hlavou.

Rayovým hlavním zájmem bylo vyhledávání označených peněz, a nakonec se k tomu dostali. Samotné peníze nejsou doopravdy označené, vysvětloval Talbert, ze zjevných důvodů. Kdyby se zločinec mohl podívat na bankovky a najít značky, pak by to postrádalo smysl. Označování ve skutečnosti znamená soupis sériových čísel, kdysi velmi únavnou práci, protože se dělávala ručně. Vyprávěl jednu historku o únosu a výkupném. Peníze dorazily jen pár minut předtím, než mělo dojít k předání. Dva tucty agentů FBI se zuřivě snažily zapsat sériová čísla všech stodolarovek. „Výkupné dělalo milion dolarů,“ říkal, „a jednoduše jim došel čas. Stihli poznamenat jen asi osmdesát tisíc, ale i to stačilo. O měsíc později chytili únosce s některými z těch označených bankovek a případ byl vyřešený.“

Ale nové skenery práci hodně usnadnily. Dokážou vyfotografovat deset bankovek najednou, sto za čtyřicet vteřin.

„Když máte poznamenaná sériová čísla, jak peníze hledáte?“ zeptal se Ray a dělal si poznámky do žlutého bloku. Talbert to nepochybně očekával.

„Dvěma způsoby. Za prvé, pokud najdete u nějakého zločince označené peníze, jednoduše si dáte dvě a dvě dohromady a usvědčíte ho. Takhle Úřad pro boj proti drogám a FBI chytají obchodníky s drogami. Zatknou pouličního dealera, uzavřou s ním dohodu, dají mu dvacet tisíc v označených bankovkách, aby nakoupil zásobu koksu od svého dodavatele, a pak chytí tu větší rybu s vládními penězi.“

„A co když pachatele nechytíte?“ zeptal se Ray a při té otázce nedokázal zahnat myšlenku na svého zesnulého otce.

„Pak je tu druhý způsob, mnohem obtížnější. Jakmile Komise pro dohled nad federální bankou stáhne bankovky z oběhu, běžně se z nich určitý vzorek kontroluje. Pokud se objeví označená bankovka, dá se vystopovat do banky, která ji odeslala. Ale tehdy už bývá příliš pozdě. Občas nějaký člověk platí označenými penězi na jednom místě delší dobu a pár zločinců jsme už takhle dopadli.“

„Zdá se mi, že to hodně závisí na náhodě.“

„To ano,“ připustil Talbert.

„Před pár lety jsem četl zprávu o nějakých lovcích kachen, kteří narazili v lesích na havarované malé letadlo,“ prohodil Ray jakoby mimochodem. Tu historku si předem pečlivě připravil. „Na palubě byla nějaká hotovost, podle všeho skoro milion dolarů. Usoudili, že jde o peníze z drog, a tak si je nechali. Ukázalo se, že měli pravdu, peníze byly značené a brzy se v jejich malém městě objevily.“

„Mám dojem, že si na to vzpomínám,“ řekl Talbert.

Já jsem asi vážně dobrý, pomyslel si Ray. „Mám tuhle otázku: mohli oni nebo kdokoli jiný, kdo najde nějaké peníze, prostě předat vzorek FBI, DEA nebo ministerstvu financí a nechat ho prověřit, aby zjistili, jestli jsou bankovky označené, a pokud ano, odkud pocházejí?“

Talbert se kostnatým prstem podrbal na tváři, zamyslel se nad otázkou, pak pokrčil rameny a řekl: „Nevidím důvod, proč by nemohli. Problém je ale nasnadě. Riskovali by, že o peníze přijdou.“

„Jsem si jistý, že se to moc často nestává,“ řekl Ray a oba se zasmáli.

Talbert mu pak vyprávěl historku o jednom soudci z Chicaga, který bral úplatky od advokátů, malé částky, pět set, maximálně tisíc dolarů, aby jejich případy vyřídil přednostně a pro ně příznivě. Provozoval to pár let, než někdo upozornil FBI. Pár z těch advokátů si podali a přesvědčili je, aby jim šli na ruku. Zapsala se sériová čísla bankovek a během dva roky trvající akce uvízlo pod nehty hamižného soudce tři sta padesát tisíc. Když došlo k razii, peníze byly pryč. Někdo soudce varoval. FBI nakonec značené bankovky našla v garáži soudcova bratra v Arizoně a všichni skončili ve vězení.

Ray se v duchu svíjel nervozitou. Je to jen náhoda, nebo se mu Talbert pokouší něco naznačit? Ale jak vyprávění pokračovalo, uvolnil se a snažil se vychutnat si je, přestože se to hodně podobalo jeho případu. Talbert o Rayově otci přece nic nevěděl.

Když jel taxíkem zpátky na letiště, prováděl Ray ve svém poznámkovém bloku rychlé výpočty. Takovému soudci, jako byl ten z Chicaga, by při průměrném zisku z úplatků sto sedmdesát tisíc dolarů ročně trvalo osmnáct let nashromáždit tři miliony. A to bylo Chicago, se stovkami soudců a tisícovkami zámožných právníků, v jejichž případech se točilo mnohem víc peněz než v právních sporech řešených v severním Mississippi. Soudní systém tam byl prakticky průmyslové odvětví, kde mohla spousta věcí propadnout skulinkami, lidé mohli odvracet zrak a mastit kolečka, aby se mašinérie rozhýbala v jejich prospěch. Ve světě soudce Atleeho vyřizovala všechno jen hrstka lidí, a kdyby se někde nabízely nebo braly peníze, vědělo by se o tom. V Pětadvacátém okrsku ekvitního soudu se nedaly nahrabat tři miliony dolarů, protože tolik peněz v systému jednoduše vůbec nebylo.

Ray usoudil, že je nutný ještě jeden výlet do Atlantic City. Vezme s sebou další bankovky a pustí je do oběhu. Poslední test. Musí mít jistotu, že Soudcovy peníze nejsou značené.

Fog bude nadšený.

20

Když od něj Vicki odešla a nastěhovala se k Likvidátorovi, jeden kolega doporučil Rayovi jako odborníka na rozvody Axela Sullivana. Ukázalo se, že Axel je slušný právník, ale z hlediska zákona toho moc udělat nemohl. Vicki byla pryč, nehodlala se vrátit a nic od Raye nechtěla. Axel dohlédl na nezbytné dokumenty, doporučil dobrého psychiatra a celkem zdatně Raye celým tím očistcem provedl. Podle Axela byl nejlepším soukromým vyšetřovatelem ve městě Corey Crawford, černošský bývalý policista, který kdysi seděl za zbití zadrženého.

Crawfordova kancelář se nacházela nad bistrem, které kousek od univerzitního areálu provozoval jeho bratr. Bylo to hezké bistro, s jídelním lístkem a okny s čirými skly, kde o víkendech hrála živá hudba a nedocházelo tam k žádným podezřelým obchodům, snad až na přítomnost dostihového bookmakera, který vybíral sázky od studentů.

Ale Ray stejně raději zaparkoval o tři ulice dál. Nechtěl, aby ho někdo viděl vcházet dovnitř. Tabulka s nápisem CRAWFORD – VYŠETŘOVACÍ SLUŽBY ukazovala ke schodišti na konci budovy.

Sekretářka tam zrovna nebyla, nebo detektiv ani žádnou neměl. Ray přišel tři minuty před stanoveným časem, ale Crawford už na něj čekal. Táhlo mu na čtyřicítku, měl oholenou hlavu a hezkou neúsměvnou tvář. Byl vysoký, svalnatý a drahé oblečení mu dobře padlo. U pasu měl velkou pistoli v černém koženém pouzdře.

„Myslím, že mě někdo sleduje,“ začal Ray.

„Takže nejde o rozvod?“ Seděli na protilehlých stranách malého stolku v malé kanceláři s okny obrácenými do ulice.

„Ne.“

„Proč by vás měl někdo sledovat?“

Ray si připravil neurčitou historku o rodinných problémech doma v Mississippi, mrtvém otci, dědictví, které možná dostane a možná nedostane, závistivých sourozencích a tak dál, což byla povídačka, z níž Crawford očividně neuvěřil jedinému slovu. Ray mu pověděl o Dolphovi, který se ochomýtal na letišti, a dal mu jeho popis.

„To vypadá na Rustyho Wattlea,“ prohlásil Crawford.

„A to je kdo?“

„Soukromý očko z Richmondu, nijak zvlášť dobrý. Občas dělá nějakou práci i tady. Podle toho, co jste říkal, si nemyslím, že by si vaši příbuzní najali někoho přímo v Charlottesvillu. Je to malé město.“

Ray si v duchu poznamenal jméno Rustyho Wattlea a uložil si je do paměti.

„Bylo by možné, že ti zlí hoši z Mississippi chtějí, abyste věděl, že vás sledují?“ zeptal se Crawford.

Ray se tvářil naprosto zmateně, takže Crawford vysvětloval dál: „Někdy nás najímají na zastrašování, abychom někomu nahnali strach. Vypadá to, jako by ten člověk, ať už to byl Wattle, nebo ne, chtěl, aby vám vaši kamarádi z letiště předali jeho dobrý popis. Možná měl v úmyslu nechat stopy.“

„Řekl bych, že je to docela možné.“

„Co chcete, abych udělal?“

„Zjistěte, jestli mě někdo skutečně sleduje. Pokud ano, rád bych věděl, kdo to je a kdo mu za to platí.“

„Ty první dvě věci by mohly být snadné. Ta třetí je možná neproveditelná.“

„Aspoň to zkusíme.“

Crawford otevřel tenkou složku. „Beru stovku na hodinu,“ řekl a díval se Rayovi upřeně do očí, jako by v nich hledal nejistotu. „Plus výdaje. A záloha je dva tisíce.“

„Radši bych platil hotově,“ řekl Ray a pohled opětoval. „Pokud to jde.“

První náznak úsměvu. „V mojí branži vždycky dáváme přednost hotovosti.“

Crawford vyplnil pár prázdných kolonek ve smlouvě. „Myslíte, že mi nahrávají telefony nebo tak něco?“ zeptal se Ray.

„Prohledáme všechno. Pořiďte si jiný mobil, digitální, a nekupujte ho na svoje jméno. Většinu vzájemných kontaktů budeme vyřizovat přes telefon.“

„To je překvapení,“ zamumlal Ray, vzal si smlouvu, rychle ji pročetl a pak podepsal.

Crawford ji založil zpět do složky a vrátil se ke svým poznámkám. „Během prvního týdne budeme koordinovat váš pohyb. Všechno bude naplánované. Držte se svého běžného programu, jenom nám dejte vědět předem, abychom mohli rozmístit své lidi.“

Budu mít za sebou dopravní zácpu, pomyslel si Ray „Vedu celkem nudný život,“ řekl nahlas. „Běhám, chodím do práce, občas si zalétám v malém letadle, jdu domů, žiju sám, rodinu nemám.“

„Nějaká další místa?“

„Občas jdu s někým na oběd nebo na večeři, snídaně vynechávám.“

„Už teď usínám nudou,“ prohodil Crawford a skoro se usmál. „Ženy?“

„Kéž by. Pár vyhlídek, ale nic vážného. Jestli nějakou seženete, dejte mi vědět.“

„Tihle zlí chlápci z Mississippi po něčem jdou. Co je to?“

„Jde o starou rodinu, kde se spousta věcí předávala po generace. Šperky, vzácné knihy, křišťál a stříbro.“ Znělo to věrohodně a tentokrát na to Crawford skočil.

„Konečně se někam dostáváme. A tohle rodinné dědictví je ve vašem držení?“

„Přesně tak.“

„Je tady?“

„Uložené v Chaneyho nájemním skladu na Berkshire Road.“

„Jakou to má cenu?“

„Zdaleka ne tak vysokou, jak si myslí moji příbuzní.“

„Aspoň zhruba.“

„Maximálně půl milionu.“

„A vy na to máte oprávněný nárok?“

„Řekněme, že odpověď zní ano. Jinak bych vám musel vylíčit rodinnou historii, což by zabralo dalších osm hodin a oba by nás z toho rozbolela hlava.“

„Chápu.“

Crawford dopsal dlouhý odstavec a byl připravený schůzku ukončit. „Kdy si můžete opatřit ten mobil?“

„Půjdu ho koupit hned.“

„Výborně. A kdy můžeme prohlédnout váš byt?“

„Kdykoli.“

O tři hodiny později Crawford s parťákem přezdívaným Booty provedli u Raye cosi, čemu říkali čistka. Rayovy telefony byly v pořádku, žádné štěnice, nenapíchnuté. Ve ventilátorech se neskrývaly videokamery. Na přecpané půdě nenašli mezi krabicemi ukryté žádné mikrofony či monitory.

„Jste čistý,“ prohlásil Crawford při odchodu.

Když pak Ray seděl na balkoně, moc čistý si nepřipadal. Jakmile vpustíte do svého života cizí lidi, přestože jste si je sami vybrali a platíte je, cítíte se pošpinění.

Zazvonil telefon.

Forrest zněl střízlivě – silný hlas, zřetelná slova. Jakmile řekl „Cau, brácho,“ Ray se už snažil odhadnout, v jakém je asi stavu. Po letech telefonátů v kteroukoli denní či noční hodinu, z nejrůznějších míst, z nichž některá si sám Forrest vůbec nepamatoval, se z toho už stal zvyk. Řekl, že je mu dobře, což znamenalo, že je střízlivý a čistý, žádný chlast ani drogy, ale nezmínil se, jak dlouho to už trvá. Ray se neptal.

Než se kterýkoli z nich stihl zmínit o Soudci, pozůstalosti, o domě nebo o Harrym Rexovi, Forrest vyhrkl: „Mám novej kšeft.“

„Povídej,“ vyzval ho Ray a složil se do křesla. Hlas na druhém konci byl plný nadšení. Ray měl na poslouchání spoustu času.

„Slyšel jsi někdy o Benalatofixu?“

„Ne.“

„Já taky ne. Přezdívá se mu někdy Hubený Ben. Už ti to něco říká?“

„Bohužel ne.“

„Je to pilulka na hubnutí vyráběná kalifornskou firmou jménem Luray Product, velkým soukromým podnikem, o kterým nikdo nikdy neslyšel. Posledních pět let doktoři předepisovali Hubenýho Bena jak na běžícím pásu, protože ten lék zabírá. Není to pro ženský, co potřebujou shodit deset kilo, ale dělá to zázraky u těch fakt obézních, co se nemůžou skoro hejbat. Jsi tam?“

„Poslouchám.“

„Potíž je v tom, že po roce nebo dvou začnou mít tyhle nebožačky problémy s nedomykavostí srdečních chlopní. Desetitisíce z nich jsou v péči doktorů a firma Luray se v Kalifornii a na Floridě topí v žalobách. Před osmi měsíci se do toho vložil Úřad pro potraviny a léčiva a minulý měsíc stáhnul Luray Hubený Beny z trhu.“

„A jakou roli v tom přesně hraješ ty, Forreste?“

„Já organizuju lékařský prohlídky.“

„A to obnáší co?“

„Díky za optání. Dneska jsem byl například v hotelovým apartmá v Dyersburgu v Tennessee a pomáhal jsem těm macatejm drahouškům na rotoped. Doktor placený právníky, kteří platí i mě, jim měří srdce, a když nejsou úplně v pohodě, hádej co?“

„Máš novou klientku.“

„Přesně tak. Dneska jsem podepsal smlouvy se čtyřiceti.“

„O kolik jde v průměrném případu?“

„Asi o deset tisíc doláčů. Právníci, co pro ně teď dělám, už mají osm set případů. To dělá osm milionů, právníci shrábnou půlku, ty ženský zase ostrouhají. Vítej do světa hromadných žalob.“

„A ty z toho máš co?“

„Základní plat, bonus za nové klienty a procento z celkovýho zisku. Mohlo by tu být dobře půl milionu případů, takže se je snažíme dát dohromady.“

„To je pět miliard dolarů na odškodném.“

„Luray má osm miliard v hotovosti. Každý advokát v zemi mluví jen o Hubeným Benovi.“

„Nejsou v tom nějaké etické problémy?“

„Žádná etika už neexistuje, brácho. Žiješ v pohádce. Etika je jen pro lidi jako ty, aby ji vysvětlovali studentům, co ji nikdy nepoužijou. Láme mi srdce, že tě s tou tvrdou realitou musím seznámit právě já.“

„Už jsem to někde slyšel.“

„Každopádně jsem narazil na zlatý důl. Říkal jsem si, že bys to možná chtěl vědět.“

„Rád to slyším.“

„Bere tam u vás někdo Hubenýho Bena?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Zkus se poptat. Tihle právníci se dávají dohromady s jinými advokáty po celých Státech. To je princip hromadných žalob, jak jsem zjistil. Čím víc případů shromáždíš, tím větší je pak vyrovnání.“

„Zeptám se.“

„Měj se, brácho.“

„Dávej na sebe pozor, Forreste.“

Telefon znovu zazvonil ve 2.30 ráno a jako pokaždé, když se telefon rozezní v takovou hodinu, se zdálo, že řinčí donekonečna, ve spánku i po probuzení. Rayovi se konečně podařilo nahmatat sluchátko a rozsvítit.

„Rayi, tady je Harry Rex, mrzí mě, že ti musím volat.“

„O co jde?“ zeptal se Ray a dobře věděl, že to nemůže být nic dobrého.

„Jde o Forresta. Poslední hodinu jsem strávil debatou s ním a s nějakou ošetřovatelkou z Baptistické nemocnice v Memphisu. Leží u nich, myslím, že kvůli zlomenýmu nosu.“

„Jak se to stalo, Harry Rexi?“

„Šel do baru, opil se, vyvolal rvačku, jako obvykle. Vypadá to, že si ale vybral nesprávnýho chlapa, protože teď mu zašívají obličej. Chtějí si ho tam nechat přes noc. Musel jsem si promluvit s tamějším personálem a zaručit se, že dostanou zaplaceno. Taky jsem je požádal, aby mu nedávali žádný léky proti bolestem. Nemají vůbec tušení, kdo se jim dostal do ruky.“

„Je mi líto, že to spadlo na tebe, Harry Rexi.“

„Už jsem to zažil a nevadí mi to. Ale on se úplně zbláznil, Rayi. Zase mlel o pozůstalosti a o tom, jak se ho snažíš připravit o jeho podíl, všechny tyhle kydy. Vím, že je namazanej a tak, ale pořád se toho drží.“

„Mluvil jsem s ním před pěti hodinami, to byl ještě úplně v pořádku.“

„Jo, nejspíš zrovna mířil do baru. Nakonec ho museli dostat pod sedativa, aby mu vůbec srovnali nos, jinak by to nedokázali. Jenom mi dělají starosti ty drogy. To je průser.“

„Je mi to líto, Harry Rexi,“ zopakoval Ray, protože ho nenapadlo nic jiného, co by mohl říct. Rozhostilo se ticho, jak se Ray snažil srovnat si to v hlavě. „Byl v pohodě, jen před pár hodinami, čistý, střízlivý, aspoň se mi to zdálo.“

„Zavolal ti sám?“ zeptal se Harry Rex.

„Jo, byl nadšený z nové práce.“

„To svinstvo s Hubeným Benem?“

„Jo, je to opravdové zaměstnání?“

„Myslím, že jo. Je tady parta advokátů, co jdou po těchhle případech. Klíčem k úspěchu je množství. Najímají chlápky jako Forrest, aby jim sháněli klienty.“

„Měli by je zbavit licence.“

„To platí pro polovinu z nás. Myslím, že by ses měl vrátit domů. Čím dřív zahájíme řízení, tím dřív se snad Forrest uklidní. Tohle jeho osočování mi leze na nervy.“

„Už nám stanovili datum slyšení?“

„Můžeme to zvládnout příští středu. Myslím, že bys tu měl pár dní zůstat.“

„Měl jsem to v plánu. Domluv to slyšení, přijedu.“

„Dám to za pár dní vědět Forrestovi, abych ho zastihnul za střízlivá.“

„Promiň, Harry Rexi.“

Nebylo překvapivé, že Ray potom nemohl usnout. Četl si nějaký životopis, když zazvonil jeho nový mobilní telefon. Nejspíš to bude omyl. „Haló,“ řekl podezřívavě.

„Proč jste vzhůru?“ zazněl mu do ucha hluboký hlas Coreyho Crawforda.

„Protože mi pořád někdo volá. Kde jste?“

„Hlídáme. Všechno v pořádku?“

„Nic se neděje. Jsou skoro čtyři ráno. Vy nikdy nespíte?“

„Hodně podřimujeme. Na vašem místě bych nechal zhasnuto.“

„Děkuju vám. Sleduje ještě někdo, jestli se u mě svítí?“

„Zatím ne.“

„To je dobře.“

„Jen jsem vám chtěl dát o sobě vědět.“

Ray zhasl světla v přední části bytu a vrátil se do ložnice, kde si četl u malé lampičky. Spánek mu ztěžovalo i vědomí, že ho každá hodina té noci stojí sto dolarů.

Je to rozumná investice, opakoval si v duchu pořád.

Přesně v pět ráno se proplížil chodbou, jako by ho někdo mohl zdola sledovat, a potmě si uvařil kávu. Zatímco čekal na první šálek, zavolal Crawforda, který zněl pochopitelně dost vyčerpaně.

„Vařím kávu, nechcete taky trochu?“ zeptal se Ray.

„To není dobrý nápad, ale díky.“

„Poslyšte, dneska odpoledne letím do Atlantic City. Máte tužku?“

„Jo, píšu si.“

„Odlétám z veřejného letiště v bílém letadle typu Beech Bonanza, číslo osm-jedna-pět-romeo, ve tři odpoledne společně s leteckým instruktorem jménem Fog Newton. Dneska večer přespíme v kasinu Canyon, a vrátíme se zítra kolem poledne. Auto nechám na letišti, zamčené jako obvykle. Ještě něco?“

„Chcete nás i v Atlantic City?“

„Ne, to není nutné. Budu tam hodně v pohybu a pokusím se hlídat si záda.“

21

Konsorcium dal dohromady jeden z kamarádů Dicka Dockera z leteckého prostředí. Vzniklo kolem dvou místních oftalmologů, kteří měli kliniku v Západní Virginii. Oba se právě naučili létat a potřebovali se přesouvat sem a tam rychlejším tempem. Dockerův kámoš byl penzijní poradce, který bonanzu potřeboval asi dvanáct hodin měsíčně. Až najdou čtvrtého partnera, mohou dohodu uzavřít. Každý složí padesát tisíc, aby získal čtvrtinový podíl, a podepíše žádost o bankovní úvěr na dorovnání prodejní ceny, která byla nyní 390 000 dolarů a nezdálo se, že by mohla ještě klesnout. Splácení bylo rozepsané na šest let a každého partnera by vyšlo na 890 dolarů měsíčně.

Pro pilota Atleeho to představovalo asi jedenáct hodin létání v cessně.

Výhodou bylo snížení ceny a možné pronajímání letadla v době, kdy by ho nevyužíval žádný z partnerů. Nevýhodu tvořily poplatky za hangárování, palivo, údržbu a seznam dalších věcí, který vypadal až příliš dlouhý. Kámoš Dicka Dockera se také nezmiňoval o problémech, které mohla vyvolat dohoda se třemi úplně cizími lidmi, z nichž dva byli lékaři.

Ale Ray měl 50 000 $ a mohl si dovolit platit 890 měsíčně a zoufale toužil vlastnit letadlo, které už v duchu považoval za své.

Bonanzy si udržovaly svou cenu, podle dosti přesvědčivé zprávy, která byla k návrhu smlouvy připojena. Poptávka na trhu použitých letadel byla stále vysoká. Pokud šlo o bezpečnost, lepší než Beech byly jen cessny, a odolné byly prakticky stejně. Ray nosil nabídku vstupu do konsorcia dva dny s sebou, četl ji v kanceláři, v bytě, u oběda. Ostatní tři partneři už podepsali. Jen prostě napiš čtyřikrát svoje jméno, a bonanza je tvoje.

Den před odjezdem do Mississippi si smlouvu naposledy prostudoval, hodil starosti za hlavu a papíry podepsal.

Pokud ho ti zlí chlápci sledovali, skvěle se jim dařilo zametat stopy. Po šesti dnech snahy odhalit nějaké slídily dospěl Corey Crawford k přesvědčení, že po Rayovi nikdo nejde. Ray mu zaplatil tři tisíce osm set v hotovosti a slíbil, že zavolá, kdyby měl opět nějaké tušení.

Předstíral, že ukládá další nepotřebné krámy, a jezdil do Chaneyova nájemního skladu každý den, aby se na peníze podíval. Natahal tam krabice všeho možného, co posbíral u sebe v bytě. Kóje 14B a 37F začínaly pomalu připomínat zanedbané podkroví.

Den předtím, než odjel z města, se vrátil do kanceláře a zeptal se paní Chaneyové, jestli někdo neuvolnil kóji 18R. Ano, přede dvěma dny.

„Rád bych si ji pronajal,“ řekl.

„To už budou tři,“ podotkla.

„Budu to místo potřebovat.“

„Proč si tedy jednoduše nepronajmete jednu z našich větších kójí?“

„Možná později. Teď mi budou stačit tři menší.“

Jí na tom ve skutečnosti nezáleželo. Najal si kóji 18R na jméno Newton Aviation a zaplatil v hotovosti šestiměsíční nájem. Když si byl jistý, že se nikdo nedívá, přesunul peníze z kóje 37F do kóje 18R, kde už čekaly nové boxy. Ty byly z plastu potaženého hliníkem a zaručovaly odolnost proti ohni až do teploty sto padesát stupňů Celsia. Byly také vodotěsné a uzamykatelné. Peníze se vešly do pěti boxů. Ray přes ně pak přehodil nějaké staré deky, přikrývky a šaty, aby to působilo nenápadně. Nebyl si jistý, koho se snaží vypočítanou náhodností toho uspořádání ohromit, ale cítil se lépe, když skladiště vypadalo chaoticky.

Poslední dobou dělal spoustu věcí kvůli jiným lidem. Jezdil z domova na právnickou fakultu jinou cestou. Změnil svou běžeckou trasu. Navštěvoval jiné bistro. Vybral si jiné knihkupectví, kam si chodil zalistovat v novinkách. A neustále byl ve střehu, zda neuvidí něco neobvyklého, pořád se díval do zpětného zrcátka, nečekaně se obracel, když někam šel nebo běžel, vykukoval mezi regály, když vstoupil do obchodu. Někdo ho sledoval, přímo to cítil.

Rozhodl se, že zajde s Kaley na večeři, než on sám na nějaký čas odjede na jih a než se ona technicky stane bývalou studentkou. Zkoušky už skončily, tak v čem byl problém? V létě zůstane Kaley ve městě a on byl rozhodnut se jí věnovat, byť velmi ostražitě. S ostražitostí přistupoval ke každé ženě. A teď s ještě větší ostražitostí, protože tahle mu připadala zajímavá.

Jenže když poprvé zavolal na její číslo, skončilo to katastrofálně. V telefonu se ozval mužský hlas, mladší hlas, jak se aspoň Rayovi zdálo, a ať už to byl kdokoli, Rayův telefon ho příliš nepotěšil. Když Kaley převzala sluchátko, mluvila dost úsečně. Ray se zeptal, jestli by neměl zavolat ve vhodnější dobu. Řekla, že ne, zavolá mu sama.

Čekal tři dny a pak ji odepsal, což bylo pro něj stejně snadné jako otočit list v kalendáři na další měsíc.

Když odjížděl z Charlottesvillu, nenechával za sebou nic nedokončeného. S Fogem po boku odletěl v bonanze do Memphisu, kde přistáli za čtyři hodiny. Tam si najal auto a šel hledat Forresta.

Jeho první a jediná návštěva v domě Ellie Crumové měla kdysi stejný účel. Forrest tehdy vyrazil na tah, zmizel a jeho příbuzné zajímalo, jestli je dosud naživu nebo zda nesedí někde ve vězení. V té době Soudce ještě působil ve své funkci a život byl normální, včetně pátrání po Forrestovi. Soudce měl pochopitelně příliš mnoho práce, aby svého mladšího syna hledal osobně, a proč by to měl dělat, když to mohl zařídit Ray?

Elliin dům byla stará viktoriánská stavba v centru Memphisu, dědictví po Elliině otci, jemuž se kdysi dařilo celkem dobře. Nic moc jiného ovšem nezdědila. Forresta původně přilákala představa svěřeneckých fondů a opravdových „starých“ rodinných peněz, ale po patnácti letech se už veškeré naděje vzdal. V počátcích jejich soužití bydlel v hlavní ložnici. Nyní sídlil v suterénu. V domě pobývali i další lidé, všechno údajně začínající umělci, kteří potřebovali útočiště.

Ray zastavil u chodníku na ulici. Keře v zahradě potřebovaly ostříhat a střecha byla zvetšelá, ale jinak dům stárnul půvabně. Forrest ho každý rok v říjnu natíral a pokaždé zvolil oslnivé barevné schéma, na němž se s Ellií celý rok dohadovali. Nyní byla fasáda světle modrá, rámy oken a dveří červené a oranžové. Forrest tvrdil, že jeden rok ho natřel modrozeleným odstínem.

U dveří Raye přivítala mladá žena se sněhobílou pletí a černými vlasy hrubým: „Co je?“

Ray se na ni díval přes síťové dveře. Za ní vypadal dům temně a přízračně, stejně jako posledně. „Je Ellie doma?“ zeptal se co nejúsečněji.

„Má práci. Co jste zač?“

„Ray Atlee, Forrestův bratr.“

„Čí?“

„Forresta, toho, co bydlí v suterénu.“

„Jo, toho Forresta.“ Zmizela a Ray odněkud z hloubi domu slyšel hlasy.

Ellie na sobě měla povlak na peřinu, bílý a potřísněný hlínou a vodou, s dírami pro hlavu a paže. Utírala si ruce do špinavé utěrky a zdálo se, že ji vyrušení při práci obtěžuje. „Ahoj, Rayi,“ řekla jako stará přítelkyně a otevřela dveře.

„Ahoj, Ellie.“ Šel za ní halou do obývacího pokoje.

„Trudy, přines nám trochu čaje, buď tak hodná,“ zavolala Ellie. Ať už byla Trudy kdokoli, neodpověděla. Stěny pokoje pokrývaly police s těmi nejpodivnějšími hrnky a vázami, jaké kdy Ray viděl. Forrest tvrdil, že na nich Ellie pracuje deset hodin denně a se svými výrobky se nedokáže rozloučit.

„Je mi líto tvého otce,“ řekla. Posadili se naproti sobě k malému skleněnému stolku. Stál na třech nestejně dlouhých falických kuželech, každý byl v jiném odstínu modré. Ray se ho bál dotknout.

„Děkuju,“ opáčil koženě. Žádné telefonáty, dopisy, kondolence, květiny, žádné vyjádření soustrasti, dokud nedošlo k tomuto náhodnému setkání. Někde v hloubi domu tiše hrála opera.

„Předpokládám, že hledáš Forresta,“ řekla Ellie.

„Ano.“

„Poslední dobou jsem ho neviděla. Bydlí v suterénu, to asi víš, přichází a odchází jako toulavý kocour. Dneska ráno jsem dolů poslala jednu holku, aby se podívala, jak to vypadá – říkala, že podle ní tu aspoň týden nebyl. Postel si neustlal dobře pět let.“

„To je víc, než jsem chtěl vědět.“

„A nevolal.“

Dorazila Trudy s podnosem, dalším z Elliiných příšerných výrobků. Místo šálků na něm stály masivní hrnky s velkými oušky. „Smetanu a cukr?“ zeptala se, když jim nalévala.

„Jenom cukr.“

Podala mu jeho čaj a on vzal hrnek do obou rukou. Kdyby ho upustil, mohl by mu rozdrtit nohu.

„Jak se mu vede?“ zeptal se Ray, když Trudy odešla.

„Je opilý, je střízlivý, je to prostě Forrest.“

„Drogy?“

„Nezačínej o tom. Nechceš to vědět.“

„Máš pravdu,“ řekl Ray a pokusil se napít čaje. Měl broskvovou příchuť a jedna kapka mu úplně stačila. „S někým se porval, vědělas to? Myslím, že mu ten člověk zlomil nos.“

„Už ho zlomený měl. Proč se chlapi opíjejí a pak se spolu rvou?“ Byla to výborná otázka, na kterou Ray neměl odpověď. Hltala čaj velkými doušky a zavřela oči, aby si ho vychutnala. Před mnoha lety bývala Ellie Crumová půvabná žena. Ale teď, když jí táhlo na padesátku, se už přestala snažit.

„Tobě na něm nezáleží, viď?“ zeptal se Ray.

„Samozřejmě že ano.“

„Ne, doopravdy?“

„Je to důležité?“

„Je to můj bratr. Nikomu jinému na něm nezáleží.“

„V těch prvních letech jsme si užívali skvělý sex, pak jsme prostě ztratili zájem. Ztloustla jsem, teď jsem moc pohlcená svou prací.“

Ray se rozhlédl po místnosti.

„A kromě toho, sex je k maní vždycky,“ dodala a kývla hlavou ke dveřím, jimiž přišla a odešla Trudy.

„Forrest je přítel, Rayi. Myslím, že ho do jisté míry miluju. Ale je to taky feťák, který se podle všeho rozhodl, že bude feťák vždycky. Po nějaké době to člověka dožene k zoufalství.“

„To znám. Věř mi, znám to.“

„A myslím, že on patří k těm vzácným případům. Je dost silný, aby se na poslední chvíli sebral.“

„Ale ne dost silný, aby se návyku zbavil.“

„Přesně tak. Já jsem se toho zbavila, Rayi, před patnácti lety. Narkomani jsou jeden k druhému tvrdí. Proto taky bydlí v suterénu.“

Nejspíš je tam šťastnější, napadlo Raye. Poděkoval jí za čaj a za to, že mu věnovala svůj čas, a ona ho vyprovodila ke dveřím. Pořád tam stála, za síťovou výplní, když velkou rychlostí odjížděl pryč.

22

Řízení ve věci pozůstalosti Reubena Vincenta Atleeho bylo zahájeno ve stejné soudní síni, jíž dvaatřicet let vládl. Vysoko na dubem obložené stěně za soudcovským stolem visel mezi zástavou USA a státní vlajkou Mississippi portrét, z nějž zachmuřený soudce Atlee sledoval dění. Byl to tentýž portrét, který postavili k jeho rakvi během tryzny před třemi týdny. Nyní byl zpátky tam, kam patřil, na místě, kde bude bezpochyby viset navždy.

Mužem, který ukončil Soudcovu kariéru a zahnal ho do poustevnického vyhnanství na Javorové stezce, byl Mike Farr z Holly Springs. Už ho jednou znovuzvolili a podle Harryho Rexe odváděl slušnou práci. Ekvitní soudce Farr nyní pročítal žádost o zahájení řízení a studoval jednostránkovou závěť připojenou ke složce.

V soudní síni bylo plno právníků a úředníků, kteří pobíhali kolem, vyplňovali formuláře a povídali si s klienty. Ten den byl vyhrazený jednoduchým záležitostem a věcem, v nichž šlo o rychlé rozhodnutí. Ray seděl v první řadě, zatímco Harry Rex stál u soudní stolice a něco si se soudcem Farrem špital. Vedle Raye seděl Forrest, který, až na blednoucí modřiny pod očima, vypadal na svůj standard poměrně normálně. Trval na tom, že se zahájení pozůstalostního řízení nezúčastní, ale když mu Harry Rex pořádně vynadal, nechal se přesvědčit.

Nakonec se vrátil domů k Ellii a jako obvykle po svých návratech z toulek neřekl nikomu ani slovo o tom, kde byl a co podnikal. Nikoho to nezajímalo. O práci nepadlo ani slovo, takže Ray usoudil, že jeho krátká kariéra organizátora lékařských prohlídek pro advokáty snažící se přiživit na Hubeném Benovi skončila.

Každých pět minut si k nim v uličce přidřepl nějaký právník, natáhl ruku a pověděl Rayovi, jaký báječný člověk byl jeho otec. Samozřejmě se očekávalo, že Ray bude všechny ty advokáty znát, protože oni znali jeho. S Forrestem nikdo nepromluvil.

Harry Rex Rayovi naznačil, že má přistoupit blíž. Ekvitní soudce Farr ho srdečně pozdravil. „Váš otec byl skvělý člověk a vynikající soudce,“ řekl a naklonil se k němu dolů.

„Děkuji vám,“ opáčil Ray. Tak proč jsi během kampaně tvrdil, že je přestárlý a mimo realitu? chtěl se zeptat. Stalo se to před devíti lety a Rayovi to připadalo jako padesát. Když zemřel jeho otec, všechno v okrese Ford bylo náhle o celá desetiletí starší.

„Vy vyučujete právo?“ zeptal se ekvitní soudce Farr. „Ano, na Virginské univerzitě.“ Soudce souhlasně přikývl a zeptal se: „Jsou přítomni všichni dědicové?“

„Ano, pane,“ odpověděl Ray. „Je to jen můj bratr Forrest a já.“

„A oba jste si přečetli tento jednostránkový dokument, který prohlašuje, že je poslední vůlí a testamentem Reubena Atleeho?“

„Ano, pane.“

„A nejsou žádné námitky proti zahájení pozůstalostního řízení na základě této závěti?“

„Nikoli, pane.“

„Výborně. Na základě ustanovení obsaženého v poslední vůli vás jmenuji vykonavatelem závěti vašeho zesnulého otce. Vyrozumění věřitelům bude vydáno dnes a otištěno v místních novinách. Netrvám na složení kauce. Soupis aktiv a účetnictví budou předány v souladu s příslušnými právními předpisy a ustanoveními.“

Ray snad stokrát slyšel svého otce vyslovovat stejné pokyny. Vzhlédl k soudci Farrovi.

„Ještě něco, pane Vonnere?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Hluboce cítím s vaší ztrátou, pane Atlee,“ řekl soudce.

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti.“

Na oběd zašli ke Claudeovi a objednali si smaženého sumce. Ray byl zpátky teprve dva dny, a už cítil, jak mu kornatějí tepny. Forrest mluvil jen málo. Nebyl čistý a jeho organismus se ještě nevyrovnal s poslední dávkou jedů.

Rayovy plány byly zatím dost neurčité. Chce zajet na návštěvu k pár přátelům tady v Mississippi, prohlašoval. Nebylo třeba spěchat zpět do Virginie. Po obědě se s nimi Forrest rozloučil a sdělil jim, že se vrací do Memphisu.

„Budeš u Ellie?“ zeptal se Ray.

„Možná,“ zněla odpověď.

Ray seděl na verandě a čekal na Claudii, která dorazila přesně o páté. Vydal se jí naproti k vozu, jakmile zaparkovala a zadívala se na ceduli „Na prodej“, kterou realitní agent postavil na zahradu poblíž ulice.

„Musíte ten dům prodávat?“

„Buďto ho prodáme, nebo ho někomu vnutíme zadarmo. Jak se ti daří?“

„O mě si nedělej starosti, Rayi.“ Podařilo se jim zvládnout uvítací objetí jen s minimálním vzájemným kontaktem. Pro tuto příležitost si oblékla plátěné kalhoty, tenisky, kostkovanou košili a slaměný klobouk, jako by si jen vyběhla na zahradu. Rty měla rudé, řasenku dokonalou. Ray ji nikdy v životě neviděl neupravenou.

„Jsem moc ráda, že jsi zavolal,“ řekla, když pomalu kráčeli po příjezdové cestě k domu.

„Dnes jsme byli u soudu zahájit pozůstalostní řízení.“

„Je mi to líto, musí to být pro tebe těžké.“

„Nebylo to tak zlé. Seznámil jsem se tam se soudcem Farrem.“

„Jak se ti zamlouval?“

„Je celkem příjemný, aspoň podle mě, bez ohledu na minulost.“

Vzal ji za paži a pomohl jí do schodů, přestože Claudia byla ve výborné kondici a navzdory dvěma krabičkám cigaret denně by mohla bez námahy provozovat vysokohorskou turistiku. „Pamatuju si ho ještě jako kloučka, co právě dostudoval práva,“ řekla. „Nepoznal žalobce od obhájce. Víš, Reuben ty volby mohl vyhrát, kdyby mě měl tehdy u sebe.“

„Posadíme se tady,“ prohlásil Ray a ukázal ke dvěma houpacím křeslům.

„Vy jste tu uklidili,“ podotkla s obdivným pohledem na verandu.

„To je všechno práce Harryho Rexe. Najal malíře, pokrývače, úklidovou službu. Museli prach z nábytku seškrabávat bruskou, ale aspoň se tu teď dá dýchat.“

„Můžu si zakouřit?“ zeptala se.

„Klidně.“ Nesešlo na tom. Stejně by si zapálila.

„Jsem moc ráda, že jsi zavolal,“ zopakovala a pak si zapálila cigaretu.

„Můžu ti nabídnout kávu nebo čaj,“ řekl Ray. „Ledový čaj, prosím, s cukrem a citronem,“ objednala si a přehodila si nohu přes nohu. Když čekala na čaj, seděla v houpacím křesle vzpřímeně jako královna.

Ray si vzpomínal na její upnuté šaty a dlouhé nohy před mnoha lety, když sedávala hned pod soudní stolicí, elegantně zapisovala těsnopisem průběh jednání a žádný právník v soudní síni z ní nedokázal spustit oči.

Rozhovořili se o počasí, jak je mezi lidmi na Jihu zvykem, když nastane v rozhovoru pauza nebo když není o čem jiném mluvit. Hodně kouřila a usmívala se, opravdu ji potěšilo, že si na ni Ray vzpomněl. Lpěla na minulosti. On se snažil rozluštit záhadu.

Mluvili o Forrestovi a Harrym Rexovi, dvě náročná témata, a když už tam byla půl hodiny, Ray se konečně dostal k věci. „Našli jsme nějaké peníze, Claudie,“ řekl a nechal ta slova viset ve vzduchu. Vstřebávala tu informaci, analyzovala ji a postupovala opatrně. „Kde?“ zeptala se.

To byla výborná otázka. Našli jsme peníze – jako v bance, se všemi možnými záznamy a údaji? Nebo našli jsme peníze – jako nacpané v matraci, bez určení původu?

„V jeho pracovně, hotovost. Z nějakého důvodu je tam nechal.“

„Kolik?“ zeptala se, ale ne příliš dychtivě.

„Sto tisíc.“ Pozorně sledoval její tvář a oči. Objevilo se v nich překvapení, ale nikoli šok. Scénář rozhovoru si připravil předem, a tak mluvil dál. „Jeho záznamy jsou vedené velmi pečlivě, šeky, bankovní vklady, účetní knihy s každičkým výdajem, a vypadá to, že tyhle peníze nemají žádný zdroj.“

„Nikdy si u sebe nenechával moc peněz v hotovosti,“ podotkla pomalu.

„To si taky vzpomínám. Nemám nejmenší tušení, odkud se tahle hotovost vzala, ty snad ano?“

„Vůbec,“ opáčila bez sebemenšího zaváhání. „Soudce nikdy nebral do ruky hotové peníze. Tečka. Všechny svoje finanční transakce vyřizoval přes První národní banku. Dlouhou dobu seděl v jejich správní radě, pamatuješ?“

„Ano, velmi dobře. Neměl nějaké obchody bokem?“

„Jako co třeba?“

„To se ptám já tebe, Claudie, znala jsi ho líp než kdokoli jiný. A věděla jsi o jeho záležitostech hodně.“

„Byl naprosto oddaný svojí práci. Pro něj byla funkce ekvitního soudce posláním a věnoval se jí ze všech sil. Na nic jiného neměl čas.“

„Včetně rodiny,“ prohodil Ray a okamžitě ho mrzelo, že to řekl.

„Miloval svoje chlapce, Rayi, ale byl z jiné generace.“

„Necháme to plavat.“

„Raději ano.“

Trochu si vydechli a snažili se srovnat si to v hlavě. Ani jeden nechtěl mluvit o rodině. Jejich pozornost se soustředila na peníze. Ulicí pomalu projížděl nějaký vůz a zdálo se, že zvolnil natolik, aby si jeho osazenstvo mohlo přečíst ceduli s nápisem „Na prodej“ a okouknout dům. Jeden pohled jim zřejmě stačil, neboť vůz rychle vyrazil dál.

„Věděla jsi, že chodí do kasina?“ zeptal se Ray.

„Soudce? Ne.“

„Těžko tomu uvěřit, co? Harry Rex ho prý nějakou dobu brával jednou týdně s sebou. Podle všeho to Soudci docela vycházelo a Harrymu Rexovi ne.“

„Člověk se doslechne spoustu drbů, hlavně o právnících. Několik z nich dostala kasina do problémů.“

„Ale o Soudci jsi nikdy nic neslyšela?“

„Ne. Pořád tomu nevěřím.“

„Ty peníze musejí odněkud pocházet, Claudie. A něco mi říká, že jsou špinavé, jinak by je zahrnul mezi svá ostatní aktiva.“

„A jestli je vyhrál v kasinu, považoval by je za špinavé, nemyslíš?“ Opravdu znala Soudce lépe než kdokoli jiný.

„Řekl bych že ano, co ty?“

„To se Reubenu Atleemu podobá.“ Tohle kolo rozhovoru skončilo a udělali si pauzu, oba se jemně pohupovali v křeslech v příjemném stínu na verandě, jako by se čas zastavil. Mlčení ani jednomu z nich nevadilo. Vysedávání na verandě umožňovalo dlouhé zámlky na přemýšlení nebo třeba jen na zírání do prázdna. Nakonec Ray, který se stále držel nepsaného scénáře, sebral odvahu položit nejtěžší otázku celého dne. „Potřebuju něco vědět, Claudie, a prosím, buď ke mně upřímná.“

„Vždycky jsem upřímná. To je jedna z mých chyb.“

„Nikdy jsem nezpochybňoval otcovu morální integritu.“

„A teď bys s tím začínat neměl.“

„Neztěžuj mi to, ano?“

„Pokračuj.“

„Nebral něco bokem – trochu peněz navíc od právníka, kousek z koláče od sporných stran, prostě něco malého pod rukou?“

„Rozhodně ne.“

„Střílím naslepo, Claudie, a doufám, že něco trefím. Normálně se přece nestává, aby člověk na polici v knihovně našel sto tisíc dolarů v pěkných šustivých bankovkách. Když umřel, měl v bance šest tisíc dolarů. Proč by doma schovával sto?“

„Byl to ten nejmorálnější člověk na světě.“

„Tomu věřím.“

„Tak přestaň mluvit o úplatcích.“

„Rád.“

Zapálila si další cigaretu a on odešel dolít čaj. Když se vrátil na verandu, Claudia byla hluboce zamyšlená, pohledem bloudila někde v nesmírné dálce. Chvilku se houpali.

Nakonec Ray řekl: „Myslím, že by si Soudce přál, abys z toho něco dostala.“

„Vážně?“

„Ano. Něco z toho investujeme do domu, aby se dal prodat, asi tak pětadvacet tisíc. Co kdybychom si my tři, já, ty a Forrest, rozdělili zbytek?“

„Pětadvacet každý?“

„Jo. Co si o tom myslíš?“

„Nezahrnete to do pozůstalosti?“ zeptala se. Vyznala se v právu lépe než Harry Rex.

„Proč se namáhat? Je to hotovost, nikdo o ní neví, a když to nahlásíme, polovinu spolknou daně.“

„A jak bys to vysvětlil?“ zeptala se. Jako vždy myslela o krok dopředu. Říkávalo se, že Claudia by dokázala případ rozhodnout dřív, než právníci odříkali úvodní řeč.

A ta žena milovala peníze. Šaty, parfémy, vždycky poslední model vozu, a tohle všechno u mizerně placené soudní zapisovatelky. Jestli dostávala od státu nějaký důchod, nemohlo to být moc.

„Nedá se to vysvětlit,“ řekl Ray.

„Jestli jde o peníze z hazardu, musel by ses vrátit zpátky a upravit jeho daňová přiznání za poslední roky,“ podotkla; jako obvykle rychle pochopila situaci. „Pěkný zmatek.“

„To ano.“

Ale ten zmatek rychle přešli. O jejím podílu na penězích se nikdy nikdo nedoví.

„Jednou jsme měli takový případ,“ prohodila a znovu se zahleděla na druhý konec trávníku před domem. „V okrese Tippah, před třiceti lety. Člověk jménem Childers tam vlastnil sklad šrotu. Zemřel bez závěti.“ Odmlčela se, dlouze potáhla z cigarety. „Měl několik děcek a ty pak našly peníze poschovávané všude možně, v jeho kanceláři, na půdě, v přístavku za domem, v krbu. Byla to úplná honba za pokladem. Když prolezli každý kousíček toho baráku, spočítali to a dělalo to celkem asi dvě stě tisíc dolarů. A to u člověka, který neplatil účet za telefon a deset let nosil stejné montérky.“ Další pauza, další dlouhé potáhnutí z cigarety. Takových historek měla spoustu. „Polovina z těch dětí chtěla peníze sbalit a potichu na nich sedět, druhá polovina o nich chtěla říct právníkovi a začlenit je do pozůstalosti. Proslechlo se to, rodina dostala vítr a přidali ty peníze k pozůstalosti. Děti se o ně zuřivě hádaly. O pět let později byly peníze pryč – polovinu sebrala vláda, druhou polovinu právníci.“

Domluvila a Ray čekal na pointu. „Co tím chceš říct?“

„Soudce tehdy tvrdil, že je to škoda, že si ta děcka měla peníze potají rozdělit. Koneckonců šlo o majetek jejich otce.“

„To mi připadá fér.“

„Nesnášel dědické daně. Proč by měla vláda shrábnout větší část tvého majetku jen proto, že jsi umřel? Stěžoval si na to celé roky.“

Ray vytáhl zpoza svého křesla obálku a podal jí ji. „Tady je pětadvacet tisíc v hotovosti.“

Nevěřícně se zadívala na obálku, potom na něj.

„Vezmi si to,“ řekl a posunul k ní obálku blíž. „Nikdo se to nikdy nedoví.“

Vzala si ji a vteřinku nedokázala promluvit. Oči jí zvlhly, a to u Claudie znamenalo, že prožívá opravdu silné emoce. „Děkuju ti,“ zašeptala a sevřela obálku ještě pevněji.

Dlouho poté, co odešla, seděl Ray ve stejném křesle a pokuřoval ve tmě, docela spokojený sám se sebou a s tím, jak vyloučil Claudii ze seznamu podezřelých. Její ochota přijmout pětadvacet tisíc dolarů byla přesvědčivým důkazem, že o tom mnohem větším jmění nic neví.

Jenže neměl žádného dalšího podezřelého, který by mohl na seznamu zaujmout její místo.

23

Schůzka byla domluvena prostřednictvím jednoho absolventa právnické fakulty Virginské univerzity, který byl nyní partnerem v jisté newyorské mamutí firmě, jež poskytovala právní služby společnosti provozující řetězec kasin Canyon po celé zemi. Navázaly se kontakty, slíbily se protislužby, vyvíjel se jemný a velmi diplomatický nátlak. Šlo o velice citlivou oblast bezpečnosti a nikdo nechtěl překročit meze. Profesor Atlee potřebuje jen všeobecné informace.

Kasino Canyon stálo na břehu Mississippi v okrese Tunica už od poloviny devadesátých let, postavili ho v druhé vlně budování kasin a přežilo první velký propad tohoto odvětví. Mělo deset pater, čtyři sta pokojů, sedm tisíc dvě stě metrů hrací plochy a velký úspěch s koncerty starých soulových skupin. Raye uvítal pan Jason Piccolo, nějaký viceprezident z centrální kanceláře ve Vegas, a spolu s ním se dostavil Alvin Barker, šéf bezpečnosti. Piccolovi bylo něco málo přes třicet a oblékal se jako manekýn od Armaniho. Barker byl padesátník a vypadal jako ostřílený starý polda ve špatně padnoucím obleku.

Začali nabídkou rychlé prohlídky, kterou Ray odmítl. Za poslední měsíce už viděl tolik kasin, že mu to stačilo do konce života. „Jaký prostor nahoře je veřejnosti nepřístupný?“ zeptal se.

„Můžeme se podívat,“ prohlásil Piccolo zdvořile a odvedli ho od automatů a hracích stolů do chodby za přepážkami pokladen. Po schodech nahoru, pak další chodbou, až zastavili v úzké místnosti, kde celou jednu stěnu zabírala jednostranná zrcadla. Za nimi byl vidět rozlehlý nízký prostor plný kulatých stolků s monitory. K obrazovkám byly přilepeny tucty mužů a žen, kteří vypadali, jako by se báli, aby jim něco neuniklo.

„Tohle je elektronický dohled,“ říkal Piccolo. „Ti chlapi nalevo sledují blackjackové stoly. Uprostřed kostky a ruleta, napravo automaty a poker.“

„A co sledují?“

„Všechno. Naprosto všechno.“

„Zkuste to vyjmenovat.“

„Každého hráče. Snažíme se vyhmátnout velká esa, profesionály, specialisty, podvodníky. Vezměte si například blackjack. Ti lidi u monitorů dokážou sledovat deset her najednou a poznat, jestli nějaký hráč náhodou nepočítá karty. Ten člověk v šedém obleku se zaměřuje na obličeje, hledá vážné hráče, profíky. Rychle se přesouvají, dneska jsou tady, zítra ve Vegas, pak se na týden vytratí a vynoří se v Atlantic City nebo na Bahamách. A když podvádějí nebo počítají karty, odhalí je, jakmile se posadí.“ Piccolo obstarával veškeré mluvení. Barker se na Raye díval, jako by měl před sebou potenciálního podvodníka.

„Jak detailně zabírají ty kamery?“ zeptal se Ray.

„Dost detailně, aby zaznamenaly sériová čísla na všech bankovkách. Minulý měsíc jsme chytili podvodníka, protože jsme poznali diamantový prsten, který už předtím na ruce měl.“

„Můžu dovnitř?“

„Bohužel ne.“

„Co stoly, kde se hraje craps?“

„Totéž. Jenom je to těžší, protože ta hra je rychlejší a složitější.“

„A vyskytují se u kostek profesionální podvodníci?“

„Jen zřídka. Totéž platí u pokeru a rulety. Podvádění není až tak velký problém. Větší starosti nám dělají krádeže z řad zaměstnanců a chyby u stolů.“

„Jaké chyby?“

„Včera večer vyhrál jeden hráč blackjacku čtyřicet dolarů v jedné hře, ale náš krupiér se spletl a stáhl žetony k sobě. Hráč se ohradil a přivolal dozorčího. Naši lidé tady to měli nahrané a situaci napravili.“

„Jakým způsobem?“

„Poslali jsme dolů člena ochranky s pokynem, aby vyplatil zákazníkovi jeho čtyřicet dolarů, omluvil se mu a nabídl večeři na účet podniku.“

„A co ten krupiér?“

„Jeho pracovní výsledky jsou dobré, ale ještě jedna chyba, a skončil tady.“

„Takže všechno se nahrává?“

„Všechno. Každé rozdání karet, každý vrh kostek, každý automat. Právě v tuhle chvíli jedou dvě stovky kamer.“

Ray přecházel kolem průhledné stěny a snažil se srovnat si míru toho dohledu v hlavě. Vypadalo to, jako by nahoře u monitorů sedělo víc lidí, než dole hrálo.

„Jak by mohl krupiér s tímhle vším podvádět?“ zeptal se a mávl rukou k monitorům.

Piccolo opáčil: „Způsob se vždycky najde.“ Vrhl po Barkerovi vědoucí pohled. „Spousta způsobů. Každý měsíc jednoho přistihneme.“

„Proč sledujete i automaty?“ zeptal se Ray, aby změnil téma. Musí udržovat rozhovor v proudu, protože mu slíbili jen jednu návštěvu nepřístupných prostor.

„Protože sledujeme všechno,“ odpověděl Piccolo. „A protože došlo k pár případům, kdy nezletilí trefili jackpot. Kasina odmítla výhry proplatit a soudní spory vyhrála, protože měli nahrané, jak ti nezletilí odcházejí od automatů a na jejich místo nastupují dospělí. Nedal byste si něco k pití?“

„Rád.“

„Máme tu jednu tajnou malou místnost s ještě lepším výhledem.“

Ray šel za nimi nahoru po ještě dalším schodišti, které ústilo na malý uzavřený balkónek s výhledem na hrací plochu i na kontrolní místnost. Odněkud se vynořila servírka a zeptala se, co si dají k pití. Ray požádal o cappuccino a jeho hostitelé si objednali vodu.

„Co vám dělá z hlediska bezpečnosti největší starosti?“ zeptal se Ray. Díval se na seznam otázek, který vytáhl z kapsy saka.

„Hráči, co počítají karty, a hamižní krupiéři,“ odpověděl Piccolo. „Tyhle malé žetony se snadno zastrčí do rukávu nebo do kapsy. Padesát dolarů denně dělá tisíc dolarů měsíčně, samozřejmě nezdaněných.“

„Jak často se tu objevují hráči, kteří dokážou počítat karty, aby vyhráli?“

„Čím dál častěji. Teď už jsou kasina legální ve čtyřiceti státech, takže hraje mnohem víc lidí. Když někoho podezříváme z počítání karet, vedeme si o něm podrobné záznamy, a pokud si jsme jistí, jednoduše dotyčného požádáme, aby odešel a už se nevracel. Na to máme právo.“

„Kolik byla u vás zatím maximální výhra za jeden den?“ zeptal se Ray.

Piccolo se podíval na Barkera, a ten řekl: „Mimo hrací automaty?“

„Ano.“

„Jeden chlápek tu kdysi za večer vyhrál v kartách sto osmdesát.“

„Sto osmdesát tisíc dolarů?“

„Jo.“

„A kolik tu kdo nejvíc prohrál?“

Barker převzal od servírky sklenici s vodou a chvilku si mnul obličej. „Ten samý chlápek tu o tři dny později nechal dvě stě táců.“

„Máte vytrvalé výherce?“ zeptal se Ray a díval se na svoje poznámky, jako by šlo o skutečný vědecký výzkum.

„Teď přesně nevím, co máte na mysli,“ odpověděl mu Piccolo.

„Dejme tomu někoho, kdo sem chodí dvakrát třikrát každý týden, hraje kostky nebo karty, vyhrává víc, než prohrává, a časem si nastřádá docela slušné výhry. Jak často se to stává?“

„Je to velmi vzácné,“ řekl Piccolo. „Jinak bychom přišli na buben.“

„Mimořádně vzácné,“ doplnil Barker. „Člověku se občas může týden nebo dva dařit. Zaměříme se na něj, sledujeme ho obzvlášť pečlivě, nic podezřelého nedělá, ale připravuje nás o peníze. Dřív nebo později zariskuje zbytečně moc, udělá nějakou hloupost, a my máme peníze zpátky.“

„Osmdesát procent lidí časem víc prohrává než vyhrává,“ doplnil ještě Piccolo.

Ray si zamíchal cappuccino a mrkl na své poznámky. „Přijde sem chlápek, úplně neznámý, položí na blackjackový stůl tisíc dolarů a chce stodolarové žetony. Co se děje tady nahoře?“

Barker se usmál a zapraskal velkými klouby. „Zbystříme. Pár minut ho sledujeme, aby se vidělo, jestli ví, co dělá. Dozorčí se ho zeptá, jestli chce hry počítat nebo zaznamenávat, a když ano, máme jeho jméno. Když řekne ne, nabídneme mu večeři. Servírka mu bude pořád nosit pití, ale když nepije, je to další znamení, že by mohlo jít o profíka.“

„Profesionálové při hře nikdy nepijí,“ doplnil Piccolo. „Někdy si objednají něco k pití, aby byli nenápadní, ale jenom si hrají se sklenicí.“

„Co znamená počítání her?“

„Většina hráčů chce něco navíc,“ vysvětlil Piccolo. „Večeře, lístky na koncert, slevy na pokoje, všechny možné extra výhody, které nabízíme. Mají členské karty, které monitorujeme, abychom viděli, jak vážně hrají. Ten váš hypotetický člověk členskou kartu nemá, takže se ho zeptáme, jestli chce ty záznamy, aby získal bonus.“

„A on řekne ne.“

„Pořád ještě se nic neděje. V jednom kuse sem chodí cizí lidé.“

„Ale rozhodně si na ně dáváme větší pozor,“ připustil Barker.

Ray si naškrábal na přeložený list papíru nějaké nesmysly. „Koordinují kasina svůj dozor?“ zeptal se a poprvé za celou dobu Piccolo i Barker viditelně zrozpačitěli.

„Co myslíte tou koordinací?“ zeptal se Piccolo s úsměvem, který Ray opětoval, a Barker se rychle přidal.

Zatímco se všichni tři usmívali, Ray pokračoval: „Dobrá, takže další otázka ohledně hypotetického stálého výherce. Řekněme, že ten člověk hraje jeden večer v Monte Carlu, další v Ostrově pokladů, příští večer v Aladinu a tak dál, jedno zdejší kasino za druhým. Přechází z jednoho do druhého a vyhrává víc, než prohrává. A trvá to rok. Kolik toho budete o takovém člověku vědět?“

Piccolo kývl na Barkera, který si palcem a ukazováčkem mnul rty. „Docela hodně,“ připustil.

„Kolik?“ naléhal Ray.

„Pokračujte,“ vybídl Piccolo Barkera, který začal neochotně mluvit.

„Znali bychom jeho jméno, adresu, zaměstnání, telefonní číslo, číslo vozu, banku. Věděli bychom, kde každý večer je, v kolik přichází, kdy odchází, kolik vyhrál nebo prohrál, kolik pije, jestli si dal večeři, jestli dal servírce spropitné, a pokud ano, tak kolik, jestli nechal dýško i pro krupiéra.“

„A o těch lidech si vedete záznamy?“

Barker se podíval na Piccola, který velmi pomalu přikývl na souhlas, ale neřekl nic. Stahovali se, protože se dostával příliš blízko k citlivým otázkám. Když se nad tím zamyslel, právě teď potřeboval prohlídku kasina. Sešli dolů na hrací plochu, kde se Ray nedíval na stoly, ale místo toho vzhlížel ke kamerám. Piccolo mu ukázal členy bezpečnostní služby. Postávali poblíž blackjackového stolu, kde nějaký kluk, který vypadal jako teenager, hrál s hromádkami stodolarových žetonů.

„Je z Rena,“ zašeptal Piccolo. „Minulý týden se objevil v Tunice, přišel nás na třicet tisíc. Velmi, velmi dobrý.“

„A nepočítá karty,“ přidal se ke spikleneckému šepotu i Barker.

„Někteří lidé na to mají prostě talent, jako jiní na golf nebo srdeční chirurgii,“ prohlásil Piccolo.

„Obchází všechna kasina?“ zeptal se Ray.

„Zatím ne, ale všichni na něj čekáme.“ Chlapec z Rena Barkera i Piccola velice znervózňoval.

Návštěva skončila v restauraci, kde probírali poslední podrobnosti. Ray se dostal na konec seznamu otázek, které všechny směřovaly k velkému finále.

„Potřeboval bych od vás službičku,“ obrátil se na ty dva. Jistě, cokoli.

„Před pár týdny zemřel můj otec a máme důvod se domnívat, že pravidelně chodil do kasina, hrál kostky a možná vyhrával o hodně víc, než prohrával. Dá se to potvrdit?“

„Jak se jmenoval?“ zeptal se Barker.

„Reuben Atlee, z Clantonu.“

Barker vrtěl hlavou a z kapsy tahal mobilní telefon.

„Kolik?“ zeptal se Piccolo.

„Nevím, během několika let možná i milion.“

Barker pořád vrtěl hlavou. „Nemožné. Kdyby tu někdo vyhrál nebo prohrál takovou sumu, dobře bychom ho znali.“ A pak se Barker do telefonu zeptal člověka na druhém konci, jestli mu může prověřit Reubena Atleeho.

„Myslíte, že vyhrál milion dolarů?“ zeptal se Piccolo.

„Vyhrál a prohrál,“ odpověděl Ray. „Ale jenom hádáme.“

Barker zaklapl telefon. „Nikde žádné záznamy o žádném Reubenu Atleem. Není možné, že by někde ve zdejších kasinech tolik hrál.“

„A co když nikdy nepřišel právě do vašeho kasina?“ zeptal se Ray, ačkoli odpovědí si byl jistý předem.

„Věděli bychom o něm,“ odpověděli jednohlasně.

24

Ray byl jediný člověk v Clantonu, který po ránu běhal, a vysloužil si za to hodně udivených pohledů od starých dam pečujících o záhonky, od služebných zametajících verandy i od letních brigádníků stříhajících trávu na hřbitově, když běžel kolem náhrobků se jmény Atleeových. Čerstvá zem na Soudcově hrobě už usychala, ale Ray se nezastavil, ba ani nezpomalil, aby si hrob prohlédl. Muži, kteří hrob vykopali, právě hloubili další. V Clantonu každý den někdo umřel a někdo jiný se narodil. Věci se měnily jen málo.

Ještě nebylo osm, ale slunce už pálilo a vzduch ztěžkl. Vlhkost ho neobtěžovala, protože s ní vyrostl, ale rozhodně se mu po ní nestýskalo.

Vyhledával stinné ulice a pomalu jimi probíhal zpět k Javorové stezce. Před domem stál Forrestův džíp a jeho bratr se povaloval na houpací lavici na verandě. „Není na tebe trochu brzo?“ zeptal se Ray.

„Jak daleko jsi běžel? Jsi celý zpocený.“

„To se stává, když člověk běhá v horku. Osm kilometrů. Vypadáš dobře.“

A skutečně vypadal. Jasné, neoteklé oči, oholená tvář, vymydlený, čisté bílé malířské kalhoty.

„Jsem střízlivý, brácho.“

„Skvěle.“ Ray se zhroutil do houpacího křesla, stále se potil, stále ztěžka oddechoval. Nezeptá se, jak dlouho je už Forrest střízlivý. Nemohlo to být déle než čtyřiadvacet hodin.

Forrest se vyhoupl z lavice a přitáhl si k Rayovi druhé houpací křeslo. „Potřebuju pomoc, brácho,“ prohlásil a posadil se na kraj křesla.

Je to tady zase, řekl si Ray v duchu. „Poslouchám.“

„Potřebuju pomoc,“ vyhrkl Forrest znovu a horečnatě si přitom mnul ruce, jako by ho ta slova bolela.

Ray už tohle všechno zažil a ztrácel trpělivost. „No tak, Forreste, o co jde?“ Především šlo o peníze. Potom následovalo několik možností.

„Je tu jedno místo, kam bych chtěl, asi hodinu cesty odsud. Je to hluboko v lese, kolem široko daleko nic, moc pěkný, uprostřed mají hezký jezírko, pohodlný pokoje.“ Vytáhl z kapsy zmačkanou vizitku a podal ji Rayovi.

Alcorn Village. Středisko pro léčbu drogových a alkoholových závislostí. Správa Metodistické církve.

„Kdo je Oscar Meave?“ zeptal se Ray, když si navštívenku přečetl.

„Chlápek, co jsem se s ním seznámil před pár lety. Tenkrát mi pomohl a teď dělá tady.“

„Je to detoxikační centrum.“

„Detox, protialkoholní léčebna, drogový centrum, sušárna, lázně, farma, ranč, kriminál, zašívárna, cvokhaus, nadávej tomu, jak chceš. Mně je to jedno. Potřebuju pomoc, Rayi. Teď.“ Zakryl si obličej dlaněmi a rozplakal se.

„Dobře, dobře,“ uklidňoval ho Ray. „Trochu podrobností, prosím.“

Forrest si otřel oči a nos a hlasitě se nadechl. „Zavolej tomu chlápkovi a zeptej se, jestli mají místo,“ řekl roztřeseným hlasem.

„Jak dlouho tam zůstaneš?“

„Myslím, že čtyři týdny, ale to ti poví Oscar.“

„A co to stojí?“

„Asi tak tři stovky na den. Říkal jsem si, že bych si to možná mohl půjčit proti svému podílu na tom baráku, požádat Harryho Rexe, aby se soudce zeptal, jestli by se třeba nedaly nějaký peníze dostat hned.“ Z koutků očí mu stékaly slzy.

Ray už tyhle slzy viděl. Slyšel stejné prosby a sliby a bez ohledu na to, jak tvrdý a cynický se pokoušel v tu chvíli být, začínal roztávat. „Něco vymyslíme,“ ujistil bratra. „Hned tomu člověku zavolám.“

„Prosím, Rayi, chtěl bych tam jet rovnou.“

„Dneska?“

„Jo, já, totiž, ehm…, nemůžu se vrátit do Memphisu.“ Forrest sklopil hlavu a pročísl si prsty své dlouhé vlasy.

„Někdo po tobě jde?“

„Jo,“ přikývl. „Docela šeredný týpci.“

„Ne policie?“

„Ne, tihle jsou zatraceně horší než poldové.“

„Vědí, že jsi tady?“ zeptal se Ray a rozhlédl se kolem sebe. Skoro viděl po zuby ozbrojené dealery drog schované za křovím.

„Ne, nemají tušení, kam jsem zmizel.“

Ray vstal a zašel do domu.

Jako většina lidí, Oscar Meave si Forresta dobře pamatoval. Pracoval s ním ve federálním detoxikačním programu v Memphisu, a přestože mu bylo líto, že Forrest potřebuje pomoc, každopádně ho potěšilo, že o něm může s Rayem mluvit. Ray se ze všech sil pokoušel vysvětlit naléhavost situace, ačkoli neznal žádné podrobnosti a nedalo se předpokládat, že by od Forresta nějaké získal. Jejich otec před třemi týdny zemřel, řekl nakonec, jako by už za Forresta hledal omluvy.

„Přivezte ho,“ prohlásil Meave. „Místo se najde.“

Z města odjeli o třicet minut později, v Rayově pronajatém voze. Forrestův džíp raději přeparkovali za dům.

„Víš určitě, že tady ti chlapi nebudou čmuchat?“ ujišťoval se Ray.

„Vůbec nevědí, odkud pocházím,“ odpověděl Forrest. Hlavu měl položenou na opěrce, oči skryté za hypermoderními slunečními brýlemi.

„Co jsou vlastně zač, přesně?“

„Pár opravdu sympatických chlapíků z jižního Memphisu. Líbili by se ti.“

„A ty jim dlužíš peníze?“

„Jo.“

„Kolik?“

„Čtyři tisíce dolarů.“

„A kam ty čtyři tisíce přišly?“

Forrest si zlehka poklepal na nos. Ray bezradně a nahněvaně zavrtěl hlavou a kousl se do jazyka, aby spolkl další trpkou přednášku. Radši až budou trochu dál, řekl si v duchu. Nyní ujížděli venkovskou krajinou, po obou stranách se míhaly farmy.

Forrest začal chrápat.

Tohle bude další historka o Forrestovi – už potřetí došlo na to, že ho Ray skutečně naložil do auta a odvezl do léčebny. Naposledy se to stalo téměř před dvanácti lety – Soudce pořád soudil, Claudia byla po jeho boku a Forrest bral víc drog než kdokoli jiný v celém státě. Prostě všechno jak má být. Protinarkotické oddělení kolem něj rozhodilo sítě a jen díky šťastné náhodě z nich Forrest vyklouzl. Podezřívali ho z prodeje drog, podezření bylo oprávněné, a kdyby ho tehdy chytili, ještě teď by seděl ve vězení. Ray ho odvezl do státní nemocnice poblíž pobřeží, protože Soudce zatahal za nějaké drátky, aby ho do ní dostal. Tam Forrest měsíc prospal a pak odešel.

K první společné bratrské cestě do rehabilitačního střediska došlo už v době, kdy Ray studoval práva na Tulane. Forrest se předávkoval jakousi divokou kombinací prášků. Vypumpovali mu žaludek a málem ho prohlásili za mrtvého. Soudce tehdy syny odeslal do nějakého střediska poblíž Knoxvillu, kde byly zamčené brány a ohrady s ostnatým drátem. Forrestovi trvalo týden, než odtamtud unikl. Dvakrát se dostal do vězení, jednou jako nezletilý, jednou jako dospělý, ačkoli tehdy mu bylo teprve devatenáct. Poprvé ho zatkli těsně před středoškolským utkáním v americkém fotbale, v pátek večer, playoff, hrálo se v Clantonu a celé město čekalo na výkop. Bylo mu šestnáct, hrál za juniory, nejlepší zadák středoškolské ligy, kamikadze, který nejraději útočil se zpožděním a vrhal se mezi hráče po hlavě. Policisté ho vytáhli ze šatny a odvedli v poutech. Náhradník byl neprověřený prvák, a když byl clantonský tým poražen na hlavu, město Forrestovi Atleemu nikdy neodpustilo.

Ray tehdy seděl na tribuně společně se Soudcem a byl z očekávaného zápasu stejně nervózní jako všichni ostatní. „Kde je Forrest?“ začali se lidé vyptávat během rozehrávky. Když zápas začal, Forrest už seděl v městském vězení, kde ho fotografovali a brali mu otisky prstů. V jeho autě našli čtyřicet deka marihuany.

Dva roky strávil v nápravně výchovném ústavu pro nezletilé, odkud ho propustili o jeho osmnáctých narozeninách.

Jak se šestnáctiletý syn významného soudce stane drogovým dealerem v malém jižanském městečku, kde se nikdy drogy moc nevyskytovaly? Ray a jeho otec si tu otázku položili snad tisíckrát. Jen Forrest znal odpověď a už dávno se rozhodl nechat si ji pro sebe. Ray byl docela rád, že bratr většinu svých tajemství pohřbívá.

Po pěkném zdřímnutí se Forrest náhle prudce probudil a oznámil, že potřebuje něco k pití.

„Ne,“ řekl Ray.

„Bez alkoholu, přísahám.“

Zastavili u venkovského obchůdku a nakoupili limonády. K snídani měl Forrest pytlík buráků.

„V některých těchhle zařízeních docela dobře vaří,“ prohodil, když opět vyjeli. Forrest jako průvodce po detoxikačních střediscích. Forrest jako restaurační kritik protialkoholních léčeben. „Obvykle tam pár kilo shodím,“ dodal s plnými ústy.

„Mají tam posilovny nebo tak něco?“ zeptal se Ray, aby rozproudil rozhovor, ačkoli ve skutečnosti se mu nechtělo diskutovat o výhodách a nevýhodách různých odvykacích center.

„Někde jo,“ opáčil Forrest spokojeně. „Ellie mě poslala do jednoho takovýho baráku na Floridě, kousek od pláže, spousta písku a vody, spousta smutných bohatých lidí. Tři dny vymývání mozku, a pak nás dřeli z kůže. Túry, kola, běhání, činky, když jsme měli zájem. Skvěle jsem se opálil a shodil sedm kilo. Zůstal jsem čistý osm měsíců.“

V jeho smutném živoření se všechno měřilo na období střízlivosti.

„Ellie tě tam poslala?“ opakoval Ray.

„Jo, to už je hodně roků zpátky. Tehdy dala dohromady nějaký prachy, ne moc. Narazil jsem na dno, a stalo se to v době, kdy ji to ještě zajímalo. Bylo to tam ale pěkný a mezi poradci se našlo pár těch floridských koček s krátkýma sukněma a dlouhýma nohama.“

„Budu to muset vyzkoušet.“

„Polib mi prdel.“

„Jen žertuju.“

„Na Západě je jedna farma, kam jezdí všechny hvězdy, jmenuje se to Hacienda, a to je teda opravdu Ritz. Luxusní pokoje, lázně, denně masáže, šéfkuchaři, co dokážou připravit úžasná jídla obsahující tisíc kalorií na den. A poradci jsou nejlepší na světě. Přesně to potřebuju, brácho, šest měsíců v Haciendě.“

„Proč šest měsíců?“

„Protože potřebuju šest měsíců. Zkusil jsem dva měsíce, jeden měsíc, tři týdny, dva týdny, nestačí to. Já potřebuju šest měsíců totální izolace, totálního vymývání mozku, totální terapie, a kromě toho vlastní masérku.“

„Kolik to stojí?“

Forrest hvízdl a obrátil oči v sloup. „Můžeš hádat. Já sám nevím. Potřebuješ miliony na kontě a dvě doporučení, aby tě vůbec vzali. Jen si to představ, doporučení do cvokárny. ‚Všem dobrým lidem v Haciendě: Tímto srdečně doporučuji svého přítele Blbečka Smithe jako pacienta do vašeho úžasného zařízení. Blbeček pije k snídani vodku, k obědu šňupe kokain, svačí heroin a do večeře je obvykle v komatu. Mozek má mimo provoz, žíly rozpíchané, játra v háji. Blbeček je pro vás ten pravý, jeho tátovi patří celé Idaho.‘“

„Nechávají tam lidi na šest měsíců?“

„Ty vůbec netušíš, jak to funguje, co?“

„Asi ne.“

„Spousta lidí, co jsou na koksu, potřebuje rok. A feťáci, co jedou v heráku, ještě víc.“

A ty se momentálně trávíš čím? chtěl se zeptat Ray. Ale zároveň nechtěl. „Rok?“ opakoval.

„Jo, naprostou izolaci. A hlavně to ten narkoman musí chtít sám. Znám chlápky, co byli ve vězení tři roky bez koksu, bez cracku, bez jakýchkoli drog, a když je pustili, zavolali dealerovi dřív, než zavolali manželce nebo svojí holce.“

„Co se s nimi stane pak?“

„Nebejvá to moc pěkný.“ Nasypal si do úst zbytek buráků, zamnul si ruce a kolem se rozletěla sůl.

Na silnici nebyly žádné ukazatele k Alcorn Village. Řídili se Oscarovými pokyny, a když už si byli jistí, že se hluboko v lesích ztratili, spatřili v dálce bránu. Za příjezdovou cestou lemovanou stromy se před nimi objevil obytný komplex. Vypadal klidně, uzavřeně a Forrest mu dal dobré hodnocení za první dojem.

Oscar Meave si pro ně přišel do haly administrativní budovy a odvedl je do přijímací kanceláře, kde sám vyřídil základní dokumenty. Byl poradce, administrátor, psycholog, sám bývalý narkoman, který se závislosti zbavil už před lety a udělal si dva doktoráty. Měl na sobě džíny, tričko a tenisky, pěstoval si bradku a v uchu měl dvě náušnice. Vrásky na obličeji a zlomený přední zub byly zjevně následky drsnějšího života v minulosti. Hlas měl však přátelský a jemný. Vyzařoval z něj soucit a zároveň neoblomnost člověka, který si sám prožil to, co Forrest zažívá teď.

Pobyt stál 325 dolarů denně a Oscar doporučoval minimálně čtyři týdny. „Potom uvidíme, jak na tom bude. Budu muset položit pár pěkně tvrdých otázek o tom, co Forrest dělal.“

„Ten rozhovor slyšet nechci,“ řekl Ray.

„Taky ho neuslyšíš,“ prohlásil Forrest. Už se smířil s očistcem, který ho čeká.

„A polovinu peněz chceme předem,“ dodal Oscar. „Druhá polovina je splatná před ukončením léčby.“

Ray sebou škubl a snažil se vybavit si, jaký je stav jeho účtu doma ve Virginii. Měl spoustu hotovosti, ale tohle nebyla vhodná chvíle ji použít.

„Ty peníze jdou z pozůstalosti mýho otce,“ řekl Forrest. „Mohlo by to pár dní trvat.“

Oscar vrtěl hlavou. „Žádné výjimky. Naším pravidlem je polovina předem.“

„To nebude problém,“ ozval se Ray. „Napíšu vám šek.“

„Chci, aby to šlo z pozůstalosti,“ trval Forrest na svém. „Ty to platit nebudeš.“

„Můžu si to později z pozůstalosti vybrat. Půjde to.“ Ray si nebyl jistý, zda to půjde, ale s tím ať si láme hlavu Harry Rex. Podepsal formuláře jako ručitel zajišťující platbu. Forrest se zase podepsal pod jednostránkový seznam všech interních zákazů a příkazů.

„Osmadvacet dní nesmíš zařízení opustit,“ řekl Oscar. „Jestli to uděláš, propadnou všechny složené peníze a nikdy se nebudeš smět vrátit. Rozumíš?“

„Rozumím,“ řekl Forrest. Kolikrát už tímhle asi prošel?

„Jsi tady, protože tu být chceš, správně?“

„Jo.“

„A nikdo tě k tomu nenutí?“

„Ne.“

Teď, když začal výslech, byl nejvyšší čas, aby Ray odešel. Poděkoval Oscarovi, objal Forresta a odjel mnohem rychleji, než přijížděl.

25

Ray nyní získal jistotu, že se ta hotovost nashromáždila po roce 1991, kdy Soudce přišel o svou funkci. Ještě rok předtím měl Claudii po boku, a ona o penězích nic nevěděla. Nepocházely z úplatků a nepocházely z hazardu.

Také nepocházely z tajného obratného investování, protože Ray neobjevil jediný záznam o tom, že by Soudce kdy koupil či prodal nějakou akcii nebo obligaci. Účetní, kterého Ray najal, aby prošel všechny finanční dokumenty a dal dohromady konečné daňové přiznání, také nic neobjevil. Řekl, že Soudcovy finanční operace se dají sledovat snadno, protože všechny transakce prováděl prostřednictvím První národní banky v Clantonu. To si myslíte vy, řekl si Ray v duchu.

Po domě bylo roztroušeno snad čtyřicet krabic starých, zbytečných právních složek. Úklidová služba je posbírala a shromáždila v Soudcově pracovně a v jídelně. Několik hodin to trvalo, ale Ray nakonec našel, co hledal. Ve dvou krabicích byly uloženy poznámky a zprávy – „procesní složky“, jak jim Soudce vždycky říkal – z případů, které soudil jako mimořádný ekvitní soudce po své porážce v roce 1991.

Během procesů si Soudce vždycky dělal spoustu poznámek do žlutých právnických bloků. Poznamenával si data, hodiny, důležitá fakta, všechno, co by mu mohlo pomoci dospět v případu ke konečnému rozhodnutí. Často sám pokládal otázky svědkům a obvykle s pomocí svých poznámek opravoval advokáty. Ray ho slyšel víc než jednou podotknout, samozřejmě mimo soudní síň, že mu ty poznámky pomáhají při řízení neusnout. Během zdlouhavého procesu dokázal svými zápisky zaplnit takových bloků dvacet.

Protože předtím, než se stal soudcem, působil jako právník, osvojil si celoživotní zvyk všechno archivovat a ukládat. Procesní složky obvykle obsahovaly jeho poznámky, kopie precedentních případů, z nichž advokáti vycházeli, kopie odpovídajících částí zákoníků, vyhlášky, dokonce i procesní materiály, které se v oficiálním soudním spise neobjevily. Jak léta plynula, byly procesní složky stále zbytečnější, a teď už zaplnily čtyřicet krabic.

Podle svých daňových přiznání získával od roku 1993 jistý příjem prací mimořádného ekvitního soudce na případech, které nikdo jiný nechtěl. Ve venkovských oblastech se běžně stávalo, že spor byl na zvoleného soudce příliš ožehavý. Jedna strana podala písemný návrh, aby soudce odstoupil pro podjatost, a on se s tím pak musel podle přesných pravidel vypořádat. Obvykle prohlásil, že je schopen soudit spravedlivě a nezaujatě bez ohledu na fakta či totožnost účastníků sporu, pak neochotně ustoupil a předal celou věc starému kamarádovi z jiné části státu. Mimořádný ekvitní soudce nebyl zatížený žádnými předem získanými informacemi a nemusel se při rozhodování neustále zamýšlet nad tím, jak výsledek ovlivní jeho případné znovuzvolení.

V některých oblastech využívali mimořádné ekvitní soudce, když zvolení soudci nezvládali počet případů, který se na ně nahrnul. Mimořádní soudci také příležitostně zaskakovali za nemocné soudce. Téměř všichni mimořádní ekvitní soudci byli už ve výslužbě. Stát jim platil padesát dolarů na hodinu plus výdaje.

V roce 1992, rok po své porážce, si soudce Atlee nevydělal bokem nic. V roce 1993 mu zaplatili 5 800 dolarů. Nejrušnější rok – 1996 – mu vynesl 16 300 $. Loni, v roce 1999, mu zaplatili 8 760 dolarů, ale to už byl většinu času nemocný.

Celkově si jako mimořádný ekvitní soudce vydělal během šesti let 56 590 dolarů a všechny tyto příjmy uvedl v daňových přiznáních.

Ray chtěl zjistit, jaké typy případů soudce Atlee v posledních letech soudil. Harry Rex se zmínil o jednom – o tom skandálním rozvodovém procesu bývalého guvernéra. Složka k tomuto sporu byla skoro deset centimetrů tlustá a zahrnovala i výstřižky z jacksonských deníků, které obsahovaly fotografie guvernéra, jeho budoucí bývalé manželky a ženy, o níž se tvrdilo, že je momentálně jeho milenkou. Proces trval dva týdny a soudě podle poznámek si ho soudce Atlee opravdu užíval.

Pak tam byl jeden případ anexe pozemků poblíž Hattiesburgu, který rovněž trval dva týdny a rozčiloval všechny zúčastněné. Město se rozšiřovalo směrem na západ a mělo zálusk na několik skvělých průmyslových parcel. Byly podány žaloby a o dva roky později pozval soudce Atlee všechny dohromady k soudu. Tady byly také výstřižky z tisku, ale asi po hodině četby začal celý ten zmatek Raye nudit. Nedokázal si představit, že by tomu měl měsíc předsedat.

Ale přinejmenším se v tom zmiňovaly nějaké peníze.

V roce 1995 strávil soudce Atlee osm dní v malém městečku Kosciusko, dvě hodiny jízdy od Clantonu, ale podle spisu to vypadalo, že nic závažného se před soud nedostalo.

Pak tu byla hrozná havárie cisternového nákladního vozu a osobního auta v okrese Tishomingo v roce 1994. Pět teenagerů tehdy uvízlo v nabouraném autě a uhořeli v něm. Jelikož byli nezletilí, spadalo to do jurisdikce ekvitního soudu. Jeden zvolený soudce byl příbuzný jedné z obětí. Další soudce umíral na rakovinu mozku. Povolali soudce Atleeho, který procesu předsedal dva dny, než došlo k vyrovnání ve výši 7 400 000 dolarů. Třetinu dostali advokáti těch dětí, zbytek jejich rodiny.

Ray odložil složku na Soudcovu pohovku, vedle spisu o té anexi. Seděl v pracovně na zemi, na čerstvě naleštěné podlaze, pod bdělým zrakem generála Forresta. Měl nejasné tušení, co se pokouší najít, ale žádný skutečný plán, jak by měl postupovat. Projdi složky, najdi ty, v nichž jde o peníze, a zkus zjistit, zda ta stopa někam vede.

Peníze, které našel schované necelé tři metry odsud, se přece musely odněkud vzít.

Zazvonil mu mobilní telefon. Byla to charlottesvillská bezpečnostní služba s nahraným vzkazem, že v jeho bytě probíhá vloupání. Vyskočil na nohy, a než zpráva dohrála, mluvil pro sebe. Stejná zpráva směřovala ve stejnou chvíli na policii a Coreymu Crawfordovi. O pár vteřin později mu Crawford zavolal. „Už tam letím,“ oznámil mu a znělo to, jako by utíkal. Bylo skoro půl desáté středního pásmového času. Půl jedenácté v Charlottesvillu.

Ray chodil po domě, naprosto bezmocný. Uplynulo patnáct minut, než se Crawford ozval znovu. „Jsem tu,“ řekl. „S policií. Někdo vypáčil hlavní dveře a pak ty, co vedou do jídelny. To spustilo alarm. Moc času neměli. Kde máme hledat?“

„Není tam nic moc cenného,“ odpověděl Ray a snažil se odhadnout, na co mohl mít zloděj zálusk. Žádné peníze, šperky, umělecká díla, lovecké pušky, zlato ani stříbro.

„Televize, stereo, mikrovlnka, všechno je na místě,“ odříkával Crawford. „Rozházeli knihy a časopisy, převrhli stůl u telefonu v kuchyni, ale nejspíš hodně pospíchali. Je tu něco zvláštního?“

„Ne, na nic si nevzpomínám.“ Ray slyšel v pozadí pískání policejní vysílačky.

„Kolik ložnic?“ zeptal se Crawford, který očividně procházel celý byt.

„Dvě, moje je vpravo.“

„Všechny skříně jsou pozotvírané. Něco hledali. Nemáte tušení co?“

„Ne,“ odpověděl Ray.

„Žádná známka, že by někdo pronikl do té druhé ložnice,“ hlásil Crawford a pak se dal do hovoru se dvěma policisty. „Moment,“ řekl Rayovi, který stál u vchodu do otcova domu, díval se síťovými dveřmi ven, byl úplně strnulý a snažil se vymyslet, jak by se nejrychleji dostal domů.

Policisté a Crawford se shodli, že šlo o rychlý zásah poměrně obratného zloděje, jehož poplašné zařízení zaskočilo. Oboje dveře vypáčil tak, aby způsobil jen minimální škodu, uvědomil si spuštění alarmu, proběhl celý byt, přičemž hledal nějakou určitou věc, a když ji nenašel, jen namátkou rozházel pár věcí a uprchl. Mohl být sám, ale mohlo jich být také víc.

„Musíte přijet, abyste řekl policii, jestli něco chybí, a vyplnil hlášení o vloupání,“ řekl Crawford.

„Budu tam zítra,“ odpověděl Ray. „Můžete ten byt na dnešek nějak zajistit?“

„Jo, něco vymyslíme.“

„Zavolejte mi, až policie odejde.“

Posadil se na schody před vchodem, poslouchal cvrčky a přál si být v Chaneyho nájemním skladu, sedět ve tmě s jednou ze Soudcových pušek, připravený odstřelit každého, kdo se přiblíží. Patnáct hodin cesty vozem. Tři a půl soukromým letadlem. Zavolal Fogu Newtonovi, ale nedovolal se.

Opět ho vylekalo zazvonění telefonu. „Pořád jsem v bytě,“ řekl Crawford.

„Myslím, že nejde o náhodné vloupání,“ řekl mu Ray.

„Zmínil jste se o nějakých cennostech, rodinných památkách, co jsou v Chaneyho nájemním skladu.“

„Jo. Bylo by možné, abyste to tam dneska v noci taky ohlídali?“

„Mají vlastní ochranku, stráže a kamery, je to docela dobře zajištěné.“ Crawford mluvil unaveně a vyhlídka na noc strávenou podřimováním v autě ho zjevně moc nenadchla.

„Můžete to zařídit?“

„Dovnitř se nedostanu. To bych musel být zákazník.“

„Hlídejte vchod.“

Crawford zabručel a zhluboka vydechl. „Jo, prověřím to tam, možná pošlu na hlídku jednoho chlápka.“

„Díky. Zavolám vám hned, jak zítra přijedu.“

Zatelefonoval do skladu, ale nikdo tam telefon nebral. Počkal pět minut, zavolal znovu, napočítal čtrnáct zazvonění a pak se ozval hlas.

„Chaneyovy sklady, bezpečnost, u telefonu Murray.“

Ray velmi zdvořile vysvětlil, kdo je a co potřebuje. Pronajímá si tři kóje a je trochu znepokojený, protože došlo k pokusu o vloupání do jeho bytu ve městě, a mohl by být pan Murray tak laskav a věnovat zvláštní pozornost kójím 14B, 37F a 18R? Bez problému, opáčil pan Murray, který mluvil, jako by do telefonu zíval.

Ray vysvětloval, že je z toho trochu nervózní.

„Bez problému,“ zamumlal pan Murray.

Ray potřeboval celou hodinu a dvě skleničky, než začala jeho nervozita trochu opadat. Nebyl ani o kousek blíž k Charlottesvillu. Cítil nutkání naskočit do pronajatého auta a vyřítit se do noci, ale potlačil je. Raději se vyspí a ráno se pokusí sehnat letadlo. Nedokázal však usnout, a tak se vrátil k procesním složkám.

Soudce jednou prohlásil, že o zákonech týkajících se urbanistických zón ví jen málo, protože ve státě Mississippi se moc územního plánování neprovozuje a v šesti okresech Pětadvacátého okrsku ekvitního soudu prakticky žádná stavební omezení nejsou. Někdo ho však umluvil, aby předsedal bouřlivému případu ohledně stavebních omezení ve městě Columbus. Soud trval šest dní, a když skončil, nějaký anonym Soudci telefonem vyhrožoval, že ho zastřelí, alespoň podle poznámek z té složky.

Takové výhrůžky nebyly neobvyklé a vědělo se, že Soudce celá léta nosil v aktovce pistoli. Proslýchalo se, že Claudia taky. A převládalo přesvědčení, že kdyby došlo na nejhorší, člověk by na tom byl líp, kdyby na něj střílel Soudce než jeho soudní zapisovatelka.

Nad tím případem sporných stavebních zón Ray málem usnul. Ale pak našel mezeru, černou díru, kterou hledal, a na spánek rázem zapomněl.

Podle svých daňových přiznání dostal Soudce v lednu 1999 zaplaceno 8 110 dolarů, aby předsedal jistému případu v Sedmadvacátém okrsku ekvitního soudu. Sedmadvacátý se skládal ze dvou okresů na pobřeží Mexického zálivu, v části státu, kterou Soudce neměl ani trochu v oblibě. Skutečnost, že tam dobrovolně odjel na několik dní, Raye trochu zarazila.

A ještě podivnější byla nepřítomnost procesní složky. Prohledal obě krabice, nenašel nic, co by se k případu na pobřeží vztahovalo, a stěží ovládal svou zvědavost, když prohledával zbývajících asi tak osmatřicet krabic. Zapomněl na svůj byt, nájemní sklad i na to, zda je pan Murray vzhůru nebo vůbec naživu, a téměř zapomněl i na ty peníze.

Procesní složka chyběla.

26

Pravidelná linka společnosti US Air odlétala z Memphisu v šest čtyřicet ráno, což znamenalo, že Ray musel odjet z Clantonu nejpozději v pět, a to zase znamenalo, že spal asi tak tři hodiny, jako na Javorové stezce obvykle. Během prvního letu usnul, na letišti v Pittsburghu také a v letadle pravidelné linky do Charlottesvillu rovněž. Prohlédl celý byt a pak usnul na pohovce.

Peníze zůstaly netknuté. Nikdo se nepokoušel neoprávněně proniknout do jeho malých úložných kójí u Chaneyho. Všechno bylo jako obvykle. Zamkl se v kóji 18R, otevřel těch pět ohnivzdorných a vodě odolných boxů a spočítal třiapadesát balíčků.

Když tak seděl na betonové podlaze se třemi miliony dolarů kolem sebe, Ray Atlee si konečně připustil, jaký význam pro něj ty peníze získaly. Čirou hrůzu minulé noci vyvolala představa, že o ně přijde. A nyní se je bál opustit.

Během uplynulých několika týdnů se daleko více než dřív zajímal o to, kolik věci stojí, o to, co se dá za ty peníze koupit, a o to, jak by se daly rozhojnit, kdyby se konzervativně či aktivně investovaly. Občas uvažoval sám o sobě jako o zámožném člověku, a vzápětí ty myšlenky rychle zahnal. Ale byly stále přítomné, těsně pod povrchem, a stále častěji se vracely. Otázky se jedna po druhé pomalu zodpovídaly – peníze nejsou padělané, nejsou označené, Soudce je nevyhrál v kasinech ani je pokoutně nevybral od právníků a účastníků soudních řízení v Pětadvacátém okrsku ekvitního soudu.

A nikoli, neměl by se o ně rozdělit s Forrestem, protože ten by se s jejich pomocí zabil. Ne, neměl by je zahrnout do pozůstalosti, a to z několika výborných důvodů.

Vylučoval jednu možnost za druhou. Možná bude nucen nechat si je sám.

Ozvalo se hlasité zaklepání na dveře a Ray málem zaječel strachy. Vyškrabal se na nohy a zavolal: „Kdo je tam?“

„Ochranka,“ přišla odpověď a ten hlas mu byl mlhavě povědomý. Ray překročil balíčky s penězi, odemkl a dveře jen trochu pootevřel. Usmíval se na něj pan Murray.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se. Vypadal spíš jako vrátný než ozbrojený strážný.

„Ano, děkuji,“ odpověděl Ray, stále zledovělý strachy.

„Když budete něco potřebovat, dejte vědět.“

„Děkuji vám za včerejší noc.“

„Jen jsem dělal svou práci.“

Ray peníze opět uložil, zamkl dveře a odjel do města s jedním okem neustále upřeným do zpětného zrcátka.

Majitel jeho pronajatého bytu tam poslal partu mexických tesařů, aby opravili ty dvoje poškozené dveře. Bušili a pilovali celé pozdní odpoledne, a když skončili, neodmítli vychlazené pivo. Ray si s nimi povídal a snažil se je taktně vyprovodit z obývacího pokoje. Na kuchyňském stole ležela hromádka pošty, které si většinu dne nevšímal, a teprve teď se posadil, aby ji probral. Složenky a účty. Katalogy a letáky. Tři soustrastné dopisy.

A dopis od Státního daňového úřadu, adresovaný panu Rayovi Atleemu, Správci pozůstalosti Reubena V. Atleeho, a odeslaný přede dvěma dny z Atlanty. Pečlivě si obálku prohlédl, než ji pomalu otevřel. Vytáhl jediný hlavičkový papír se jménem jistého Martina Gage, Kancelář vyšetřování trestných činů, atlantská pobočka. Stálo na něm:

Vážený pane Atlee, jako správce pozůstalosti svého otce máte zákonnou povinnost uvést veškerá aktiva a předložit je k ocenění a zdanění. Zatajování aktiv může znamenat daňový únik. Neschválené přerozdělování aktiv znamená porušení zákonů státu Mississippi a může znamenat i porušení zákonů federálních.

Martin Gage vyšetřovatel

Prvním instinktem bylo zavolat Harrymu Rexovi a zeptat se, jaké vyjádření poskytl finančnímu úřadu. Jako vykonavatel poslední vůle měl na podání závěrečného daňového přiznání celý rok od úmrtí a podle účetního se tato lhůta běžně nechávala prodloužit.

Dopis byl odeslán den poté, co s Harrym Rexem zahájili u soudu pozůstalostní řízení. Tak proč by měl finanční úřad zareagovat tak rychle? A jak by se vůbec dověděl o smrti Reubena Atleeho?

Místo toho Ray zavolal na telefonní číslo uvedené v záhlaví dokumentu. Nahraný vzkaz ho přivítal ve světě Státního daňového úřadu v Atlante, ale oznámil mu, že bude muset zavolat později, protože je sobota. Připojil se na internet a v atlantském telefonním seznamu našel tři Martiny Gage. První, kterému zavolal, byl mimo město, ale jeho manželka Rayovi sdělila, že na finančním úřadě rozhodně nepracuje, díky bohu. Na druhém čísle to nikdo nezvedal. Třetí telefon zastihl jednoho pana Gagea u večeře.

„Pracujete na Státním daňovém úřadě?“ zeptal se Ray, jakmile se srdečně představil jako profesor práv a omluvil se za vyrušení.

„Ano, pracuji.“

„V oddělení vyšetřování?“

„Jo, to jsem já. Už čtrnáct let.“

Ray mu popsal dopis, který obdržel, a pak mu ho doslova přečetl.

„Tohle jsem nepsal já,“ řekl Gage.

„Tak kdo to napsal?“ vyštěkl Ray a okamžitě ho to zamrzelo.

„Jak to mám vědět? Můžete mi to odfaxovat?“

Ray se zadíval na svůj fax, rychle se zamyslel a opáčil: „Jistě, ale fax mám v kanceláři. Můžu to udělat v pondělí.“

„Tak to oskenujte a pošlete mailem,“ navrhl Gage.

„Totiž, skener je zrovna v opravně. Prostě vám to v pondělí odfaxuju.“

„Dobrá, ale někdo si z vás vystřelil, kamaráde. To není můj dopis.“

Ray si náhle moc přál zase se finančního úřadu zbavit, ale Gage to začalo velice zajímat. „A ještě něco vám povím,“ pokračoval. „Vydávat se za zaměstnance Státního daňového úřadu je federální trestný čin, který tvrdě postihujeme. Nemáte tušení, kdo vám to mohl provést?“

„Ani nejmenší.“

„Nejspíš si našel moje jméno v našem seznamu zaměstnanců na internetu, což byla největší pitomost, jakou jsme kdy udělali. Právo na informace a všechny tyhle kraviny.“

„Asi ano.“

„Kdy bylo zahájeno řízení?“

„Před třemi dny.“

„Před třemi dny! To přiznání má být přece odevzdáno až za rok.“

„Já vím.“

„Co je v pozůstalosti?“

„Nic. Starý dům.“

„Jenom nějaký blbý vtip. Pošlete mi to v pondělí faxem a já vám zavolám.“

„Díky.“

Ray odložil telefon na konferenční stolek a ptal se sám sebe, proč na sebe vlastně berňák upozorňoval.

Aby si ověřil pravost dopisu.

Gage kopii nikdy nedostane. Do měsíce na to zapomene. A za rok si to už nevybaví, i kdyby se o tom někdo zmínil.

Možná to nebyl ten nejchytřejší nápad.

Forrest si už na každodenní rutinu v Alcorn Village zvykl. Měl povolené dva telefonáty denně a mohli si je nahrávat, vysvětloval. „Nechtějí, abychom volali svým dealerům.“

„Velmi vtipné,“ opáčil Ray. Tohle byl střízlivý Forrest, s melodickým hlasem a jasnou myslí.

„Proč jsi ve Virginii?“ zeptal se Forrest.

„Bydlím tady.“

„Myslel jsem, že jsi tu chtěl navštívit nějaký přátele, kámoše z práv.“

„Brzy se vrátím. Jaké je jídlo?“

„Jako v domově důchodců. Třikrát denně želé, ale pokaždý má jinou barvu. Fakt hnus. Za víc než tři stovky denně je to zlodějna.“

„Nějaké pěkné holky?“

„Jedna, jenže je jí čtrnáct, dcera soudce, jestli tomu dokážeš uvěřit. Fakt dost smutná partička. Jednou denně máme takový ty terapeutický skupinový sezení, kdy všichni nadávají na lidi, co je přivedli k drogám. Mluvíme o svých problémech. Pomáháme jeden druhýmu. Sakra, já toho vím víc než ty doktoři. To už je moje osmá detoxikačka, brácho, věřil bys tomu?“

„Připadá mi, že jich bylo daleko víc,“ řekl Ray.

„Díky, žes mi pomohl. Víš, co je hrozný?“

„Copak?“

„Jsem nejšťastnější, když jsem čistý. Cítím se skvěle, připadám si chytrej, dokážu cokoli. Pak se nenávidím, když jsem na ulici a provádím stejný kraviny jako všichni ostatní ztroskotanci. Nevím, proč to dělám.“

„Vypadá to, že je ti tam dobře, Forreste.“

„Líbí se mi tady, až na to jídlo.“

„Výborně, jsem na tebe pyšný.“

„Přijedeš za mnou na návštěvu?“

„Jasně že ano. Dej mi pár dní.“

Ray zavolal Harrymu Rexovi a zastihl ho v kanceláři, kde obvykle trávil i víkendy. Se čtyřmi manželkami za sebou měl pár dobrých důvodů nezdžovat se moc doma.

„Nevzpomínáš si, že by Soudce jel kvůli případu někam na pobřeží, začátkem loňského roku?“ zeptal se Ray.

Harry Rex právě něco jedl a do telefonu mlaskal. „Na pobřeží?“ Soudce nesnášel pobřeží, podle něj tam všichni byli odporní zabednění mafiáni.

„Zaplatili mu tam za proces, loni v lednu.“

„Loni byl přece nemocný,“ řekl Harry Rex a spolkl něco tekutého.

„Na tu rakovinu mu přišli až v červenci.“

„Na žádný případ na pobřeží si nevzpomínám,“ prohlásil Harry Rex a zahryzl se do něčeho jiného. „To mě překvapuje.“

„Mě taky.“

„Proč procházíš jeho archiv?“

„Jenom dávám dohromady záznamy o příjmech s procesními složkami.“

„Proč?“

„Protože jsem vykonavatel závěti.“

„Promiň. Kdy se vrátíš?“

„Za pár dní.“

„Hej, dneska jsem narazil na Claudii, neviděl jsem ji už měsíce, a najednou si to přifrčí do města hned po ránu a zaparkuje zbrusu nový černý cadillac rovnou vedle Kavárničky, aby ho každý viděl. Potom se půlku dopoledne nakrucovala po městě. To je číslo.“

Ray nedokázal potlačit úsměv nad představou, jak se Claudia žene do nejbližší prodejny cadillaků s kapsami plnými peněz. Soudce by na ni byl hrdý.

Ray spal na pohovce, trhaně a přerývaně. Ve zdech praskalo hlasitěji, větráky a trubky se zdály aktivnější. Věci se hýbaly, potom zase nehýbaly. Noc po vloupání jako by se celý byt připravoval na další vniknutí.

27

Ray se zoufale snažil chovat se normálně, a tak si vyrazil na dlouhý běh po své oblíbené trase, po pěší zóně v centru, po hlavní ulici na univerzitu, nahoru na kopec s observatoří a zpátky, celkem deset kilometrů. Sešel se s Carlem Mirkem na oběd v Bizou, vyhlášeném bistru tři ulice od jeho bytu, a potom si vypil kávu u stolku na chodníku před jednou kavárnou. Fog mu zamluvil bonanzu na tréninkový let ve tři odpoledne, ale pak přišla pošta a všechna snaha o normální rutinu vyletěla oknem.

Obálka byla nadepsaná ručně, zpáteční adresa chyběla, poštovní razítko ukazovalo, že byla odeslána den předtím z Charlottesvillu. Kdyby na stole ležel kus dynamitu, nemohl by vypadat podezřeleji. Uvnitř byl natřikrát složený list dopisního papíru, a když ho Ray rozložil, srdce se mu zastavilo. Na okamžik nedokázal přemýšlet, dýchat, cítit, vnímat.

Byla to barevná digitální fotografie vstupu do kóje 14B v Chaneyově nájemním skladu, vytištěná z počítače na obyčejný papír do tiskárny. Žádná slova, žádná varování, žádné hrozby. Nebylo jich třeba.

Když se Ray dokázal znovu nadechnout, začal se zároveň potit a nevěřícná strnulost zmizela tak náhle, že mu břichem projela prudká bolest. Točila se mu hlava, takže zavřel oči, a když je otevřel a znovu se na obrázek podíval, celý se třásl.

Jeho první myšlenka, první, na kterou si vzpomínal, byla, že v bytě není nic, bez čeho by se neobešel. Mohl tu nechat všechno. Přesto si však zabalil malou tašku.

O tři hodiny později nabral benzin v Roanoke a tři hodiny nato zastavil na rušném parkovišti pro tiráky kousek východně za Knoxvillem. Dlouho jen tak seděl v autě, zabořený hluboko do sedadla svého sporťáku, díval se, jak řidiči náklaďáků přijíždějí a odjíždějí, a sledoval pohyb v zalidněném motorestu. U okna byl stolek, který se mu zalíbil, a jakmile se trochu uklidnil, Ray zamkl audi a zašel dovnitř. Od stolku hlídal svůj vůz, zaparkovaný o patnáct metrů dál a napěchovaný třemi miliony v hotovosti.

Podle pachu usoudil, že specialitou motorestu jsou smažená jídla. Objednal si hamburger a na ubrousek si začal zapisovat, jaké má možnosti.

Nejbezpečnější místo na ty peníze byla banka, velká bezpečnostní skříňka za silnými stěnami trezoru, kamerami atd. Mohl by peníze rozdělit, uložit je na několika místech mezi Charlottesvillem a Clantonem a zanechat matoucí stopy. Daly by se nenápadně přenášet v aktovce. Jakmile by je takhle uložil, byly by v bezpečí navěky.

Nechal by však za sebou spoustu stop. Nájemní smlouvy, průkaz totožnosti, adresa, telefony, seznamte se s naším novým viceprezidentem, velký zájem o lidi odjinud, videokamery, doklady k bezpečnostním schránkám a kdovíco ještě, protože Ray zatím nikdy nic v bankovních schránkách neukládal.

Při jízdě po mezistátní dálnici minul několik nájemních skladů. Poslední dobou vyrůstaly jako houby po dešti a z nějakého důvodu stály těsně u hlavních silnic. Proč by si neměl náhodně jeden z nich vybrat, zajet tam, zaplatit hotově a jen s minimálním papírováním? Mohl by se na tom místě pár dní zdržet, sehnat si v místním železářství nějaké další ohnivzdorné boxy, zabezpečit peníze a nenápadně se vytratit. Byla to skvělá myšlenka, protože jeho trýznitel s tím jistě nepočítal.

A byla to hloupá myšlenka, protože by musel peníze opustit.

Mohl by je odvézt domů na Javorovou stezku a pohřbít je ve sklepě. Harry Rex by mohl požádat šerifa a policii, aby dali pozor, jestli se po městě nepotloukají nějací podezřelí cizí lidé. Kdyby ho někdo sledoval až do města, v Clantonu by ho dopadli a Dell z Kavárničky by do rána znala všechny podrobnosti. V tom městě jste nemohli ani zakašlat, a nenakazit přitom tři lidi.

Řidiči náklaďáků přicházeli ve vlnách, většina z nich při příchodu hlasitě mluvila a snažila se debatu trochu rozproudit, po dlouhých kilometrech osamělé jízdy. Všichni vypadali stejně, džíny a špičaté boty. Kolem prošly nějaké tenisky a upoutaly Rayovu pozornost. Khaki plátěné kalhoty, ne džíny. Ten muž přišel sám a posadil se k baru. V zrcadle mu Ray viděl do obličeje, tuhle tvář už předtím někde spatřil. Široká kolem očí, zužující se k bradě, dlouhý zploštělý nos, slámové vlasy, asi pětatřicet let. Určitě ho zná z Charlottesvillu, ale nedokázal si vzpomenout odkud.

To už je teď podezřelý úplně každý?

Když jste na útěku s penězi, jako vrah s obětí uloženou v kufru auta, bude vám spousta obličejů připadat povědomá a hrozivá.

Přinesli mu jeho hamburger, horký, se spoustou hranolků, z nichž stoupala pára, ale Ray ztratil chuť k jídlu. Rozepsal se na třetí ubrousek. Na prvních dvou se k ničemu nedobral. V tuhle chvíli měl jen omezené možnosti. Protože neměl v úmyslu spustit peníze z očí, pojede celou noc, zastavovat bude jen na kávu nebo aby si krátce zdříml, a do Clantonu dorazí časně ráno. Jakmile se opět ocitne ve známém prostředí, všechno se trochu vyjasní.

Ukrýt peníze do sklepa byl špatný nápad. Elektrický zkrat, blesk, odhozená zápalka, a dům se změní v popel. Už tak byl stěží víc než hromada dříví na podpal.

Muž u pultu se na Raye ještě nepodíval, a čím víc se Ray díval na něj, tím byl přesvědčenější, že se spletl. Byla to tuctová tvář, taková, jaké vídáte každý den a jen málokdy si je pamatujete. Jedl čokoládový koláč a pil kávu. Trochu zvláštní, v jedenáct večer.

Do Clantonu Ray dorazil krátce po sedmé ráno. Oči měl zarudlé, třásl se únavou, potřeboval se osprchovat a aspoň dva dny spát. Během noci, když zrovna nesledoval každá světla reflektorů, která zahlédl ve zpětném zrcátku, a nefackoval se, aby se udržel vzhůru, snil o samotě na Javorové stezce. Velký prázdný dům, bude ho mít jen pro sebe. Mohl by spát nahoře, dole nebo na verandě. Žádné zvonící telefony, nikdo ho nebude otravovat.

Jenomže pokrývači měli jiné plány. Když Ray dorazil, právě byli v plné práci; celý trávník před domem zabíraly jejich dodávky, žebříky a nástroje, které blokovaly i příjezdovou cestu. Harryho Rexe našel Ray v Kavárničce, kde hltal ztracená vejce a četl dvoje noviny najednou.

„Co tady děláš?“ zeptal se Harry Rex a stěží zvedl hlavu. Ještě s vejci ani s novinami neskončil a nevypadal moc nadšeně, že Raye vidí.

„Možná mám hlad.“

„Vypadáš příšerně.“

„Díky. Nemohl jsem tam spát, takže jsem odjel sem.“

„Sypeš se.“

„To jo.“

Harry Rex konečně odložil noviny a zabodl vidličku do vajíčka, zjevně pokrytého pálivou omáčkou. „Ty jsi jel celou noc až z Charlottesvillu?“

„Je to jen patnáct hodin cesty.“

Servírka mu přinesla kávu. „Jak dlouho se ti pokrývači chystají dělat?“

„Už tam jsou?“

„Ano. Je jich nejmíň tucet. A to jsem chtěl příští dva dny spát.“

„To jsou Atkinsovi hoši. Jsou rychlí, dokud nezačnou pít a rvát se. Jeden z nich loni spadl ze žebříku a zlámal si vaz. Dostal třicet táců odškodnýho.“

„Proč jsi je teda vlastně najímal?“

„Jsou laciní, stejně jako vy, pane Vykonavateli. Běž se vyspat do mé kanceláře. V druhém patře je pokojík.“

„S postelí?“

Harry Rex se rozhlédl kolem sebe, jako by tam číhaly všechny klepny z Clantonu. „Vzpomínáš si na Rosettu Rhinesovou?“

„Ne.“

„Byla to moje pátá sekretářka a třetí manželka. Tehdy to všechno začalo.“

„A povlečení je čisté?“

„Jaký povlečení? Ber, nebo nech být. Je tam klid a ticho, ale podlaha se třese. Tak nás taky chytili.“

„Mrzí mě, že jsem se vůbec zeptal.“ Ray se zhluboka napil kávy. Měl hlad, ale na zdejší jídlo neměl žaludek. Toužil po misce kukuřičných lupínků s odstředěným mlékem a ovocem nebo podobné rozumné potravě, ale takovému lehkému, zdravému jídlu by se v Kavárničce vysmáli.

„Nebudeš jíst?“ zavrčel na něj Harry Rex.

„Ne. Potřebujeme nějaké věci uložit. Všechny ty krabice a nábytek. Nevíš o nějakém skladu?“

„My?“

„Dobře, tak já potřebuju sklad.“

„Jsou to jen zbytečný starý krámy.“ Sousto vdolku naplněného párkem, čedarem a něčím, co vypadalo jako hořčice. „Spal to.“

„Nemůžu to spálit, aspoň ne teď.“

„Tak udělej to, co dělají všichni rozumní správci pozůstalosti. Ulož ty krámy na dva roky, pak je dej Armádě spásy, a spal to, co nebudou chtít.“

„Ano, nebo ne. Je tady ve městě nájemní sklad?“

„Nechodil jsi náhodou do školy s tím bláznivým Cantrellovic klukem?“

„Byli dva.“

„Ne, byli tři. Jeden se nechal přejet autobusem na silnici kousek od Tobytownu.“ Dlouhý doušek kávy, pak další vajíčka.

„Ten sklad, Harry Rexi.“

„Nejsi nějakej podrážděnej?“

„Ne, jenom jsem se nevyspal.“

„Nabídl jsem ti svoje hnízdečko lásky.“

„Dík, ale raději ne. Zkusím štěstí s těmi pokrývači.“

„Jejich strýc je Virgil Cantrell, zařizoval jsem druhý rozvod jeho první ženy, a ten to starý zrušený nádraží předělal na nájemní sklady.“

„Je ve městě jediný?“

„Ne, Lundy Staggs má nějaké ty malé úložné kóje na západ od města, ale párkrát se mu tam už dostala voda. K němu bych nechodil.“

„Jak se ten sklad na nádraží jmenuje?“ zeptal se Ray, který už měl Kavárničky plné zuby.

„Nádraží.“ Další sousto vdolku.

„A je to ten barák u trati?“

„Jo.“ Harry Rex si začal na zbytek hromady vajec kapat tabasco. „Obvykle tam trochu místa má, dokonce nechal postavit protipožární stěnu. Ale do sklepa u něj radši nechoď.“

Ray zaváhal; věděl, že by měl tu poznámku přejít mlčením. Mrkl na svůj vůz zaparkovaný před soudní budovou, a nakonec se zeptal: „Proč ne?“

„Drží tam svýho kluka.“

„Kluka?“

„Jo, je to taky magor. Virgilovi se nepovedlo dostat ho do Whitfieldu a soukromou cvokárnu si dovolit nemůže, takže se rozhodl zamknout ho v suterénu.“

„To myslíš vážně?“

„To myslím sakra vážně. Řekl jsem mu, že to není proti zákonu. Kluk tam má všecko – ložnici, koupelnu, televizi. Přijde to zatraceně lacinějc než platit za pobyt v blázinci.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Ray, ačkoli věděl, že se do toho zaplétá čím dál víc.

„Malej Virgil.“

„Malej Virgil?“

„Malej Virgil.“

„A kolik Malýmu Virgilovi je?“

„Nevím, snad pětačtyřicet, padesát.“

K Rayovu velkému ulehčení nebyl při jeho příchodu do skladů jménem Nádraží přítomen žádný Virgil. Zavalitá žena v montérkách mu sdělila, že pan Cantrell má venku nějaké vyřizování a vrátí se až za dvě hodiny. Ray se zeptal na úložné prostory a žena nabídla, že ho provede kolem.

Před lety k nim přijel na návštěvu vzdálený strýček z Texasu. Ray ova matka chlapce vydrhla a vymydlila, až měl pocit, že mu sedře kůži z těla. S velkým očekáváním se vydali na nádraží, aby strýčka přivítali. Forrest byl ještě nemluvně, nechali ho doma s chůvou. Ray si živě vzpomínal, jak čekali na peróně, slyšeli houkání vlaku, viděli, jak se blíží lokomotiva, a vnímali vzrušené očekávání lidí kolem sebe. Tehdy tam bývalo rušno. Když Ray chodil na střední školu, nádraží zrušili a zabednili a stalo se útočištěm různých chuligánů. Budova už byla na spadnutí, než zakročilo město a připustilo dosti neuváženou renovaci.

Teď se tam nacházela sestava místností s oprýskanou omítkou, roztroušených po dvou podlažích, kde se až ke stropu vršily bezcenné krámy. Všude byla naskládaná prkna a desky, důkazy nekonečných oprav. Podlahu pokrývaly piliny. Rychlá procházka Raye přesvědčila, že tohle místo je ještě hořlavější než Javorová stezka.

„Máme taky prostory v suterénu,“ řekla žena.

„Ne, díky.“

Vyšel ven a chystal se k odjezdu, když se po Taylor Street prohnal zbrusu nový cadillac, celý se blýskal v ranním slunci, naprosto bez poskvrnky, a za volantem seděla Claudia s tmavými brýlemi na očích.

Když tam Ray tak stál v dopoledním parnu a díval se, jak auto uhání po ulici pryč, měl pocit, že se kolem něj město Clanton hroutí. Claudia, Virgilové, Harry Rex se svými manželkami a sekretářkami, Atkinsovi hoši, kteří pokrývají, popíjejí a rvou se.

To se všichni zbláznili, nebo je to ve mně?

Nastoupil do vozu a odjel od Nádraží tak rychle, až mu od kol odletoval štěrk. Na kraji města se silnice dělila. Na severu byl Forrest, na jihu pobřeží. Návštěvou bratra si život sice nijak nezjednoduší, ale už to slíbil.

28

O dva dny později dorazil Ray na pobřeží Mexického zálivu ve státě Mississippi. Měl tady přátele z právnické fakulty, které chtěl navštívit, a docela vážně uvažoval o tom, že stráví nějaký čas ve svých starých oblíbených podnicích. Měl chuť dát si ústřice u Frankyho & Johnnyho na nábřeží, muffalettu u Maspera ve Francouzské čtvrti, pivo značky Dixie v pivnici Chart Room na Bourbon Street a cikorkovou kávu s koblihami v Café du Monde, což byla všechno místa, která navštěvoval před dvaceti lety.

Jenže v New Orleansu byla celkem vysoká zločinnost a jeho hezké malé sportovní autíčko by mohlo znamenat dobrý terč. Zloděj, který by je ukradl a otevřel kufr, by mohl jásat. Ale zloději ho nedostanou, a dopravní policie taky ne, protože přesně dodržoval předepsanou rychlost. Byl dokonalý řidič – respektoval všechny zákony a pečlivě si všímal všech ostatních vozů.

Uvízl v dopravní zácpě na rychlostní silnici číslo 90 a hodinu se pomalu plazil východním směrem přes Long Beach, Gulfport a Biloxi, těsně kolem pobřeží, kolem nablýskaných nových kasin u vody, kolem nových hotelů a restaurací. Hazardní hry se na pobřeží rozšířily stejně rychle jako mezi farmami v okolí Tuniky.

Přejel zátoku Biloxi a vjel do okresu Jackson. Poblíž Pascagouly zahlédl blikající neonový poutač vybízející motoristy, aby se zastavili na kreolskou specialitu – všechno, co dokážete sníst, jen za 13,99 $. Byla to sice díra, ale s dobře osvětleným parkovištěm. Nejprve se tam důkladně rozhlédl a ověřil si, že si může sednout ke stolku u okna, odkud uvidí na své auto. Už se z toho stal zvyk.

Na pobřeží byly celkem tři okresy. Jackson na východě, při hranicích s Alabamou, Harrison uprostřed a Hancock na západě, vedle Louisiany. Jednomu místnímu politikovi se podařilo docela dobře uspět ve Washingtonu a zásoboval zakázkami místní loděnice v okrese Jackson. V okrese Harrison se platily účty a stavěly školy s pomocí peněz z hazardu. A do Hancocku, nejméně rozvinutého a zalidněného, se vydal soudce Atlee v lednu 1999 kvůli případu, o němž doma nikdo nic nevěděl.

Po dlouhé večeři obsahující směs dušeného račího masa, remuládu z krevet a několik syrových ústřic se Ray vrátil přes zátoku zpátky a opět projel Biloxi a Gulfport. Ve městě Pass Christian objevil, co hledal, nový nízký motel, který měl pokoje s dveřmi vedoucími přímo ven. Okolí vypadalo bezpečně, parkoviště bylo napůl zaplněné. Zaplatil v hotovosti šedesát dolarů za jednu noc a nacouval s autem tak blízko ke svým dveřím, jak to jen bylo možné. Na zbraně změnil názor. Jediný podezřelý zvuk během noci, a vyletěl by ven se Soudcovou osmatřicítkou v ruce, nyní už nabitou. Byl naprosto odhodlán přespat v autě, pokud to bude nutné.

Okres Hancock pojmenovali po Johnu Hancockovi, jehož smělý podpis se objevil na Vyhlášení nezávislosti. Budova zdejšího soudu byla postavena v roce 1911 uprostřed Bay St. Louis a v srpnu 1969 ji prakticky srovnal se zemí uragán Camille. Oko uragánu se pohybovalo přímo přes Pass Christian a Bay St. Louis a vážnému poškození neunikla jediná stavba. Víc než sto lidí zahynulo a mnozí navždy zmizeli.

Ray se zastavil u desky na trávníku před soudem, která historickou událost připomínala, pak se ještě jednou ohlédl po svém malém audi. Ačkoli soudní záznamy byly obvykle veřejně přístupné, stejně pociťoval nervozitu. Soudní úředníci v Clantonu si své spisy pečlivě hlídali a sledovali, kdo se na ně chodí vyptávat. A on si ani nebyl jistý, co hledá a kde má začít. Nejvíc se však obával toho, co by mohl najít. V kanceláři ekvitního soudu otálel právě tak dlouho, aby upoutal pozornost hezké mladé ženy s tužkou ve vlasech. „Mohu vám nějak pomoci?“ zeptala se hlasem se zpěvavým, melodickým přízvukem. Ray držel v ruce poznámkový blok, jako by to byl důkaz, že má právo tu být, a jako by mu to mohlo otevřít ty správné dveře.

„Máte tu všecky záznamy vo tom, co se tu kdy soudilo?“ zeptal se a snažil se mluvit jako venkovský balík.

Zamračila se a podívala se na něj, jako by se dopustil nějakého přestupku.

„Máme zápisy z každého zasedání soudu,“ vysvětlovala pomalu, protože očividně nebyl moc chytrý. „A pak máme samotné soudní spisy.“ Ray si to zapisoval.

„A,“ dodala po chvilce, „také existují přepisy celého průběhu jednání, jak je zaznamenala soudní zapisovatelka, ale ty tady neskladujeme.“

„Můžu vidět ty zápisy?“ zeptal se na první dokument, který zmínila.

„Jistě. Jaké období?“

„Minulý leden.“

Udělala dva kroky doprava a vyťukala něco na klávesnici. Ray se rozhlédl po prostorné kanceláři, kde u stolů sedělo několik žen – některé psaly, jiné ukládaly spisy, další telefonovaly. Když naposledy viděl kancelář ekvitního soudu v Clantonu, byl tam jen jeden počítač. Okres Hancock byl o deset let napřed.

V rohu upíjeli dva právníci kávu z umělohmotných kelímků a šeptali si o něčem důležitém. Před sebou si rozložili pozemkové knihy staré dobře dvě století. Oba měli na nose brýle na čtení, na nohou odřené polobotky a na kravatách velké uzly. Dávali dohromady právní nároky, sto dolarů za kus, jedna z tuctů únavných činností, které zařizovaly legie maloměstských advokátů. Jeden z nich si Raye všiml a podezřívavě se na něj zadíval.

Mohl jsem to být já, pomyslel si Ray.

Mladá dáma se sehnula a vylovila velký pořadač plný výjezdů z počítače. Zalistovala stránkami, pak se zastavila a šanon na pultě obrátila. „Tady,“ řekla a ukázala na správné místo. „Leden 99, soud zasedal dva týdny. Tady máte pořad jednání, zabírá několik stránek. V tomto sloupci je konečný rozvrh. Jak vidíte, většina případů byla odročena až na březnové zasedání soudu.“

Ray se díval a poslouchal.

„Zajímá vás nějaký určitý případ?“ zeptala se.

„Vzpomínáte si na nějaký proces, kterému předsedal soudce Atlee z okresu Ford? Mám dojem, že sem jel jako mimořádný ekvitní soudce,“ prohodil Ray nezávazně. Zírala na něj, jako kdyby ji požádal, aby mu ukázala vlastní rozvodový spis.

„Vy jste novinář?“ zeptala se útočně a Ray málem o krok ucouvl.

„Měl bych být?“ odpověděl otázkou. Dvě z dalších úřednic zvedly hlavu od práce a mračily se na něj.

Žena mu věnovala nucený úsměv. „Ne, ale ten případ byl dost proslulý. Je to přímo tady,“ řekla a znovu ukázala do šanonu. V pořadu jednání stála u tohoto procesu pouze slova Gibson versus Miyer-Brack. Ray pochvalně přikývl, jako by zjistil přesně to, co chtěl vědět. „A kde bych našel ten spis?“ zeptal se.

„Je dost tlustý,“ upozornila ho úřednice.

Šel za ní do místnosti plné černých kovových kartotéčních skříní, v nichž ležely tisíce složek. Věděla přesně, kde má hledat. „Tady se mi podepište,“ vyzvala ho a podala mu psací podložku s formulářem. „Jen vaše jméno a datum. Zbytek už dodělám sama.“

„Co to bylo za případ?“ zeptal se Ray, když vyplňoval kolonky.

„Zabití z nedbalosti.“ Otevřela dlouhou zásuvku a ukázala z jednoho konce na druhý. „Tohle všechno,“ řekla. „Tady začíná procesní materiál, tohle jsou důkazy, pak záznam soudního jednání. Můžete si to vzít támhle ke stolku, ale je zakázáno vynášet ty dokumenty z místnosti. Na příkaz soudce.“

„Kterého soudce?“

„Soudce Atleeho.“

„Víte, že už zemřel?“

Na odchodu prohodila: „Asi je to pro něj dobře.“

Jako by s ní z místnosti zmizel i všechen vzduch a Rayovi pár vteřin trvalo, než dokázal opět myslet. Dokumenty k případu zabíraly dobře metr dvacet prostoru v kartotéce, ale to mu bylo jedno. Měl na to zbytek léta.

Clete Gibson zemřel v roce 1997 ve věku jednašedesáti let. Příčina smrti, selhání ledvin. Příčina selhání ledvin, lék zvaný Ryax, vyráběný společností Miyer-Brack, podle tvrzení žaloby, které Jeho Ctihodnost Reuben V. Atlee, mimořádný ekvitní soudce, shledal pravdivým.

Pan Gibson bral Ryax osm let na snížení hladiny cholesterolu. Lék mu předepisoval jeho lékař a prodával lékárník, které vdova a děti rovněž žalovaly. Poté, co užíval lék pět let, začal mít problémy s ledvinami, které léčili jiní lékaři. V té době byl Ryax relativně nový přípravek, bez známých vedlejších účinků. Když Gibsonovi selhaly ledviny úplně, nějak se seznámil s jistým panem Pattonem Frenchem, právním zástupcem. K tomu došlo krátce před Gibsonovou smrtí.

Patton French působil u firmy French & French v Biloxi. Na hlavičkových papírech této kanceláře stála jména šesti dalších právníků. Kromě výrobce, lékaře a lékárníka byla žaloba vznesena rovněž proti místnímu distributorovi léku a jeho makléřské firmě v New Orleansu. Každý z obžalovaných si zajistil služby renomované právnické kanceláře, objevilo se tu i pár velkých zvířat z New Yorku. Jednání bylo dramatické, složité, občas bouřlivé, a pan Patton French a jeho malá firmička z Biloxi bojovali proti obrům na druhé straně velice udatně.

Miyer-Brack byl švýcarský farmaceutický gigant, soukromá firma působící v šesti státech, podle prohlášení jejich amerického zástupce. V roce 1998 vydělala 635 milionů dolarů a její roční obrat byl 9,1 miliardy. Přečíst jen tohle prohlášení trvalo Rayovi hodinu.

Z nějakého důvodu se Patton French rozhodl podat žalobu za zabití z nedbalosti u ekvitního soudu místo u obvodního soudu, kde se většina případů projednávala před porotou. Podle závazných pravidel pro ekvitní soudy se u nich svolávala porota pouze v případech napadení poslední vůle. Když Ray praktikoval za studií u Soudce, měl příležitost několik takových nepříjemných záležitostí sledovat. Tento případ se dostal pod jurisdikci ekvitního soudu ze dvou důvodů. Za prvé, Gibson byl mrtev a jeho pozůstalost byla věcí ekvitních soudů. Za druhé, měl dítě mladší osmnácti let. Právní záležitosti nezletilých vyřizovaly rovněž ekvitní soudy.

Gibson měl kromě toho další tři, už zletilé děti. Žalobu bylo možné podat u obvodního i u ekvitního soudu, jedna ze stovek drobných zvláštností mississippského právního systému. Ray jednou požádal Soudce, aby mu tu záhadu osvětlil, a jako obvykle bylo odpovědí prosté: „Máme nejlepší systém soudnictví v celých USA.“ Každý starý ekvitní soudce tomu pevně věřil.

Dát právníkům na vybranou, kde chtějí podat žalobu, ovšem nebylo specifikum jediného státu. Tahle hra se hrála na celé mapě Spojených států. Avšak když byla žaloba vznesená vdovou žijící ve venkovské oblasti Mississippi proti mamutí švýcarské společnosti produkující lék vyráběný v Uruguaji podána u ekvitního soudu okresu Hancock, na stožár vyletěla červená vlajka. Takovéhle dalekosáhlé problémy se obvykle řešily u federálních soudů a Miyer-Brack se svou falangou právníků se pokoušel elegantně přesunout případ jinam. Soudce Atlee však trval na svém, stejně jako federální soudce. Žaloba se týkala i místních obžalovaných, takže se převedení do jurisdikce federálního soudu dalo zamítnout.

Případ svěřili Reubenu Atleemu, a když se snažil dotlačit celý materiál k procesu, ztrácel přitom s právníky obhajoby trpělivost. Nad některými z rozhodnutí svého otce se Ray musel pousmát. Byla úsečná, šla tvrdě k věci a rozhodně zapalovala oheň pod zadkem těch hord právníků, kteří se kolem obžalovaných hemžili. Novodobá pravidla o urychlování procesu nebyla v soudní síni soudce Atleeho nikdy zapotřebí.

Ukázalo se, že Ryax byl špatný výrobek. Patton French si přivedl dva odborníky, kteří přípravek rozcupovali, a experti, kteří ho hájili, byli jen hlásnými troubami výrobce. Ryax úžasně snižoval hladinu cholesterolu. Rychle prošel všemi potřebnými schvalovacími procesy, pak ho firma natlačila na trh, kde se stal mimořádně oblíbeným. Nyní byly zničeny desítky tisíc ledvin a pan Patton French firmu Miyer-Brack knokautoval.

Proces trval osm dní. Navzdory námitkám obhajoby začínalo řízení každý den přesně v osm patnáct. A často trvalo až do osmi večer, což vedlo k dalším námitkám, které soudce Atlee přecházel bez povšimnutí. Ray tohle zažil mnohokrát. Soudce pevně věřil v tvrdou práci, a protože nemusel brát ohled na porotu, byl nelítostný.

Jeho konečné rozhodnutí padlo dva dny poté, co vystoupil poslední svědek, úžasný krok směrem ke zrychlení práce soudů. Očividně zůstal v Bay St. Louis a soudní zapisovatelce nadiktoval čtyřstránkový rozsudek. Tohle také Raye nepřekvapilo. Soudce nenáviděl otálení při vynášení rozsudku.

Kromě toho se mohl opírat o své poznámky. Za osm dní nonstop výpovědí musel popsat nejméně třicet bloků. A jeho rozsudek obsahoval dostatečné množství podrobností, aby to udělalo na odborníky dojem.

Rodině Cletea Gibsona přiřkl nárok na 1,1 milionu dolarů na odškodném; podle ekonomů to byla cena jeho života. A aby potrestal Miyer-Brack za prodej tak mizerného výrobku, Soudce jim nařídil zaplatit deset milionů jako náhradu škody s trestní funkcí. Tento rozsudek znamenal tvrdé potrestání nedbalosti a chamtivosti velkých korporací a bylo celkem nasnadě, že soudce Atleeho praktiky Miyer-Bracku velmi pohoršily.

Ale i tak Ray nikdy nezažil, že by jeho otec sáhl k náhradě škody s trestní funkcí.

Po procesu následovala obvyklá záplava návrhů a námitek, které Soudce zamítal strohými odstavci. Miyer-Brack žádal zrušení náhrady škody s trestní funkcí. Patton French je chtěl zvýšit. Obě strany dostaly písemně vynadáno.

Kupodivu nikdo nepodal odvolání. Ray pořád nějaké čekal. Oddíl obsahující dozvuky případu prolistoval dvakrát, pak znovu prošel celou zásuvku. Možná že došlo později k vyrovnání a Ray si udělal poznámku, že se má úřednice zeptat.

Ohledně honorářů nastala ošklivá malá hádka. Patton French si nechal od rodiny Gibsonových podepsat smlouvu, která mu dávala nárok na polovinu celé vysouzené částky. Soudce měl jako obvykle pocit, že je to přemrštěné. U ekvitních soudů byly honoráře plně v pravomoci soudce. A horní hranicí pro soudce Atleeho vždy bylo třiatřicet procent. To se dalo snadno spočítat a pan French se usilovně snažil získat své tvrdě vydělané peníze. Jeho Ctihodnost však neustoupila.

Gibsonův proces ukazoval soudce Atleeho v jeho nejlepší formě a Ray se cítil zároveň hrdě a trochu smutně.

Dalo se těžko uvěřit, že se tohle odehrálo téměř před půldruhým rokem, když už Soudce trpěl cukrovkou, srdeční chorobou a pravděpodobně i rakovinou, ačkoli to poslední měli zjistit až za šest měsíců.

Obdivoval toho starého bojovníka.

S výjimkou jedné dámy, která u svého stolu chroupala meloun a zároveň něco prováděla na internetu, byly všechny úřednice na obědě. Ray vyšel ze soudní budovy a vydal se hledat knihovnu.

29

Z jednoho rychlého občerstvení v Biloxi zavolal na svou hlasovou schránku v Charlottesvillu a objevil tři zprávy. Ozvala se Kaley, že by s ním ráda zašla na večeři. Rychlé vymazání se o ni postaralo, navždy. Fog Newton hlásil, že bonanza je příští týden volná a měli by se proletět. A Martin Gage ze Státního daňového úřadu v Atlante stále čekal na faxovou kopii toho falešného dopisu. Jen čekej, pomyslel si Ray.

U ostře oranžového stolku pojídal salát zatavený v mikrotenovém sáčku, na druhé straně silnice začínala pláž. Nevzpomínal si, kdy seděl naposledy sám v nějakém rychlém občerstvení, a nyní to dělal jen proto, že mohl jíst poblíž svého vozu a dobře na něj viděl. Kromě toho se to tam hemžilo mladými matkami s dětmi, což obvykle nebývá skupina obyvatel s příliš zločineckými sklony. Nakonec přestal dloubat do salátu a zavolal Fogovi.

Veřejná knihovna Biloxi se nacházela na Lameuse Street. S pomocí plánu města, který si koupil v trafice, ji našel a zaparkoval v řadě vozů před vchodem. Jak měl nyní ve zvyku, na chvilku se zastavil a pozoroval své auto i všechno, co se dělo v okolí.

Počítače byly v přízemí, v místnosti obložené sklem, ačkoli k Rayovu zklamání ani jedno okno nevedlo na ulici. Nejčtenějším listem na pobřeží byl Sun Herald a pomocí knihovnické vyhledávací služby se dala najít archivní čísla až do roku 1994. Našel si 24. leden 1999, den poté, co soudce Atlee vynesl rozsudek v procesu. Nebylo moc překvapivé, že v metropolitní rubrice se hned na první stránce objevil článek o rozsudku v hodnotě 11,1 milionu dolarů, vyneseném v Bay St. Louis. A rovněž nebylo vůbec překvapivé, že pan Patton French k tomu měl hodně co říct. Soudce Atlee se odmítl vyjádřit. Právníci obhajoby tvrdili, že jsou šokováni, a slibovali, že se odvolají.

Byla tam fotografie Pattona Frenche, muže něco po padesátce, s kulatou tváří a záplavou prošedivělých vlasů. Z článku jasně vyplývalo, že tu zprávu oznámil novinám sám a potěšilo ho, že o tom může povídat. Byl to „náročný proces“. Činy obžalovaných byly „bezohledné a hamižné“. Rozhodnutí soudu bylo „odvážné a spravedlivé“. Jakékoli odvolání by bylo „pouze dalším pokusem bránit spravedlnosti“.

Vyhrál mnoho případů, chlubil se, ale tohle byl rozsudek, v němž šlo o největší náhradu škody. Když se ho vyptávali na poslední vývoj v otázkách vysokého odškodného, snažil se potlačit jakýkoli dojem, že je rozsudek trochu přemrštěný. „V okrese Hinds porota přede dvěma roky žádala náhradu škody ve výši pěti milionů,“ tvrdil. A v jiných částech státu osvícené poroty tvrdě postihují chamtivé korporace tuhle deseti miliony, támhle dvaceti. „Výše odškodného se dá z právního hlediska obhájit na všech frontách,“ prohlašoval.

Jeho specializací, říkal dál, jak článek pokračoval, je trestní odpovědnost farmaceutických společností. Už má čtyři stovky případů týkajících se Ryaxu a každý den přibývají další.

Ray si zadal do vyhledávacího systému v rámci Sun Heraldu slovo Ryax. Pět dní po tomto článku, 29. ledna, se tam objevil smělý, celostránkový inzerát začínající hrozivou otázkou: Brali jste někdy Ryax? Následovaly dva odstavce chmurných varování ohledně nebezpečnosti léku a odstavec podrobně popisující nedávné vítězství Pattona Frenche, zkušeného právního zástupce specializovaného na Ryax a další kontroverzní léky. Setkání postižených se bude konat v hotelu Gulfport během následujících deseti dní, kdy budou kvalifikovaní lékařští odborníci provádět testy. Testování bude pro všechny zúčastněné zcela zadarmo. Žádné závazky, alespoň se tu o žádných nemluvilo. Výrazným písmem byla dole na stránce uvedena informace, že inzerci platí právní kancelář French & French, s adresami a telefonními čísly jejich kanceláří v Gulfportu, Biloxi a Pascagoule.

Vyhledávač objevil ještě téměř totožný inzerát s datem 1. března 1999. Jediný rozdíl byl v čase a místě testování. Další pak vyšel v nedělním vydání Sun Heraldu 2. května 1999.

Téměř hodinu Ray zkoumal tiskoviny vycházející na pobřeží a totožné inzeráty našel v Clarion-Ledgeru z Jacksonu, v Times-Picayune z New Orleansu, v Hattiesburg Americanu, v Mobile Registeru, v Ekonomických listech z Memphisu a v Advokátovi z Baton Rouge. Patton French zahájil rozsáhlý frontální útok na Ryax a MiyerBrack.

Ray získal dojem, že tyhle inzeráty se klidně mohly objevit ve všech padesáti státech, a už ho to unavovalo. Pokusil se najít pana Frenche na internetu a přivítaly ho vlastní stránky firmy, pozoruhodné propagační dílko.

Ve firmě nyní působilo čtrnáct právníků, měla pobočky v šesti městech a každou hodinou se rozšiřovala. Uváděl se tam lichotivý jednostránkový životopis Pattona Frenche, který by citlivějšího člověka uvedl do rozpaků. Jeho otec, ten druhý French, vypadal nejméně na osmdesát a ve firmě působil jako starší partner, ať už to znamenalo cokoli.

Firma se zaměřovala zejména na tvrdé zastupování lidí poškozených špatnými léky a špatnými lékaři. Podařilo se jí zatím brilantně dojednat největší vyrovnání ve věci Ryaxu – celkem 900 milionů dolarů pro 7200 klientů. Nyní se snažila zadupat do země Shyne Medical, výrobce Minitrinu, široce užívaného a nestydatě výnosného léku na vysoký krevní tlak, který Federální úřad pro kontrolu potravin a léčiv stáhl kvůli vedlejším účinkům z trhu. Firma v současnosti měla téměř dva tisíce minitrinových klientů a každý týden testovala další.

Patton French rovněž připravil rozhodnutím poroty v New Orleansu společnost Clark Pharmaceuticals o osm milionů dolarů. Tam šlo o lék jménem Kobril, antidepresivum, jehož užívání se dalo volně spojit se ztrátou sluchu. Pro svou skupinu kobrilových případů, celkem čtrnáct set klientů, získala advokátní kancelář nakonec vyrovnání v celkové výši dvaapadesát milionů.

O ostatních společnících firmy se na webové stránce psalo jen málo, takže působila dojmem, že jde o představení jednoho muže s partou poskoků, kteří se v zákulisí starají o tisícovky klientů posbíraných na ulici. Byla tam stránka uvádějící přednášky pana Frenche, další s rozsáhlým kalendářem procesů, u nichž vystupuje, a dvě stránky programů testování, týkající se ne méně než osmi léků, včetně Hubeného Bena, té pilulky proti obezitě, o níž se nedávno zmiňoval Forrest.

Aby mohla lépe posloužit svým klientům, Frenchova firma si koupila letoun Gulfstream IV, a na internetu byla velká barevná fotografie letadla kdesi na rampě, u nějž samozřejmě pózoval Patton French v černém značkovém obleku, se širokým úsměvem, připravený ihned naskočit dovnitř a vyrazit někam hájit spravedlnost. Ray věděl, že takovéhle letadlo nejspíš stojí kolem třiceti milionů, potřebuje dva piloty na plný úvazek a takovou míru údržby, jaká musí účetním nahánět hrůzu.

Patton French byl nestydatý egomaniak.

To letadlo znamenalo poslední stéblo. Ray odešel z knihovny. Opřený o kapotu svého vozu vytočil číslo advokátní firmy French & French a propracoval se nahranými volbami – klient, právník, soudce, jiné, informace o testování, právní poradenství, první čtyři písmena příjmení vašeho advokáta. Tři sekretářky, usilovně pracující pro pana Frenche, si ho přepojovaly mezi sebou, dokud se nedostal k té, která měla na starosti sjednávání schůzek.

Ray už byl úplně vyčerpaný, když říkal: „Opravdu bych rád mluvil s panem Frenchem.“

„Je mimo město,“ odpověděla překvapivě zdvořile.

Samozřejmě že je mimo město. „Dobrá, poslouchejte,“ řekl Ray hrubě. „Tohle řeknu jen jednou. Jmenuji se Ray Atlee. Můj otec byl soudce Reuben Atlee. Jsem tady v Biloxi a rád bych se setkal s Pattonem Frenchem.“

Dal jí číslo svého mobilního telefonu a odjel. Zamířil do Akropole, kýčovitého kasina v řeckém stylu, příšerně zařízeného, což však nikoho nezajímalo. Na parkovišti panoval ruch a stáli tam členové ochranky. Nedalo se odhadnout, jestli opravdu sledují dění. Našel bar s výhledem na hrací plochu a právě popíjel sodovku, když mu zazvonil mobil. „Pana Raye Atleeho prosím,“ řekl hlas na druhém konci.

„U telefonu,“ odpověděl Ray a přitiskl si přístroj blíže k uchu.

„Tady Patton French. Jsem moc rád, že jste zavolal. Mrzí mě, že jsem zrovna nebyl v kanceláři.“

„Máte spoustu práce.“

„To ano. Vy jste na pobřeží?“

„Právě teď sedím v Akropoli, nádherné místo.“

„No, já se zrovna vracím, byl jsem v Naples na schůzce žalobců s nějakými důležitými floridskými advokáty.“

Vida, pomyslel si Ray.

„Upřímně lituji smrti vašeho otce,“ řekl French a v telefonu trochu zapraskalo. Nejspíš je ve výšce dvanáct set metrů a řítí se domů.

„Děkuji vám,“ opáčil Ray.

„Byl jsem na pohřbu, viděl jsem vás tam, ale neměl jsem příležitost si s vámi promluvit. Soudce byl milý člověk.“

„Děkuji vám,“ opakoval Ray.

„Jak se má Forrest?“

„Vy znáte Forresta?“

„Já znám skoro každého, Rayi. Na každý proces se připravuju velmi důkladně. Informace sbíráme po tunách. A proto vyhráváme. Nicméně, jak je na tom? Poslední dobou čistý?“

„Pokud vím, tak ano,“ odpověděl Ray, podrážděný, že se tu soukromé věci probírají tak nonšalantně jako počasí. Ale už z webové stránky poznal, že ten člověk není právě ztělesněný takt.

„Dobrá, podívejte, zítra bych se měl objevit ve městě. Vracím se na své jachtě, takže tempo je trochu pomalejší. Můžeme si zajít na oběd nebo na večeři?“

Na vaší webové stránce jsem žádnou jachtu neviděl, pane Frenchi. Asi jsem ji přehlédl. Ray by dal přednost hodince u kávy před dvouhodinovým obědem či ještě delší večeří, ale pozvaný byl on. „Vyhovuje mi obojí.“

„Tak to zatím necháme otevřené, jestli vám to nevadí. Teď máme tady v zálivu silný protivítr a nedokážu odhadnout, kdy dorazíme. Může vám moje děvče zítra zavolat?“

„Jistě.“

„A mluvíme tu o Gibsonově procesu?“

„Ano, pokud v tom není ještě něco jiného.“

„Ne, všechno to začalo Gibsonem.“

Zpátky v motelu Lehký spánek Ray sledoval v televizi s vypnutým zvukem baseballový zápas a pokoušel se číst, zatímco čekal, až zapadne slunce. Potřeboval se vyspat, ale odmítal si jít lehnout před setměním. Na druhý pokus se dovolal Forrestovi a zrovna probírali radosti detoxikace, když je vyrušilo zazvonění mobilu. „Zavolám ti za chvíli,“ řekl Ray a zavěsil.

V jeho bytě byl opět nějaký vetřelec. Probíhá vloupání, oznámil mu mechanický nahraný hlas ze společnosti provozující bezpečnostní systém. Jakmile vzkaz skončil, Ray otevřel dveře a zadíval se na své auto, zaparkované jen o šest metrů dál. Držel v ruce mobilní telefon a čekal.

Poplašný systém se automaticky spojil rovněž s telefonem Coreyho Crawforda, který zavolal o patnáct minut později se stejnou zprávou jako předtím. Vypáčené venkovní dveře, vypáčené dveře do bytu, převrácený stůl, rozsvícená světla, všechny elektrické přístroje na místě. Stejný policista vyplnil stejné hlášení.

„Není tam vůbec nic cenného,“ opakoval Ray.

„Tak proč se tam pořád dobývají?“ zeptal se Corey.

„To nevím.“

Crawford zavolal domácímu, který slíbil, že sežene truhláře a nechá dveře opravit. Když policista odešel, Corey zůstal v bytě a znovu Rayovi zavolal. „Tohle není náhoda,“ prohlásil.

„Proč ne?“ zeptal se Ray.

„Nepokoušejí se nic ukrást. Jde jim o zastrašování, to je všechno. Co se děje?“

„Já nevím.“

„Myslím, že víte.“

„Přísahám.“

„Myslím, že mi neříkáte všechno.“

To máte rozhodně pravdu, pomyslel si Ray, ale trval na svém. „Je to jen náhodný útok, Coreyi, uklidněte se. Prostě pár těch kluků z centra s vlasy obarvenými narůžovo a cvočky v bradě. Jsou to feťáci, kterým jde o rychlé prachy.“

„Tuhle oblast znám. To nedělají žádná děcka.“

„Profesionál by se nevrátil, kdyby už věděl o tom alarmu. Jde o dva různé lidi.“

„Nesouhlasím.“

Dohodli se, že se nedohodnou, ačkoli pravdu znali oba.

Ray se dvě hodiny převaloval ve tmě, neschopný ani zavřít oči. Kolem jedenácté se jel projet a zastavil znovu před Akropolí, kde hrál ruletu a pil špatné víno až do dvou do rána.

Požádal o pokoj s výhledem na parkoviště, ne na pláž, a z okna v druhém patře hlídal své auto, dokud neusnul.

30

Spal, dokud už pokojskou neomrzelo čekání. Pokoje bylo třeba vyklidit do dvanácti, bez výjimky, a když mu pokojská ve tři čtvrtě na dvanáct zabušila na dveře, zavolal na ni z postele a skočil do sprchy.

Auto vypadalo neporušeně, žádné stopy po páčení, rýhy nebo škrábance kolem kufru. Odemkl zavazadlový prostor a chvatně nakoukl dovnitř: tři igelitové pytle na odpadky nacpané penězi. Všechno bylo v pořádku, dokud se neposadil za volant a nespatřil před sebou na skle obálku zastrčenou pod stěrač. Strnule na ni hleděl a ona jako by mu ten pohled ze sedmdesáticentimetrové vzdálenosti oplácela. Obyčejná bílá obálka dopisového formátu, zvenčí na ní nebyly vidět žádné značky, alespoň ne z té strany, která se dotýkala skla.

Ať už to bylo cokoli, nemohlo to znamenat nic dobrého. Nešlo o leták z pizzerie ani o volební propagační brožurku. Nebyla to ani pokuta za prošlý parkovací lístek, protože u kasina Akropole bylo parkování zadarmo.

Byla to obálka, která něco obsahovala.

Pomalu vystoupil z vozu a rozhlédl se kolem, jestli neuvidí někoho podezřelého. Zvedl stěrač, vytáhl obálku a prozkoumal ji, jako by mohlo jít o klíčový důkaz v procesu vraždy. Pak se vrátil do auta, protože usoudil, že ho někdo nejspíš pozoruje.

Uvnitř byla další natřikrát složená digitální fotografie vytištěná z počítače, tentokrát zachycující kóji 37F v Chaneyho nájemním skladu v Charlottesvillu ve Virginii, patnáct set kilometrů a nejméně osmnáct hodin cesty autem odsud. Stejný fotoaparát, stejná tiskárna, nepochybně stejný fotograf, který určitě věděl, že 37F není poslední kóje, kterou Ray k uložení peněz využil.

Přestože byl příliš otřesený, aby se dokázal hýbat, Ray spěšně odjel. Řítil se po silnici číslo 90 a sledoval všechno za sebou, pak náhle odbočil doleva a zahnul na silnici vedoucí k severu, po níž jel asi kilometr a půl, než rychle zajel na parkoviště před veřejnou prádelnou. Nikdo ho nesledoval. Asi hodinu pozoroval všechna auta kolem, a nic podezřelého nespatřil. Pro uklidnění si položil pistoli hned vedle sedadla, na dosah ruky. A ještě víc ho uklidňovalo, že peníze má jen kousek od sebe. Měl s sebou všechno, co potřeboval.

Sekretářka pana Frenche, která sjednávala schůzky, zavolala v jedenáct patnáct. Objevily se zásadní problémy, které panu Frenchovi znemožňují zajít na oběd, ale velmi rád by se s Rayem sešel u časné večeře. Zeptala se, jestli by se Ray mohl dostavit do kanceláře toho velkého muže ve čtyři odpoledne, odkud by se poté odebrali někam na jídlo.

Kancelář, jejíž lichotivá fotografie byla na internetové stránce, se nacházela ve výstavném georgiánském domě nad Zálivem, na podlouhlém pozemku stíněném duby a španělským mechem. Sousední budovy byly postaveny ve stejném stylu a zhruba ve stejné době.

Zadní dvorek nedávno přestavěli na parkoviště obehnané vysokou cihlovou zdí a sledované bezpečnostními kamerami. Kovovou bránu Rayovi otevřel a zase ji za ním zavřel člen ochranky oblečený jako agent tajné služby. Ray zaparkoval na vyhrazeném místě a další strážný ho odvedl zadem až k budově, kde nějací dělníci pokládali dlažební kostky a jiní sázeli keře. Očividně probíhala zásadní rekonstrukce kanceláře i jejího okolí.

„Za tři dny má přijet guvernér,“ pošeptal Rayovi strážný.

„Páni.“

Frenchova soukromá kancelář se nacházela v prvním patře, ale pan French přítomen nebyl. Je pořád na své jachtě v Zálivu, vysvětlila hezká mladá brunetka v drahých přiléhavých šatech. Stejně ho ovšem odvedla do kanceláře pana Frenche a požádala ho, aby se posadil do konferenčního prostoru u oken. Místnost měla ostění ze světlého dubu a bylo v ní tolik těžkých kožených pohovek, křesel a odpočívadel, že připomínala loveckou chatu. Psací stůl měl rozměry plaveckého bazénu a stály na něm pečlivě vypracované modely nádherných jachet.

„Má rád lodě, co?“ poznamenal Ray, když se rozhlédl kolem. Čekalo se, že to na něj udělá dojem.

„To ano.“ Dálkovým ovladačem otevřela jednu skříňku, z níž vyjela velká plochá obrazovka. „Má jednání,“ řekla, „ale za okamžik se s vámi spojí. Nedáte si něco k pití?“

„Děkuji, černou kávu.“

V pravém horním rohu obrazovky byla upevněná miniaturní kamera a Ray předpokládal, že si má s panem Frenchem povídat přes satelit. Jeho podrážděnost nad tím čekáním pomalu vzrůstala. Za normálních okolností by už pěnil vzteky, ale nyní ho pohlcoval příběh, který se kolem něj odehrával. On sám byl jednou z postav. Uvolni se a užívej si to, nabádal se. Času máš spoustu.

Sekretářka se vrátila s kávou, která se pochopitelně podávala v jemném porcelánu s iniciálami F & F na šálku.

„Můžu se podívat ven?“ zeptal se Ray.

„Ovšem.“ Usmála se a vrátila se ke svému stolu.

Za širokými dveřmi se táhl dlouhý balkon. Ray upíjel kávu opřený o zábradlí a kochal se vyhlídkou. Široký trávník před domem končil u silnice, za ní se rozkládala pláž a vodní hladina. V dohledu nebyla žádná kasina, kolem se vůbec příliš nestavělo. Pod ním, na přední verandě, si povídalo několik malířů, kteří přitom poponášeli své žebříky. Všechno kolem vypadalo nově, bylo to téměř cítit novotou. Patton French právě vyhrál v loterii.

„Pane Atlee,“ zavolala brunetka a Ray se vrátil do kanceláře. Na obrazovce se objevila tvář Pattona Frenche, trochu rozcuchaného, na nose měl brýle na čtení a oči za nimi se nepatrně mračily. „Tak tady jste,“ vyštěkl. „Omlouvám se za zdržení. Posaďte se tady, prosím, Rayi, ať na vás vidím.“

Sekretářka mu ukázala žádané místo a Ray se posadil.

„Jak se máte?“ zeptal se French.

„Dobře. A vy?“

„Výborně, podívejte, omlouvám se za ty zmatky, všechno je to moje chyba, ale celé odpoledne jsem se účastnil jedné z těch telefonických konferencí a prostě jsem se nemohl utrhnout. Říkal jsem si, že tady na jachtě to bude na večeři mnohem příjemnější, co vy na to? Můj šéfkuchař je o dvě třídy lepší než kdokoli, koho najdete na pevnině. Jsem jen třicet minut od vás. Dáme si skleničku, jenom my dva, pak dlouhou večeři, a popovídáme si o vašem otci. Bude to příjemné, slibuju.“

Když se konečně odmlčel, Ray se zeptal: „Bude tady moje auto v bezpečí?“

„Ovšem. Je to uzavřené parkoviště. Jestli chcete, řeknu strážným, aby si na tu káru sedli.“

„Dobrá. Mám k vám doplavat?“

„Ne, mám čluny. Dickie vás přiveze.“

Dickie byl ten zavalitý mladý muž, který odvedl Raye do budovy. Nyní ho doprovodil ven, kde už čekal velmi dlouhý stříbrný mercedes. Dickie se s ním řítil provozem, jako by řídil tank, a odvezl Raye do přístavu Point Cadet, kde kotvila snad stovka malých člunů. Jeden z těch větších náhodou patřil Pattonu Frenchovi. Jmenoval se Paní Spravedlnost.

„Voda je klidná, zabere to asi pětadvacet minut,“ oznámil Dickie, když nastoupili. Motory už běžely. Stevard se silným přízvukem se Raye zeptal, jestli si dá něco k pití. „Dietní kolu,“ požádal Ray. Odrazili a proplétali se mezi čluny v přístavu, dokud se nedostali na volné moře. Ray vylezl na horní palubu a sledoval, jak pobřeží mizí v dálce.

Král deliktů, čtyřicetimetrová luxusní jachta s pětičlennou posádkou a elegantním ubytováním pro deset hostů, kotvil patnáct kilometrů od Biloxi. Jediným pasažérem byl pan French a už svého společníka očekával. „Moc mě těší, Rayi,“ prohlásil, když mu zapumpoval rukou a stiskl mu rameno.

„Také mě těší,“ řekl Ray a přinutil se neucouvnout – French měl očividně rád těsný osobní kontakt. Byl o pár centimetrů vyšší než Ray, pěkně opálený, s pronikavýma modrýma očima, které mžouraly, ale nemrkaly.

„Jsem rád, že jste přišel,“ dodal French a opět stiskl Rayovi ruku. Dlouho ztracení známí ze studií by se nemohli ohmatávat s větším nadšením.

„Zůstaň tady, Dickie,“ vyštěkl na dolní palubu. „Pojďte se mnou, Rayi,“ vybídl ho pak a vydali se po krátkých schůdcích na horní palubu, kde už čekal stevard v bílé uniformě s dokonale složeným naškrobeným ručníkem s iniciálami F&F přehozeným přes ruku. „Co si dáte?“ zeptal se Raye.

Jelikož měl Ray podezření, že French nepatří mezi lidi, kteří berou vážně nealkoholické nápoje, zeptal se: „Jaká je zdejší specialita?“

„Ledová vodka s trochou citrónové šťávy.“

„Tak to vyzkouším,“ řekl Ray.

„Je to vynikající vodka z Norska. Bude vám chutnat.“ French se ve vodkách očividně vyznal.

Měl na sobě černou plátěnou košili, zapnutou až ke krku, a hnědé plátěné šortky, dokonale vyžehlené, které mu výborně seděly. Už mu trochu rostlo bříško, ale hruď měl mohutnou a předloktí dvakrát silnější než normální člověk. Na svých vlasech si očividně zakládal, protože si je neustále pročesával rukama.

„Jak se vám ta loďka líbí?“ zeptal se a mávl rukou od přídě k zádi. „Dal si ji postavit jeden saudský princ, jeden z těch menších, teprve před pár lety. Ten pitomec tu nechal udělat krb, věřil byste tomu? Přišla ho dobře na dvacet milionů a za rok ji vyměnil za jinou, šedesátimetrovou.“

„Je to úžasné,“ prohlásil Ray a snažil se znít dostatečně ohromeně. Svět jachtingu patřil k oblastem, které mu byly zcela cizí, a tušil, že po téhle zkušenosti se bude od lodí držet navždycky dál.

„Postavili ji Italové,“ dodal French a poklepal na zábradlí vyrobené z nějakého příšerně drahého dřeva.

„Proč zůstáváte tady na moři, v Zálivu?“ zeptal se Ray.

„Já se radši držím od pevné země dál, ha, ha. Jestli víte, co tím myslím. Sedněte si.“ French ukázal na dvě dlouhá pohodlná lehátka a oba se posadili. Jakmile se uvelebili, French kývl k pobřeží. „Jen taktak odtud vidíte Biloxi, a to mi úplně stačí. Tady udělám za den víc práce než v kanceláři za týden. Navíc se stěhuju z jednoho domu do druhého. Právě se rozvádím. A tady se schovávám.“

„To je mi líto.“

„Je to teď největší jachta v Biloxi a většina lidí by si jí všimla. Moje současná manželka si myslí, že jsem ji prodal, a kdybych se odvážil moc blízko ke břehu, ten slizoun, co dělá ženušce advokáta, je schopný k ní doplavat, aby si ji vyfotil. Patnáct kilometrů je tak akorát.“

Ledovou vodku jim přinesli ve vysokých úzkých sklenicích s vyrytými iniciálami F & F. Ray usrkl a směs ve sklenici mu spálila vnitřnosti až ke špičkám prstů u nohou. French se napil zhluboka a spokojeně mlaskl. „Co vy na to?“ zeptal se hrdě.

„Dobrá vodka,“ opáčil Ray. Nevzpomínal si, kdy naposledy pil vodku.

„Dickie s sebou přivezl k večeři čerstvé mečouny. Vyhovuje vám to?“

„Naprosto.“

„A je ideální sezóna na ústřice.“

„Chodil jsem na právnickou fakultu Tulane. Tři roky jsem se živil ústřicemi.“

„Já vím,“ prohlásil French, vytáhl z kapsy u košile malou vysílačku a oznámil někomu dole, co si dají k večeři. Mrkl na hodinky a rozhodl, že se najedí za dvě hodiny.

„Chodil jste do školy s Hasselem Mangrumem,“ dodal potom.

„Ano, byl o ročník výš než já.“

„Máme stejného osobního trenéra. Hasselovi se tady na pobřeží daří dobře. Včas se napojil na ty procesy kvůli újmám na zdraví způsobeným azbestem.“

„Neviděl jsem Hassela už dvacet let.“

„O nic jste nepřišel. Je to blbec dneska a mám pocit, že to byl blbec i na právech.“

„To je pravda. Jak víte, že jsem chodil s Mangrumem do školy?“

„Příprava, Rayi, poctivá příprava.“ Znovu si lokl vodky. Třetí doušek šel Rayovi rovnou do mozku.

„Utratili jsme pěkný balík, abychom si soudce Atleeho proklepli, včetně rodiny, zázemí, rozsudků, financí, prostě všeho, co se dalo vypátrat. Nic nezákonného nebo všetečného, to pozor, ale stará dobrá detektivní práce. Věděli jsme i o vašem rozvodu, jak se ten chlápek jmenuje, Likvidátor Lew?“

Ray jenom přikývl. Chtěl říct o Lewu Rodowském něco urážlivého a chtěl Frenchovi vyčíst, že se vrtal v jeho minulosti, ale na vteřinu mu vodka zablokovala veškeré mozkové funkce. Takže přikývl.

„Zjistili jsme, jaký pobíráte jako profesor práv plat, ve Virginii to patří k veřejně přístupným informacím.“

„Já vím.“

„Není to špatný plat, Rayi, ale taky je to vynikající škola.“

„To je pravda.“

„A zkoumat minulost vašeho bratra bylo docela dobrodružství.“

„Rád věřím. Pro příbuzné to taky bylo dobrodružství.“

„Přečetli jsme si každý rozsudek, který váš otec vynesl v případech žalob o náhradu škody a zaviněných úmrtí. Nebylo jich mnoho, ale nějaká vodítka jsme získali. Pokud šlo o odškodné, choval se dost konzervativně, ale taky stál většinou na straně malého člověka, pracujícího muže. Věděli jsme, že se bude držet zákonů, jenže taky jsme věděli, že staří ekvitní soudci často ohýbají právo tak, aby odpovídalo jejich pojetí spravedlnosti. Byl to vynikající soudce, Rayi, a vždycky spravedlivý. Nikdy jsem neměl nic proti jedinému z jeho rozsudků.“

„Vybral jste si ho pro Gibsonův případ úmyslně?“

„Ano. Když jsme se rozhodli podat žalobu u ekvitního soudu a rozhodli se pro proces bez poroty, také jsme u toho nechtěli místního soudce. Máme tady tři. Jeden je spřízněný s Gibsonovou rodinou. Jeden odmítá soudit cokoli jiného než rozvody. A tomu třetímu je třiaosmdesát, je senilní a tři roky nevyšel z domu. Takže jsme se porozhlédli po státě a našli tři přijatelné náhrady. Naštěstí se můj otec a váš otec znali už šedesát let, ze Sewanee a pak z právnické fakulty na Mississippské státní. Nebyli sice nijak blízcí přátelé, ale zůstali ve styku.“

„Váš otec stále pracuje?“

„Ne, teď žije na Floridě, je v důchodu, každý den hraje golf. Já jsem jediný majitel firmy. Ale můj stařík zajel do Clantonu, poseděl na verandě se soudcem Atleem a popovídali si o občanské válce a Nathanu Bedfordu Forrestovi. Dokonce zajeli do Shilohu a dva dny si to tam prohlíželi – všechna ta proslavená místa, sršní hnízdo, krvavý rybníček. Soudce Atlee byl docela dojatý, když stál na místě, kde padl generál Johnston.“

„Byl jsem tam s ním nejmíň tucetkrát,“ podotkl Ray s úsměvem.

„U člověka jako soudce Atlee se nedá lobovat. Ten starý termín je našeptávání.“

„Jednou za to dal jistého advokáta zavřít,“ řekl Ray. „Chlápek přišel předtím, než proces začal, a snažil se ho přetáhnout na svou stranu. Soudce mu uložil půl dne vězení.“

„To byl ten právník Chadwick z Oxfordu, ne?“ opáčil French samolibě a Ray oněměl úžasem.

„Každopádně jsme museli soudce Atleeho přesvědčit, jak je ta věc s Ryaxem důležitá. Věděli jsme, že se mu moc nechce jet kvůli tomu případu na pobřeží, ale udělá to, pokud bude věřit, že to má význam.“

„Pobřeží nesnášel.“

„To jsme věděli a věřte mi, dělalo nám to velké starosti. Ale byl to nesmírně zásadový člověk. Potom, co dva dny znovu přehrával občanskou válku, soudce Atlee neochotně souhlasil, že případ vezme.“

„Nejmenuje snad mimořádné ekvitní soudce Nejvyšší soud?“ zeptal se Ray. Čtvrtý doušek vodky mu jen sklouzl hrdlem, nepálil, a nápoj najednou chutnal lépe.

French jen pokrčil rameny. „Samozřejmě, ale existují cestičky. Máme přátele.“

Ve světě Pattona Frenche se dal koupit každý.

Vrátil se stevard s dalším pitím. Ne že by je potřebovali, ale stejně si je vzali. French byl příliš energický, aby dokázal dlouho v klidu sedět. „Pojďte, provedu vás tady,“ nabídl a bez námahy vyskočil z lehátka. Ray vstával opatrně a snažil se nerozlít svou vodku.

31

Večeře se podávala v kapitánské jídelně, mahagonem obložené místnosti zdobené modely starých plachetnic a dělových člunů, mapami Nového světa a Dálného východu a dokonce sbírkou starých mušket, která měla budit dojem, že Král deliktů už brázdí moře celá staletí. Jídelna se nacházela na hlavní palubě za můstkem, jen úzkou chodbičkou oddělená od kuchyně, kde pilně pracoval vietnamský šéfkuchař. Slavnostní jídelní prostor tvořil oválný mramorový stůl, k němuž by se vešel tucet hodovníků, vážil nejméně tunu a Ray při pohledu na něj nechápal, jak se Král deliktů vlastně udrží na hladině.

Kapitánský stůl byl dnes večer prostřený jen pro dva a nad ním visel malý lustr, pohupující se s pohyby lodi. Ray seděl na jednom konci, French na druhém. První víno, které se objevilo na stole, bylo bílé burgundské; po dvou palčivých ledových vodkách připadalo Rayovi bez chuti. Jeho hostiteli však nikoli. French do sebe předtím nalil tři vodky, vypil všechny tři sklenice do poslední kapky, a začínal mu trochu těžknout jazyk. Ale vychutnával si každý závan ovocné chuti ve víně, ucítil dokonce dubovou příchuť sudů, a jak to dělávají všichni snobští pijáci vína, sdělil tu užitečnou informaci Rayovi.

„Připíjím na Ryax,“ prohlásil French a pozvedl sklenici v opožděném přípitku. Ray cinknul svou skleničkou o jeho, ale neřekl nic. Dnes večer nebylo na něm, aby příliš mluvil, a dobře to věděl. Bude jenom poslouchat. Jeho hostitel se opije a něco prozradí.

„Ryax mě zachránil, Rayi,“ prohlásil French, zatímco kroužil vínem ve skleničce a obdivoval je.

„V jakém ohledu?“

„Ve všech. Zachránil mou duši. Zbožňuju peníze a Ryax ze mě udělal bohatého člověka.“ Malý doušek, následovaný povinným zamlaskáním a zakroucením očima. „Tu vlnu žalob kvůli azbestu před dvaceti lety jsem zmeškal. Loděnice v Pascagoule používaly azbest celá léta a desítky tisíc lidí onemocněly. A já to prošvihl. Měl jsem moc práce s žalobami na lékaře a pojišťovny a vydělával jsem slušné peníze, ale prostě jsem neviděl potenciál skrytý v hromadných žalobách. Jste už připravený na ústřice?“

„Ano.“

French stiskl nějaké tlačítko; objevil se stevard se dvěma podnosy naloženými syrovými ústřicemi ve skořápkách. Ray si vmíchal do studené omáčky křen a připravil se na hostinu. Patton kroužil vínem a měl moc práce s mluvením, aby se dal do jídla.

„Pak přišel na řadu tabák,“ řekl smutně. „Šlo do toho hodně těch samých právníků, i místních. Myslel jsem si, že se zbláznili, sakra, všichni si to mysleli, ale oni podávali žaloby na velké tabákové koncerny skoro v každém státě. Tehdy jsem měl příležitost naskočit na loď, ale příliš jsem se bál. Je těžké to přiznat, Rayi. Prostě jsem se zatraceně moc bál, abych do toho šel s nimi.“

„Co chtěli?“ zeptal se Ray a vložil si do úst první ústřici.

„Milion doláčů, aby mohli proces financovat. A já tenkrát milion měl.“

„A jaké bylo vyrovnání?“ zeptal se Ray, zatímco žvýkal.

„Víc než tři sta miliard. Největší finanční a právní podvod v historii. Ty tabákové firmy v zásadě právníky koupily, a oni se koupit nechali. Jeden obrovský úplatek, a já to zmeškal.“ Vypadalo to, že se nad vzpomínkou na úplatek, o který přišel, rozpláče, ale po dlouhém doušku vína se rychle vzpamatoval.

„Dobré ústřice,“ prohodil Ray s plnými ústy.

„Před čtyřiadvaceti hodinami byly ještě pět metrů pod hladinou.“ French nalil další víno a vrhl se na svůj podnos.

„Jaký by byl zisk z toho milionu dolarů?“ zeptal se Ray.

„Dvě stě ku jedné.“

„Dvě stě milionů?“

„Jo. Celý rok mi z toho bylo špatně, spoustě zdejších právníků z toho bylo špatně. Měli jsme šanci, a zbaběle jsme vycouvali.“

„A pak se objevil Ryax.“

„To ano.“

„Jak jste na něj přišel?“ zeptal se Ray s vědomím, že bude následovat další rozvláčná odpověď a on bude mít čas na jídlo.

„Byl jsem na semináři advokátů v St. Louisů. Missouri je hezké místo, ale když dojde na hromadné žaloby, je sto let za opicemi. Jen si to vezměte, my tady máme ty chlápky, co dělají už celé roky do azbestu a do tabáku, peněz mají na rozdávání a všem předvádějí, jak se to dělá. Šel jsem na skleničku s jedním starým právníkem z takového Zapadákova někde v pohoří Ozark. Jeho syn učí medicínu na Kolumbijské univerzitě a ten syn šel právě po Ryaxu. Jeho výzkum začínal ukazovat nějaké dost děsivé výsledky. Ten zatracený lék prostě člověku sežere ledviny, a protože byl nový, nikdo ještě žalobu nepodal. Našel jsem si v Chicagu specialistu, a ten mi přes jednoho doktora z New Orleansu poskytl kontakt na Cletea Gibsona. Pak jsme začali lidi testovat a celá věc se rozjela. Jediné, co jsme potřebovali, byl zásadní rozsudek.“

„Proč jste nechtěli proces před porotou?“

„Já poroty miluju. Rád si je vybírám, rád se s nimi bavím, přetahuju je na svou stranu, manipuluju s nimi, dokonce je kupuju, ale jsou nepředvídatelné. Chtěl jsem jistotu, záruku. A taky jsem chtěl rychlý proces. Zvěsti o Ryaxu se rychle šířily, takže si určitě dokážete představit tu smečku hladových právníků, co se vrhli na stopu léku, který se nevyvedl. Ten, kdo první získá slušný rozsudek, se ocitne na špičce, hlavně když k tomu dojde v oblasti Biloxi. Miyer-Brack je švýcarská korporace –“

„Já jsem ten spis četl.“

„Celý?“

„Ano. Včera, na soudě v okrese Hancock.“

„No, tihle Evropani se našeho systému odpovědnosti z civilních deliktů pořádně bojí.“

„A neměli by?“

„Jistě, ale to je zdravé. Nutí je to chovat se poctivě. A měli by se hlavně děsit možnosti, že se některý z těch jejich zatracených léků ukáže jako špatný a začne lidem ubližovat, jenže to je nepálí, když jsou v sázce miliardy. Potřebují lidi jako já, aby je nutili chovat se poctivě.“

„A oni věděli, že je Ryax špatný?“

French zhltl další ústřici, ztěžka polkl, nalil do sebe sklenici vína a nakonec prohlásil: „Skoro od začátku. Ten lék snižoval cholesterol tak účinně, že ho Miyer-Brack, s podporou Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv, uvedl na trh dost ukvapeně. Byl to prostě další zázračný lék a několik let skvěle zabíral, bez jakýchkoliv vedlejších účinků. A potom prásk! Tkáň nefronů – víte vůbec, jak fungují ledviny?“

„Cistě v zájmu této debaty předpokládejme, že nevím.“

„V každé ledvině je asi tak milion malých filtračních jednotek, kterým se říká nefrony, a Ryax obsahoval syntetickou chemikálii, která je prakticky rozpouštěla. Každý na to neumře, jako chudák pan Gibson, a stupně poškození se různí. Každopádně je to však nevratné. Ledviny jsou fantastický orgán, který se dokáže často uzdravovat sám, ale ne po pěti letech s Ryaxem.“

„Kdy Miyer-Brack zjistil, že je tu problém?“

„Těžko říct přesně, ale ukázali jsme soudci Atleemu nějaké vnitrofiremní dokumenty od jejich laboratorních techniků, adresované vedení, které doporučovaly opatrnost a další výzkum. Když byl Ryax na trhu asi čtyři roky, se skvělými výsledky, vědci pracující ve firmě si začali dělat starosti. Pak pár lidí onemocnělo, začali umírat, a tou dobou už bylo pozdě. Z mého hlediska stačilo najít dokonalého klienta, což se nám podařilo, dokonalé místo na proces, což se nám taky podařilo, a pak jsme to museli udělat rychle, než se nějakému jinému právníkovi podaří prorazit s rozsudkem. A tady vstoupil do hry váš otec.“

Stevard odnesl skořápky ústřic a předložil jim salát s krabím masem. Z dobře zásobeného lodního vinného sklípku pan French osobně vybral další láhev burgundského.

„Co se stalo po Gibsonově procesu?“ zeptal se Ray.

„Sami bychom to nemohli zrežírovat líp. Miyer-Brack se naprosto sesypal. Ti nafoukaní pitomci tonuli v slzách. Měli hromadu peněz v hotovosti a prakticky se mohli přerazit, jak nabízeli vyrovnání. Před tím procesem jsem měl čtyři sta případů a žádné prachy. Po něm jsem měl pět tisíc případů a rozsudek v ceně jedenácti milionů dolarů. Volaly mi stovky právníků. Celý měsíc jsem létal křížem krážem po Americe, tryskovým letadlem, a podepisoval smlouvy o spolupráci při zastupování s jinými právníky. Jeden chlápek v Kentucky dal dohromady stovku případů. Jiný v St. Paulu jich nahrabal osmdesát. A tak dál. A pak, asi čtyři měsíce po procesu, jsme se vydali do New Yorku na velké jednání o vyrovnání. Za necelé tři hodiny jsme získali vyrovnání u šesti tisíc případů v hodnotě sedm set milionů dolarů. O měsíc později jsme vyrovnali dvě stě případů za dvě stě milionů.“

„Jaký byl váš podíl?“ zeptal se Ray. Kdyby mluvil s normálním člověkem, byla by ta otázka neomalená, ale French se očividně svými honoráři chlubil rád.

„Padesát procent z celkové sumy pro právníky, plus výdaje, zbytek dostali klienti. Když někoho zastupujete v žalobě na případný nárok, tohle je ta nepříjemná část – musíte dát půlku klientovi. Každopádně jsem se musel vypořádat i s ostatními právníky, ale nakonec jsem si odnesl tři sta milionů a nějaké drobné. To je krása hromadných žalob, Rayi. Když máte hromadu smluv, vyřídíte to všechno najednou a pak si z celkové sumy vezmete polovinu.“

Ani jeden z nich nejedl. Ve vzduchu bylo příliš mnoho peněz.

„Tři sta milionů na honorářích?“ opakoval Ray nevěřícně.

French prakticky kloktal bílým vínem. „Není to hezké? Prachy se sypou tak rychle, že je nestačím utratit.“

„Ale podle všeho se dost snažíte.“

„To je jen špička ledovce. Slyšel jste někdy o léku jménem Minitrin?“

„Prohlédl jsem si vaši webovou stránku.“

„Vážně? Co tomu říkáte?“

„Docela slušné. Dva tisíce minitrinových případů.“

„Teď už tři. Je to lék na vysoký tlak, který má nebezpečné vedlejší účinky. Vyrábí ho Shyne Medical. Nabídli padesát tisíc na jeden případ a já řekl ne. Čtrnáct set kobrilových případů, to je antidepresivum, které způsobuje ztrátu sluchu, jak si aspoň myslíme. Slyšel jste někdy o Hubeném Benovi?“

„Ano.“

„Máme tři tisíce případů žalob o náhradu škody způsobené touhle pilulkou. A patnáct set –“

„Ten seznam jsem četl. Předpokládám, že údaje na internetu jsou aktuální.“

„Samozřejmě. Jsem novým králem hromadných žalob v téhle zemi, Rayi. Všichni mi volají. Mám ve firmě třináct dalších právníků a potřeboval bych jich čtyřicet.“

Stevard se vrátil, aby posbíral zbytky jídla. Pak jim předložil mečouna a přinesl další víno, ačkoli poslední láhev byla vypita jen zpola. French předvedl rituál ochutnávání a nakonec, téměř neochotně, přikývl na souhlas. Rayovi připadalo, že víno chutná skoro stejně jako ta předchozí dvě.

„A to všechno mám díky soudci Atleemu,“ dodal French.

„Jak to?“

„Měl odvahu rozhodnout správně, udržet Miyer-Brack v okrese Hancock, místo aby jim dovolil zdrhnout před federální soud. Chápal, o co jde, a nebál se je potrestat. Všechno je to ve správném načasování, Rayi. Necelých šest měsíců po vynesení rozsudku jsem měl v rukou tři sta milionů dolarů.“

„A nechal jste si je všechny?“

French měl na vidličce napíchnuté sousto, které právě nesl k ústům. Na vteřinu zaváhal, pak rybu strčil do úst, chvilku žvýkal, a nakonec prohlásil: „Té otázce nerozumím.“

„Myslím, že rozumíte. Dal jste něco z těch peněz soudci Atleemu?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Jedno procento.“

„Tři miliony dolarů?“

„Plus drobné. Ta ryba je vynikající, co říkáte?“

„Naprosto souhlasím. Proč?“

French odložil příbor a opět si oběma rukama prohrábl vlasy. Pak si ruce otřel do ubrousku a začal kroužit vínem ve sklenici. „Nejspíš je tu spousta dalších otázek. Proč, kdy, jak, kdo.“

„Příběhy vyprávět umíte, rád si to poslechnu.“

Další zakroužení, pak spokojený doušek. „Není to tak, jak si myslíte, ačkoli jsem byl ochoten kvůli tomu rozsudku vašeho otce nebo jakéhokoli jiného soudce uplatit. Udělal jsem to už dřív a klidně bych to udělal znovu. To je prostě součást výdajů. Ale upřímně řečeno, měl jsem z něj a z jeho pověsti takovou hrůzu, že bych se mu to neodvážil navrhnout. Nechal by mě zavřít.“

„Nechal by vás ve vězení shnít.“

„Ano, já vím, a můj otec mě o tom přesvědčil. Takže jsem jednal na rovinu. Ten proces znamenal bitvu o všechno, ale pravda byla na mé straně. Vyhrál jsem, pak jsem vyhrál větší bitvu, a teď vyhrávám ještě větší. Koncem loňského léta, když došlo k vyrovnání a poslali nám ty peníze, jsem mu chtěl dát dárek. O ty, kdo mi pomáhají, se starám, Rayi. Tady nové auto, támhle nový byt, pytel peněz za službičku. Hraju tvrdě a chráním své přátele.“

„Nebyl to váš přítel.“

„Nebyli jsme kámoši, nechodili jsme spolu do školy, ale ve svém světě jsem nikdy neměl lepšího přítele. S ním to všechno začalo. Uvědomujete si vůbec, kolik peněz v následujících pěti letech vydělám?“

„Můžete mě znovu šokovat.“

„Půl miliardy. A všechno díky vašemu otci.“

„Kdy budete mít dost?“

„Je tu jeden právník, co si na tabákových žalobách nahrabal miliardu. Nejdřív ho musím dohnat.“

Ray se potřeboval napít. Chvilku zkoumal víno, jako by věděl, co v něm hledá, pak ho do sebe hodil. French právě útočil na svou rybu.

„Myslím, že nelžete,“ řekl Ray.

„Nelžu. Podvádím a uplácím, ale nelžu. Asi před šesti měsíci, když jsem kupoval letadla, jachty, letní sídla, horské chaty a nové kanceláře, jsem se doslechl, že vašemu otci našli rakovinu a že je to vážné. Chtěl jsem pro něj udělat něco hezkého. Věděl jsem, že nemá moc peněz, a to, co má, usilovně rozdává.“

„Takže jste mu poslal tři miliony v hotovosti?“

„Ano.“

„Jen tak?“

„Jen tak. Zavolal jsem mu a řekl, že mu posílám balíček. Nakonec z toho byly čtyři balíčky, čtyři velké lepenkové krabice. Jeden z mých hochů je tam odvezl dodávkou a nechal je na verandě. Soudce Atlee nebyl doma.“

„Neoznačené bankovky?“

„Proč bych si je označoval?“

„Co na to řekl?“ zeptal se Ray.

„Nikdy se mi neozval a ani jsem si to nepřál.“

„Co udělal?“

„To mi povězte vy. Jste jeho syn, znáte ho lépe než já. Vy mi povězte, co s těmi penězi udělal.“

Ray se odstrčil od stolu, se skleničkou v ruce si hodil nohu přes nohu a pokusil se uvolnit. „Našel ty peníze na verandě, a když mu došlo, co to je, určitě na vás pořádně nadával.“

„To teda doufám.“

„Přenesl je do haly, kde se ty krabice připojily k tuctům dalších. Měl v úmyslu je naložit do auta a odvézt zpátky do Biloxi, ale pak uběhlo pár dní. Byl nemocný a slabý, řízení auta ho namáhalo. Věděl, že umírá, a jsem si jistý, že tohle břemeno změnilo jeho názor na spoustu věcí. O pár dní později se rozhodl ty peníze schovat, což udělal, a pořád měl v úmyslu dopravit je zpátky sem a přitom pořádně zmrskat váš zkorumpovaný zadek. Čas ale plynul a jemu bylo pořád hůř.“

„Kdo ty peníze našel?“

„Já.“

„Kde jsou?“

„V kufru mého auta, před vaší kanceláří.“

French se dlouze a hlasitě rozesmál. „Zpátky tam, odkud přišly,“ řekl, když popadl dech.

„Docela si zacestovaly. Našel jsem je v jeho pracovně těsně poté, co jsem ho našel mrtvého. Někdo se tam pokusil vloupat a sebrat je. Odvezl jsem je do Virginie, teď jsou zpátky a ten někdo mě sleduje.“

Smích okamžitě ustal. French si otřel ústa ubrouskem. „Kolik jste toho našel?“

„Tři miliony sto osmnáct tisíc.“

„Zatraceně. Neutratil ani cent.“

„A nezmínil se o nich v poslední vůli. Prostě je tam nechal, uložené v krabičkách od hlavičkových papírů ve skříňce pod knihovnou.“

„Kdo se tam pokusil vloupat?“

„Doufal jsem, že byste to mohl vědět vy.“

„Mám celkem přesné tušení.“

„Prosím, povězte mi to.“

„To je další dlouhá historie.“

32

Stevard jim přinesl na výběr několik lahví staré sladové whisky. Seděli na horní palubě, neboť French usoudil, že to je – s panoramatem Biloxi poblikávajícím v dálce – vhodné místo na skleničku před spaním a další příběh. Ray whisky moc nepil a o kvalitách sladové skotské nevěděl vůbec nic, ale celému rituálu se podrobil, protože věděl, že French se tak opije ještě víc. Pravda se z něj teď valila jako záplava a Ray ji chtěl slyšet celou.

Rozhodli se pro Lagavulin, kvůli její kouřové příchuti, ať už to bylo cokoli. Na výběr byly ještě čtyři další, vyrovnané vedle sebe jako hrdí staří strážní v nápadných stejnokrojích, a Ray si uvědomil, že už toho vypil dost. Usrkne, vyplivne to, a jestli dostane příležitost, vylije obsah skleničky přes palubu. K jeho úlevě nalil stevard maličké dávky do nízkých širokých skleniček se dnem tak těžkým, že kdyby tu svou upustil, nejspíš by propadla podlahou.

Ještě nebylo ani deset, ale Rayovi připadalo, že je hluboká noc. V zálivu vládla tma, na dohled se neobjevil jediný další člun. Od jihu foukal mírný vánek a Král deliktů se v něm zlehka pohupoval.

„Kdo o těch penězích ví?“ zeptal se French a po doušku whisky zamlaskal.

„Já, vy, ten, kdo je tam přivezl.“

„To je váš člověk.“

„Co je zač?“

Dlouhý doušek, další mlaskání. Ray si donesl skleničku ke rtům a vzápětí si přál, aby to byl neudělal. Přestože je měl téměř znecitlivělé, znovu si je spálil.

„Jistý Gordie Priest. Pracoval pro mě asi tak osm let, nejdřív jako poslíček, pak naháněč, nakonec jako výběrčí. Jeho rodina působí na pobřeží už dlouho, vždycky se pohybovala na hraně zákona. Jeho otec a strýc dělali do podvodných loterií, do kurev, do pašování chlastu, vedli noční kluby, nic legálního. Byli součástí toho, čemu se kdysi říkalo pobřežní mafie, parta rváčů, co ohrnují nos nad poctivou prací. Před dvaceti lety tu měli pár věcí pod palcem, dneska už patří minulosti. Většina z nich skončila v kriminále. Gordieho tátu jsem znal hodně dobře, zastřelili ho před jedním barem kousek od Mobile. Docela příšerná cháska, vážně. Moje rodina s nimi měla styky celá léta.“

Naznačoval, že jeho rodina byla součástí stejného okruhu podvodníků, ale nahlas to říct nemohl. Oni patřili k těm, kdo byli na očích veřejnosti, právníci, kteří se usmívali do televizních kamer a v zadních místnostech uzavírali dohody.

„Gordieho zavřeli, když mu bylo asi tak dvacet, dělal s partou zlodějů aut, která působila nejmíň v tuctu států. Jakmile se dostal ven, najal jsem ho, a za nějaký čas se z něj stal jeden z nejlepších nadháněčů na pobřeží. Dobrý byl zvlášť na případech, co se staly tady v okolí. Znal všechny chlápky, co v něčem jeli, a když došlo k úmrtí nebo ke zranění, dostal ten případ pro nás. Dával jsem mu slušná procenta. O svoje nadháněče se člověk musí starat. Jeden rok jsem mu zaplatil skoro osmdesát táců, všechno v hotovosti. Samozřejmě to rozházel, kasina a ženské. Strašně rád jezdil do Vegas, kde se týden opíjel a rozhazoval peníze, jako by se v nich topil. Choval se jako idiot, ale hlupák nebyl. Spíš žil chvíli nahoře, chvíli dole. Když byl na mizině, vždycky si dokázal nějaké prachy opatřit. A když je měl, dokázal o ně přijít.“

„Jsem si jistý, že to dřív nebo později nějak povede k mému problému,“ poznamenal Ray trochu jedovatě.

„Jen vydržte,“ vybídl ho French a pokračoval: „Po tom Gibsonově případu začátkem loňského roku se peníze valily jako přílivová vlna. Musel jsem zaplatit mraky službiček. Pohybovala se tu spousta hotovosti. Peníze na ruku právníkům, kteří mi posílali svoje případy. Peníze na ruku doktorům, co testovali tisíce nových klientů. Všechno to nebylo nezákonné, to zase pozor, ale hodně lidí nechtělo žádné záznamy. Udělal jsem tu chybu, že jsem jako poslíčka posílal Gordieho. Myslel jsem si, že mu můžu věřit. Myslel jsem si, že bude loajální. Spletl jsem se.“

French dopil jeden vzorek a byl připraven na další. Ray odmítl a předstíral, že usrkává Lagavulin.

„A on ty peníze odvezl do Clantonu, kde je nechal na verandě?“ zeptal se Ray.

„Ano, a o tři měsíce později mi ukradl milion dolarů v hotovosti a zmizel. Má dva bráchy a během posledních deseti let byl aspoň jeden z těch tří vždycky zavřený. Ale teď ne. Momentálně jsou všichni venku na podmínce a pokoušejí se ze mě vyždímat docela velké prachy. Vydírání je vážný zločin, jak asi víte, ale těžko se můžu obrátit na FBI.“

„Proč si myslíte, že jde po těch třech milionech?“

„Odposlouchávání. Zjistili jsme to před pár měsíci. Najal jsem si pár docela drsných chlápků, aby mi Gordieho našli.“

„Co s ním uděláte, až ho najdete?“

„Na jeho hlavu je vypsaná odměna.“

„Chcete říct, že je na odstřel?“

„Přesně tak.“

Po tomhle si Ray musel dát ještě jednu skotskou.

Přespal na jachtě, v prostorné místnosti někde pod čárou ponoru, a když konečně našel cestu na hlavní palubu, slunce už stálo vysoko na východní obloze a vzduch byl horký a vlhký. Kapitán mu popřál dobré ráno a ukázal na příď, kde French něco křičel do telefonu.

Opět se znenadání vynořil věrný stevard a přinesl Rayovi kávu. Snídaně se podávala na horní palubě, kde večer popíjeli skotskou, nyní zakryté přístřeškem poskytujícím stín.

„Strašně rád jím venku,“ oznámil French, když se k Rayovi připojil. „Spal jste deset hodin.“

„Vážně?“ opáčil Ray a podíval se na hodinky, na nichž měl pořád ještě nastaven východní čas. Byl na jachtě v Mexickém zálivu, netušil, co je za den či kolik je hodin, milion kilometrů od domova a nyní s břemenem vědomí, že ho pronásleduje pár velmi nepříjemných individuí.

Na stole bylo pečivo a cereálie. „Tchin Lu vám dole v kuchyni může uvařit, cokoli si budete přát,“ nabízel French. „Slaninu, vajíčka, palačinky, krupicovou kaši.“

„Tohle úplně stačí, děkuju.“

French byl svěží a plný energie, opět se vrhal do dalšího náročného dne s elánem, jaký mohl pramenit pouze z vyhlídky na asi tak půl miliardy dolarů v honorářích. Měl na sobě bílou plátěnou košili, zapnutou až ke krku stejně jako tu černou, kterou si oblékl včera, šortky, mokasíny. Oči měl jasné a živé. „Právě jsem sehnal další tři stovky minitrinových případů,“ prohlásil, když si do velké misky nasypal pořádnou dávku kukuřičných lupínků. Na každém kousku nádobí byl výrazným písmem vytištěný monogram F & F.

Ray už měl hromadných žalob plné zuby. „To mě těší, ale teď mě spíš zajímá Gordie Priest.“

„Najdeme ho. Už jsem začal telefonovat.“

„Nejspíš bude ve městě.“ Ray vytáhl ze zadní kapsy složený list papíru. Byla to fotografie kóje 37F, kterou našel předchozí den ráno za stěračem svého vozu. French se na ni podíval a přestal jíst.

„A tohle je ve Virginii?“ zeptal se.

„Jo, druhá z těch tří kójí, které jsem si pronajal. Ty první dvě našli, jsem si jistý, že o třetí vědí taky. A přesně věděli, kde jsem byl včera ráno.“

„Jenže očividně nevědí, kde jsou ty peníze. Jinak by si je jednoduše vzali z kufru vašeho auta, když jste spal. Nebo by vás zastavili na silnici někde mezi Biloxi a Clantonem a střelili vás do hlavy.“

„Nemůžete vědět, jak uvažují.“

„Ovšemže můžu. Přemýšlejte jako zločinec, Rayi. Zkuste uvažovat jako grázl.“

„Pro vás je to možná hračka, ale některým lidem to může připadat dost těžké.“

„Kdyby Gordie a jeho bratři věděli, že máte v kufru svého vozu tři miliony dolarů, vzali by si je. Je to jednoduché.“ French odložil fotografii a vrhl se s chutí na kukuřičné lupínky.

„Nic není jednoduché,“ namítl Ray.

„Co chcete udělat? Nechat ty peníze u mě?“

„Ano.“

„Nebuďte hlupák, Rayi. Jsou to tři miliony nezdaněných dolarů.“

„Které mi budou k ničemu, když budu mít kulku v hlavě. Mám velmi slušný plat.“

„Peníze jsou v bezpečí. Nechtě je tam, kde jsou. Dejte mi trochu času, abych ty chlápky našel a neutralizoval je.“

Představa možné neutralizace připravila Raye o veškerou zbývající chuť k jídlu.

„Jezte, člověče!“ vyštěkl French, když Ray zůstal strnule sedět.

„Na tohle nemám žaludek. Špinavé peníze, zlí chlápci, co se mi dvakrát vloupali do bytu a honí mě po celém jihovýchodě, nahrávané telefony, nájemní zabijáci. Co tady sakra dělám?“

French přestal žvýkat. Musel mít žaludek z ocele. „Zachovejte klid,“ řekl, „a všechny ty peníze budou vaše.“

„Já je nechci.“

„Samozřejmě že chcete.“

„Ne, nechci.“

„Tak je dejte Forrestovi.“

„To by byla katastrofa.“

„Věnujte je na charitu. Dejte je vaší fakultě. Utraťte je za něco, z čeho budete mít dobrý pocit.“

„Co kdybych je prostě dal Gordiemu, aby mě nezastřelil?“

French položil lžíci a rozhlédl se kolem, jako by mohl někdo číhat za rohem. „Poslyšte, včera večer zahlédli Gordieho v Pascagoule,“ řekl o oktávu nižším hlasem. „Jsme mu na stopě, rozumíte? Myslím, že do čtyřiadvaceti hodin ho budeme mít.“

„A bude neutralizován?“

„Půjde k ledu.“

„K ledu?“

„Gordie se stane minulostí. Vaše peníze budou v bezpečí. Jen ještě chvíli vydržte, ano?“

„Rád bych teď odjel.“

French si otřel z dolního rtu odstředěné mléko, zvedl svou minivysílačku a nařídil Dickiemu, aby připravil člun. O pár minut později se mohli nalodit.

„Podívejte se na tohle,“ řekl French a podal Rayovi velkou papírovou obálku.

„Co to je?“

„Fotky těch Priestových hochů. Čistě pro případ, že byste na ně narazil.“

Ray obálku neotevřel, dokud nezastavil v Hattiesburgu, devadesát minut jízdy severně od pobřeží. Natankoval, koupil si odporný sendvič zabalený ve fólii a pak znovu vyrazil, aby se rychle dostal do Clantonu, kde byl Harry Rex a znal šerifa i všechny jeho zástupce.

Gordieho úšklebek, který zachytil policejní fotograf v roce 1991, vypadal značně výhružně. Jeho bratři, Slatt a Alvin, nebyli o nic hezčí. Ray nepoznal, který z nich je nejstarší a který nejmladší, ne že by na tom záleželo. Každý vypadal úplně jinak, žádná rodinná podoba. Špatný původ. Stejná matka, bezpochyby různí otcové.

Každý z nich si klidně může vzít milion, jemu je to jedno. Jen když ho nechají na pokoji.

33

Mezi Jacksonem a Memphisem začínala vrchovina a pobřeží Rayovi připadalo vzdálené několik časových zón. Často žasl, jak může být tak malý stát natolik různorodý: oblast Delty u řeky, s bohatými farmami, kde se pěstuje bavlna a rýže, a zároveň s chudobou tak otřesnou, že lidi odjinud stále překvapuje; pobřeží se směsí přistěhovalců a starých snobských rodin, nonšalantní New Orleans a hornaté kraje, kde ve většině okresů dosud vládne prohibice a většina lidí chodí v neděli do kostela. Člověk z hor by nikdy nepochopil pobřeží a v Deltě by ho mezi sebe nikdy nepřijali. Ray byl jen rád, že žije ve Virginii.

Patton French se mi jen zdál, opakoval si pořád. Zkarikovaná figurka z jiného světa. Nafoukaný pitomec, kterého zaživa požírá vlastní ego. Lhář, úplatkář, nestydatý podvodník.

Pak vždycky mrkl na sedadlo spolujezdce a spatřil hrozivý obličej Gordieho Priesta. Jeden pohled, a nebylo pochyb, že tenhle surovec a jeho braťři by udělali cokoli kvůli penězům, které s sebou Ray pořád vláčel po celé zemi.

Hodinu od Clantonu, když se Ray opět dostal do dosahu letecké kontrolní věže, mu zazvonil mobilní telefon. Byl to Fog Newton a zněl docela rozrušeně. „Kde jste sakra byl?“ zeptal se.

„Nevěřil byste mi.“

„Volám vám celý dopoledne.“

„Co se děje, Fogu?“

„Měli jsme tady trochu rozruch. Včera v noci, když letiště pro běžný provoz zavřelo, se někdo proplížil na rampu a upevnil na levý křídlo tý bonanzy zápalný zařízení. Prásk. Hlídač na hlavním terminálu výbuch naštěstí viděl a hasiči se tam dostali celkem rychle.“

Ray zajel do odstavného pruhu mezistátní dálnice 55 a zastavil. Něco do telefonu zavrčel a Fog mluvil dál. „Přesto je škoda dost vážná. Bezpochyby žhářství. Jste tam?“

„Jen poslouchám,“ ujistil ho Ray. „Jak moc vážně je letadlo poškozené?“

„Levý křídlo, motor a většina pojistek v háji, z hlediska pojišťovny nejspíš nutná úplná náhrada. Už kvůli tomu žhářství přijel vyšetřovatel. Je tu i chlápek z pojišťovny. Kdyby bylo v nádržích palivo, vyletělo by to do vzduchu.“

„Už to vědí i ostatní majitelé?“

„Jo, volali jsme všem. Samozřejmě jsou na špičce seznamu podezřelých. Máte štěstí, že jste byl mimo město. Kdy se vracíte?“

„Brzy.“

Ray dojel k výjezdu z dálnice, na štěrkové parkoviště pro tiráky, kde dlouho seděl pod rozpáleným sluncem a čas od času mrkl dolů na Gordieho tvář. Gang Priestových se pohyboval rychle – včera ráno Biloxi, včera večer Charlottesville. Kde jsou asi teď?

Vypil si kávu v motorestu a poslouchal hovory řidičů. Aby přišel na jiné myšlenky, zavolal do Alcorn Village, aby se pozeptal, jak se vede Forrestovi. Podle vlastních slov byl ve svém pokoji a spal spánkem spravedlivých. Je úžasné, tvrdil, kolik toho dokáže na detoxu naspat. Stěžoval si na jídlo, ale prý se to trochu zlepšilo. Nebo prostě přišel růžovému želé na chuť. Zeptal se, jak dlouho tam může zůstat, jako kluk v Disneylandu. Ray odpověděl, že neví určitě. Peníze, které mu dřív připadaly nevyčerpatelné, se nyní ocitly ve velkém ohrožení.

„Nevyháněj mě odsud, brácho,“ škemral Forrest. „Chci strávit v léčebně zbytek života.“

Atkinsovi hoši dokončili opravu střechy na Javorové stezce bez jakékoli nehody. Když Ray přijel, byl dům liduprázdný. Zavolal Harrymu Rexovi, aby mu oznámil, že je ve městě. „Co kdybychom si dali dneska večer skleničku na verandě?“ navrhl mu.

Takovéhle pozvání Harry Rex nikdy neodmítl.

Nedaleko od chodníku, přímo před domem, byl rovný kousek země porostlý hustou trávou, a po důkladném uvážení Ray rozhodl, že jde o vhodné místo na umytí auta. Zaparkoval tam své malé audi předkem do ulice, zadní část vozu s kufrem byla jen krok od verandy. Vytáhl ze sklepa starý plechový kbelík a z kůlny za domem zvetšelou hadici. Bez košile a bez bot kolem sebe dvě hodiny cákal pod horkým odpoledním sluncem vodu a důkladně sporťák drhnul. Pak jej hodinu voskoval a leštil. V pět odpoledne si otevřel plechovku studeného piva, posadil se na schůdky a obdivoval výsledek své práce.

Vymačkal číslo soukromého mobilního telefonu, které mu dal Patton French, ale velký muž měl pochopitelně moc práce. Ray mu chtěl poděkovat za pohostinnost, ale hlavně chtěl zjistit, jestli udělali nějaký pokrok ve věci uložení gangu Priestových k ledu. Nikdy by tu otázku nepoložil přímo, ovšem náfuka jako French by se o takové zprávy jistě rád podělil sám, kdyby je obdržel.

French už na něj nejspíš zapomněl. Doopravdy ho nezajímalo, jestli Priestovi hoši odrovnají Raye nebo kohokoli jiného. Potřeboval vydělat plus minus půl miliardy dolarů na hromadných žalobách a to pohlcovalo veškerou jeho energii. Kdybyste obvinili někoho jako French z úplatkářství a najímání zabijáků, sehnal by si padesát právníků a koupil každého úředníka, soudce, žalobce i porotce.

Ray zavolal Coreymu Crawfordovi a dozvěděl se, že domácí nechal opět opravit dveře. Policie slíbila, že budou na byt dávat pár dní pozor, než se Ray vrátí.

Dodávka zahnula na příjezdovou cestu krátce po šesté hodině. Vyskočil z ní usměvavý posel s tenkou obálkou rychlé pošty, na kterou Ray po doručení dlouho zíral. Průvodka byla vypsaná ručně na předtištěném formuláři Právnické fakulty Virginské univerzity a adresa zněla na jméno pan Ray Atlee, Javorová stezka, Čtvrtá ulice 816, Clanton, Mississippi. Zásilka nesla datum druhého června, což byl předchozí den. Všechno na té obálce vypadalo podezřele.

Nikdo na právnické fakultě neměl Rayovu clantonskou adresu. Nemohlo se tam vyskytnout nic tak naléhavého, aby to vyžadovalo objednání spěšné doručovací služby. A nepřišel na vůbec žádný důvod, proč by mu měli ze školy něco posílat. Otevřel si další pivo, pak se vrátil na schůdky před domem, popadl tu zatracenou věc a otevřel ji.

Uvnitř byla obyčejná bílá obálka, na níž stálo rukou naškrábané slovo „Ray“. A v ní se nacházela další z nyní již důvěrně známých barevných fotografií z Chaneyho nájemního skladu, tentokrát zachycující dveře kóje R18. Na spodním okraji byl kýčovitým počítačovým písmem složeným z různě velikých písmen vytištěný vzkaz: „Nepotřebuješ letadlo. Přestaň utrácet peníze.“

Ti lidé byli velmi, velmi dobří. Muselo být dost obtížné vystopovat všechny tři kóje u Chaneyho a vyfotografovat je. Bylo odvážné a také dost hloupé zapálit bonanzu. Ale na Raye v tu chvíli kupodivu udělalo největší dojem, že se jim podařilo šlohnout z ekonomického oddělení právnické fakulty ten formulář.

Po docela dlouhém období šoku mu došlo něco, co si měl uvědomit okamžitě. Jestli našli kóji 18R, vědí také, že tam ty peníze nejsou. Nejsou u Chaneyho, nejsou v jeho bytě. Sledovali ho z Virginie do Clantonu, a kdyby se někde po cestě zastavil, aby peníze schoval, věděli by o tom. Zatímco byl na pobřeží, nejspíš znovu prohledali i Javorovou stezku.

Jejich síť se každou hodinou stahovala těsněji. Měli všechna vodítka, veškeré stopy. Peníze musí mít u sebe – a Ray už neměl kam uniknout.

Jako profesor práv měl velmi slušný plat a práce s sebou nesla spoustu výhod. Jeho životní styl nebyl zrovna nákladný a právě nyní, na verandě, pořád ještě bez košile a bos, když usrkával pivo za vlhkého večera po dlouhém horkém červnovém dni, se rozhodl, že by v tomto životním stylu raději pokračoval. Násilí ať si nechají lidé jako Gordie Priest a zabijáci najatí Pattonem Frenchem. Ray se do takového světa nehodil.

A ty peníze jsou stejně špinavé.

„Proč parkuješ vepředu?“ bručel Harry Rex, když se ztěžka vydrápal na verandu.

„Umyl jsem auto a už jsem ho tam nechal stát,“ opáčil Ray. Mezitím se osprchoval a oblékl si šortky a tričko.

„Některý lidi prostě pořád zůstanou venkovský balíci. Dej mi pivo.“

Harry Rex bojoval celý den u soudu; šlo o ošklivý rozvod, kde se mluvilo hlavně o tom, který z manželů kouřil před deseti lety víc trávy a který se vyspal s víc lidmi.

V sázce byl osud čtyř dětí a ani jeden z rodičů nevypadal způsobilý k tomu, aby mu byly svěřeny do péče.

„Jsem na to moc starý,“ prohlásil Harry Rex velmi unaveně. U druhého piva začal podřimovat.

Hany Rex měl pod palcem všechny rozvody v okrese Ford už pětadvacet let. Rozhádaní manželé se obvykle předháněli, kdo si ho najme první, a jeden farmář z Kanaway mu dal dokonce předem zálohu, aby si zajistil, že při příštím rozvodu bude k dispozici jemu, nikoli manželce. Byl velmi mazaný, ale dokázal být taky úskočný a nelítostný. V zápalu rozvodových sporů měly takovéhle vlastnosti velkou cenu.

Jenomže práce si vybírala svou daň. Jako všichni maloměstští právníci, i Hany Rex toužil po velkém případu. Chtěl žalobu o velkou náhradu škody, se čtyřicetiprocentním podílem na vysouzené sumě, aby mohl odejít do výslužby.

Ještě včera večer Ray popíjel drahá vína na jachtě za dvacet milionů dolarů, postavené pro saudského prince a patřící členovi mississippské advokátní komory, který kul miliardové intriky proti nadnárodním firmám. A teď usrkával budweiser na zrezavělé houpací lavičce se členem mississippské advokátní komory, který se před soudem handrkoval ohledně péče o děti a alimentů.

„Dneska ráno ukazoval realitní agent dům zájemcům,“ řekl Harry Rex. „Zavolal mi v polední pauze, probudil mě.“

„Kdo je ten kupec?“

„Vzpomínáš si na Kapshawovy kluky, co žijou kousek od Rail Springs?“

„Ne.“

„Slušný kluci. Začali vyrábět židle ve starý stodole, může to bejt tak deset, dvanáct let. Jedno vedlo k druhýmu a nakonec firmu prodali nějaký velký společnosti z Karolíny, co dělá nábytek. Každej z nich si odnesl milion doláčů. Junkie a jeho manželka shánějí dům.“

„Junkie Kapshaw?“

„Jo, jenomže pro cent by si dal koleno vrtat a rozhodně nemíní za tuhle boudu vysolit čtyři sta táců.“

„Já se mu nedivím.“

„Jeho žena je pěkně potrhlá a umanula si, že chce starej dům. Agent si myslí, že docela určitě udělají nabídku, ale bude nízká, nejspíš tak kolem sto pětasedmdesáti tisíc.“ Harry Rex zažíval.

Chvilku mluvili o Forrestovi a pak se odmlčeli. „Asi bych měl radši jít,“ prohlásil Harry Rex po třech pivech.

„Kdy se vracíš do Virginie?“ zeptal se Raye, zatímco se ztěžka zvedal na nohy a protahoval si záda.

„Možná zítra.“

„Tak mi potom zavolej,“ řekl Harry Rex, znovu zažíval a sešel po schodech dolů.

Ray se díval, jak světla jeho auta mizí ulicí, a najednouzůstal zase úplně sám. Za okamžik uslyšel zašustění v keřích na konci zahrady – nejspíš starý pes nebo kočka, co si vyšla na lov, ale ať už to bylo jakkoli neškodné, Raye to vyděsilo tak, že se rozběhl dovnitř.

34

K útoku došlo krátce po druhé hodině ráno, v nejtemnějším období noci, kdy je spánek ¦ST nejhlubší a reakce nejpomalejší. Ray nevěděl o světě, ačkoli jeho unavenou mysl svět velice tížil. Ležel na matraci v hale, pistoli vedle sebe, ty tři odpadkové pytle uložené hned u provizorního lůžka.

Začalo to cihlou, kterou hodili oknem dovnitř; rána starým domem otřásla a po jídelním stole a nově naleštěné dřevěné podlaze se rozletělo sklo. Byl to dobře mířený a dobře načasovaný úder, provedený někým, kdo to myslel vážně a nejspíš měl s takovými věcmi zkušenosti. Ray se vyškrabal na nohy jako poraněná toulavá kočka a mohl mluvit o štěstí, že se nezastřelil, zatímco šmátral po pistoli. Přikrčený proběhl halou, rozsvítil a spatřil cihlu ležící výhružně u podlahové lišty kousek od příborníku.

Pomocí pokrývky smetl střepy stranou a opatrně cihlu zvedl – byla to úplně nová červená cihla s ostrými hranami. K ní byl dvěma širokými pásky lepenky připevněný vzkaz. Zatímco ho odlepoval, ostražitě pozoroval trosky okna. Ruce se mu třásly tak, že zprávu skoro nedokázal přečíst. Ztěžka polkl, pokoušel se nadechnout, pokoušel se soustředit na rukou napsané varování.

Bylo prosté: „Vrať peníze tam, kdes je našel, a okamžitě opusť dům.“

Z ruky mu tekla krev, škrábl se o střípek skla. Touto rukou by střílel, kdyby se vůbec někdy o něco takového pokusil, a v hrůze toho okamžiku zoufale přemýšlel, jak by se mohl chránit. Krčil se ve stínech jídelny a nutil sám sebe dýchat, uvažovat.

Znenadání zazvonil telefon a Ray znovu leknutím málem vyskočil z kůže. Při druhém zazvonění se dopotácel do kuchyně, rozsvítil slabé světlo nad sporákem a tápavě nahmatal sluchátko. „Haló!“ vyštěkl do telefonu.

„Vrať peníze na místo a odejdi z domu,“ vyzval ho klidný, ale strohý hlas, který nikdy neslyšel a který, jak Rayovi aspoň v té chvíli nejasně připadalo, nesl slabou stopu pobřežního přízvuku. „Hned. Než se ti něco stane.“

Měl chuť zaječet: „Ne,“ nebo „Přestaňte s tím,“ nebo „Co jste zač?“ Nerozhodnost ho však přiměla zaváhat a člověk na druhé straně mezitím zavěsil. Ray si sedl na podlahu, zády se opřel o ledničku a rychle probíral, jaké má možnosti, ačkoli těch nebylo mnoho.

Mohl by zavolat policii – rychle peníze schovat, nacpat ty pytle pod postel, přenést matraci, ukrýt vzkaz, ale cihlu ne, a předstírat, že se nějací chuligáni jen tak pro zábavu pokusili starý dům poškodit. Policista by se tu prošel s baterkou a hodinu nebo dvě se zdržel, ale potom by přece jen musel odejít.

Jenomže Priestův gang nikam nepůjde. Přilepili se na něj jako klíšťata. Možná na okamžik ucouvnou, ale neodejdou. A jsou daleko pohotovější než clantonská noční hlídka. A také daleko vynalézavější.

Mohl by zavolat Harrymu Rexovi – probudit ho, říct mu, že je to naléhavé, dostat ho zpátky k sobě do domu a vyklopit mu celý příběh. Ray toužil po někom, s kým by si mohl promluvit. Kolikrát se už chtěl Harrymu Rexovi svěřit? Mohli by si peníze rozdělit, zahrnout je do pozůstalosti nebo je vzít do Tuniky a rok hrát v kasinu kostky.

Ale proč ho také přivádět do nebezpečí? Tři miliony by těm lidem určitě stály za jednu vraždu navíc.

Ray měl pistoli. Proč by se nemohl bránit? Mohl by útočníky odrazit. Jakmile vstoupí do dveří, začne střílet. Výstřely probudí sousedy, celé město se ocitne na nohou.

Jenže by stačila jedna střela, jediná dobře zacílená malá kovová střela, kterou by ani nezahlédl a nejspíš by ji cítil jen několik okamžiků. A stál proti početní převaze takových lidí, kteří z pistole určitě stříleli zatraceně častěji než profesor Ray Atlee. A už předtím dospěl k závěru, že není ochoten zemřít. Jeho život doma byl až příliš příjemný.

Právě když mu srdce přestávalo bušit tak divoce a pulz se zklidňoval, proletěla malým okénkem nad kuchyňským dřezem další cihla. Ray sebou trhl, zařval, upustil pistoli a pak do ní ještě kopnul, když se řítil do předsíně. Na všech čtyřech dovlekl tři pytle s penězi do Soudcovy pracovny. Odtáhl pohovku od knihovny a začal házet svazky bankovek do skříňky, kde celý ten zatracený poklad původně našel. Potil se, nadával a čekal další cihly nebo rovnou první salvu. Když všechno nacpal zpět do úkrytu, zvedl pistoli a odemkl hlavní dveře. Rychle přeběhl k autu, nastartoval, vyrazil tak rychle, že v trávě zůstaly rýhy po pneumatikách, a prchal do bezpečí.

Vyvázl bez zranění, a v tu chvíli ho vůbec nic jiného nezajímalo.

Severně od Clantonu silnice klesala mezi mokřady v okolí jezera Chatoula a na tříkilometrovém úseku byla plochá a přímá. Oblast známá prostě jako Dno byla odnepaměti oblíbeným místem pozdně nočních výprav opilců, kteří si chtěli zazávodit v autech, chuligánů a vůbec výtržníků. Rayovo nejbližší setkání se smrtí, tedy před tímto okamžikem, se odehrálo na střední škole, když se ocitl na zadním sedadle Pontiaku Firebird plného mládeže a řízeného opilým Bobbym Lee Western. Ten závodil s camarem, za jehož volantem seděl ještě opilejší Doug Terring, a obě auta se řítila stošedesátikilometrovou rychlostí Dnem. Tehdy vyvázli bez úhony, ale Bobby Lee přišel o život o rok později, když jeho firebird sjel ze silnice a narazil do stromu.

Jakmile se Ray dostal na plochý úsek Dna, sešlápl plyn svého audi a pořádně se rozjel. Bylo půl třetí ráno, všichni ostatní určitě spí.

Elmer Conway sice opravdu spal, ale právě ho bodl do čela krvežíznivý komár a probudil ho. Spatřil světla vozu, který se k němu řítil vysokou rychlostí, a zapnul radar. Trvalo skoro šest a půl kilometru, než to divné cizí mrňavé auto dojel a zastavil, a tou dobou už měl Elmer vztek.

Ray se dopustil té chyby, že otevřel dveře a vystoupil, a to se Elmerovi vůbec nelíbilo.

„Ani se nehni, hajzle!“ zařval na něj přes hlaveň svého služebního revolveru, kterým, jak si Ray rychle uvědomil, mu mířil přímo na hlavu.

„Klid, jenom klid,“ konejšil Ray policistu a zvedl ruce nad hlavu v gestu naprosté porážky.

„Ustupte od auta,“ zavrčel Elmer a namířil pistolí na místo někde v okolí dělící čáry.

„Ovšem, pane, jenom klid,“ opakoval Ray a bokem popošel stranou.

„Jak se jmenujete?“

„Ray Atlee, pane, syn soudce Atleeho. Mohl byste prosím odložit tu pistoli?“

Hlaveň Elmerovy pistole o trochu klesla, natolik, že kdyby nyní vystřelil, zasáhl by Raye do břicha, nikoli do hlavy. „Máte virginskou značku,“ podotkl.

„Protože bydlím ve Virginii.“

„A tam máte namířeno?“

„Ano, pane.“

„Proč ten spěch?“

„Nevím, prostě jsem –“

„Naměřil jsem vám radarem sto padesát sedm kilometrů v hodině.“

„Je mi to moc líto.“

„Hovno líto. To je bezohledná jízda.“ Elmer se o krok přiblížil. Ray zapomněl na pořezanou ruku a vůbec si nevšiml, že mu krvácí i koleno. Elmer vytáhl baterku a z třímetrového odstupu provedl osobní prohlídku. „Proč krvácíte?“

To byla velmi dobrá otázka a v tu chvíli, uprostřed temné silnice s baterkou namířenou do obličeje, nedokázal Ray připadnout na věrohodnou odpověď. Pravda by zabrala hodinu a padala by do nevěřících uší. A lež by všechno jenom zhoršila. „Nevím,“ zamumlal.

„Co je v tom autě?“ zeptal se Elmer.

„Nic.“

„To určitě.“

Dal Rayovi pouta a posadil ho na zadní sedadlo hlídkového vozu okresu Ford, hnědé impaly se zaprášenými nárazníky, které na kolech chyběly disky a zezadu z kapoty trčela sbírka antének. Ray sledoval, jak policista obchází jeho audi a nahlíží dovnitř. Když Elmer skončil, vlezl na přední sedadlo a bez ohlédnutí se zeptal: „Na co máte tu pistoli?“

Ray se snažil zbraň zastrčit pod sedadlo spolujezdce. Zjevně byla při pohledu zvenčí vidět.

„Na obranu.“

„Zbrojní pas máte?“

„Ne.“

Elmer zavolal dispečink a pronesl dlouhou zprávu o svém posledním úlovku. Zakončil ji slovy: „Vezu ho k nám,“ jako by právě lapil jednoho z první desítky nejhledanějších zločinců.

„Co moje auto?“ zeptal se Ray, když se obraceli.

„Pošlu sem odtahovku.“

Elmer zapnul červená a modrá světla a ručička tachometru poskočila ke sto třicítce.

„Můžu zavolat svému právníkovi?“ zeptal se Ray.

„Ne.“

„Ale no tak. Vždyť jde jen o dopravní přestupek. Advokát se se mnou může sejít ve vězení, složit kauci a za hodinu jsem zase na cestě.“

„Kdo je váš právník?“

„Harry Rex Vonner.“

Elmer zavrčel a býčí šíje mu zrudla. „Ten hajzl mě při rozvodu připravil o poslední pěťák.“

Po těch slovech se Ray na sedadle opřel a zavřel oči.

Ray dosud viděl vnitřek okresního vězení okresu Ford celkem dvakrát, jak si vzpomínal, když ho Elmer vedl po chodníku před budovou. V obou případech nesl dokumenty nespolehlivým otcům, kteří byli celé roky pozadu s placením alimentů a soudce Atlee je dal zavřít. Haney Moak, trochu mentálně opožděný dozorce v příliš velké uniformě pořád seděl u stolu v kanceláři a četl si detektivní komiksy. Sloužil také jako dispečer pro noční službu, takže už o Rayových zločinech věděl.

„Kluk soudce Atleeho, co?“ prohodil Haney s pokřiveným úšklebkem. Měl šišatou hlavu a silně šilhal, takže když s ním člověk mluvil, bylo dost těžké dívat se mu do očí.

„Ano, pane,“ odpověděl Ray zdvořile, aby si tu nenadělal nepřátele.

„Byl to dobrý člověk,“ řekl Haney, když si stoupl za Raye a odemkl pouta.

Ray si zamnul zápěstí a podíval se na zástupce Conwaye, který zrovna vyplňoval nějaké údaje ve formulářích a choval se velmi úředně. „Bezohledná jízda a držení zbraně bez zbrojního pasu.“

„Nechceš ho snad zašít, nebo jo?“ zeptal se Haney Elmera dost hrubě, jako by případ teď přebíral on, Haney, a ne šerifův zástupce.

„To teda sakra jo,“ odsekl Elmer a atmosféra okamžitě zhoustla.

„Mohl bych prosím zavolat Harryho Rexe Vonnera?“ škemral Ray.

Haney kývl k telefonnímu přístroji na stěně, jako by mu to bylo úplně jedno. Rozzuřeně se na Elmera díval. Ti dva zřejmě neměli příliš dobré vztahy. „Mám tady narváno,“ řekl Haney.

„To tvrdíš vždycky.“

Ray rychle vyťukal domácí číslo Harryho Rexe. Bylo už po třetí ráno a věděl, že tohle vyrušení jeho právníka nepotěší. Momentální paní Vonnerová zvedla sluchátko po třetím zazvonění. Ray se omluvil a požádal, aby mu dala k telefonu Harryho Rexe.

„Není tady,“ opáčila.

Z města neodjel, napadlo Raye. Před šesti hodinami s ním seděl na verandě. „Mohl bych se zeptat, kde je?“

Haney a Elmer už na sebe v pozadí prakticky ječeli.

„Je v domě soudce Atleeho,“ odpověděla váhavě.

„Odtamtud odjel už dávno. Byl jsem s ním.“

„Ne, právě mu volali. Ten dům hoří.“

S Haneym na zadním sedadle se prohnali přes náměstí, světla i sirény puštěné naplno. Už o dvě ulice dál bylo vidět záři. „Dobrý bože,“ řekl Haney zezadu.

Jen málo událostí dokázalo Clanton vzrušit tolik jako pořádný požár. Stály tam obě městské cisterny. Kolem pobíhaly tucty dobrovolníků, zdálo se, že všichni křičí. Na chodníku na druhé straně ulice se scházeli sousedé.

Plameny už šlehaly ven střechou. A když Ray překročil požární hadici a proklouzl na trávník před domem, ucítil nezaměnitelný pach benzinu.

35

Hnízdečko lásky Harryho Rexe nakonec nebylo tak špatné místo na přespání. Tvořila je dlouhá úzká místnost se spoustou prachu a pavučin a osamělou žárovkou visící zprostředka klenutého stropu. Jediné okno natřeli naposledy někdy v minulém století a vedlo na náměstí. Postel byla kovová starožitnost bez prostěradel a pokrývek a Ray se snažil nemyslet na Harryho Rexe a jeho nevyvedena milostná dobrodružství, k nimž docházelo právě na této matraci.

Místo toho myslel na starý dům na Javorové stezce a na to, jak velkolepě odešel do historie. V době, kdy se propadla střecha, se už kolem seběhla půlka Clantonu. Ray seděl sám na nízké větvi sykomory na druhé straně ulice, skrytý před zraky všech, a marně se snažil vylovit z paměti vzácné vzpomínky na nádherné dětství, které se prostě nekonalo. Když už plameny šlehaly všemi okny, nemyslel ani na peníze, ani na Soudcův psací stůl, ani na matčinu jídelní soupravu, ale jen na starého generála Forresta, zírajícího na tu zkázu svýma pronikavýma očima.

Tři hodiny spánku a v osm byl vzhůru. Teplota v tom doupěti neřesti rychle stoupala a za dveřmi zazněly těžké kroky.

Harry Rex rozrazil dveře a rozsvítil. „Vstávej, kriminálníku,“ zavrčel. „Chtějí tě ve vězení.“

Ray se vyhoupl z postele. „Unikl jsem jim čestně a poctivě.“ Elmera a Haneyho ztratil v davu, a tak potom jednoduše odešel s Harrym Rexem.

„Řekls jim, že ti můžou prohledat auto?“

„Ano.“

„To byla pěkná kravina. Co jseš sakra za právníka?“ Přitáhl si od stěny dřevěnou skládací židli a posadil se kousek od postele.

„Neměl jsem co skrývat.“

„Jseš pitomec, víš to? Prohledali auto a nic nenašli.“

„To jsem předpokládal.“

„Žádné oblečení, žádnou tašku, žádná zavazadla, dokonce ani kartáček na zuby. Prostě vůbec nic, co by dokazovalo, že prostě odjíždíš z města a jedeš domů, jak jsi jim tvrdil.“

„Já ten dům nezapálil, Harry Rexi.“

„No, každopádně jsi vynikající podezřelý. Prcháš uprostřed noci, bez zavazadel, bez ničeho a řítíš se pryč, jako bys utíkal z pekla. Stará paní Larrimoreová, co bydlí v ulici o kus dál, viděla, jak kolem proletělo to tvoje legrační autíčko, a o deset minut později se začali sjíždět hasiči. Necháš se chytit největším blbcem mezi šerifovými zástupci v celým státě, když se ženeš sto šedesátkou pryč. Tak se zkus hájit.“

„Nezapálil jsem to.“

„Proč jsi odjel v půl třetí ráno?“

„Někdo hodil oknem do jídelny cihlu. Dostal jsem strach.“

„Měl jsi pistoli.“

„Nechtěl jsem střílet. Radši jsem utekl, než bych někoho zastřelil.“

„Už žiješ na Severu moc dlouho.“

„Nežiju na Severu.“

„Jak se ti povedlo se tak pořezat?“

„Ta cihla rozbila okno, a když jsem se tam šel podívat, sáhl jsem si na střepy.“

„Proč jsi nezavolal policii?“

„Zpanikařil jsem. Chtěl jsem jet domů, atak jsem odjel.“

„A o deset minut později někdo ten barák zaleje benzinem a škrtne zápalkou.“

„Nevím, co udělali.“

„Já bych tě usvědčil.“

„Ne, jsi můj právník.“

„Ne, jsem právník pozůstalosti, která, jak to vypadá, právě přišla o svoje jediný aktivum.“

„Ještě je tu pojistka.“

„Jo, jenže si ji nemůžeš nechat proplatit.“

„Proč ne?“

„Protože jakmile si podáš žádost, začnou tě vyšetřovat pro podezření ze žhářství. Když tvrdíš, žes to neudělal, já ti věřím. Ale myslím, že nikdo jinej ti věřit nebude. Jestli se budeš snažit o pojistku, ti chlápci tě roztrhají na kusy.“

„Ten požár jsem nezaložil.“

„Bezva, kdo to teda udělal?“

„Ten, kdo tam hodil tu cihlu.“

„A to by mohl být kdo?“

„Nemám tušení. Třeba někdo, kdo špatně dopadl u rozvodu.“

„To je fakt nádhera. A počkal si devět let, aby se pomstil Soudci, kterej je mimochodem už pod drnem. Jestli chceš tohle předložit porotě, tak se toho účastnit nebudu.“

„Nevím, Harry Rexi. Přísahám, že jsem to neudělal. Na ty peníze z pojistky zapomeň.“

„To není tak jednoduchý. Tobě patří jen polovina, druhá je Forrestova. A on si žádost o proplacení pojistky klidně podat může.“

Ray se zhluboka nadechl a poškrabal si strniště na bradě. „Zkus mi trochu pomoct, ano?“

„Dole čeká šerif s jedním svým vyšetřovatelem. Budou se tě vyptávat. Odpovídej pomalu, říkej pravdu a tak dál. Budu u toho, takže nikam nespěchej.“

„On je tady?“

„V mojí konferenční místnosti. Požádal jsem ho, aby sem zašel a my to mohli vyřešit na místě. Vážně si myslím, že potřebuješ vypadnout z města.“

„O to jsem se snažil.“

„To obvinění z bezohledné jízdy a držení zbraně bez povolení se dá pár měsíců zdržovat. Dej mi trochu času, abych na tom zapracoval. Teď máš větší problémy.“

„Já jsem dům nepodpálil, Harry Rexi.“

„Samozřejmě že ne.“

Vyšli z pokoje a vydali se po rozvrzaných schodech do prvního patra. „Kdo tu dělá šerifa?“ zeptal se Ray přes rameno.

„Chlápek jménem Sawyer.“

„Jaký je?“

„Na tom nesejde.“

„Vycházíte spolu?“

„Dělal jsem na rozvodu jeho syna.“

V konferenční místnosti panoval neuvěřitelný zmatek – na policích, skříňkách i na dlouhém stole uprostřed byly bez ladu a skladu naházené tlusté právnické příručky. Mělo to působit dojmem, že Harry Rex tráví hodiny úmorným hledáním v zákonících a precedentech. Což nedělal.

Sawyer se nechoval ani trochu zdvořile, stejně jako jeho asistent, nervózní malý Ital jménem Sandroni. Italové se v severovýchodním Mississippi neobjevovali často a během napjatého představování Ray postřehl přízvuk z oblasti Delty. Oba se tvářili velmi úředně; Sandroni si dělal pečlivé poznámky, zatímco Sawyer upíjel horkou kávu z papírového šálku a sledoval každý Rayův pohyb.

Požární hlášení došlo od paní Larrimoreové ve dvě hodiny třicet čtyři minuty, přibližně deset až patnáct minut poté, co viděla Rayovo auto rychle odjíždět ze Čtvrté ulice. Elmer Conway hlásil ve dvě třicet šest vysílačkou, že pronásleduje nějakého blbce, který jede stošedesátkou po Dně. Jelikož bylo dokázáno, že Ray jel velmi rychle, Sandroni věnoval hodně času pečlivému mapování jeho trasy, odhadované rychlosti, semaforů a všeho, co ho mohlo v tu ranní hodinu zpomalit.

Jakmile se shodli na Rayově únikové cestě, Sawyer zavolal vysílačkou zástupci, který seděl před kouřícími troskami Javorové stezky, a nařídil mu, aby projel stejnou trasu stejnou odhadovanou rychlostí a zastavil na Dně, kde opět číhal Elmer.

Za dvanáct minut zavolal zástupce zpátky a hlásil, že je s Elmerem.

Takže necelých dvanáct minut, prohlásil Sandroni, když začal předčítat shrnutí. „Někdo – a předpokládáme, že ten někdo už nebyl přímo v domě, že, pane Atlee? – vstoupil dovnitř s očividně velkou zásobou benzinu a důkladně polil celý dům, tak důkladně, že velitel požárníků řekl, že nikdy necítil tak pronikavý zápach benzinu, pak tam hodil zápalku nebo dvě, protože velitel požárníků si je téměř jistý, že požár vznikl na několika místech zároveň, a jakmile to provedl, neznámý žhář unikl do noci. Správně, pane Atlee?“

„Já nevím, co ten žhář udělal,“ řekl Ray.

„Ale ty časy odpovídají?“

„Když to říkáte.“

„Říkám to.“

„Pohněte s tím trochu,“ zavrčel Harry Rex z druhého konce stolu.

Další byl na řadě motiv. Dům byl pojištěný na 380 000 dolarů, včetně svého obsahu. Realitní agent, s nímž už policie mluvila, právě sepisoval nabídku na koupi za 175 000 dolarů.

„To je docela velký rozdíl, nezdá se vám, pane Atlee?“ vyzvídal Sandroni.

„To ano.“

„Vyrozuměl jste už pojišťovnu?“ zeptal se Sandroni.

„Ne, říkal jsem si, že počkám, až budou mít otevřeno,“ odpověděl Ray. „Věřte tomu, nebo ne, někteří lidé v sobotu nepracují.“

„Sakra, vždyť hasičská stříkačka ještě neodjela,“ přidal se k němu Harry Rex. „Na podání žádosti máme šest měsíců.“

Sandronimu zrudly tváře, ale udržel jazyk za zuby. Bez váhání pokračoval; podíval se do svých poznámek a řekl: „Promluvme si o dalších podezřelých.“

Rayovi se nelíbilo slovo „další“. Pověděl jim o cihle, kterou někdo hodil dovnitř oknem, tedy alespoň většinu toho příběhu. A o telefonátu s varováním, aby okamžitě opustil dům. „Podívejte se do záznamu hovorů,“ vybídl je. A aby toho nebylo málo, přidal i své předchozí dobrodružství s nějakým idiotem, který se pokoušel dovnitř vloupat v noci po Soudcově smrti.

„Už toho máte dost,“ prohlásil Harry Rex po třiceti minutách. Jinými slovy, můj klient nebude odpovídat na žádné další otázky.

„Kdy odjíždíte z města?“ zeptal se Sawyer.

„Pokoušel jsem se o to posledních šest hodin,“ opáčil Ray unaveně.

„Hodně brzy,“ doplnil ho Hany Rex.

„Možná budeme mít další otázky.“

„Vrátím se, kdykoli mě budete potřebovat,“ řekl Ray.

Hany Rex je vyprovodil ze dveří, a jakmile se vrátil do konferenční místnosti, prohlásil: „Podle mě jsi prolhanej mizera.“

36

Stará hasičská stříkačka už odjela; byl to pořád ten samý vůz, za nímž Ray a jeho kamarádi běhávali, když se za letních večerů v dětství nudili. Osamělý dobrovolný hasič ve špinavém tričku stáčel požární hadice. Ulice byla špinavá, všude plno bláta.

Během dopoledne se Javorová stezka vylidnila. Komín na východním konci pořád ještě stál, stejně jako krátký kus očouzené zdi vedle něj. Všechno ostatní se rozpadlo v hromadu trosek. Ray a Harry Rex obešli hromady suti a zašli na zadní dvorek, kde řada starých pekanových ořešáků střežila skutečnou hranici pozemku. Seděli ve stínu na kovových zahradních židličkách, které Ray kdysi natřel načerveno, a jedli tamales.

„Já jsem to tady nezapálil,“ řekl Ray nakonec.

„A víš, kdo to udělal?“ zeptal se Harry Rex.

„Určité podezření mám.“

„Tak mi to sakra pověz.“

„Jmenuje se Gordie Priest.“

„Aha, tenhle!“

„Je to dlouhá historie.“

Ray začal u Soudce, jak ho našel mrtvého na pohovce a potom náhodou narazil na ty peníze, nebo byla to vlastně náhoda? Uváděl veškerá fakta a podrobnosti, na jaké si dokázal vzpomenout, a kladl všechny otázky, které ho pronásledovaly už týdny. Oba přestali jíst. Upřeně se dívali na kouřící rumiště, ale byli příliš ohromení, aby vůbec něco viděli. Harryho Rexe vyprávění úplně fascinovalo. Rayovi se ulevilo, že to může někomu říct. Z Clantonu do Charlottesvillu a zpět. Z kasin v Tunice do Atlantic City, pak zpátky do Tuniky. Na pobřeží, za Pattonem Frenchem honícím se za svou miliardou dolarů, kterou může získat jen díky ekvitnímu soudci Reubenu Atleemu, pokornému služebníku práva.

Ray si nenechal nic pro sebe a pokoušel se rozpomenout na všechno. Vloupání do jeho bytu v Charlottesvillu, jen zastrasování, jak si myslel. Neuvážený nákup podílu na bonanze. Mluvil dál a dál, a Harry Rex neříkal nic.

Když Ray domluvil, chuť k jídlu ho úplně přešla a byl zbrocený potem. Harry Rex měl milion otázek, ale nejdřív se zeptal: „Proč by ten dům vypálil?“

„Možná aby zamaskoval stopy, já nevím.“

„Tenhle chlap nenechal stopy.“

„Třeba to mělo být poslední zastrašující gesto.“

Přemítali nad tím. Harry Rex dojedl tamales a řekl: „Měl jsi mi o tom povědět.“

„Chtěl jsem si ty peníze nechat, rozumíš? Měl jsem ve svých chamtivých prstech tři miliony dolarů a byl to nádherný pocit. Lepší než sex, lepší než cokoli, co jsem kdy předtím cítil. Tři miliony dolarů, Harry Rexi, všechny moje. Byl jsem bohatý. Byl jsem chamtivý. Byl jsem zkažený. Nechtěl jsem, abys ty nebo Forrest nebo vláda nebo kdokoli jiný na světě věděl, že ty peníze mám.“

„Co jsi s nima chtěl udělat?“

„Nějak je propašovat na bankovní účty, po kouskách, maximálně devět tisíc dolarů najednou, aby v tom nebylo žádné papírování, které by někoho upozornilo, ukládat je tak osmnáct měsíců a pak je s pomocí odborníků chytře investovat. Je mi třiačtyřicet, za dva roky by ty peníze byly vyprané a začaly by vydělávat. Každých pět let by se zdvojnásobily. V padesáti bych měl šest milionů. V pětapadesáti dvanáct. A v šedesáti bych měl čtyřiadvacet milionů dolarů. Měl jsem to celé naplánované, Harry Rexi. Maloval jsem si budoucnost.“

„Nemusíš se tím tak tejrat. To, co jsi udělal, bylo normální.“

„Mně to normální nepřipadá.“

„Jako zločinec nestojíš za nic.“

„Mám pocit, že v žádném ohledu nestojím za nic, a už mě to celého měnilo. Viděl jsem se v letadle a v lepším sportovním autě a v hezčím domě. V Charlottesvillu se točí spousta peněz a já si říkal, že bych to mohl rozjet. Soukromé kluby, hony na lišku –“

„Hony na lišku?“

„Jo.“

„V těch legračních krátkých kalhotách a s kloboukem?“

„Hnát se přes živé ploty na divokém koni, honit se za smečkou psů, kteří zuřivě pronásledují patnáctikilovou lišku, kterou ani nezahlédneš.“

„Proč bys to měl chtít dělat?“

„Proč to vůbec někdo dělá?“

„Já asi zůstanu u střílení kachen.“

„Každopádně to bylo břemeno, doslova. Vždyť jsem ty peníze tahal celé týdny s sebou.“

„Mohl jsi je nechat u mě v kanceláři.“

Ray dojedl tamales a napil se koly. „Myslíš si, že jsem blbec?“

„Ne, jenom jsi měl štěstí. Tenhle chlápek hraje na jistotu.“

„Kdykoli jsem zavřel oči, viděl jsem, jak mi na čelo míří pistole.“

„Podívej, Rayi, neudělal jsi nic špatnýho. Soudce nechtěl, aby se ty peníze začlenily do pozůstalosti. Vzal jsi je, protože sis myslel, že je chráníš, ataky jsi chtěl ochránit jeho pověst. Když se na to dívám zpátky, máš kliku, že jsi během toho dobrodružství nepřišel k úhoně. Zapomeň na to.“

„Díky, Harry Rexi.“ Ray se předklonil a sledoval, jak dobrovolný hasič odchází. „Ale co to žhářství?“

„Vyřešíme to. Podám žádost o proplacení pojistky a pojišťovna to vyšetří. Budou mít podezření na úmyslný žhářství a začne to být ošklivý. Necháme uplynout pár měsíců. Když nezaplatí, podáme na ně žalobu, tady, v okrese Ford. Nebudou riskovat proces před porotou proti pozůstalosti soudce Reubena Atleeho v jeho vlastní soudní síni. Myslím, že přistoupí na mimosoudní dohodu. Možná se budeme muset smířit s kompromisem, ale získáme slušný vyrovnání.“

Ray vstal. „Opravdu bych chtěl jet domů,“ řekl.

Když procházeli kolem zříceniny domu zpátky, vzduch byl těžký horkem a kouřem. „Už toho mám dost,“ dodal ještě Ray a vyšel na ulici.

Když dorazil na úsek silnice zvaný Dno, jel vzornou devadesátkou. Elmera Conwaye nikde nezahlédl. S prázdným kufrem mu audi připadalo lehčí. Vlastně měl pocit, jako by setřásal břemena, a náhle zatoužil po normálnosti svého domova.

Děsil se setkání s Forrestem. Pozůstalost jejich otce právě zmizela ze světa a žhářství se bude těžko vysvětlovat. Možná by měl počkat. Detoxikace probíhá hladce a Ray ze zkušenosti věděl, že sebemenší komplikace by mohla Forresta vykolejit. Raději měsíc počkat. Nebo spíš dva.

Forrest se nebude vracet do Clantonu a ve svém stínovém světě se možná o požáru ani nedoslechne. Možná bude nejlepší, když mu tu zprávu sdělí Harry Rex.

Recepční v Alcorn Village se na Raye podívala trochu zvláštně, když se u ní zapisoval. Dlouho si četl časopisy ve zšeřelé přijímací hale, kam návštěvy odváděli. Když dovnitř vklouzl zachmuřený Oscar Meave, Ray rázem pochopil, co se stalo.

„Včera pozdě odpoledne odešel,“ začal Meave, když se posadil na konferenční stolek před Raye. „Celé dopoledne jsem se vám pokoušel volat.“

„Ztratil jsem mobil,“ řekl Ray. Pořád nedokázal uvěřit, že když začaly létat cihly, ze všech věcí zapomněl právě svůj mobilní telefon.

„Do knihy odchodů napsal, že jde na procházku, na osmikilometrový okruh lesem, který absolvoval každý den. Vede kolem zadní části komplexu, za plotem, ale Forrest nepředstavoval bezpečnostní riziko. Aspoň jsme si to mysleli. Nedokážu tomu uvěřit.“

Ray rozhodně dokázal. Jeho bratr odcházel z léčebných zařízení už skoro dvacet let.

„Tohle vlastně není střežené zařízení,“ pokračoval Meave. „Naši pacienti tu musí být dobrovolně, jinak terapie nefunguje.“

„Chápu,“ řekl Ray tiše.

„Vedl si moc dobře,“ mluvil dál Meave, očividně otřesenější než Ray. „Byl úplně čistý a byl na to velmi hrdý. Víceméně tady adoptoval dva teenagery, oba dva jsou v léčebně poprvé. Forrest s nimi každé dopoledne pracoval. Tohle prostě nechápu.“

„Myslel jsem, že sám jste bývalý narkoman.“

Meave vrtěl hlavou. „Já vím, já vím. Feťák přestane, když feťák chce, a dřív ne.“

„Poznal jste někdy někoho, kdo by jednoduše přestat nedokázal?“ zeptal se Ray.

„My takovou možnost nesmíme připustit.“

„Já vím, že nesmíte. Ale čistě mezi námi, vy i já dobře víme, že jsou narkomani, kteří se toho nikdy nevzdají.“

Meave váhavě pokrčil rameny.

„Forrest je jedním z nich, Oscare. My už to prožíváme dvacet let.“

„Považuji to za svoje profesionální selhání.“

„To nedělejte.“

Vyšli ven a chvilku spolu mluvili pod balkonem. Meave nedokázal přestat s omluvami. Raye ta situace vůbec nepřekvapila.

Když se Ray vracel po silnici plné serpentin zpátky na dálnici, přemýšlel, jak asi bratr dokázal jen tak odejít z místa vzdáleného třináct kilometrů od nejbližšího města. Jenže na druhou stranu, Forrest už unikl i z mnohem lépe střežených léčeben.

Vrátí se do Memphisu, do svého pokoje v Elliině suterénu, zpátky na ulice, kde na něj čekají dealeři. Příští telefonát může být poslední, ale Ray už to napůl čekal mnoho let. Přestože byl na tom tak zle, Forrest prokázal ohromující schopnost přežít.

Ray byl nyní v Tennessee. Virginie je hned za hranicemi, sedm hodin jízdy odsud. Když sledoval jasnou, bezvětrnou oblohu, napadlo ho, jak by bylo krásné sedět teď ve výšce patnácti set metrů v té oblíbené pronajaté cessně.

37

Oboje dveře byly nové, nenatřené a mno8 hem bytelnější než ty původní. Ray v duchu m poděkoval svému domácímu za výdaje navíc, přestože věděl, že k žádným dalším vloupáním už nedojde. Pronásledování skončilo. Už žádné kradmé ohlížení přes rameno. Žádné plížení se do Chaneyho skladu, aby si tam hrál na schovávanou. Žádné další šeptané rozhovory s Coreym Crawfordem. A žádné další špinavé peníze, aby se o ně strachoval, aby o nich snil a aby je doslova vláčel na zádech. Ray se pousmál radostí, že se toho břemene zbavil, a zrychlil krok.

Život bude zase normální. Dlouhé běhání v horku. Dlouhé osamělé lety nad horami. Dokonce se těšil na svůj zanedbávaný výzkum ke spisu o monopolech, který slíbil dodat bud do těchto Vánoc, nebo do těch příštích. Pokud šlo o Kaley, trochu se obměkčil a byl ochoten riskovat ještě jeden pokus o společnou večeři. Teď už se to smělo, dostudovala a prostě byla moc pěkná, aby to vzdal rovnou a vůbec se nesnažil.

Byt vypadal stejně jako dřív, což bylo normální, neboť tu kromě něj nikdo jiný nebydlel. Až na ty dveře nezůstaly nikde žádné známky násilného vniknutí. Teď už věděl, že lupič doopravdy nebyl zloděj, jenom mučitel, který ho chtěl zastrašit. Buďto Gordie, nebo jeden z jeho bratrů. Ray si nebyl jistý, jak si mezi sebou dělili práci, ani ho to nezajímalo.

Bylo skoro jedenáct dopoledne. Uvařil si silnou kávu a začal probírat poštu. Žádné další anonymní dopisy. Nic než obvyklé účty a žádosti.

Pod přístrojem ležely dva faxy. Na prvním byl vzkaz od bývalého studenta. Druhý byl od Pattona Frenche. Pokoušel se volat, ale Rayův mobil je mimo provoz. Zpráva byla napsaná rukou na hlavičkovém papíru Krále deliktů, bezpochyby odfaxovaná z sedavých vod Zálivu, kde French pořád schovává jachtu před rozvodovým advokátem své manželky.

Dobré zprávy ohledně bezpečnosti! Krátce poté, co Ray odjel z pobřeží, byl Gordie Priest „lokalizován“ společně se svými bratry. Kdyby mu Ray mohl laskavě zavolat. Jeho sekretářka ho najde.

Ray telefonoval na různá místa dvě hodiny, než se French konečně ozval z hotelu ve Fort Worth, kde měl schůzku s nějakými ryaxovými a kobrilovými právníky. „Nejspíš tu dám dohromady tisíc případů,“ neodolal, aby se pochlubil.

„Báječné,“ opáčil Ray. Byl pevně rozhodnutý už neposlouchat další jásání nad hromadnými žalobami a miliardovým odškodným.

„Je váš telefon bezpečný?“ zeptal se French.

„Ano.“

„Dobrá, poslouchejte. Priest už není problém. Našli jsme ho brzo potom, co jste odjel, opil se u jedny běhny, co se s ní už dlouho scházel. A ty bráchy jsme vyšťourali taky. Vaše peníze jsou v bezpečí.“

„Kdy přesně jste je našli?“ zeptal se Ray. Nakláněl se nad kuchyňským stolem a před sebou měl rozložený velký kalendář. Čas tu hrál klíčovou roli. Zatímco čekal, až French zavolá, dělal si na okrajích poznámky.

French se na vteřinu zamyslel. „No, tak počkat. Co je dneska za den?“

„Pondělí, pátého června.“

„Pondělí. Kdy jste odjel z pobřeží?“

„V pátek v deset ráno.“

„Tak jsme je drapli v pátek těsně po obědě.“

„Víte to určitě?“

„Jasně že to vím určitě. Proč se ptáte?“

„A jakmile jste je našli, nebylo už možné, že by z pobřeží odjeli?“

„Věřte mi, Rayi, ti už z pobřeží nikdy neodjedou. Našli tu, abych tak řekl, trvalý domov.“

„Podrobnosti ani vědět nechci.“ Ray seděl u stolu a upřeně se díval na kalendář.

„Co se děje?“ zeptal se French. „Něco se stalo?“

„Jo, dá se to tak říct.“

„O co jde?“

„Někdo ten dům vypálil.“

„Dům soudce Atleeho?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Po půlnoci, v sobotu ráno.“

Rozhostilo se ticho, jak se French snažil informaci vstřebat, a po chvíli řekl: „V tom případě to nebyli Priestovi hoši, to vám zaručuju.“

„Kde jsou ty peníze?“ optal se French.

„Nevím,“ zamumlal Ray.

Osmikilometrový běh ho napětí vůbec nezbavil. Ale přesto mu, jako vždy, pomohl naplánovat si věci, srovnat si myšlenky. Venku už bylo přes třicet stupňů, a když se Ray vrátil do bytu, koupal se v potu.

Ted, když Harrymu Rexovi vypověděl všechno, cítil úlevu nad vědomím, že se má s kým podělit o poslední novinky. Zavolal do jeho kanceláře v Clantonu a dozvěděl se, že je u soudu v Tupelu a vrátí se až pozdě večer. Zavolal do Elliina domu v Memphisu, kde se nikdo nenamáhal zvednout sluchátko. Zavolal Oscaru Meaveovi do Alcorn Village, a protože předpokládal, že se nedozví nic nového o tom, kde se jeho bratr nachází, získal přesně to, co čekal.

Vidina normálního života se rozplývala.

Po napjatém dopoledni plném zdlouhavých, nikam nevedoucích diskusí na chodbách soudu okresu Lee, kde se projednávala témata, jako kdo dostane člun a vodní lyže a kdo chatku na jezeře a kolik zaplatí jako jednorázové vyrovnání, se hodinu po obědě konečně podařilo rozvod uzavřít. Harry Rex měl na krku manžela, výbušného kovboje končícího s třetí manželkou, který si myslel, že o rozvodovém právu ví víc než jeho právník. Manželka číslo tři byla stárnoucí krasavice, které táhlo na třicet a přistihla ho v posteli se svou nejlepší kamarádkou. Byl to typický šeredný příběh a Harrymu Rexovi se už z toho všeho dělalo zle, když předstoupil před soudce a předložil mu tvrdě vybojovanou dohodu o rozdělení majetku.

Ekvitní soudce byl starý veterán, který už rozvedl tisíce lidí. „Je mi moc líto soudce Atleeho,“ řekl tiše, než začal listovat papíry. Harry Rex jenom přikývl. Byl unavený, měl žízeň a už před sebou viděl studené pivo, které si dá při zpáteční cestě po okresní silnici do Clantonu. Jeho oblíbený obchod s nápoji v oblasti Tupela stál na hranici okresů.

„Sloužili jsme spolu dvaadvacet let,“ říkal ekvitní soudce.

„Dobrý člověk,“ opáčil Harry Rex.

„Pozůstalost máte na starosti vy?“

„Ano, pane.“

„Pozdravujte ode mě soudce Farra.“

„Vyřídím.“

Papíry byly podepsány, manželství milosrdně ukončeno, válčící partneři odesláni do svých neutrálních domovů. Harry Rex vyšel ze soudní budovy a právě mířil ke svému autu, když ho dohnal nějaký právník a zastavil ho na chodníku. Představil se jako advokát Jacob Spain, jeden z tisícovky právníků v Tupelu. Byl v soudní síni a zaslechl, jak se ekvitní soudce zmínil o Reubenu Atleem.

„On měl syna, že? Forresta?“ zeptal se Spain.

„Dva syny, Raye a Forresta.“ Harry Rex se zhluboka nadechl a připravil se na krátký rozhovor.

„Hrál jsem na střední škole proti Forrestovi fotbal, vlastně mě jednou fauloval tak, že mi zlomil klíční kost.“

„To na Forresta vypadá.“

„Hrál jsem v New Albany. Forrest byl v prváku, když já už ze školy odcházel. Viděl jste ho někdy hrát?“

„Ano, mnohokrát.“

„Vzpomínáte si na ten zápas, kdy hráli na domácím hřišti proti nám a on v první půlce dostal míč přes tři sta yardů? Čtyři nebo pět touchdownů, jestli se nepletu.“

„To si pamatuju,“ odpověděl Harry Rex a začal se ošívat. Jak dlouho bude ještě kecat?

„Hrál jsem tehdy v obraně a on kmital po celém hřišti. Podařilo se mi ho ve druhé čtvrtině jednou zablokovat, dostat míč do autu, a on do mě narazil, když už jsem ležel na zemi.“

„To byl jeden z jeho oblíbených triků.“ Prašť je tvrdě a se zpožděním, to bývalo Forrestovo heslo, hlavně u těch defenzivních hráčů, kteří měli tu smůlu, že se pokusili zabránit některému z jeho průniků.

„Myslím, že hned další týden ho zatkli,“ říkal zrovna Spain. „Taková škoda. Každopádně jsem ho před pár týdny viděl, tady v Tulane, se soudcem Atleem.“

Harry Rex se rázem přestal ošívat. Zapomněl na vychlazené pivo, alespoň na okamžik. „Kdy to bylo?“ zeptal se.

„Těsně předtím, než Soudce umřel. Byla to divná scéna.“

Popošli o pár kroků dál, do stínu pod stromem. „Poslouchám,“ řekl Harry Rex a povolil si kravatu. Zmačkané modré sako si sundal už předtím.

„Matce mé ženy léčí rakovinu prsu na Taftově klinice. Jednou v pondělí odpoledne, ještě na jaře, jsem ji tam vezl na chemoterapii.“

„Soudce Atlee se taky léčil na Taftově klinice,“ řekl Harry Rex. „Viděl jsem účty.“

„Ano, tam jsem na něj právě narazil. Odvedl jsem ji dovnitř, musel jsem čekat, takže jsem si šel do auta vyřídit nějaké telefony. Zatímco jsem tam seděl, viděl jsem, jak přijel soudce Atlee v dlouhém černém lincolnu, který řídil někdo, koho jsem nepoznal. Zaparkovali jen o dvě auta dál a vystoupili. Pak mi jeho řidič začal připadat povědomý – vysoký chlap, mohutný, dlouhé vlasy, takový namyšlený postoj, který jsem už někde viděl. Došlo mi, že je to Forrest. Poznal jsem to z toho, jak chodil a gestikuloval. Měl na očích tmavé brýle a čepici staženou do čela. Pak zašli dovnitř a za pár vteřin byl Forrest zase venku.“

„Jakou měl čepici?“

„Vybledlou modrou kšiltovku, aspoň myslím.“

„Tu jsem už viděl.“

„Byl vážně nervózní, jako by nechtěl, aby ho někdo poznal. Zmizel mezi stromy vedle kliniky, skoro ho nebylo vidět. Prostě se tam schovával. Nejdřív jsem myslel, že si šel jen ulevit, ale ne, vyloženě se schovával. Asi tak za hodinu jsem šel dovnitř, chvíli počkal, konečně si vyzvedl tchyni a odjel. Forrest byl pořád mezi těmi stromy.“

Harry Rex vytáhl z kapsy diář. „Co to bylo za den?“ Spain vylovil svůj kapesní kalendář, a jak to dělají všichni přepracovaní právníci, porovnali si své nedávné počínání. „Pondělí, prvního května,“ usoudil nakonec Spain.

„To bylo šest dní před Soudcovou smrtí,“ řekl Harry Rex.

„Vím určitě, že to je správný den. Byla to prostě divná scéna.“

„No, je to taky dost divnej chlap.“

„Není na útěku před zákonem nebo tak něco, ne?“

„Momentálně ne,“ odpověděl Harry Rex a oba se nervózně zasmáli.

Spain najednou spěchal s odchodem. „Každopádně, až ho zase uvidíte, vyřiďte mu, že za ten faul jsem na něj ještě pořád naštvaný.“

„To udělám,“ slíbil Harry Rex a pak se díval, jak druhý právník odchází.

38

Pan a paní Vonnerovi odjeli jednoho zamračeného červnového rána v novém terénním užitkovém voze s náhonem na všechna čtyři kola, který měl spotřebu devatenáct litrů na sto kilometrů a byl naložený takovým množstvím zavazadel, že by stačila na měsíc v Evropě. Cílem cesty byl však Washington D. C, neboť paní Vonnerová tam měla sestru, s níž se Harry Rex dosud nesetkal. První noc strávili v Galtinburgu a druhou ve White Sulphur Springs v Západní Virginii. Do Charlottesvillu dorazili kolem poledne, absolvovali povinnou turistickou prohlídku Jeffersonova Monticella, prošli se v areálu univerzity a dali si neobvyklou večeři v místním studentském bistru zvaném White Spot, kde bylo nabídkou dne volské oko na hamburgeru. Přesně takové jídlo, jaké Harrymu Rexovi vyhovovalo.

Druhý den ráno, zatímco žena spala, se šel projít na pěší zónu v centru. Našel správnou adresu a čekal.

Několik minut po osmé si Ray nadvakrát zavázal tkaničky svých poměrně drahých běžeckých bot, protáhl se v pracovně a seběhl dolů, aby vyrazil na svůj každodenní ranní osmikilometrový běh. Vzduch venku byl teplý. Blížil se červenec a ve městě se už hlásilo léto.

Právě zahnul za roh, když zaslechl, jak na něj volá známý hlas: „Hej, chlapče.“

Harry Rex seděl na lavičce, v ruce kelímek s kávou a nepřečtené noviny vedle sebe. Ray strnul a pár vteřin mu trvalo, než se sebral. Něco tu bylo v nepořádku.

Jakmile se dokázal pohnout, přešel k lavičce a zeptal se: „Co tady děláš?“

„Pěknej ohoz,“ podotkl Harry Rex, zatímco zkoumal Rayovy šortky, staré tričko, červenou běžeckou čapku a nakonec i sportovní sluneční brýle. „Projíždíme tudy s manželkou, míříme do D. C. Má tam sestru a myslí si, že se s ní chci seznámit. Posaď se.“

„Proč jsi nezavolal?“

„Nechtěl jsem tě obtěžovat.“

„Ale měl jsi zavolat, Harry Rexi. Mohli bychom zajít na večeři, provedl bych vás kolem.“

„To není tenhle typ výletu. Posaď se.“

Když si sedal vedle Harryho Rexe, už cítil ve vzduchu potíže. „To se mi snad jenom zdá,“ zamumlal.

„Zmlkni a poslouchej.“

Ray si sundal brýle a podíval se na Harryho Rexe. „Je to špatné?“

„Řekněme, že je to dost divný.“ Převyprávěl mu historku Jacoba Spaina o tom, jak se Forrest schovával za stromy u onkologické kliniky, šest dní předtím, než Soudce zemřel. Ray nevěřícně poslouchal a svezl se na lavičce níž. Nakonec se předklonil, lokty si opřel o kolena a svěsil hlavu.

„Podle lékařských záznamů,“ říkal Harry Rex, „dostal Soudce ten den, prvního května, nový dávkovač s morfinem. Nevím, jestli to byl první, nebo jenom doplnění, zprávy až tak podrobné nejsou. Vypadá to, že ho pro tu lahůdku odvezl Forrest.“

Dlouho mlčeli, zatímco kolem prošla hezká mladá žena, očividně ve spěchu; její přiléhavá sukně se při chůzi nádherně pohupovala. Doušek kávy a potom: „Od začátku jsem měl pochybnosti o tý závěti, cos našel v pracovně. O testamentu jsme se Soudcem mluvili posledních šest měsíců, co byl naživu, v jednom kuse. Nevěřím, že by prostě jen tak načmáral další, těsně předtím, než umřel. Hodně podrobně jsem zkoumal ty podpisy a podle mýho osobního neodbornýho názoru je ten poslední padělaný.“

Ray si odkašlal a řekl: „Jestli ho Forrest odvezl do Tupela, dá se předpokládat, že byl Forrest v domě.“

„V celém domě.“

Harry Rex najal v Memphisu detektiva, aby Forresta našel, ale neobjevila se žádná stopa, jediné vodítko. Odněkud zprostředka složených novin vytáhl obálku. „Tumáš, tohle přišlo před třemi dny.“

Ray vytáhl z obálky list papíru a rozložil ho. Byl to dopis od Oscara Meavea z Alcorn Village a stálo v něm: „Vážený pane Vonnere, nepodařilo se mi kontaktovat Raye Atleeho. Vím, kde je Forrest, pro případ, že by to jeho příbuzní nevěděli. Zavolejte mi, jestli si budete chtít promluvit. Všechno je důvěrné. S pozdravem, Oscar Meave.“

„Takže jsem mu rovnou zavolal,“ řekl Harry Rex a pohledem sledoval další mladou ženu. „Má bývalého pacienta, který teď dělá poradce v jednom detoxikačním centru, je to ranč někde na Západě. Forrest se tam zapsal před týdnem a trval na právu na soukromí, říkal, že nechce, aby jeho příbuzní věděli, kde je. To se zjevně čas od času stává a klinika s tím má vždycky problémy. Přání pacienta musejí respektovat, ale na druhou stranu, při odvykání závislostem je role rodiny klíčová. Takže si poradci šeptají mezi sebou. Meave se rozhodl ti tu informaci předat.“

„Kde na Západě?“

„V Montaně. Jmenuje se to ranč Jitřní hvězda. Meave tvrdí, že přesně tohle ten chlapec potřebuje – velmi pěkný, velmi odlehlý zařízení pod naprostou uzávěrou, pro ty nejtěžší případy. Říkal, že tam Forrest bude rok.“

Ray se narovnal a zamnul si čelo, jako by konečně dostal tu dlouho očekávanou kulku do hlavy.

„A samozřejmě je tam pěkně draho,“ dodal Harry Rex.

„Samozřejmě,“ zamumlal Ray.

Už moc nemluvili, každopádně ne o Forrestovi. Po pár minutách Harry Rex prohlásil, že musí jít. Předal svou zprávu a neměl už co říct, alespoň ne v tu chvíli. Jeho manželka spěchá za sestrou. Možná se příště zdrží déle, zajdou na večeři nebo tak něco. Poklepal Raye po rameni a nechal ho tam sedět. „Uvidíme se v Clantonu,“ byla jeho poslední slova.

Příliš zesláblý a vynervovaný, než aby mohl běžet, seděl Ray na lavičce uprostřed městské pěší zóny, pod svým bytem, ztracený ve světě rychle se přesunujících kousků skládačky. Kolemjdoucích přibývalo, jak obchodníci, bankéři a právníci vyráželi do práce, ale Ray je neviděl.

Carl Mirk vedl každý semestr dva semináře o pojišťovacích zákonech a byl členem virginské advokátní komory, stejně jako Ray. Probírali ten pohovor u oběda a oba došli k závěru, že je to jen rutinní vyšetřování, nic, s čím by si měli dělat starosti. Mirk půjde s Rayem a bude se vydávat za jeho právníka.

Vyšetřovatel od pojišťovny se jmenoval Ratterfield. Sešli se s ním v konferenční místnosti na fakultě. Odložil si sako, jako by předpokládal, že to bude trvat celé hodiny. Ray měl na sobě džíny a tričko s límečkem, Mirk byl oblečen podobně neformálně.

„Obvykle si ty pohovory nahrávám,“ prohlásil Ratterfield velmi úředním tónem, vytáhl diktafon a postavil ho mezi sebe a Raye. „Nějaké námitky?“ zeptal se poté.

„Ani ne,“ opáčil Ray.

Ratterfield stiskl tlačítko, podíval se do svých poznámek a na pásku pronesl krátký úvod. Je nezávislý pojišťovací vyšetřovatel najatý pojišťovnou Aviation Underwriters, aby prověřil žádost o náhradu škody vznesenou Rayem Atleem a třemi dalšími majiteli ohledně poškození letounu Beech Bonanza, rok výroby 1992, k němuž došlo druhého června. Podle státního požárního vyšetřovatele bylo letadlo úmyslně podpáleno.

Nejdřív chtěl vědět, jak dlouho Ray létá. Ray měl s sebou svou letovou knihu a Ratterfield ji důkladně zkoumal, ačkoli zjevně nenarazil na nic zajímavého. „Žádné hodiny technické údržby,“ poznamenal v jednu chvíli.

„Už na tom pracuju,“ odpověděl Ray.

„V bonanze jste nalétal čtrnáct hodin?“

„Ano.“

Pak Ratterfield přešel ke konsorciu majitelů a vyptával se na smlouvu, kterou spolu uzavřeli. S ostatními majiteli už mluvil a poskytli mu smlouvy i dokumentaci. Ray potvrdil, že doklady jsou v pořádku.

Ratterfield znenadání změnil téma. „Kde jste byl prvního června?“

„V Biloxi ve státě Mississippi,“ odpověděl Ray, přesvědčený, že Ratterfield nemá ani tušení, kde to místo vůbec je.

„Jak dlouho jste tam zůstal?“

„Pár dní.“

„Mohu se zeptat, proč jste tam jel?“

„Jistě,“ řekl Ray a pak mu poskytl zkrácenou verzi své nedávné návštěvy doma. Oficiální důvod pro výpravu na pobřeží byla návštěva přátel, starých známých z dob studií.

„Doufám, že vám nějací lidé mohou potvrdit, že jste tam – prvního června byl,“ podotkl Ratterfield.

„Několik lidí. Kromě toho mám hotelové účty.“

Vyšetřovatele to podle všeho přesvědčilo, že Ray byl skutečně v Mississippi. „Ostatní majitelé byli v době požáru letadla doma,“ řekl a zalistoval na stránku strojem psaných poznámek. „Všichni mají alibi. Pokud předpokládáme, že šlo o žhářství, budeme muset nejdřív najít motiv a potom toho, kdo to podpálil. Nějaké návrhy?“

„Nemám tušení, kdo to udělal,“ odpověděl Ray rychle a s jistotou.

„A co motiv?“

„Právě jsme to letadlo koupili. Proč by ho chtěl některý z nás zničit?“

„Možná kvůli pojistce. Občas se to stává. Třeba jeden z partnerů usoudil, že si ukousl moc velké sousto. Ta cena není malá – skoro dvě stě tisíc během šesti let, to dělá téměř devět set dolarů měsíčně na každého z vás.“

„To jsme věděli už před čtrnácti dny, když jsme smlouvu podepisovali,“ řekl Ray.

Chvilku se točili v kruzích kolem choulostivého tématu Rayových osobních financí – plat, výdaje, závazky. Když se zdálo, že je Ratterfield přesvědčený, že Ray na splátky za letadlo opravdu má, změnil téma. „Ten požár v Mississippi,“ prohlásil a opět nalistoval nějakou zprávu. „Povězte mi o něm.“

„Co chcete vědět?“

„Vyšetřují vás tam pro podezření ze žhářství?“

„Ne.“

„Víte to určitě?“

„Ano, vím to určitě. Jestli chcete, můžete zavolat mému právnímu zástupci.“

„To jsem už udělal. A v průběhu posledních šesti týdnů vám dvakrát vyloupili byt?“

„Nic se neztratilo. V obou případech šlo jen o vloupání.“

„Máte velmi vzrušující léto.“

„Je to otázka?“

„Vypadá to, že po vás někdo jde.“

„Opět, má to být otázka?“

To byla jediná napjatá chvilka během celého pohovoru, a jak Ray, tak Ratterfield se zhluboka nadechli.

„Byl jste ještě někdy v minulosti vyšetřován pro podezření ze žhářství?“

Ray se usmál a řekl: „Ne.“

Když Ratterfield otočil na další stránku, na které už nebylo nic napsáno, rychle ztratil zájem a celou věc formálně uzavřel. „Naši právníci zůstanou v kontaktu,“ oznámil, když vypnul diktafon.

„Nemůžu se dočkat,“ utrousil Ray.

Ratterfield si sebral sako a aktovku a odešel.

Po jeho odchodu Carl prohodil: „Myslím, že víš víc, než říkáš.“

„Možná,“ opáčil Ray. „Ale to nemá nic společného ani s jedním z těch požárů.“

„Už jsem slyšel dost.“

39

Skoro celý týden udržovala nebe zachmuřené řada rychle se pohybujících letních front a vítr byl na létání v malých letadlech příliš nebezpečný. Když rozšířená předpověď počasí konečně hlásila jen čistý suchý vzduch všude kromě jižního Texasu, Ray odletěl v cessně z Charlottesvillu a vydal se na nejdelší let během celé své krátké pilotní kariéry. Vyhýbal se oblastem se silným letovým provozem, hledal dole na zemi nápadné orientační body a mířil na západ přes údolí Shenandoah, do Západní Virginie a do Kentucky, kde nabral palivo na malém letišti nedaleko Lexingtonu. Cessna mohla být ve vzduchu tři a půl hodiny, než ukazatel paliva klesl pod čtvrtinu nádrže. Znovu přistál v Terre Haute, přeletěl řeku Mississippi u Hannibalu a večer zastavil v městečku Kirksville v Missouri, kde se ubytoval v motelu.

Byl to jeho první motel od té pouti s penězi, a právě kvůli těm penězům byl zpátky v motelu. Byl rovněž v Missouri, a zatímco ve svém pokoji přepínal televizi se ztlumeným zvukem z jednoho kanálu na druhý, vzpomínal na vyprávění Pattona Frenche, jak během semináře v St. Louisu narazil na aféru s Ryaxem. Starý právník z malého města v pohoří Ozark měl syna, který učil na Kolumbijské, a ten syn věděl, že je lék špatný. A kvůli Pattonu Frenchovi a jeho nenasytné chamtivosti a zkorumpovanosti on, Ray Atlee, teď sedí v dalším motelu ve městě, kde nezná vůbec nikoho.

Nad Utahem se začínala tvořit fronta. Ray vzlétl těsně po rozednění a vystoupal do výšky patnáct set metrů. Seřídil ukazatele a otevřel si velký kelímek horké černé kávy. V první etapě letěl teď spíše k severu než k západu a zanedlouho se ocitl nad kukuřičnými lány v Iowě.

Sám, víc než kilometr nad zemí, v chladném tichém vzduchu časného rána, kdy z vysílačky neslyšel hlas žádného pilota, se Ray pokoušel soustředit na úkol, který měl před sebou. Bylo však snazší bloumat v myšlenkách, těšit se ze samoty a z výhledu, vychutnávat si kávu a představu, že svět zanechal hluboko pod sebou. A bylo docela příjemné odsouvat myšlenky na bratra.

Po zastávce v Sioux Falls se opět obrátil k západu a letěl nad mezistátní dálnicí číslo devadesát přes celou Jižní Dakotu, než musel odbočit kvůli zakázané letové zóně v okolí hory Mount Rushmore. Přistál v Rapid City, pronajal si auto a vyrazil na dlouhou projížďku národním parkem Badlands.

Ranč Jitřní hvězda se měl nacházet někde v kopcích jižně od Kalispellu, ačkoli jeho webová stránka byla úmyslně neurčitá. Oscar Meave se snažil, ale nepodařilo se mu vypátrat, kde přesně se nachází. Koncem třetího dne své cesty Ray přistál po setmění v Kalispellu. Pronajal si vůz, našel restauraci, potom motel a strávil hodiny nad leteckými i silničními mapami.

Potřeboval ještě jeden den létání v nízkých výškách kolem Kalispellu a městeček Woods Bay, Polison, Bigfork a Elmo. Nejméně šestkrát přeletěl jezero Flathead a byl už skoro připraven tu vzdušnou válku vzdát a vyslat pozemní síly, když zahlédl koutkem oka nějakou usedlost. Kroužil nad tím místem ve výšce pět set metrů, dokud nerozeznal bytelný plot ze zeleného pletiva, téměř skrytý mezi stromy a ze vzduchu prakticky neviditelný. Stály tam malé budovy, kde se zřejmě bydlelo, jedna větší, patrně administrativní, bazén, tenisové kurty, stáj, u níž se pásli koně. Kroužil tak dlouho, že pár lidí, kteří se tam pohybovali, zanechalo své práce a se zastíněnýma očima se podívali nahoru.

Najít to na zemi bylo skoro stejně obtížné jako ze vzduchu, ale v poledne následujícího dne Ray zastavil před neoznačenou bránou a výhružně se zadíval na ozbrojeného strážného, který se výhružně díval na něj. Po několika strohých otázkách hlídač neochotně připustil, že ano, opravdu našel místo, které hledal. „Návštěvy nejsou dovolené,“ prohlásil škodolibě.

Ray si vymyslel historku o nečekané rodinné krizi a zdůrazňoval, jak je důležité, aby se s bratrem setkal. Správný postup, jak mu hlídač velmi váhavě vysvětlil, je zanechat tu jméno a telefonní číslo a potom čekat na základě chabé naděje, že ho někdo zevnitř kontaktuje. Další den právě rybařil u řeky Flathead, když mu zazvonil mobil. Nepřátelský hlas patřící jakési Allison z ranče Jitřní hvězda chtěl mluvit s Rayem Atleem.

Kdo asi tak čekala, že se jí ozve?

Připustil, že je Ray Atlee, a ona se otázala, co od jejich zařízení žádá. „Mám u vás bratra,“ řekl tak zdvořile, jak dokázal. „Jmenuje se Forrest Atlee a rád bych se s ním setkal.“

„Proč si myslíte, že je zde?“ vyptávala se.

„Je tam. Vy víte, že tam je. Já taky vím, že tam je, takže mohli bychom laskavě přestat hrát tyhle hry?“

„Podívám se na to, ale nečekejte, že se vám ozvu.“ Zavěsila dřív, než se zmohl na odpověď. Další nepřátelský hlas patřil Darrelovi, který se představil jako nějaký administrátor. Zavolal pozdě odpoledne, právě když byl Ray na túře v pohoří Swan Range poblíž přehrady Hungry Horse. Darrel byl stejně příkrý jako Allison. „Jen půl hodiny. Třicet minut,“ informoval Raye. „V deset ráno.“

Vězení s nejvyšší ostrahou by patrně působilo přívětivěji. Stejný strážný jako včera mu u brány provedl osobní prohlídku a prohlédl i auto. „Jeďte za ním,“ nařídil pak Rayovi. Další strážný už seděl v golfovém vozítku na úzké příjezdové cestě a Ray ho sledoval až na malé parkoviště před hlavní budovou. Když vystoupil z auta, čekala na něj Allison, kupodivu neozbrojená. Byla to vysoká mužatka, a když mu ze zdvořilosti potřásla rukou, Ray si ještě nikdy nepřipadal tak fyzicky slabý a bezmocný. Odvedla ho dovnitř, kde kamery, které se nikdo ani nepokoušel zamaskovat, sledovaly každý jejich pohyb. Zavedla ho do místnosti bez oken a předala ho jakémusi blíže neurčenému dozorci, který obratnými pohyby pracovníka výdejny zavazadel prohmatal a prozkoumal každý záhyb a otvor Rayova těla kromě rozkroku, ačkoli na jednu strašlivou chvilku se Ray bál, že tam ho dloubne taky.

„Jdu jen navštívit bratra,“ ohradil se nakonec a málem za to dostal facku.

Když byl důkladně prozkoumán a prověřen, přebrala ho opět Allison a odvedla ho do strohé čtvercové místnosti, která vypadala, jako kdyby měla polstrované stěny. V jediných dveřích bylo také jediné okno, Allison na ně ukázala a pochmurně Raye upozornila: „Budeme se dívat.“

„Dívat na co?“ zeptal se Ray.

Zamračila se a vypadalo to, že má chuť srazit ho k zemi.

Uprostřed stál čtvercový stůl se dvěma židlemi postavenými proti sobě. „Sedněte si sem,“ nařídila a Ray zaujal vyhrazené místo. Deset minut se díval do zdi, zády ke dveřím.

Ty se nakonec otevřely a dovnitř vešel Forrest, sám, bez řetězů, bez pout, nepopoháněli ho žádní suroví strážní. Beze slova se posadil naproti Rayovi a složil ruce na stole před sebou, jako by přišel čas na meditaci. Byl bez vlasů. Drsný holicí strojek odstranil všechno kromě několikamilimetrového chmýří a nad ušima šel až na kůži. Byl také hladce oholený a vypadal o deset kilo lehčí. Na sobě měl pytlovitou košili tmavě olivové barvy, na knoflíky, s malým límečkem a dvěma velkými kapsami, která vypadala téměř vojensky. To vedlo Raye k prvním slovům: „Tohle je výcvikový tábor.“

„Je to drsný,“ odpověděl Forrest velmi pomalu a tiše.

„Vymývají ti mozek?“

„Přesně to mají za úkol.“

Ray tady byl kvůli penězům a rozhodl se jít přímo k věci. „Takže co dostáváš za sedm set dolarů na den?“ začal.

„Nový život.“

Ray přikývl na souhlas. Forrest se na něj upřeně díval, bez mrkání, bez výrazu, téměř beznadějně hleděl na svého bratra, jako by měl před sebou cizího člověka.

„A jsi tu na dvanáct měsíců?“

„Nejmíň.“

„To je čtvrt milionu dolarů.“

Forrest nepatrně pokrčil rameny, jako by peníze neznamenaly žádný problém, jako by tu klidně mohl zůstat tři roky nebo pět let.

„Jsi pod sedativy?“ zeptal se Ray, aby ho vyprovokoval k nějaké reakci.

„Ne.“

„Chováš se, jako bys byl pod sedativy.“

„Nejsem. Tady nepoužívají žádné drogy. Nechápu proč, ty ano?“ V jeho hlase se konečně ozvalo trochu vervy.

Ray myslel na ubíhající čas. Allison se vrátí přesně v třicátou minutu, aby rozhovor ukončila a odvedla Raye navždy z budovy i z areálu. Potřeboval mnohem víc času, aby promluvil o všem, ale musel jednat co nejrychleji. Jdi k věci, nabádal se v duchu. Zkus zjistit, kolik toho je ochoten přiznat.

„Vzal jsem si tátovu poslední vůli,“ řekl Ray. „A vzal jsem si to předvolání, které mi poslal, to, v němž nás žádal, abychom se sedmého května dostavili domů, a prostudoval jsem na obou jeho podpisy. Myslím, že jsou oba dva padělané.“

„Výborně.“

„Nevím sice, kdo je padělal, ale mám podezření, že jsi to byl ty.“

„Můžeš mě žalovat.“

„Nepopřeš to?“

„Co na tom záleží?“

Ray ta slova opakoval, polohlasem a znechuceně, jako by ho to opakování rozhněvalo. Dlouhá pauza, v níž ubíhal čas. „Svoje předvolání jsem dostal ve čtvrtek. Bylo odeslané z Clantonu v pondělí, týž den, kdy jsi ho odvezl na Taftovu kliniku v Tupelu pro dávkovač s morfinem. Otázka – jak se ti podařilo napsat to předvolání na jeho staré mechanické underwoodce?“

„Nemusím odpovídat na tvoje otázky.“

„Ovšemže musíš. Ty jsi ten podvod vymyslel, Forreste. Takže mi můžeš alespoň prozradit, jak k tomu došlo. Vyhrál jsi. Starý pán je mrtvý. Dům už neexistuje. Máš ty peníze. Nikdo kromě mě tě nehoní a já brzo odejdu. Tak mi pověz, jak se to stalo.“

„Už jeden dávkovač s morfinem měl.“

„Dobrá, takže jsi ho odvezl pro další, nebo na doplnění nebo tak něco. Na to jsem se neptal.“

„Ale je to důležitý.“

„Proč?“

„Protože byl zfetovanej.“ Fasáda dokonale vymytého mozku nepatrně napraskla, když Forrest stáhl ruce ze stolu a odvrátil zrak.

„Takže trpěl,“ řekl Ray, aby v bratrovi vyvolal nějaké emoce.

„Ano,“ odpověděl Forrest beze stopy citu.

„A když jsi ho udržoval pod morfinem, měl jsi dům sám pro sebe?“

„Tak něco.“

„Kdy ses tam poprvé vrátil?“

„Nemám moc paměť na data. Nikdy jsem ji neměl.“

„Nedělej ze sebe blbce, Forreste. Umřel v neděli.“

„Když jsem přijel, byla sobota.“

„Takže osm dní před jeho smrtí?“

„Asi tak.“

„A proč ses vrátil?“

Forrest si založil ruce na hrudi, sklonil bradu a sklopil oči. A ztišil hlas. „Zavolal mi,“ začal, „a požádal mě, abych tam přijel. Jel jsem hned druhý den. Nedokážeš si představit, jak byl starý, nemocný a osamělý.“ Hluboký nádech, krátký pohled na bratra. „Ty bolesti byly strašné. I když bral prášky, pořád mu nebylo dobře. Seděli jsme na verandě a mluvili o válce a o tom, jak jinak to mohlo dopadnout, kdyby Jackson nepřišel u Chancellorsvillu o život, pořád ty stejný bitvy, který bojoval stále dokola. V jednom kuse se vrtěl, snažil se tu bolest potlačit. Chvílemi nemohl popadnout dech. Ale chtěl jen mluvit. Nezakopali jsme válečnou sekeru a nesnažili se napravit minulost. Měli jsme pocit, že to není třeba. Stačilo mu jen to, že jsem tam byl. Spal jsem na pohovce v pracovně a v noci mě probudil jeho křik. Ležel na podlaze v ložnici, kolena pod bradou, a třásl se bolestí. Pomohl jsem mu zpátky do postele, nastavil přívod morfinu, konečně ho zklidnil. Byly asi tři ráno. Nemohl jsem usnout. Začal jsem prolézat dům.“

Vyprávění se přerušilo, ale plynutí času ne.

„A tehdy jsi našel ty peníze,“ řekl Ray.

„Jaký peníze?“

„Ty, z kterých tu platíš sedm set dolarů denně.“

„Aha, tyhle peníze.“

„Tyhle peníze.“

„Jo, tehdy jsem je našel, na stejným místě jako ty. Sedmadvacet krabic. V první z nich bylo sto tisíc, takže jsem si to spočítal. Vůbec jsem nevěděl, co dělat. Jen jsem tam hodiny seděl a díval se na ty krabice, tak nevinně naskládaný ve skříňkách. Myslel jsem, že třeba vstane z postele, přijde dolů a přistihne mě, jak se dívám na ty jeho krabičky, a doufal jsem, že to udělá. Pak by mi to mohl vysvětlit.“ Znovu položil ruce na stůl a podíval se na Raye. „Do svítání mě ale napadlo, že mám plán. Rozhodl jsem se, že tě nechám, ať se o peníze postaráš sám. Jsi prvorozený, oblíbený syn, velký bratr, zlatý chlapec, vynikající student, profesor práva, vykonavatel poslední vůle, ten, komu nejvíc věřil. Budu jen sledovat Raye, říkal jsem si, a uvidím, co s těmi penězi udělá, protože ať už udělá cokoli, musí to být správné. Takže jsem skříňky zavřel, přistrčil k nim pohovku a snažil se chovat, jako bych je nikdy neviděl. Málem jsem se na ně starýho pána zeptal, ale říkal jsem si, že kdyby chtěl, abych o nich věděl, pověděl by mi to sám.“

„Kdy jsi napsal moje předvolání?“

„Později ten den. Usnul venku, vzadu pod těmi ořešáky, v houpací síti. Cítil se o hodně líp, ale tou dobou už byl závislý na morfiu. Z toho posledního týdne si moc nepamatoval.“

„A v pondělí jsi ho odvezl do Tupela?“

„Jo. Normálně jezdil sám, ale jelikož jsem byl po ruce, požádal mě, abych ho odvezl.“

„A schovával ses mezi stromy před klinikou, aby tě nikdo nepoznal.“

„To je slušná práce. Co ještě víš?“

„Nic. Mám jenom otázky. Zavolal jsi mi ten večer, co jsem našel předvolání v poště, a říkals, že ti to poslal taky. Ptal ses, jestli budu starému pánovi volat. Řekl jsem ne. Co by se stalo, kdybych zatelefonoval?“

„Telefon nefungoval.“

„Proč ne?“

„Telefonní linka vede do suterénu. Je tam volný konektor.“

Ray přikývl, neboť se právě objasnila další malá záhada.

„Kromě toho stejně telefon většinou nezvedal,“ dodal Forrest.

„Kdy jsi přepsal jeho závěť?“

„Den předtím, než umřel. Našel jsem tu starou, moc se mi nelíbila, takže jsem se rozhodl, že udělám správnou věc a spravedlivě rozdělím pozůstalost mezi nás dva. Takový hloupý nápad – rovné podíly. Byl jsem pitomec. Prostě jsem nechápal, jak v takových situacích právo funguje. Myslel jsem si, že když jsme jediní dědicové, měli bychom si všechno rozdělit rovným dílem. Netušil jsem, že právníci se učí nechat si všechno, co najdou, okrádat svý bratry, utajovat majetek, o němž přísahali, že ho budou chránit, nebrat ohled na svý sliby. To mi nikdo neřekl. Snažil jsem se být fér. Taková blbost.“

„Kdy zemřel?“

„Dvě hodiny předtím, než jsi přijel.“

„Zabil jsi ho?“

Odfrknutí, úšklebek. Žádná odpověď.

„Zabil jsi ho?“ zeptal se Ray znovu.

„Ne, zabila ho rakovina.“

„Řeknu to naprosto jasně,“ prohlásil Ray a naklonil se kupředu, právník při křížovém výslechu, připravený zaútočit. „Osm dní jsi tam s ním seděl a celou dobu byl na morfinu. A pak si příhodně umře dvě hodiny předtím, než přijedu.“

„Přesně tak.“

„Lžeš.“

„S tím morfiem jsem mu pomohl, dobře? Už se cítíš líp? Plakal bolestí. Nemohl chodit, jíst, pít, spát, močit, kálet ani se posadit na židli. Tys tam nebyl, jasný? Já jo. Celý se kvůli tobě nastrojil. Oholil jsem ho. Pomohl jsem mu na pohovku. Neměl už sílu stisknout tlačítko na tom dávkovači. Stiskl jsem je místo něj. Usnul. Odešel jsem z domu. Ty ses vrátil domů, našel jsi ho, našel jsi ty peníze a začal jsi lhát.“

„Víš, odkud pocházejí?“

„Ne. Předpokládám, že odněkud z pobřeží. Vlastně mě to ani nezajímá.“

„Kdo zapálil moje letadlo?“

„To je zločin, takže o tom nic nevím.“

„Byl to ten samý člověk, který mě měsíc sledoval?“

„Jo, byli dva, chlapi, co jsem se s nima seznámil ve vězení, staří kámoši. Jsou velmi dobří a s tebou neměli žádnou práci. Dali ti pod nárazník toho roztomilýho autíčka štěnici. Sledovali tě přes satelit. Každej krok. Byla to hračka.“

„Proč jsi vypálil dům?“

„Popírám jakýkoli podíl na trestné činnosti.“

„Kvůli pojistce? Nebo abys mě úplně připravil o cokoli z pozůstalosti?“

Forrest vrtěl hlavou, všechno popíral. Dveře se otevřely a Allison strčila svůj dlouhý hranatý obličej dovnitř. „Všechno v pořádku?“ zeptala se.

Fajn, jo, máme se bezvadně.

„Ještě sedm minut,“ upozornila je a zavřela dveře. Seděli tam celou věčnost, oba se bezvýrazně dívali každý na jiný bod na podlaze. Zvenčí sem nepronikal žádný zvuk.

„Chtěl jsem jen půlku, Rayi,“ řekl Forrest nakonec.

„Vezmi si půlku teď.“

„Teď už je moc pozdě. Už vím, co mám s těmi penězi udělat. Ukázals mi to.“

„Bál jsem se ti ty peníze dát, Forreste.“

„Čeho ses bál?“

„Že se s jejich pomocí zabiješ.“

„No, a teď jsem tady,“ opáčil Forrest a máchl pravou rukou, jako by tím chtěl zahrnout celý ranč, celý stát Montana. „Tohle s těmi penězi dělám. Neřekl bych, že mě to zabíjí. Nejsem takový šílenec, za jakýho mě všichni považujou.“

„Mýlil jsem se.“

„Vážně? To pro mě hrozně moc znamená. Mýlil ses, protože ses nechal chytit? Mýlil ses, protože nakonec přece jen nejsem takovej idiot? Nebo ses mýlil, protože chceš půlku z těch peněz?“

„Asi všechno dohromady.“

„Bojím se o ně rozdělit, Rayi, stejně jako ty. Bojím se, že ti ty peníze stoupnou do hlavy. Bojím se, že je utratíš za letadla a v kasinech. Bojím se, že se z tebe stane ještě větší hajzl, než už jseš. Musím tě chránit, Rayi.“

Ray zachovával klid. Pěstní souboj s bratrem by nemohl vyhrát, a i kdyby mohl, co by tím získal? Měl chuť vzít baseballovou pálku a praštit ho do hlavy, ale proč se namáhat? I kdyby ho zastřelil, peníze by stejně nenašel.

„Takže co budeš dělat dál?“ řekl tak lhostejně, jak jen dokázal.

„Ale, vlastně nevím. Žádný přesný plány. Když jsi na detoxu, máš spoustu snů, a jakmile se dostaneš ven, všechny ty sny se ti zdají směšný. Ale nikdy se nevrátím do Memphisu, je tam moc starých přátel. A nikdy se nevrátím do Clantonu. Musím si někde najít nový domov. Co ty? Co budeš dělat teď, když jsi projel svou velkou šanci?“

„Měl jsem svůj život, Forreste, a pořád ho mám.“

„To je pravda. Vyděláváš sto šedesát tisíc dolarů ročně, podíval jsem se na internet, a pochybuju, že bys musel moc tvrdě makat. Žádná rodina, žádný výdaje, spousta peněz, aby sis mohl dělat, co chceš. Jsi za vodou. Chamtivost je divný zvíře, co, Rayi? Našel jsi tři miliony doláčů a rozhodl ses, že je potřebuješ všechny. Ani čtvrťák pro pitomýho malýho bratříčka. Ani cent pro mě. Vzal jsi ty prachy a pokusil ses s nima zdrhnout.“

„Nebyl jsem si jistý, co mám s těmi penězi udělat. Stejně jako ty.“

„Ale vzals je, všechny. A lhal jsi mi o tom.“

„To není pravda. Hlídal jsem ty peníze.“

„A utrácels je – kasina, letadla.“

„Ne, zatraceně! Nehraju v kasinech a letadla jsem si pronajímal už tři roky. Seděl jsem na těch penězích, Forreste, a snažil se srovnat si to v hlavě. Sakra, vždyť je to sotva pět týdnů.“

Slova teď zněla hlasitěji a odrážela se od stěn. Allison nakoukla dovnitř, připravená setkání ukončit, kdyby se její pacient příliš rozrušil.

„Zkus mě sakra pochopit,“ řekl Ray. „Nevěděl jsi, co s těmi penězi udělat, já taky ne. Jakmile jsem je našel, někdo, a myslím, že ten někdo jsi byl buď ty, nebo tvoji kamarádi, mě začal děsit k smrti. Nemůžeš se divit, že jsem s těmi penězi utíkal.“

„Lhal jsi mi.“

„A ty jsi lhal mně. Říkal jsi, že jsi se starým pánem nemluvil, že jsi do domu nevkročil devět let. Všechno lži, Forreste. Všechno součást podvodu. Proč jsi to udělal? Proč jsi mi o těch penězích prostě neřekl?“

„Proč jsi o nich neřekl ty mně?“

„Možná jsem se k tomu chystal, rozumíš? Nemám tušení, co jsem plánoval. Je dost těžké myslet jasně, když najdeš svého otce mrtvého, pak najdeš tři miliony v hotovosti a vzápětí si uvědomíš, že o těch penězích ví ještě někdo a klidně tě kvůli nim zabije. Tyhle věci se mi nestávají každý den, takže mi promiň, jestli jsem trochu nezkušený.“

Rozhostilo se ticho. Forrest poklepával špičkami prstů o sebe a sledoval strop. Ray řekl všechno, co říct chtěl. Allison zarachotila koulí na dveřích, ale dovnitř nevstoupila.

Forrest se předklonil a zeptal se: „Ty dva požáry – dům a letadlo – máš nějaké nové podezřelé?“

Ray zavrtěl hlavou. „Neřeknu to živé duši.“

Další chvilka ticha, zatímco čas vyprchával. Forrest pomalu vstal a podíval se dolů na Raye. „Dej mi rok. Až se odsud dostanu, promluvíme si.“

Dveře se otevřely, a když Forrest procházel kolem, sklouzl rukou po Rayově rameni, jen letmý dotyk, rozhodně žádné bratrské poklepání, ale přesto dotyk. „Uvidíme se za rok, brácho,“ řekl a byl pryč.

2