Společník

John Grisham

(2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová, Thriller

Kyle McAvoy má ty nejlepší kariérní výhlídky: je výjimečným studentem práv, má bystrý a vybroušený úsudek a navíc velmi dobře vypadá. Má ale také tajemství, které by mohlo ohrozit jeho budoucnost, profesní i soukromou. A vyděrači na sebe nenechají dlouho čekat. Přinutí však Kyla k něčemu zcela nečekanému: přijmout skvěle placené místo v jedné z největších právnických firem na světě. Kyle souhlasí, pustí se však do riskantní hry, když pronikne do zákulisních praktik této společnosti – a od toho okamžiku se o něj začne stejně intenzivně zajímat i FBI.

Nový právnický thriller z pera Johna Grishama dá vzpomenout na bestsellerovou Firmu, v dramatičnosti a akčnosti ji však v mnohém překonává.

JOHN GRISHAM

SPOLEČNÍK

KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Veronika Volhejnová

THE ASSOCIATE

Copyright © 2009 by Belfry Holdings, Inc. Translation O Veronika Volhejnová, 2010

ISBN 978-80-242-2625-5

Věnováno

Steve Rubínoví, Suzanne Herzové, Johnu Pittsovi, Alison Richovéy Rebecce Hollandové, Johnu Fontanovi a vůbec celé partě z Doubleday

1

Pravidla Newhavenské juniorské ligy stanovila, že každý hráč musí v každém zápase odehrát nejméně deset minut. Byly povoleny výjimky – když některý hráč rozčílil trenéra neúčastí na tréninku nebo porušením jiných pravidel, mohl trenér před zápasem nahlásit zapisovateli, že ten a ten nebude kvůli přestupku hrát vůbec, nebo jen minimálně. V Lize to ovšem neviděli rádi; byla to koneckonců soutěž spíš rekreační než výkonnostní.

Ze zápasu zbývaly čtyři minuty. Trenér Kyle se podíval na lavičku, kývl na zamračeného, naštvaného malého kluka jménem Marquis, a zeptal se: „Chceš hrát?“ Marquis místo odpovědi došel k zapisovatelskému stolku a čekal na zapískání. Přestupků měl víc než dost – vynechával tréninky, chodil za školu, známky měl mizerné, školní uniformu ztratil a byl sprostý jako dlaždič. Vlastně se za těch deset týdnů a patnáct zápasů stačil prohřešit proti úplně každému z těch nemnoha pravidel, která se trenér snažil prosazovat. Kyle si už dávno uvědomil, že jakékoli nové pravidlo jeho hvězda okamžitě poruší, a tak svůj seznam zkrátil a pokušení přidávat nové příkazy statečně odolával. Nefungovalo to. Snažil se zvládnout deset kluků vyrůstajících v centru města po dobrém, a výsledek? Red Knights byli v zimní části ligy v kategorii do dvanácti let beznadějně poslední.

Marquisovi bylo teprve jedenáct, ale zjevně to byl nejlepší hráč na hřišti. Radši sám střílel a útočil, než přihrával a bránil, a teď během dvou minut prosvištěl přes celé hřiště, mnohem mohutnější hráče obešel, přelstil nebo přes ně jednoduše prorazil, a připsal si šest bodů. Jeho průměr byl čtrnáct, a kdyby směl hrát víc než půlku zápasu, nejspíš by jich nadělal třicet.

Byl tudíž naprosto přesvědčený, že on teda fakt žádný tréninky nepotřebuje.

I přes tuhle exhibici bylo vítězství nedosažitelné. Kyle McAvoy seděl tiše na lavičce, sledoval hru a čekal, až vyprší čas. Ještě jeden zápas a sezona bude u konce – jeho poslední sezona basketbalového trenéra. Za dva roky vyhrál asi desítku zápasů, dvě desítky jich prohrál a ptal se sám sebe, jak může člověk se zdravým rozumem dobrovolně dělat trenéra na jakékoliv úrovni. Aspoň tisíckrát si už říkal, že to dělá pro ty kluky – pro kluky bez tátů, z rozpadlých rodin, pro kluky, kteří potřebují nějaký pozitivní mužský vliv. A pořád ještě tomu věřil, jenže po dvou letech, kdy dělal chůvu, hádal se s rodiči, když se vůbec obtěžovali přijít, handrkoval se s ostatními trenéry, kteří se nerozpakovali podvádět, a snažil se ignorovat nedospělé rozhodčí, kteří nerozeznali blokování od útoku, toho měl až po krk. Svůj díl společensky prospěšné práce už odvedl, přinejmenším v tomhle městě.

Sledoval hru, čekal, občas zařval, protože to se u trenérů předpokládá. Rozhlédl se po poloprázdné tělocvičně; nacházela se ve staré cihlové budově v centru New Havenu a dětská liga se tu hrála už padesát let. Na tribuně seděla hrstka rodičů a všichni čekali na závěrečný klakson. Marquis znovu skóroval. Nikdo nezatleskal. Red Knights prohrávali o dvanáct bodů a do konce zápasu zbývaly dvě minuty.

Na druhém konci hřiště, pod stařičkou výsledkovou tabulí, vešel do dveří muž v tmavém obleku a opřel se o skládací sedadla. Vypadal tu nápadně, protože byl bílý. Ani v jednom týmu nehrál jediný běloch. Krom toho měl na sobě oblek, který byl bud černý, nebo tmavomodrý, a k němu bílou košili a vínovou kravatu, a přes to všechno baloňák, který ho jasně označoval za policistu nebo agenta FBI.

Trenér Kyle toho člověka náhodou zahlédl vejít a pomyslel si, že ten chlap tu působí jako pěst na oko. Nejspíš je to nějaký detektiv, možná z protinarkotického – třeba tu hledá dealera. Nebylo by to poprvé, co v téhle tělocvičně někoho zatkli.

Agent/policajt se opřel o sedačky, vrhl dlouhý a podezíravý pohled na lavičku Red Knights a pak jako by se zadíval na Kyla. Ten mu pohled chvilku oplácel, ale pak mu to začalo být nepříjemné. Marquis hodil na koš skoro z poloviny hřiště, samozřejmě minul nejen koš, ale i desku, a Kyle prudce vyskočil, rozhodil doširoka ruce a zavrtěl hlavou, jako by se ptal: Proč? Marquis ho ignoroval a líně se odloudal zpátky do obrany. Hloupý faul zastavil čas a prodloužil utrpení. Kyle se zadíval na střelce trestného hodu, ale na okamžik i za něj – ten agent/policajt tam pořád ještě stál a nezíral na hřiště, ale přímo na trenéra.

Pětadvacetiletému studentovi práv, který nemá záznam v trestním rejstříku ani žádné ilegální zvyky či sklony, by přítomnost a pozornost člověka vykazujícího všechny známky toho, že patří tím či oním způsobem ke strážcům zákona, vlastně neměla působit vůbec žádné starosti. Jenže u Kyla McAvoye to tak nebylo. Pochůzkáři a dopraváci mu nevadili. Ti jsou placení prostě za to, aby reagovali. Ale takoví v tmavých oblecích, co jsou vycvičení kutat hluboko a objevovat tajemství – tyhle typy ho pořád ještě vyváděly z míry.

Třicet vteřin do konce a Marquis se hádal s rozhodčím. Před dvěma týdny poslal rozhodčího nevybíravě kamsi a byl za to vyloučen do konce hry. Trenér Kyle na svou hvězdu zařval, jenže ta ho jako obvykle vůbec neposlouchala. Pak se rychle ohlédl, jestli je agent/polda č. 1 sám, nebo jestli se k němu přidal agent/polda č. 2. Ne, žádný další.

Další hloupý faul, a Kyle houkl na rozhodčího, ať na to kašle. Sedl si a setřel si prstem pot z krku. Byl začátek února a v tělocvičně nebylo žádné zvláštní horko.

Tak proč se potí?

Agent/polda se nepohnul ani o centimetr; dokonce to vypadalo, že na Kyla zírá s potěšením.

Konečně se ozval stařičký klakson. Zápas byl zaplaťbůh u konce. Jeden tým jásal a druhému to bylo fuk. Hráči obou se seřadili, povinně se pozdravili plácnutím do zdvižených rukou a řekli si: „Dobrej zápas, dobrej zápas“ – tenhle rituál měl pro dvanáctileté kluky právě tak málo smyslu jako pro vysokoškolské hráče. Když Kyle gratuloval trenérovi soupeřů, podíval se přes hřiště. Ten běloch byl pryč.

Jak pravděpodobné je, že čeká venku? Samozřejmě že to byl stihomam, jenže ten se v Kylově životě usadil už tak dávno, že si ho teď zkrátka přiznával, vyrovnával se s ním, jak to šlo, a prostě žil.

Red Knights se sklesle odloudali do šaten pro hosty, což byl stísněný prostor pod prověšenou tribunou na domácí půlce. Trenér Kyle tam k nim pronesl povinný povzbudivý projev – snažili jste se, nedali jste jim to zadarmo, naše hra se v některých věcech zlepšuje, a v sobotu uzavřeme soutěž ve velkém stylu. Kluci se převlékali a skoro ho neposlouchali. Měli plné zuby basketbalu, protože měli plné zuby proher, a samozřejmě z nich vinili trenéra. Byl moc mladý, moc bílý, moc úspěšný.

Těch několik rodičů, kteří přišli na zápas, čekalo před šatnou. Chvíle, kdy tým vycházel ven, nenáviděl Kyle z celé své trenérské práce nejvíc. Jako obvykle si budou stěžovat na to, kdo jak dlouho hrál. Marquis měl strýčka, dvaadvacetiletého bývalého hráče celostátní ligy, který s oblibou nadával Kylovi za to, jak nespravedlivě se chová „k nejlepšímu hráči v celý týhle soutěži“.

Ze šatny vedly další dveře do tmavé úzké chodby, která se táhla pod celou domácí tribunou a ústila do postranní uličky. Kyle nebyl první trenér, který tuhle únikovou cestu objevil, a dnes večer se chtěl vyhnout nejen rodinám a jejich stížnostem, ale taky tomu policajtovi. Rychle se s kluky rozloučil, a když odcházeli ze šaten, zmizel. Za pár vteřin stál už venku v uličce a rychlým krokem vyrazil po zmrzlém chodníku. Sníh byl prohrnutý, ale chodník samý led, sotva se po něm dalo jít. Mrzlo, až praštělo. Byla středa, půl deváté večer, a on měl namířeno do redakce fakultního časopisu Yale Law Journal, kde bude pracovat nejméně do půlnoci.

Ale nedostal se tam.

Agent se opíral o nárazník červeného džípu Cherokee, který stál zaparkovaný u chodníku. Vůz byl psaný na jistého Johna McAvoye z Yorku, stát Pensylvánie, ale po uplynulých šest let dělal věrného společníka jeho synu Kylovi, který byl skutečným majitelem auta.

Kylovi sice najednou ztěžkly nohy a zeslábla kolena, přesto ale dokázal pokračovat v chůzi, jako by se nic nedělo. Nejenže našli mě, říkal si, když se pokoušel srovnat si v hlavě myšlenky, ale dokonce se připravili a našli i můj džíp. Ne že by to bylo tak těžké. Nic jsem neprovedl, opakoval si znova a znova.

„Těžký zápas, trenére,“ řekl agent, když byl Kyle tři metry od něj a zpomalil.

Kyle se zastavil a prohlédl si mohutného mladého muže s červenými tvářemi a rezavou ofinou, který ho sledoval v tělocvičně. „Potřebujete něco?“ zeptal se a okamžitě zahlédl, jak se přes silnici mihnul stín číslo dvě. Vždycky pracují v párech.

Č. 1 sáhl do kapsy a řekl: „Ano, potřebuju.“ Vytáhl kožené pouzdro a otevřel ho. „Bob Plant, FBI.“

„No to mě těší,“ řekl Kyle, ale z mozku mu odtekla všechna krev a proti své vůli sebou trhl.

Přidal se k nim agent číslo dvě. Byl mnohem hubenější, asi o deset let starší a na spáncích začínal šedivět. I on sáhl do kapsy a naučeným gestem ukázal služební odznak. „Nelson Ginyard, FBI,“ představil se.

Bob a Nelson. Oba Irové. Oba ze Severovýchodu.

„Ještě někdo?“ zeptal se Kyle.

„Ne. Máte chvilku čas?“

„Ne.“

„Ale možná byste si ho měl udělat,“ podotkl Ginyard. „Mohlo by to pro vás být dost zajímavé.“

„Pochybuju.“

„Když odjedete, pojedeme prostě za vámi,“ podotkl Plant, přestal se opírat o auto a přistoupil o krok blíž. „A na univerzitě byste nás asi viděl nerad, že?“

„To mi vyhrožujete?“ zeptal se Kyle. Už se zase potil, tentokrát v podpaží, a i v tomhle arktickém počasí mu pár kapek steklo po žebrech.

„Ještě ne,“ zašklebil se Plant.

„Koukněte, stačí deset minut,“ přemlouval ho Ginyard. „Dáme si kafe. Tady za rohem je bufet. Určitě je tam tepleji.“

„Budu potřebovat právníka?“

„Ne.“

„To říkáte vždycky. Můj otec je právník a já jsem vyrůstal v jeho kanceláři. Znám vaše triky.“

„Žádné triky, Kyle, přísahám,“ prohlásil Ginyard a znělo to skoro upřímně. „Dejte nám deset minut. Slibuju, že toho nebudete litovat.“

„A o co jde?“

„Deset minut. Víc po vás nechceme.“

„Naznačte mi, o co jde, jinak sbohem.“

Bob a Nelson se po sobě podívali. Oba pokrčili rameny. Proč ne? Dřív nebo později mu to stejně musíme říct. Ginyard se obrátil, zadíval se ulicí do dálky a řekl do větru: „Univerzita Duquesne. Před pěti lety. Opilí studenti a holka.“

Kylovo tělo a mysl reagovaly každé jinak. Jeho tělo se přiznalo – krátké nachýlení ramen, zajíknutí, viditelné škubnutí v nohách. Ale jeho mysl se okamžitě pustila do boje. „Kecy,“ odsekl a odplivl si na chodník. „Tohle už mám za sebou. Nic se nestalo a vy to dobře víte!“

Nastalo dlouhé ticho. Ginyard dál koukal kamsi do ulice, kdežto Plant nespouštěl oči ze své kořisti. Kylovi se začala točit hlava. Proč se FBI angažuje v nedokázaném trestném činu, který navíc patří do státní, nikoli celonárodní kompetence? Ve druhém ročníku brali kriminální postupy a učili se o zákonech, jimiž se řídí výslechy FBI. Dnes bylo trestným činem i lhát agentovi v přesně takové situaci, v jaké teď byl on. Má mlčet? Má zavolat otci? Ne, tomu za žádných okolností volat nebude.

Ginyard se otočil, udělal tři kroky blíž, zaťal zuby jako špatný herec a snažil se mezi nimi cedit slova jako správný tvrďák: „Koukejte, pane McAvoyi, já tady mrznu, takže k věci. V Pittsburghu je připravené obvinění. Ze znásilnění. Jestli si chcete hrát na chytrého a nekompromisního studenta práv a letět si pro právníka, nebo jenom zavolat tatínkovi, tak to obvinění bude zítra oficiální a z toho života, co máte tak pěkně nalinkovaný, zbude velký kulový. Ale jestli nám věnujete deset minut svého drahocenného času, teď hned, v tom bufetu za rohem, tak se to obvinění pozdrží, nebo se na něj dokonce úplně zapomene.“

„Můžete kdykoli odejít,“ dodal ze strany Plant.

„Proč bych vám měl věřit?“ vypravil ze sebe s námahou Kyle. V ústech měl úplně sucho.

„Deset minut.“

„Máte magneťák?“

„Jistě.“

„Ten bude stát na stole, jasné? Chci mít zaznamenané každé slovo, protože vám nevěřím.“

„Dobře.“

Nacpali ruce hluboko do kapes stejných baloňáků a vyrazili. Kyle odemkl džíp a nasedl. Nastartoval, zapnul topení, co to šlo, a uvažoval, jestli nemá ujet.

2

Busteťs Deli byl dlouhý úzký bufet, po celé pravé stěně měl boxy s červenými koženkovými sedadly. Nalevo stál bar, za ním gril a řada hracích automatů. Na stěnách visely nejrůznější yaleské suvenýry.

Poslední dva boxy si pro sebe zabrala federální vláda. U zadního stolu stál ještě jeden baloňák a povídal si s Plantem a Ginyardem. Když se k nim Kyle pomalu přiblížil, agent se po něm podíval, nasadil standardní poťouchlý úšklebek a uvelebil se ve vedlejším boxu. Tam čekalo číslo 4 a upíjelo kávu. Plant s Ginyardem si objednali velké sendviče s hranolky a nakládanou zeleninou, ale ani se jich nedotkli. Stůl byl plný jídla a plastových kelímků. Plant se zvedl a obešel stůl na druhou stranu, aby oba agenti na svou oběť viděli. Seděli vedle sebe, baloňáky si ještě nesvlékli. Kyle se posadil.

Osvětlení bylo staré a mizerné; tady v koutě vládla tma. Hrací automaty rachotily a do toho nad barem řval sportovní přenos z ploché obrazovky.

„Na to jste potřeba čtyři?“ zeptal se Kyle a hlavou ukázal k vedlejšímu boxu.

„To ještě nevidíte všechny,“ odpověděl Ginyard.

„Chcete sendvič?“ optal se Plant.

„Ne.“ Ještě před hodinou měl příšerný hlad. Teď byly jeho zažívací, vylučovací i nervový systém na pokraji zhroucení. Zoufale se snažil vypadat klidně, a přitom měl co dělat, aby vůbec dokázal normálně dýchat. Vytáhl propisku a poznámkový lístek, sebral všechnu odvahu a prohlásil: „Chtěl bych ještě jednou vidět ty odznaky.“

Oba agenti reagovali stejně: to snad není pravda – co si to dovoluje – no ale konečně proč ne. Pomalu sáhli do kapes, vytáhli svůj drahocenný odznak a položili ho na stůl. Kyle si nejdřív vybral ten Ginyardův. Poznamenal si celé jméno – Nelson Edward Ginyard – a služební číslo. Pevně tiskl propisovačku a pečlivě si všechno zapsal. Ruka se mu chvěla, ale měl dojem, že to není znát. Pečlivě otřel kovový znak; dával si načas. „Můžu vidět průkaz s fotografií?“ zeptal se.

„Cože?“ zavrčel Ginyard.

„Průkaz s fotografií, prosím.“

„Ne.“

„Neřeknu ani slovo, dokud nevyřídíme tyhle úvodní formality. Ukažte mi řidičák. Já vám ukážu svůj.“

„Kopii toho vašeho už máme.“

„To je fuk. Sem s ním.“

Ginyard obrátil oči v sloup a sáhl do zadní kapsy. Z ošoupaného pouzdra vytáhl connecticutský řidičák s fotkou, na které se tvářil dost výhružně. Kyle si ho prohlédl a poznamenal si datum narození a číslo průkazu. „To je horší než fotka na pas,“ podotkl.

„Chcete vidět taky mou ženu a děti?“ Ginyard vytáhl barevnou fotku a hodil ji na stůl.

„Ne, díky. Z které pobočky jste?“

„Z Hartfordu,“ řekl Ginyard. Pak ukázal na vedlejší box a dodal. „A oni jsou z Pittsburghu.“

„A nepovídejte.“

Kyle si pak prohlédl Plantův odznak a řidičák, a když skončil, vytáhl mobil a začal do něj ťukat.

„Co to děláte?“ zeptal se Ginyard.

„Prověřím si vás online.“

„Myslíte, že visíme na nějaké příhodné stránce FBI?“ prohlásil Plant vztekle. Oba to zřejmě pobavilo. Ani jednomu to nedělalo starost.

„Já vím, kde mám hledat,“ prohlásil Kyle a zadal adresu málo známého federálního adresáře.

„Nenajdete nás,“ varoval Ginyard.

„Tohle chvilku potrvá. Kde je ten magnetofon?“

Plant vytáhl tenký digitální záznamník, velký asi jako elektrický kartáček na zuby, a zapnul ho.

„Prosím, uveďte datum, čas a místo,“ požádal Kyle se sebejistotou, která překvapila dokonce i jeho samotného. „A potvrďte, že výslech ještě nezačal a až dosud nikdo neučinil žádné prohlášení.“

„Jistě, pane. Miluju studenty práv,“ prohlásil Plant.

„Moc koukáte na televizi,“ ušklíbl se Ginyard.

„Tak prosím.“

Plant postavil magnetofon doprostřed stolu mezi hovězí s čedarem na jedné straně a uzeného tuňáka na straně druhé. Potom se k němu sklonil a nadiktoval, oč ho Kyle požádal. Kyle se mezitím díval na telefon, a když mu naskočila příslušná webová stránka, vyťukal jméno Nelson Edward Ginyard. Uběhlo několik vteřin a nikoho nepřekvapilo, že ho stránka potvrdila jako terénního agenta FBI, oddělení Hartford. „Chcete to vidět?“ zeptal se Kyle a ukázal malý displej.

„Gratuluju,“ odsekl Ginyard. „Už jste spokojený?“

„Ne. Radši bych tu nebyl.“

„Můžete odejít, kdy si budete přát,“ řekl Plant.

„Chtěli jste deset minut,“ podíval se Kyle na hodinky.

Agenti se naklonili dopředu, všechny čtyři lokty v jedné řadě, a box najednou vypadal menší. „Vzpomínáte si na jistého Bennieho Wrighta, vrchního vyšetřovatele sexuálních zločinů z pittsburghské policie?“ Mluvil Ginyard, ale oba sledovali každý nervózní záškub Kylových víček.

„Ne.“

„Nesetkal jste se s ním před pěti lety během vyšetřování?“

„Na žádného Bennieho Wrighta si nepamatuju. Možná jsem se s ním setkal, ale na to jméno si nevzpomínám. Koneckonců, už to je pět let, co se to všechno nestalo.“

Zvolna o tom přemítali, ale nespouštěli z Kyla oči. Připadalo mu, jako by mu říkali: „Lžeš.“

Místo toho ale Ginyard prohlásil: „No, detektiv Wright je tady ve městě a rád by se s vámi sešel, asi tak za hodinu.“

„Ještě další schůzka?“

„Kdyby vám to nevadilo. Nepotrvá to dlouho a je slušná šance, že dokážete to obvinění odvrátit.“

„Z čeho přesně že mám být obviněný?“

„Ze znásilnění“

„Nic takového se nestalo. Policie v Pittsburghu k tomu závěru došla už před pěti lety.“

„Jenže teď to vypadá, že je ta holka zpátky na scéně,“ prohlásil Ginyard. „Dala se zase dohromady, absolvovala delší terapii, a co je nejlepší, opatřila si právničku.“

Ginyard se na nic nezeptal, a tak nebylo třeba odpovídat. Kyle se proti své vůli svezl o pár centimetrů níž. Podíval se k baru, na prázdné stoličky. Podíval se na plochou televizní obrazovku. Dávali vysokoškolský zápas, tribuny byly plné ječících studentů, a on uvažoval, proč vlastně sedí tam, kde sedí.

Mluv dál, říkal si, ale nic jim neprozraď.

„Můžu se na něco zeptat?“ ozval se za chvíli.

„Jasně.“

„Pokud už je vydané obvinění, tak jak by se dalo zastavit? Proč tu spolu vůbec mluvíme?“

„Na základě soudního příkazu je zatím zapečetěné,“ vysvětloval Ginyard. „Podle toho, co říkal detektiv Wright, má pro vás prokurátor nabídku, upekli to s právničkou té oběti a vy se díky ní můžete z toho průšvihu dostat. Když budete hrát s nimi, žaloba proti vám nikdy nevyjde na denní světlo.“

„Pořád to nechápu. Možná bych měl zavolat otci.“

„To záleží na vás, ale jestli jste chytrý, neuděláte to dřív, než si popovídáte s detektivem Wrightem.“

„Ani jste mi neodrecitovali tu obvyklou formulku o mých právech.“

„Tohle taky není výslech,“ promluvil konečně taky Plant. „Ani vyšetřování.“ Pak sáhl do krabičky s uzeným tuňákem a vytáhl mastný hranolek.

„A co to tedy jako je?“

„Schůzka.“

Ginyard si odkašlal, trochu se odtáhl a pokračoval: „Jde o státní trestný čin, Kyle, to všichni víme. Normálně by se nás to netýkalo, ale vzhledem k tomu, že vy jste tady v Connecticutu a obvinění v Pensylvánii, tak nás mládenci z Pittsburghu požádali, ať jim pomůžeme zařídit tu další schůzku. Pak z toho vycouváme.“

„Pořád to nechápu.“

„Ale jděte. Takový skvělý právnický mozek. Takhle hloupý přece nejste.“

Dlouho bylo ticho a všichni tři uvažovali o dalším kroku. Plant žvýkal druhý hranolek, ale nespouštěl přitom z Kyla oči. Ginyard se napil kávy, ušklíbl se nad její chutí a zíral dál. Hrací automaty mlčely. Bufet byl prázdný až na čtyři agenty, barmana zaujatého zápasem a Kyla.

Konečně se Kyle opřel o lokty, předklonil se a s ústy jen kousek od magnetofonu řekl: „Nedošlo k žádnému znásilnění a k žádnému trestnému činu. Neudělal jsem nic špatného.“

„Fajn, tak si promluvte s Wrightem.“

„A kde je?“

„V deset hodin bude v hotelu Holiday Inn na Saw Mill Road, pokoj číslo 222.“

„To se mi nelíbí. Potřebuju právníka.“

„Možná ano, možná ne,“ Ginyard k němu přiblížil obličej až na nějakých třicet centimetru. „Koukněte, já vím, že nám nevěříte, ale věřte aspoň tomu, že byste si měl promluvit dřív s Wrightem než s kýmkoliv jiným. Právníka, nebo svého otce; můžete zavolat o půlnoci. Nebo zítra. Když teď zareagujete nepřiměřeně, může to pro vás mít katastrofální důsledky.“

„Odcházím. Rozhovor skončil. Vypněte ten záznam.“

Ani jeden z agentů po magnetofonu nesáhl. Kyle se na něj podíval, naklonil se k němu a řekl: „Hovoří Kyle McAvoy. Je dvacet hodin padesát minut. Nemám už co dalšího říct. Neučinil jsem žádné prohlášení a teď právě z Busteťs Deli odcházím.“ Vysoukal se z lavice a byl už skoro venku z boxu, když Plant prohlásil: „Má to video.“

Kdyby ho do slabin kopl kůň, nemohlo to být horší. Kyle sevřel červený vinyl a vypadal, že každou chvíli omdlí. Pomalu se zase posadil. Zvolna sáhl po plastovém kelímku a napil se vody. Rty a jazyk měl úplně vyprahlé, a voda nepomáhala.

Video. Člen jejich vysokoškolského bratrstva, jeden z opilců na tom mejdanu, údajně něco natočil na mobil. Prý na tom záznamu bylo, jak ta holka leží na kanapi, opilá tak, že se není schopná pohnout, a kolem ní tři, čtyři, nebo snad pět členů bratrstva Beta, a všichni jsou svlečení nebo k tomu nemají daleko. Kyle si na tu scénu nejasně vzpomínal, ale video nikdy neviděl. Podle toho, co se v Betě povídalo, ho někdo zničil. Policisté v Pittsburghu ho hledali, ale nenašli. Bylo pryč, zapomenuté, hluboko zakopané mezi tajemstvími bratrstva Beta.

Plant s Ginyardem se už zase opírali úplně stejně o lokty, všechny čtyři oči se bez jediného mrknutí soustřeďovaly na Kyla.

„Jaké video?“ vypravil ze sebe Kyle, ale znělo to tak nepřesvědčivě, že to nevěřil ani on sám sobě.

„To, co jste schovali před policií,“ odpověděl Plant a rty se mu přitom skoro nepohybovaly. „To, které dokáže, že jste u toho zločinu byl. To, co vám zničí život a pošle vás na dvacet let do basy.“

Aha, tohle video, no vidíte to.

„Nevím, o čem mluvíte,“ prohlásil Kyle a znova se napil vody. Žaludek cítil až v krku; uvažoval, jestli nebude zvracet.

„Ale já myslím, že víte,“ ušklíbl se Ginyard.

„Vy jste to video viděli?“ zeptal se Kyle.

Oba kývli.

„V tom případě víte, že jsem se té holky ani nedotkl.“

„Možná jo, možná ne. Ale byl jste tam,“ pokrčil rameny Ginyard. „Byl jste spoluviník.“

Kyle zavřel oči a začal si mnout spánky; jinak by totiž už opravdu musel zvracet. Ta holka byla do větru a trávila víc času v bratrstvu Beta než ve svém kolejním pokoji. Byla to holka pro každého, lehkodajka, nesměla chybět na žádném mejdanu a měla spoustu tatínkových peněz. Členové bratrstva Beta si ji navzájem půjčovali. Když začala vykřikovat něco o znásilnění, členové bratrstva všechno popřeli a ukryli se za neproniknutelnou zeď mlčení a nevinnosti. Policisté nakonec vyšetřování vzdali, protože holka líčila podrobnosti každou chvilku jinak. Nikoho neobvinili. Ona později z Duquesne odešla a naštěstí kamsi zmizela. Zázrak byl, že se ta nepříjemná epizodka ututlala. Nikomu dalšímu to život nezničilo.

„V obvinění se uvádí vaše jméno a tři další,“ řekl Ginyard.

„K žádnému znásilnění nedošlo,“ opakoval Kyle a dál si mnul spánky. „Jestli měla s někým sex, bylo to rozhodně dobrovolně.“

„Jestli o sobě nevěděla, tak těžko,“ ušklíbl se Ginyard.

„My jsme se nepřišli hádat, Kyle,“ pokračoval Plant. „Od toho jsou právníci. My tady máme pomoct uzavřít určitou dohodu. Když budete spolupracovat, tak tohle všechno zase usne, přinejmenším váš podíl na tom.“

„Jakou dohodu?“

„To vám poví detektiv Wright.“

Kyle se pomalu opřel a zabubnoval prsty na červenou koženkovou lavici. Měl chuť prosit, zapřísahat, vysvětlovat, že to není fér, že ho čeká promoce, advokátní zkoušky a začátek kariéry. Slibné kariéry. Minulost má bez poskvrnky. Skoro.

Ale to oni už přece vědí, ne? Podíval se na magnetofon a rozhodl se, že jim nic neřekne. „No tak dobře, dobře,“ prohlásil. „Já tam přijdu.“

Ginyard se naklonil ještě blíž a řekl: „Máte hodinu. Když někomu zavoláte, dozvíme se to. Jestli se pokusíte utéct, budeme vás sledovat. Žádné vylomeniny, Kyle. Rozhodl jste se– správně, přísahám. Dělejte, co po vás chceme, a brzo se toho všeho definitivně zbavíte.“

„Nevěřím vám.“

„Uvidíte.“

Kyle je tam nechal i se studenými sendviči a hořkou kávou. Došel k džípu a dojel do svého bytu tři bloky od kampusu. Prohledal spolubydlícímu koupelnu, našel tam valium, pak zamkl dveře pokoje, zhasl a natáhl se na podlahu.

3

Byl to starý Holiday Inn, postavený v šedesátých letech, kdy se motely a řetězce rychlého občerstvení předháněly, kdo obestaví víc dálnic a hlavních tahů. Kyle tudy projížděl nejméně stokrát a neviděl ho. Za ním stála palačinkárna a vedle něj velký diskont s elektropřístroji.

Parkoviště bylo zaplněné tak ze třetiny a byla tam tma. Kyle zacouval vedle dodávky z Indiany. Zhasl světla, ale motor nechal běžet a topení také. Drobně sněžilo. Proč nemůže přijít sněhová bouře, povodeň nebo zemětřesení nebo třeba invaze, zkrátka cokoli, co by tenhle odporný scénář zarazilo? Proč vlastně jako ve snách plní ten jejich plán?

Video.

Během uplynulé hodiny uvažoval o tom, jestli nemá zavolat otci, jenže tahle konverzace by trvala příliš dlouho. John McAvoy by mu dal rozumnou právní radu, a rychle, jenže celá ta historka by byla moc složitá na vysvětlování. Taky ho napadlo obrátit se na profesora Barta Malloryho, svého poradce, přítele, skvělého učitele trestního práva, bývalého soudce, který by přesně věděl, co dělat. Jenže zase by musel vysvětlovat a na to nebylo dost času. Taky by mohl kontaktovat kamarády z bratrstva Beta v Duquesne, ale co z toho? Poradili by mu leda stejné blázniviny, jaké mu tak jako tak běžely hlavou. Nemělo smysl ničit jim život. V okamžité panice ho taky napadlo několik scénářů, jak utéct. Bláznivý úprk na letiště. Tajný odjezd autem na autobusové nádraží. Skok z vysokého mostu.

Jenže oni ho přece sledují. A nejspíš taky odposlouchávají, takže ať zavolá komukoli, neuslyší to jen on. Byl si jistý, že i teď ho někdo sleduje. Možná v té dodávce z Indiany sedí dva ranaři se sluchátky a s brýlemi pro noční vidění, pozorují ho a za peníze daňových poplatníků se ohromně baví.

Jestli to valium zabralo, tak on si toho nebyl vědom.

Když na digitálních hodinách na rádiu naskočilo 9.58, vypnul motor a vystoupil do sněhu. Statečně přešel po asfaltované ploše a zanechával za sebou stopy. Je snad tohle poslední chvíle jeho svobody? Četl už o tolika případech, kdy obžalovaní dobrovolně přišli na policejní stanici jen na pár rychlých otázek a vzápětí byli obviněni, dostali pouta, strčili je do cely a usvědčili z něčeho, co neprovedli. Ještě pořád může utéct, jenže kam?

Když za ním zapadly skleněné dveře, zastavil se na okamžik v prázdné chodbě a měl pocit, že za sebou slyší cvaknout mříž. Viděl neviditelné, slyšel neslyšitelné, představoval si neexistující věci. Valium zřejmě účinkovalo právě opačně, než mělo, a jemu se zdálo, že vyletí z kůže. Kývl na ošuntělého recepčního, ale žádná slyšitelná odpověď se neozvala. Když jel zatuchlým výtahem do druhého patra, ptal se, jaký idiot by dobrovolně napochodoval do motelového pokoje plného agentů a poldů, kteří si vzali do hlavy, že ho obviní z něčeho, co se nestalo? Proč to vlastně dělá?

Video.

Nikdy ho neviděl. Neznal nikoho, kdo ho viděl. V tajném světě bratrstva Beta kolovaly řeči, popírání a výhrůžky, ale nikdo nevěděl jistě, jestli „tu věc s Elaine“ skutečně někdo nahrál. Skutečnost, že se to opravdu stalo a že nahrávka je momentálně v rukou pittsburghské policie a FBI, ho přiměla uvažovat o tom mostu.

Počkat. Nic špatného jsem přece neudělal. Té holky jsem se ani nedotkl, přinejmenším ten večer ne.

Nikdo se jí nedotkl. Tuhle verzi si odpřisáhli a při výsleších pak i vyzkoušeli všichni členové bratrstva. Ale co když video dokazuje opak? Jenže to se nedozví, dokud ho neuvidí.

Když vystoupil do chodby ve druhém patře, uhodil ho do nosu nepříjemný pach čerstvé barvy. Zastavil se před číslem 222 a podíval se na hodinky, aby si byl jistý, že tam nepřijde ani o minutu dřív. Třikrát zaklepal a zevnitř slyšel nějaké pohyby a tlumené hlasy. Zachrastil řetízek na dveřích, dveře se otevřely a zvláštní agent Nelson Edward Ginyard prohlásil: „To jsem rád, že vám to vyšlo.“ Kyle vstoupil dovnitř a starý svět nechal za sebou. A ten nový byl najednou dost děsivý.

Ginyard byl bez saka a přes bílou košili měl černé podpažní pouzdro s dost velkou černou pistolí. Agent Plant a ti druzí dva z bufetu tam byli také a všichni bez sak, aby si Kyle mohl pěkně prohlédnout jejich arzenál. Identické devítimilimetrové beretty se stejnými pouzdry a koženými postroji na ně. Byli zkrátka důkladně vyzbrojení a mračili se, jako by neměli vůbec výčitky svědomí, kdyby zastřelili nějakého toho násilníka.

„Dobře děláte,“ pokýval Plant.

Kylovi to moc jasně nemyslelo, ale stejně si v duchu říkal, že to naopak byla pěkná pitomost sem lézt.

Pokoj 222 se změnil v improvizovanou terénní kancelář. Velká postel byla odsunutá do rohu. Závěsy byly pečlivě zatažené. Navíc tu stály dva skládací stoly a vypadalo to, že se u nich pilně pracovalo – ležely na nich desky, tlusté obálky, bloky. Tři laptopy byly otevřené a zapnuté, a na tom nejblíž u dveří zahlédl Kyle svoji vlastní fotku ze staré školní ročenky. Střední škola Central York, ročník 2001. Na holé zdi za stoly visely napínáčky přichycené velké fotografie tří jeho kolegů z bratrstva Beta. A na druhém konci, skoro u závěsů, fotka Elaine Keenanové.

Pokoj sousedil s dalším a dveře mezi oběma byly otevřené. Jimi vešel agent číslo pět – stejná zbraň, stejné pouzdro – a zamračil se na Kyla. Pět agentů? Dva pokoje? Tuna papírů? Takové práce, takového úsilí, tolik mužů, a to všechno jenom proto, aby mě usvědčili? Kylovi se točila hlava, když viděl vládní moc v akci.

„Můžete vyndat věci z kapes?“ požádal ho Ginyard a nastavil mu malou lepenkovou krabičku.

„Proč?“

„Prosím.“

„To myslíte, že jsem ozbrojený? Že třeba vytáhnu nůž a napadnu vás?“

Agent číslo pět rozpoznal vtip a prolomil ledy hlučným smíchem. Kyle vytáhl klíče, zacinkal jimi Ginyardovi před očima a strčil si je zpátky do kapsy.

„Ještě uděláme osobní prohlídku,“ požádal Plant a vykročil ke Kylovi.

„No jasně,“ prohlásil Kyle a zvedl paže. „Všichni studenti Yale chodí po zuby ozbrojení.“

Plant ho zlehka a velmi rychle ohmatal. Za pár vteřin byl hotový a pak zmizel za vedlejšími dveřmi.

„Detektiv Wright je naproti,“ prohlásil Ginyard. Takže obsadili ještě další pokoj.

Kyle za ním vyšel do zatuchlé chodby a počkal, až agent zlehka zaklepe na dveře pokoje 225. Když se otevřely, vešel Kyle sám.

Bennie Wright žádné viditelné zbraně neměl. Napřáhl ruku a úsečně se představil: „Detektiv Wright, policie Pittsburgh.“

No to mě vážně těší, pomyslel si Kyle, ale neřekl nic. Co tady dělám?

Wrightovi mohlo být tak k padesátce, byl malý, štíhlý, plešatý až na pár pramínků černých vlasů přihlazených za ušima. Také oči měl černé a zčásti je zakrývaly malé brýle na čtení posazené v polovině úzkého nosu. Zavřel za Kylem dveře a pak mu pokynul: „Posaďte se.“

„O co vám jde?“ zeptal se Kyle a ani se nepohnul.

Wright obešel postel a zastavil se u dalšího skládacího stolu. U tohohle stály proti sobě dvě kovové židle. „Pojďte si popovídat,“ řekl přátelsky, a Kyle si uvědomil, že má trošku přízvuk. Angličtina nebyla jeho rodný jazyk, i když po jeho mateřštině nezůstala skoro ani stopa. Bylo to ale divné. Muž jménem Bennie Wright z Pittsburghu by cizí přízvuk mít neměl.

V jednom rohu stála na stativu malá kamera. Kabely od ní vedly k laptopu s dvanáctipalcovým displejem. „Prosím,“ řekl Wright a ukázal židli; sám se uvelebil na druhou.

„Chci, aby se všechno znamenávalo,“ upozornil ho Kyle.

Wright se ohlédl po kameře a řekl: „To není problém.“

Kyle pomalu došel k židli a sedl si. Wright si vyhrnul rukávy bílé košile. Kravatu měl už povolenou.

Po Kylově pravé ruce stál laptop s prázdnou obrazovkou, po levici měl tlusté zavřené desky. Uprostřed stolu ležel čistý bílý blok a na něm čekalo černé pero. „Spusťte tu kameru“ požádal Kyle. Wright něco vyťukal na počítači a na displeji se objevila Kylova tvář. Podíval se na sebe a viděl pouze strach.

Wright sáhl do desek a vyndal potřebné papíry, jako by Kyle jen žádal o studentskou kreditku. Když je našel, položil je před sebe a řekl: „Nejdřív vás musím seznámit s vašimi právy.“

„Ne,“ odpověděl tiše Kyle. „Nejdřív musím vidět váš služební odznak a nějaký doklad.“

To detektiva zřejmě podráždilo, ale jen na chvilku. Beze slova vytáhl ze zadní kapsy hnědé kožené pouzdro, otevřel ho a řekl: „Mám ho už dvaadvacet let.“

Kyle si prohlédl bronzový odznak a opravdu na něm bylo vidět, že není nový. Benjamin J. Wright, policie Pittsburgh, služební číslo 6658. „A co třeba řidičák?“

Wright sebral pouzdro, otevřel jinou přihrádku, prohrábl několik kartiček a vytáhl pensylvánský řidičák s fotkou. „Spokojený?“ utrhl se na Kyla.

Kyle mu průkaz vrátil a zeptal se: „Co s tím má společného FBI?“

„Nejdřív ta práva, ano?“ Wright přerovnával papíry.

„Jasně. Já je znám.“

„O tom nepochybuju. Špičkový student na jedné z našich nejprestižnějších právnických fakult. Velice chytrý mladý muž.“ Kyle četl a Wright přitom mluvil. „Máte právo nevypovídat. Všechno, co řeknete, může být a bude použito proti vám u soudu. Máte právo na advokáta. Pokud si ho nemůžete dovolit, stát vám ho přidělí. Nějaké otázky?“

„Ne.“ Kyle podepsal dva formuláře a vrátil je Wrightovi.

„Co s tím má společného FBI?“ zopakoval svou otázku.

„Věřte mi, Kyle, že FBI je ten nejmenší z vašich problémů.“ Wright propletl prsty a položil chlupaté ruce na blok; spočívaly tam klidně a nehybně. Mluvil pomalu a autoritativně. Nebylo pochyb o tom, kdo tuhle schůzku řídí. „Něco vám navrhnu, Kyle. Máme toho před sebou dost a čas běží. Hrál jste někdy americký fotbal?“

„Ano.“

„Tak řekněme, že tenhle stůl je fotbalové hřiště. Skvělá analogie to není, ale bude stačit. Vy jste tady, na téhle brankové čáře.“ Levou rukou nakreslil imaginární čáru za laptopem. „Máte před sebou sto metrů; pak můžete skórovat, vyhrát a v klidu odsud odejít.“ Pravou rukou naznačil další čáru, tentokrát vedle tlustých desek. Paže měl tak metr dvacet od sebe. „Sto metrů, Kyle. Mějte se mnou trpělivost, ano?“

„OK.“

Wright dal ruce k sobě a poklepal na blok. „Někde tady uprostřed, tak kolem padesáti metrů, vám ukážu to video, které celou tuhle nepříjemnost způsobilo. Nebude se vám líbit, Kyle. Udělá se vám z něj zle. Špatně od žaludku. Ale pokud to půjde, budeme potom pokračovat v postupu až na brankovou čáru, a až se tam dostaneme, tak se vám hodně uleví. Zase budete ten skvělý mladík, hezký mladý právník s neomezenou budoucností a neposkvrněnou minulostí. Držte se mě, Kyle, nechte mě dělat šéfa, trenéra a rozhodčího, a společně dojdeme do země zaslíbené.“ Pravou rukou poklepal na brankovou čáru.

„Co to obvinění?“

Wright se dotkl desek a řekl: „Je tady.“

„Kdy ho uvidím?“

„Přestaňte se vyptávat, Kyle. Otázky kladu já. Vy doufám máte odpovědi.“

Ten přízvuk nebyl španělský. Možná východní Evropa, a občas byl tak slabý, že skoro zmizel.

Wrightova levá ruka se dotkla brankové čáry za laptopem. „Tak, Kyle, začít musíme od začátku. Nějaké ty všeobecné informace, ano?“

„Dobře.“

Wright vytáhl ze složky papíry, chvíli do nich koukal a pak vzal do ruky tužku. „Narodil jste se 4. února 1983 v Yorku, stát Pensylvánie, třetí dítě a jediný syn Johna a Patty McAvoyových. Rodiče se rozvedli v roce 1989, když vám bylo šest, a ani jeden z nich neuzavřel další manželství. Je to tak?“

„Ano.“

Wright si to odškrtl a pak začal v rychlém sledu pálit otázky o členech rodiny, jejich datech narození, vzdělání, zaměstnání, adresách, koníčcích, náboženském vyznání a politickém přesvědčení. Jak se seznam prodlužoval, Wright listoval papíry a zaškrtnutá políčka se množila. Připravený byl dobře – všechna fakta měl správně. Znal i datum a místo narození dvouletého Kylova synovce v Santa Monice. Když skončil s rodinou, vytáhl další papíry. Kyle začínal být unavený. A to bylo teprve zahřívací kolo.

„Chcete něco k pití?“ zeptal se Wright. „Ne.“

„Váš otec má právnickou praxi v Yorku?“ Bylo to konstatování, ale znělo spíš jako otázka.

Kyle mlčky kývl. Následovala další palba o jeho otci, jeho životě, kariéře a zájmech. Po každé čtvrté nebo páté otázce se Kyle měl chuť zeptat: „A jak tohle s tím vším souvisí?“ Držel ale jazyk za zuby. Wright znal všechny údaje. Kyle jen potvrzoval to, co zjistil někdo jiný.

„Vaše matka je výtvarnice?“

„Ano, a kde je teď zrovna ten míč?“

„Máte za sebou asi deset metrů. Jaká výtvarnice?“

„Malířka.“

Asi deset minut probírali život Patty McAvoyové.

Potom detektiv skoncoval s rodinou a soustředil se na samotného podezřelého. Začal několika snadnými otázkami o dětství, ale detaily se nezabýval. Stejně už všechno ví, říkal si Kyle.

Střední škola Central York, prospěch s vyznamenáním, atletická hvězda, nejvyšší hodnost ve skautu. „Proč jste si vybral univerzitu Duquesne?“

„Nabídli mi basketbalové stipendium.“

„Měl jste i jiné nabídky?“

„Pár, z menších škol.“

„Ale v Duquesne jste moc nehrál.“

„Hrál jsem třináct minut v prvním ročníku a v poslední minutě posledního zápasu jsem si natrhnul vaz v koleni.“

„Operace?“

„Ano, ale koleno bylo stejně v háji. Nechal jsem basketu a vstoupil do bratrstva.“

„K tomu se dostaneme později. Nabídli vám, abyste se do basketbalového týmu vrátil?“

„Víceméně. Ale bylo to fuk. Koleno nefungovalo.“

„Jako hlavní předmět jste zvolil ekonomii a měl jste celou dobu skoro všechny zkoušky za jedna. Copak ta španělština ve druhém ročníku? Tam to na jedničku nebylo?“

„Měl jsem asi dělat němčinu.“

„No, jedna dvojka za čtyři roky, to není špatné.“ Wright obrátil stránku a udělal si nějakou poznámku. Kyle se podíval na svou tvář na laptopu a v duchu se napomenul: Uklidni se.

„Výborné výsledky, asi deset různých studentských organizací, člen vítězného týmu univerzitní soutěže v softbalu, v bratrstvu sekretář a pak předseda. Vaše akademické výsledky jsou pozoruhodné, ale nějak jste taky stíhal dost aktivní společenský život. Povězte mi o svém prvním zatčení.“

„To máte určitě v těch svých deskách taky.“

„Vaše první zatčení, Kyle.“

„Jenom jedno. První, ale žádné druhé. Tedy až doteď.“

„Co se stalo?“

„Typická studentská záležitost. Příliš hlučný mejdan, který skončil, až když se objevili policajti. Mě přistihli s láhví piva v ruce. Prkotina. Přestupek. Zaplatil jsem tři stovky pokutu a dostal šest měsíců podmínku. Pak mi záznam vymazali a na Yale se o tom ani nedozvěděli.“

„Zastupoval vás otec?“

„Podílel se na tom, ale měl jsem právničku v Pittsburghu.“

„Koho?“

„Jmenuje se Sylvia Marksová.“

„O té jsem slyšel. Nespecializuje se na takovéhle bláznivé študácké kousky?“

„To je ona. Ale vyzná se.“

„Myslel jsem, že vás zatkli ještě jednou.“

„Ne. Jednou mě v kampusu zastavili policajti, ale nezatkli mě. Jenom varovali.“

„Co jste dělal?“

„Nic.“

„Tak proč vás zastavili?“

„Pár kluků tam po sobě střílelo rachejtličky. Pěkná blbost. Já jsem v tom nejel. Do mého záznamu se to nedostalo, takže nechápu, jak jste se o tom dozvěděli.“

Wright to ignoroval a něco si zapsal do bloku. Když skončil, zeptal se: „Proč jste šel na právnickou fakultu?“

„Pro to jsem se rozhodl, už když mi bylo dvanáct. Odjakživa jsem chtěl být právník. Moje první práce byla obsluhovat kopírku v otcově kanceláři. Víceméně jsem tam vyrostl.“

„Kam jste se hlásil na práva?“

„Pensylvánská, Yale, Cornell a Stanford.“

„Kam vás přijali?“

„Na všechny čtyři.“

„Proč Yale?“

„Odjakživa to byla moje první volba.“

„Nabídli vám na Yale stipendium?“

„Ano, finanční pobídku. Ostatní taky.“

„Půjčil jste si peníze?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Vážně to potřebujete vědět?“

„Kdybych to nepotřeboval vědět, neptal bych se. Myslíte, že mluvím jen tak, protože se rád poslouchám?“

„To nevím.“

„Tak zpátky ke studentským úvěrům.“

„Až v květnu absolvuju, budu dlužit asi šedesát tisíc.“

Wright kývl, jako by potvrzoval, že ta suma je správná. Otočil další stránku a Kyle viděl, že i ta je plná otázek.

„A píšete pro fakultní časopis?“

„Jsem šéfredaktor Yale Law Journal.“

„Což je největší pocta, jaké kdo může na škole dosáhnout?“

„Říká se to.“

„V loňském roce jste byl na praxi v New Yorku. Povězte mi o tom něco.“

„Typická letní praxe. V jedné velké právnické firmě z Wall Street, Scully & Pershing. Práce byla jednoduchá a ohromně nás opečovávali – takhle svádějí studenty všechny velké firmy. Brigádníky rozmazlují, a když se z nich stanou společníci, sedřou z nich kůži.“

„Nabídli vám Scully & Pershing, abyste k nim po promoci nastoupil?“

„Ano.“

„Přijal jste, nebo odmítl?“

„Ani jedno. Zatím jsem se nerozhodl. Firma mi dala ještě čas na rozmyšlenou.“

„A proč vám to trvá tak dlouho?“

„Mám několik možností. Jedno je asistentské místo u federálního soudce, jenže ten bude možná povýšený. Nikdo neví, co bude.“

„Máte i jiné pracovní nabídky?“

„Ano, pár jsem jich dostal.“

„Povězte mi o nich něco.“

„Opravdu je to důležité?“

„Všechno, co řeknu, je důležité, Kyle.“

„Nemáte vodu?“

„V koupelně určitě bude.“

Kyle vyskočil, protáhl se mezi velkou postelí a komodou, rozsvítil ve stísněné koupelně a natočil si z kohoutku vodu do tenkého plastového kelímku. Vypil ji a natočil si další. Když se vrátil ke stolu, postavil kelímek někam ke dvacetimetrové čáře a pak se sám na sebe podíval na monitoru.

„Jen tak pro zajímavost,“ řekl, „kde je ten míč teď?“

„Ještě to máte dost daleko. Povězte mi o těch nabídkách z jiných firem.“

„Co kdybyste mi ukázal to video a všechny tyhle kraviny si nechal od cesty? Jestli vážně existuje a jestli mě usvědčuje, tak jdu pryč a opatřím si právníka.“

Wright se předklonil, opřel se lokty o stůl a začal zlehka poklepávat špičkami prstů o sebe. Spodní část obličeje se usmála, ale ta horní se dál tvářila neutrálně. Velice klidně řekl: „Kyle, když si začnete vztekat, může vás to stát váš život.“

Jak to myslí? Život fyzicky? Nebo život jako skvělou budoucnost? Kyle si nebyl tak docela jistý. Zhluboka se nadechl, pak se znova napil. Záblesk hněvu zmizel, vystřídal ho zoufalý zmatek a strach.

Falešný úsměv se rozšířil a Wright prohlásil: „No tak, Kyle, zatím si vedete dobře. Ještě pár otázek a pustíme se na těžší terén. Ty další firmy?“

„Měl jsem nabídku od firmy Logan & Kupec z New Yorku, Baker Potts ze San Franciska a Garton z Londýna. Všechny tři jsem odmítl. Pořád ještě je ve hře veřejně prospěšná služba.“

„Co byste dělal, a kde?“

„Je to ve Virginii, právní poradce pro přistěhovalce.“

„A jak dlouho byste to dělal?“

„Tak dva roky. Nevím přesně. Je to jen možnost.“

„Nižší plat?“

„Samozřejmě. Mnohem nižší.“

„A jak zaplatíte studentský úvěr?“

„To nějak vyřeším.“

Wrightovi se ta povýšená odpověď nelíbila, ale rozhodl se to přejít. Podíval se do poznámek, i když to nepotřeboval. Věděl dobře, že mladý Kyle dluží 61 000 dolarů na studentských úvěrech, ale že mu je Yale promine, pokud příští tři roky bude pomáhat chudým, utlačovaným, zneužívaným nebo životnímu prostředí. Nabídka, kterou Kyle dostal, byla od Piedmont Legal Aid a místo financoval grant z mamutí právnické firmy v Chicagu. Podle Wrightových zdrojů Kyle už ústně pozici přijal a měl mít plat 32 000 dolarů ročně. Wall Street může počkat. Neuteče. Otec mu radil, aby si umazal ruce, aby strávil pár let v zákopech, daleko od velkých korporací, které on, John McAvoy, nesnášel.

Podle dokumentace nabízeli Scully & Pershing základní plat 200 000 dolarů ročně plus obvyklé prémie. Nabídky od ostatních firem byly podobné.

„Kdy si vyberete místo?“ zeptal se Wright.

„Už brzo.“

„A k čemu se přikláníte?“

„K ničemu.“

„Víte to jistě?“

„Samozřejmě že to vím jistě.“

Wright sáhl po složce, zavrtěl hlavou a svraštil čelo, jako by ho Kyle urazil. Vytáhl další papíry, zalistoval jimi a pak se na Kyla zamračil. „A nezavázal jste se ústně, že přijmete místo u organizace zvané Piedmont Legal Aid ve Winchesteru, stát Virginia, s nástupem druhého září tohoto roku?“

Kylovi uniklo z vyschlých rtů syknutí. Jak se snažil si to nějak v hlavě přebrat, instinktivně se podíval na monitor, a skutečně vypadal tak slabý, jak se cítil. Skoro už vyhrkl: „Odkud sakra víte tohle?“, jenže to by znamenalo přiznat, že to je pravda. Na druhou stranu ale sotva mohl popřít, že je. Wright věděl všechno.

Zatímco hledal nějakou chabou výmluvu, jeho protivník šel po krvi: „Tak, tomuhle budeme říkat lež číslo jedna, ano, Kyle?“ ušklíbl se. „Kdyby náhodou došlo ještě na lež číslo dvě, tak tu kameru vypneme, řekneme si dobrou noc a zítra se znova sejdeme při zatčení. Pouta, stráž, policejní snímky, možná i nějaký ten reportér. Budete mít úplně jiné myšlenky než chránit ilegální přistěhovalce, a na Wall Street taky můžete zapomenout. Nelžete mi, Kyle. Vím příliš mnoho.“

Kyle už málem řekl: Ano, pane, ale vzpamatoval se a jen lehce kývl.

„Takže plánujte, že budete pár let dělat nějakou tu prospěšnou práci?“

„Ano.“

„A co pak?“

„To nevím. Nastoupím k nějaké firmě, začnu kariéru.“

„Co si myslíte o Scully & Pershing?“

„Velká, mocná, bohatá. Je to největší právní firma na světě, podle toho, kdo se s kým včera spojil nebo kdo koho spolkl. Kanceláře v třiceti městech na pěti kontinentech. Pár hodně chytrých lidí, co hodně tvrdě dřou a jeden na druhého vyvíjejí obrovský tlak, a ještě větší na své mladé společníky.“

„To vám vyhovuje?“

„Těžko říct. Peníze jsou skvělé. Práce brutální. Ale je to první liga. Nejspíš tam skončím.“

„V jakém oddělení jste loni v létě dělal?“

„V různých, ale nejvíc času jsem strávil v soudním.“

„A soudní právo vás baví?“

„Ani moc ne. Můžu se zeptat, co mají všechny tyhle otázky společného s tou záležitostí v Pittsburghu?“

Wright zvedl lokty ze stolu a zkusil se na skládací židli uvelebit trochu pohodlněji. Přehodil nohu přes nohu a blok si opřel o levé stehno. Chvilku žvýkal konec pera a díval se na Kyla, jako by teď byl psychiatr a zkoumal pacienta. „Pojďte si popovídat o tom vašem bratrstvu na Duquesne.“

„Jak chcete.“

„Bylo vás v něm ten rok asi deset, ne?“

„Devět.“

„Jste se všemi ve styku?“

„Občas.“

„V tom obvinění se mluví o vás a o třech dalších. Kde je Alan Strock?“

Obvinění. Někde v té zatracené složce leží obvinění. Jak je možné, že je jeho jméno mezi obžalovanými? Ani se té holky nedotkl. Nebyl svědkem znásilnění. Neviděl ani nikoho při sexu. Nejasně si uvědomoval, že v místnosti opravdu byl, ale někdy během té noci, během té epizody usnul a nic si nepamatuje. Jak může být spolupachatel, když o sobě nevěděl? Tak se bude hájit u soudu, a bude to dobrá obrana, jenže proces si snad radši ani nepředstavoval – to bylo jako příšerný přízrak. Přišel by dlouho po zatčení a s ním spojené publicitě, měsíce poté, co by jeho fotku otiskly noviny. Kyle zavřel oči a zamnul si spánky. Představil si, jak bude volat domů – nejdřív otci, pak matce. Musely by následovat i další telefonáty: všem těm personálním ředitelům, co mu nabídli místo, a taky oběma sestrám. Tvrdil by samozřejmě, že je nevinný a tak podobně, jenže podezření ze znásilnění by se už nikdy nezbavil a dobře to věděl.

Kyle nevěřil detektivu Wrightovi a jeho údajné nabídce ani za mák. Pokud skutečně existuje nějaká žaloba, žádný zázrak ji pod pokličkou neudrží.

„Alan Strock?“ opakoval Wright.

„Lékařská fakulta na Ohijské státní.“

„Psali jste si v poslední době?“

„E-mail před dvěma dny.“

„A Joey Bernardo?“

„Ještě je v Pittsburghu, dělá pro makléřskou firmu.“

„Kontakt?“

„Před pár dny telefonicky.“

„Zmínil se Alan nebo Joey o Elaine Keenanové?“

„Ne.“

„Snažili jste se na ni zapomenout, co?“

„Jo.“

„No, jenže se vrátila.“

„Vidím.“

Wright si poposedl, narovnal nohy, protáhl si záda a vrátil se do nejpohodlnější polohy s oběma lokty na stole. „Elaine odešla z Duquesne po prvním ročníku,“ začal tišeji, jako by se chystal na dlouhé vyprávění. „Byla ve špatném psychickém stavu. Její známky nestály za nic. Tvrdí teď, že z toho znásilnění utrpěla vážné citové trauma. Asi rok žila s rodiči v Erie, pak se začala toulat. Prášky, pití, drogy. Občas chodila na terapii, ale nic jí nepomohlo. Víte o tom?“

„Ne. Co odešla ze školy, neslyšel jsem o ní ani slovo.“

„Má ale starší sestru ve Scrantonu, která si ji k sobě vzala, sehnala jí pomoc, zaplatila odvykací kúru. Pak našly nějakého psychiatra, kterému se zřejmě povedlo dát Elaine zase dohromady. Je čistá, střízlivá, cítí se skvěle a paměť se jí výrazně zlepšila. Taky si sehnala právničku a samozřejmě se dožaduje spravedlnosti.“

„Říkáte to skepticky.“

„Já jsem polda, Kyle. Jsem skeptický ke všemu. Jenže tu máme mladou ženu, která působí důvěryhodně, a máme video, které představuje hodně přesvědčivý důkaz. A navíc je tu ještě ta právnička, a ta jde po krvi.“

„Je to habaďůra, co? Jde o prachy, ne?“

„Jak to myslíte, Kyle?“

„Čtvrtý obviněný je Baxter Tate, takže není těžké odhadnout, oč jde. Rodina Tateových je hodně bohatá. Staré pittsburghské prachy. Baxter se narodil se svěřeneckými fondy. Kolik ta holka chce?“

„Ptám se já. Měl jste někdy sex…

„Jo, s Elaine Keenanovou jsem spal, a většina kluků z bratrstva taky. Byla to rozhoďnožka, v Betě trávila víc času než většina členů, dokázala uchlastat tři chlapy, až padli pod stůl, a v kabelce měla vždycky prášky po hrstech. Ta měla problémy dávno předtím, než vůbec přišla na Duquesne. Věřte mi, nestojí o to, aby se ta záležitost dostala k soudu.“

„Kolikrát jste s ní spal?“

„Jednou, asi měsíc před tím údajným znásilněním.“

„Víte, jestli Baxter Tate tu inkriminovanou noc něco měl s Elaine?“

Kyle chvilku mlčel, potom se zhluboka se nadechl a odpověděl: „Ne, to nevím. Měl jsem okno.“

„Přiznal někdy Baxter Tate, že s ní tu noc spal?“

„Mně ne.“

Wright napsal do bloku nějakou dlouhou větu. Kyle skoro slyšel, jak kamera běží. Podíval se na ni a viděl, jak ho malým červeným okem sleduje.

„Kde je teď Baxter?“ zeptal se Wright po dlouhé, významné pauze.

„Někde v Los Angeles. Taktak dodělal školu a pak odjel do Hollywoodu, že bude hercem. On je dost mimo.“

„Jak to myslíte?“

„Pochází z bohaté rodiny, která je ještě méně funkční než většina bohatých rodin. Je to král mejdanů, samý chlast, fet a holky. A nezdá se, že by z toho chtěl vyrůst. Jeho životní cíl je stát se slavným hercem a uchlastat se k smrti. Chce umřít mladý, něco jako James Dean.“

„Už se objevil v nějakém filmu?“

„Ani v jednom. Zato ve spoustě barů.“

Wrighta najednou zřejmě začaly otázky nudit. Přestal čmárat do bloku a pohled mu začal bloudit kolem. Nacpal pár papírů zpátky do desek a poklepal prstem na stůl. „Pokročili jsme, Kyle, díky. Míč je v půlce hřiště. Chcete vidět to video?“

4

Wright poprvé vstal, protáhl se a došel do kouta, kde čekala malá lepenková krabice. Byla bílá a někdo na ni tiskacím písmem úhledně napsal černým fixem: „IN RE: KYLE L. MCAVOY et. al.“ Ve věci Kyle McAvoy a další. Wright z ní něco vytáhl a s cílevědomou jistotou kata, který se chystá zatáhnout za spínací páčku, vylovil disk z obalu, strčil ho do laptopu, stiskl několik tlačítek a pak si zase sedl. Kyle skoro nemohl dýchat.

Počítač bzučel a cvakal a Wright začal mluvit: „Telefon byl smartphone Nokia 6000, vyrobený v roce 2003, s instalovaným softwarem ETI Camcorder, jednogigabytová paměťová karta, kam se v komprimovaném stavu vejde asi tři sta minut videa, při frekvenci patnáct snímků za vteřinu kvalita jeden megapixel, hlasové povely, hlasová aktivace, zkrátka ve své době špička. Vážně pěkný mobil.“

„Komu patřil?“

Wright se na něj ušklíbl a pokrčil rameny. „Je mi líto.“

Wright si kdovíproč myslel, že pomůže, když mu ukáže samotný telefon. Stiskl jedno tlačítko a na obrazovce se objevila fotografie té Nokie. „Viděl jste ho někdy?“ zeptal se.

„Ne.“

„Ani jsem si to nemyslel. Takže takhle to bylo, Kyle, pro případ, že byste si to už přesně nepamatoval. Je 25. dubna 2003, poslední den přednášek, za týden začínají závěrečné zkoušky. Je pátek, na Pittsburgh nezvyklé horko, devětadvacet stupňů, málem padl rekord, a študáci na Duquesne udělali to, co dělají pořádní študáci všude na světě. Začali pít už odpoledne a jsou pevně rozhodnutí pít celou noc. V domě, kde si ještě se třemi dalšími pronajímáte byt, se sejde parta. U bazénu začne mejdan. Většinou jsou to mladíci z bratrstva Beta a pár holek. Plavete, opalujete se, pijete pivo, posloucháte Phish. Holky jsou v bikinách. Život je skvělý. Po setmění se mejdan přesune dovnitř, do vašeho bytu. Objednáte pizzu. Hudba, tentokrát Widespread Panic, řve na celé kolo. Další pivo. Někdo donese dvě flašky tequilly a ta ve vás samozřejmě okamžitě zmizí. Vzpomínáte si na to?“

„Na většinu.“

„Je vám dvacet, zrovna jste dokončil druhák –“

„Já vím.“

„Tequilla se míchá s redbullem, a vy a vaši kamarádi do sebe házíte jednu za druhou. Pár jste jich měl, ne?“

Kyle kývl, aniž spustil oči z obrazovky.

„Pak začnou padat šaty a majitel telefonu se rozhodne potajmu si to natočit. Asi chtěl mít na videu holky nahoře bez. Vzpomínáte si na ten byt, Kyle?“

„Jo, rok jsem tam bydlel.“

„Prohledali jsme to tam. Je to díra, samozřejmě, jako většina studentských bytů, podle domácího se tam nic nezměnilo. Myslíme si, že ten mladík položil mobil na úzkou poličku, která odděluje kuchyň od obýváku. Na poličce se zřejmě hromadily učebnice, telefonní seznamy, prázdné láhve od piva a vůbec všechno, co tím bytem kdy prošlo.“

„Správně.“

„Takže ten náš člověk vytáhne mobil, nenápadně zacouvá k poličce a uprostřed toho bouřlivého mejdanu ho zapne a opře někde o knihu nebo tak. Úvodní scéna je docela divoká. Pečlivě jsme ji prostudovali, a je tam šest dívek a devět chlapců, všichni tancují a ani jeden z nich není úplně oblečený. Vzpomínáte si, Kyle?“

„Na něco ano.“

„Známe všechna jména.“

„Tak ukážete mi to, nebo o tom budete jenom mluvit?“

„Nežeňte se do toho tolik.“ S těmi slovy Wright stiskl další klávesu. „Je 23.14, když to video začíná,“ řekl a znovu stiskl klávesu. Z laptopu se najednou rozeřvala hudba – Widespread Panic hráli „Tetu Avis“ z Bombs and Butterflies – a na obrazovce se rozvířila těla. Kyle doufal, že uvidí neostré a rozmazané záběry pár šílenců z bratrstva Beta, jak se opíjejí ve tmě. Místo toho třeštil oči na pozoruhodně jasný videozáběr z maličké kamery v mobilu. Neznámý vlastník telefonu si zvolil takový úhel, že na něm byl vidět skoro celý obývák bytu 6B na East Chase 4880.

Patnáct přítomných bylo zjevně hodně opilých. Všech šest dívek bylo opravdu nahoře bez, a většina chlapců také. Spíš než o tanec šlo o kolektivní osahávání a žádná dvě těla se nepohybovala společně víc než pár vteřin. Všichni drželi v jedné ruce skleničku a dobrá polovina měla v té druhé cigaretu nebo jointa. Všech dvanáct rozhoupaných prsou bylo k dispozici všem chlapcům. Ostatně každá nahá část těla, mužského nebo ženského, byla dostupná všem. Dotýkání a ohmatávání bylo jen vítáno. Těla se přibližovala, kolébala a tiskla k sobě, pak se zase rozloučila a přemístila se jinam. Někteří hosté hlučně řádili, jiné už povodeň alkoholu a chemikálií téměř skolila. Většina zřejmě zpívala se skupinou. Několik párů se dlouze líbalo a volné ruce tápaly po intimních místech.

„Vy jste myslím ten s těmi tmavými brýlemi,“ prohlásil Wright poťouchle.

„Děkuju.“

Tmavé brýle, kšiltovka Pirates, smetanové nízko spuštěné trenýrky, štíhlé tělo s kůží vybledlou po dlouhé zimě. V jedné ruce plastový kelímek, v druhé cigaretu. Opilý idiot. Jednadvacetiletý šílenec, který brzy bude mít další okno.

Teď, po pěti letech, nepociťoval žádnou nostalgii, žádný stesk po těch divokých bezstarostných studentských časech. Nechyběly mu mejdany, kocoviny, probouzení pozdě dopoledne v cizí posteli. Necítil ale ani žádné výčitky svědomí. Žil přece celkem typickým studentským životem. Nevyváděl ani víc, ani míň než všichni, které znal.

Hudba na okamžik utichla, někdo míchal a rozdával další pití. Jedna dívka upadla do křesla a vypadalo to, že pro tenhle večer má dost. Pak začala další písnička.

„Takhle to pokračuje ještě osm minut,“ podotkl Wright a nakoukl do poznámek. Kyle nepochyboval o tom, že Wright i jeho parta si podrobně prohlédli každý snímek z těch osmi minut a umějí ho zpaměti. „Jak asi vidíte, Elaine Keenanová tam není. Říká, že byla vedle a pila s několika kamarády.“

„Takže už to zas vypravuje jinak.“

Wright poznámku ignoroval a řekl: „Když dovolíte, přetočím to trochu dál, do chvíle, kdy se objeví policie. Vzpomínáte si na ty poldy, Kyle?“

„Jo.“

Video minutu poskakovalo vpřed a pak Wright zase stiskl klávesu. „Ve 23.25 mejdan najednou skončil. Poslouchejte.“

Uprostřed písničky – na záběrech bylo stále ještě vidět všech patnáct účastníků, jak tančí, pijí a ječí – někdo mimo záběr zařval: „Poldové! Poldové!“ Kyle se díval sám na sebe, jak popadl nějakou holku a zmizel z dohledu. Hudba ztichla. Světla zhasla. Obrazovka byla skoro úplně černá.

Wright pokračoval: „Podle našich záznamů byla policie ve vašem bytě to jaro třikrát. Tohle bylo potřetí. Alan Strock, jeden z vašich spolubydlících, otevřel a šel si s policisty popovídat. Zapřísahal se, že nikdo nezletilý tam nepije. Všechno je v pořádku. Ano, samozřejmě že hudbu vypne a že už bude ticho. Policisté se k němu zachovali velkoryse a skončilo to jen varováním. Předpokládali, že všichni ostatní se schovávají v ložnicích.“

„Většina utekla zadem,“ řekl Kyle.

„To je jedno. Video na mobilu bylo nastavené na hlasovou aktivaci, takže se po šedesáti vteřinách skoro úplného ticha vypnulo. Bylo nejmíň pět šest metrů od vstupních dveří. Majitel mobilu v panice utekl, zapomněl na něj, a v tom zmatku někdo na poličku něco shodil, takže poloha telefonu se změnila. Nevidíme už tolik jako předtím. Uplyne asi dvacet minut a všude je klid. Ve 23.48 se rozsvítí a ozvou se hlasy.“ Kyle se naklonil blíž k obrazovce. Asi třetinu výhledu blokovalo něco Žlutého. „To je nejspíš telefonní seznam, Zlaté stránky,“ vysvětlil Wright. Znovu se ozvala hudba, ale mnohem tišeji.

Čtyři spolubydlící – Kyle, Alan Strock, Baxter Tate a Joey Bernardo – se potáceli po obýváku v trenýrkách a tričkách, a v ruce už zase měli pití. Pak se na záběru objevila i Elaine Keenanová. Přešla po místnosti a přitom neustále mluvila. Sedla si na kraj pohovky a kouřila, zřejmě jointa. Z pohovky byla vidět jen polovina. Někdo zapnul televizi, ale ta v záběru nebyla. Baxter Tate k Elaine došel, něco jí řekl, pak postavil sklenici a svlékl si tričko. Ti dva se svezli na pohovku a zjevně si to začali rozdávat; ostatní tři koukali na televizi a přecházeli sem a tam. Přitom spolu o něčem mluvili, ale přes hudbu a televizi je nebylo slyšet. Před kamerou se mihl Alan Strock, svlékal si tričko a něco říkal Baxterovi, který ho ale nemohl vidět. Elaine slyšet nebylo. Z pohovky byla teď v záběru méně než polovina, ale na ní se proplétaly nahé nohy.

Pak se zhaslo a pokoj se na vteřinu ponořil do tmy. Pomalu se stěny znova projasnily odraženým světlem z televize. Objevil se Joey Bernardo a taky si sundával tričko. Zastavil se a zadíval se na pohovku, kde se zřejmě dělo něco divokého.

„Poslouchejte,“ sykl Wright.

Joey něco řekl, ale Kyle mu nerozuměl.

„Slyšel jste?“ zeptal se Wright.

„Ne.“

Wright zastavil video a řekl: „Naši specialisté to audio prostudovali. Joey Bernardo říká Baxteru Tateovi: „Je vůbec vzhůru?‘ Tate zjevně souloží s Elaine, která je opilá tak, že o sobě neví, Bernardo se u toho zastaví, prohlédne si, co se děje, a uvažuje, jestli je ta holka vzhůru. Chcete to slyšet znova?“

„Ano.“

Wright přetočil video a znovu ho přehrál. Kyle se naklonil dopředu a pozorně všechno sledoval, nos nějakých třicet centimetrů od obrazovky, a natahoval uši. Skutečně rozpoznal slovo „vzhůru“. Detektiv vážně zavrtěl hlavou.

Akce pokračovala, do toho pořád hrála hudba i televize, a i když byla v obýváku tma, přece jen bylo vidět, jak se tam pohybují nějaké stíny. Baxter Tate se konečně z pohovky zvedl, zjevně úplně nahý, a odešel pryč. Jiný stín, Joey Bernardo, okamžitě zaujal jeho místo. Některé zvuky téměř nebyly slyšet.

Ozvalo se rytmické cvakání. „Myslíme si, že tohle je pohovka,“ podotkl Wright. „Nevíte to náhodou vy?“

„Ne.“

Zanedlouho zaznělo vysoké funivé zakvílení a cvakání přestalo. Joey se zvedl z pohovky a zmizel. „Tím to víceméně končí,“ prohlásil Wright. „Video pokračuje ještě dvanáct minut, ale už se nic nestane. Jestli se ta holka, ta Elaine, z pohovky zvedla a odešla, tak na videu to není. Jsme si prakticky jistí, že Baxter Tate a Joey Bernardo s ní souložili. Jestli i vy a Alan Strock, o tom důkaz není.“

„Já rozhodně ne. To vám dám třeba písemně.“

„Tušíte, kde jste během těch znásilnění byl, Kyle?“ zeptal se Wright, pak stiskl klávesu a obrazovka zhasla.

„Vy určitě nějakou teorii máte, ne?“

„No dobře.“ Wright se znova vyzbrojil blokem a tužkou. „Elaine říká, že se vzbudila za několik hodin, asi kolem třetí ráno, nahá, pořád na té pohovce, a najednou si neurčitě uvědomila, že byla znásilněná. Zpanikařila, nevěděla, kde je, připouští, že byla pořád ještě opilá, nakonec našla svoje šaty, oblékla se a uviděla vás, jak spíte v křesle před televizí. V té chvíli si uvědomila, kde je, a vzpomněla si líp na to, co se jí stalo. Strock, Tate ani Bernardo v dohledu nebyli. Promluvila na vás, zatřásla s vámi, ale vy jste neodpověděl, tak utekla do vedlejšího bytu a tam nakonec usnula.“

„A čtyři následující dny se o tom znásilnění vůbec nezmínila, co? Nebo to už zase vypráví jinak?“

„Ano, čtyři dny,“

„Díky. Nikomu ani slovo celé čtyři dny. Ani spolubydlícím, kamarádkám, rodičům, prostě nikomu. A pak se najednou z ničeho nic rozhodne, že byla znásilněná. Policie té její historce moc nevěřila, je to tak? Nakonec přišli i k nám do bytu a do budovy bratrstva Beta, kladli otázky a nedostali skoro žádné odpovědi. A proč? Protože k žádnému znásilnění nedošlo. Všechno bylo se souhlasem. Věřte mi, ta holka by souhlasila s čímkoliv.“

„Jak mohla souhlasit, když o sobě nevěděla, Kyle?“

„Jestli o sobě nevěděla, tak jak si mohla pamatovat, že ji někdo znásilnil? Nekonala se žádná lékařská prohlídka. Žádné zajištění důkazů. Vlastně vůbec žádné důkazy neexistují. Jenom vzpomínka hodně popletené mladé ženy, která si stejně půlku té noci nepamatuje vůbec. Policisté ten případ odložili před pěti lety a teď by to měli udělat zas.“

„Jenže neodložili. Porota první instance byla přesvědčená, že video dokazuje znásilnění.“

„To je nesmysl a vy to dobře víte. Vůbec tu nejde o znásilnění, ale o prachy. Rodina Baxtera Tatea je nechutně bohatá. Elaine si našla chamtivou právničku. Tahle žaloba není nic než vydírání.“

„Takže jste ochoten riskovat celý ten cirkus kolem procesu? Chcete, aby porota viděla tohle video? Vy a vaši tři spolubydlící opilí málem do bezvědomí a zneužívaná mladá žena?“

„Nedotkl jsem se jí.“

„Ne, ale byl jste tam, tři metry od toho. Prosím vás!“

„Nevzpomínám si na to.“

„To se hodí, co?“

Kyle pomalu vstal a šel do koupelny. Natočil si z kohoutku další kelímek vody, vypil ho, natočil si ještě jeden a ten vypil také. Pak si sedl na kraj postele a skryl hlavu v dlaních. Ne, nechtěl, aby to video viděla porota. Zhlédl ho teď prvně a upřímně doufal, že i naposled. V duchu už viděl sebe a své tři spolubydlící v narvané soudní síni, světla potemnělá, soudce se mračí, porotci zírají, Elaine brečí, jeho rodiče stoicky sedí v přední řadě a fascinované obecenstvo hledí na video. Z té představy se mu zvedal žaludek.

Cítil se nevinný, ale nebyl přesvědčen, že to tak uvidí také porotci.

Wright vytáhl disk z počítače a vrátil ho zpět do plastového obalu.

Kyle se dlouho díval na zátěžový koberec. V chodbě se ozývaly nějaké zvuky, tlumené hlasy, šoupání nohou. Možná, že agenti z FBI už ztrácejí trpělivost. Ale bylo mu to jedno. V uších mu zvonilo a on nevěděl proč.

V hlavě se mu honily myšlenky jedna za druhou a nedokázal se uklidnit, uvažovat racionálně, soustředit se na to, co má a co nemá říct. Dozvuky rozhodnutí, které v téhle příšerné chvíli učiní, může pociťovat celý život. Na okamžik si vzpomněl na ty tři hráče lacrossu z Duke University, které falešně obvinili ze znásilnění striptérky. Nakonec je sice ze všech podezření úplně očistili, nejdřív si ale prošli peklem. A to neexistovalo žádné video, žádné spojení s obětí.

„Je vůbec vzhůru?“ říká Joey Baxterovi. Kolikrát ta otázka zazní v soudní síni? Obrázek za obrázkem. Slovo za slovem. Než se porota vůbec odebere k poradě, bude umět to video nazpaměť.

Wright seděl trpělivě u stolu, chlupaté ruce už měl zase bez pohnutí složené na bloku. Čas nic neznamenal. Mohl čekat věčně.

„Jsme už v polovině pole?“

„Za polovinou, tak kolem čtyřicítky, a útočíme.“

„Chtěl bych vidět tu žalobu.“

„Jistě.“

Kyle vstal a podíval se shora na skládací stůl. Detektiv začal dělat věci, které nedávaly smysl. Nejdřív vyndal z levé zadní kapsy peněženku, vylovil řidičák a položil ho na stůl. Pak vytáhl také odznak pittsburghské policie a položil ho vedle něj. Z krabice na podlaze si podal další průkazy a odznaky a začal je skládat do řady. Pak sáhl po nějaké složce, podal ji Kylovi a řekl: „Pěkné počtení.“

Na deskách bylo napsáno „INFORMACE“. Kyle je otevřel a vytáhl několik papírů sepnutých sešívačkou. Ten vrchní vypadal úředně. Tučný nadpis zněl: „Stát Pensylvánie, okres Allegheny, trestní soud.“ Menší nadpis pod ním: „Stát versus Baxter F. Tate, Joseph N. Bernardo, Kyle L. McAvoy a Alan B. Strock.“ Dál tam bylo spisové číslo, podací číslo a další oficiální označení.

Wright vytáhl velké kuchyňské nůžky a metodicky přestřihl svůj řidičák na dva dokonalé čtverce.

První odstavec zněl: „Žaloba jménem a v zastoupení státu Pensylvánie proti výše jmenovaným obžalovaným –“

Wright stříhal další plastové kartičky, které všechny vypadaly bud jako řidičáky, nebo jako kreditky.

„– kteří v oblasti jurisdikce tohoto soudu –“

Wright vytrhl bronzový odznak z koženého pouzdra a hodil ho na stůl. „Co to děláte?“ zeptal se konečně Kyle.

„Ničím důkazy.“

„Jaké důkazy?“

„Přečtěte si druhou stranu.“

Kyle, který právě dočetl stranu jedna, otočil na stranu dvě. Byla prázdná, nebylo tam ani slovo, písmeno, tečka, nic. Zalistoval na stranu tři, pak čtyři, pět. Všechny byly prázdné. Wright vytrhával další odznaky. Kyle držel falešnou obžalobu a nechápavě na detektiva zíral.

„Sedněte si, Kyle,“ prohlásil Wright s úsměvem a ukázal na skládací židli.

Kyle se pokusil něco říct, ale vyšlo mu z toho jen slabé zakňourání. Pak si sedl.

„Žaloba neexistuje, Kyle,“ pokračoval Wright, jako by teď bylo všechno úplně logické. „Žádná předběžná porota, žádná policie, žádné zatčení, žádný proces. Nic než to video.“

„Žádná policie?“

„Přesně tak. Všechny tyhle věci jsou falešné.“ Mávl rukou nad hromádkou zničených dokladů. „Já nejsem policajt. A ti naproti nejsou z FBI.“

Kylovi padla hlava dozadu jako boxerovi po prudké ráně. Pak si promnul oči. Žaloba sklouzla na zem. „Tak kdo jste?“ vypravil ze sebe.

„Výborná otázka, Kyle. Odpověď bude dost dlouhá.“

Kyle nevěřícně vzal do ruky jeden průkaz – Ginyardův, z FBI. Obrátil ho v ruce a řekl: „Ale tohohle jsem si prověřil online. Opravdu dělá pro FBI.“

„No jistě, ta jména jsou pravá. Jenom jsme si je na dnešek půjčili.“

„Takže vy se vydáváte za policistu?“

„Ovšem, ale to je jenom malý přestupek. Nestojí vám za námahu.“

„Ale proč?“

„Abyste nás vnímal, Kyle. Abychom vás přesvědčili, že sem máte přijít a popovídat si se mnou. Jinak jste mohl utéct. Krom toho jsme na vás chtěli udělat dojem tím, jaké máme možnosti.“

„My?“

„Ano, moje firma. Víte, Kyle, já pracuji pro jistou smluvní stranu, soukromou, a najali si mě na určitou práci. Potřebujeme vás a tímhle způsobem verbujeme lidi.“

Kyle se nervózně zasmál. Tváře se mu rozehřívaly, krev mu znovu proudila. Hlava se mu zatočila úlevou, že nepůjde před soud, že je zachráněný před popravčí četou. Ale zároveň v něm narůstal vztek.

„Verbujete vydíráním?“ zeptal se.

„Když to jinak nejde. Máme to video. Víme, kde ta holka je. A vážně má právničku.“

„Ví o tom videu?“

„Ne, ale kdyby ho viděla, asi by vám to hodně zkomplikovalo život.“

„Asi vám dobře nerozumím.“

„Ale ale, Kyle. Znásilnění má v Pensylvánii dvanáctiletou promlčecí lhůtu. Zbývá vám ještě sedm let. Kdyby Elaine a její právnička o tom videu věděly, začaly by hrozit trestním stíháním, aby vás donutily k mimosoudnímu vyrovnání. Jak jste správně řekl, bylo by to vydírání, ale účinné. Váš život bude mnohem jednodušší, když budete hrát s námi a my necháme to video pěkně pod pokličkou.“

„Takže vy si mě chcete najmout?“

„Ano.“

„Jako co?“

„Jako právníka.“

5

Kyle měl pocit, že se mu z ramenou náhle zvedlo drtivé břemeno, a zase už byl schopen víceméně normálně dýchat. Podíval se na hodinky. Bylo po půlnoci. Pohlédl na Wrighta, nebo jak se ten chlap vlastně doopravdy jmenoval, a měl chuť se na něj usmívat a snad ho dokonce obejmout, protože není policajt z Pittsburghu a nepřinesl mu obžalobu. Nebude zatčení, stíhání ani ostuda a Kyle z toho byl v euforii. Jenže zároveň by nejradši ten stůl přeskočil a vší silou praštil Wrighta mezi oči, srazil ho na zem a kopal do něj, dokud by se nepřestal hýbat.

Zavrhl ale oboje. Wright vypadal zdatně, nejspíš byl taky trénovaný a rozhodně by se uměl o sebe postarat. A v žádném případě to nebyl typ člověka, kterého by někdo měl chuť objímat. Kyle se opřel, položil si pravý kotník na levé koleno a poprvé za mnoho hodin se uvolnil.

„Takže jak se jmenujete doopravdy?“

Wright si připravoval nový blok na další rundu poznámek. Do levého horního rohu zapsal datum. „Zbytečnými otázkami nebudeme ztrácet čas, Kyle.“

„A pročpak ne? To mi nemůžete říct, jak se jmenujete?“

„Zůstaneme zatím u Bennieho Wrighta. Ono na tom nezáleží, protože pravé jméno se stejně nedozvíte.“

„Vy se mi líbíte. Špionážka jako z filmu. Fakt dobrý. Čtyři hodiny jsem vám to žral i s navijákem. Střeva jsem měl zauzlovaná třikrát kolem. Už jsem si vybíral nějaký pěkný most, co by se z něj dalo skočit. Nenávidím vás do morku kostí a radím vám, abyste na to nezapomínal.“

„Až konečně sklapnete, tak začneme mluvit k věci.“

„Můžu se teď zvednout a jít?“

„Jasně.“

„A nikdo mě nesebere? Žádné další falešné odznaky a nepraví agenti FBI?“

„Ne. Klidně jděte. Jste svobodný člověk.“

„No ne, děkuju pěkně.“

Uplynula asi minuta bez jediného slova. Wright nespouštěl upřený pohled z Kylovy tváře a Kyle, i když se hodně snažil, mu ho nedokázal oplácet. Poškubával nohou, rejdil očima a bubnoval prsty o stůl. V duchu si přehrával snad stovku scénářů, ale ani v jednom z nich nevstal a neodešel.

„Pojďte si promluvit o vaší budoucnosti, Kyle,“ ozval se konečně Wright.

„Dobře. Když mě tedy nezatknete, tak vypadá o moc líp.“

„To místo, co se chystáte vzít. Piedmont Legal Aid. Proč chcete zahodit dva roky zachraňováním světa?“

„Já to takhle nevidím. Ve Virginii je spousta přistěhovalých dělníků, mnoho z nich ilegálně, a často ve strašných podmínkách. Žijí v lepenkových krabicích, jedí dvakrát denně hrst rýže, pracují za dva dolary na hodinu, často ani nedostanou zaplaceno za příšerně těžkou práci. Zkrátka jim chci pomoct.“

„Ale proč?“

„Ve veřejném zájmu, jasné? Vy to zřejmě nechápete. Jsou právníci, co chtějí věnovat svůj čas ve prospěch druhých. Oni nás to na právnické fakultě pořád ještě učí, víte? A jsou mezi námi lidi, co tomu věří.“

Na Wrighta to dojem neudělalo. „Povězte mi o firmě Scully & Pershing.“

„A co jako? Určitě o nich víte všechno sám.“

„Nabídli vám místo.“

„Správně.“

„Odkdy?“

„Od druhého září letošního roku. V červenci udělám advokátní zkoušky a v září nastoupím do práce.“

„Jako společník?“

„Ne, jako plnoprávný partner. Nebo možná taky jako sekretářka nebo jako archivář. Prosím vás, Bennie. Vždyť víte, jaký je postup.“

„Nevztekejte se, Kyle. Ještě nás toho hodně čeká.“

„Aha. A teď máme spolupracovat a být kamarádi, protože máme společný cíl. Jenom vy a já, co, Bennie? Dva staří přátelé. Co po mně sakra chcete?“

„Scully & Pershing.“

„A co když tam nechci pracovat?“

„Nemáte moc na výběr.“

Kyle se opřel o lokty a znovu si promnul si oči. Skládací stolek byl úzký, takže jejich tváře byly tak půl metru od sebe.

„Už jste to u Scully & Pershing odmítl?“ zeptal se Wright.

„Předpokládám, že odpověď na tuhle otázku znáte předem. Pravděpodobně mi už nějakou dobu odposloucháváte telefony.“

„Ne všechny.“

„Vy gorily.“

„Gorily lámou nohy, Kyle. Na to my jsme moc chytří.“

„Ne, ještě jsem to u Scully & Pershing neodmítl. Informoval jsem je, že nejspíš budu pár let pracovat ve veřejném zájmu, a dokonce jsme debatovali i o tom, že by na mě počkali. Dali mi ještě čas na rozmyšlenou, ale už se brzo musím rozhodnout.“

„Takže tam o vás pořád stojí?“

„Ano.“

„S nástupním platem 200 000 dolarů?“

„Tak nějak. Čísla jistě znáte.“

„Je to jedna z největších a nejprestižnějších právních firem světa.“

„Úplně největší, nebo to o sobě aspoň tvrdí.“

„Velká firma, významní klienti, bohatí partneři s kontakty úplně všude. Pro něco takového by většina studentů práv vraždila, Kyle. Proč to nevezmete?“

Kyle vyskočil a začal přecházet ke dveřím a zase zpátky. Zamračil se na Wrighta a řekl: „Jenom aby bylo jasno, že vám dobře rozumím. Vy chcete, abych nastoupil ke Scully & Pershing, z důvodů, které nepochybně nebudou v mém zájmu, a když odmítnu, tak mě budete vydírat tím videem a obviněním ze znásilnění. Je to tak? Tam míříte, Bennie?“

„Více méně. Ale vydírání je hrozně ošklivé slovo.“

„Já bych hrozně nerad někoho urazil, Bennie. Jsem přesvědčený, že vy jste ohromně citlivý člověk. Ale vydírání to je, nebo násilné vynucování, nebo jak tomu chcete říkat. Je to zločin, Bennie. A vy jste gorila.“

„Držte hubu a přestaňte mi říkat gorila!“

„Mohl bych zítra zajít na policii a pěkně vám to osladit. Vydával jste se za policistu a pokusil jste se mě vydírat.“

„To neuděláte.“

„Víte to jistě?“

Wright pomalu vstal a děsivou vteřinu to vypadalo, že se na Kyla vrhne. Pak na něj jako by nic ukázal prstem a pevným, vyrovnaným hlasem řekl: „Jste malý kluk a máte plný frňák zákonů. Jestli chcete utíkat k policajtům, tak si poslužte. Jen si vyzkoušejte ty svoje učebnicové teorie o tom, kdo má pravdu a kdo ne. Víte, co se stane, Kyle? Já vám to povím. Mě už nikdy neuvidíte. Ti agenti z FBI naproti už jsou pryč. Nezbyla po nich ani stopa. Navždycky zmizeli. Ale nepotrvá dlouho a já navštívím advokátku Elaine Keenanové, ukážu jí to video, ještě jednou si prověřím, jak si teď stojí rodina Baxtera Tatea, poskytnu jí současné adresy, telefonní čísla a e-maily na vás, Alana Strocka a Joeyho Bernarda, poradím jí, aby si popovídala s pittsburghským prokurátorem, a než se nadějete, vymkne se vám to z rukou. Možná dojde na žalobu, možná ne. Ale věřte mi, že vás zničím.“

„Kde je Elaine? Máte ji schovanou někde v bunkru?“

„Na tom nezáleží. Rozhodně je pevně přesvědčená, že byla ve vašem bytě znásilněná.“

„Ale prosím vás.“

„Je to časovaná bomba, Kyle, a to video by ji odpálilo. Ještě sedm let si s tím musíte dělat starosti.“ Wright dořekl, usedl zpátky na židli a udělal si pár poznámek. Kyle se posadil na kraj postele proti zrcadlu.

„Mohlo by to být mimořádně ošklivé,“ pokračoval Wright. „Uvažujte o tom, Kyle. Nejlepší student právnické fakulty Yale zatčený pro obvinění ze znásilnění. Organizace na obranu ženských práv by vám všem čtyřem chtěly uříznout koule. Video by čirou náhodou uniklo na internet. Ošklivý proces. Možná by vás usvědčili a uvěznili. A kariéru by vám to zničilo určitě.“

„Držte hubu!“

„Ne. Takže jestli myslíte, že mi ty vaše směšné výhrůžky dělají starost, jste na omylu. Pojďte mluvit rozumně. To video pěkně zamkneme, aby ho už nikdy nikdo neviděl. Jak se vám to líbí, Kyle?“

Kylovi se to líbilo ohromně. Podrbal se na neoholené bradě a zeptal se: „Co po mně chcete?“

„Chci, abyste vzal to místo u Scully & Pershing.“

„Proč?“

„No vida, to už je lepší, Kyle. Teď můžeme mluvit vážně. Už jsem myslel, že se na to vůbec nezeptáte.“

„Proč? Proč? Proč?“

„Protože potřebuju informace.“

„No skvěle. Tím se to všechno vysvětluje. Děkuju nastotisíckrát.“

„Mějte se mnou pár minut strpení, Kyle. Potřebujete trochu líp znát celkový obraz. Existují dvě gigantické korporace, které spolu soupeří. Obě jsou bezohledné, obě mají hodnotu miliard dolarů a jedna druhou krutě nesnášejí. Došlo už i na soudní procesy, na dost ošklivé soudní procesy, velké veřejné divadlo, ale nevzešel z nich žádný jasný vítěz ani poražený. Tím pádem se už několik let snaží soudní síni vyhnout. Až doteď. Teď se chystá proces, jaký tu ještě nebyl. Za pár týdnů bude podaná žaloba u federálního soudu v New Yorku. V sázce je něco kolem osmi set miliard dolarů a ten, kdo prohraje, to možná nepřežije. Opravdu ošklivý a zlý proces. Zlatý důl pro advokáty. Každý z těch soupeřů si najal jednu velkou právní firmu z Wall Street, a co byste řekl? Ty dvě firmy jedna druhou nenávidějí.“

„Už se nemůžu dočkat, jak to dopadne.“

„To brzo zjistíte. Jedna ta firma je Scully & Pershing“ Ta druhá je Agee, Poe & Epps.“

„Jinak taky APE.“

„Ano.“

„Taky jsem tam byl na pohovoru.“

„Nabídli vám místo?“

„Já myslel, že víte všechno.“

„Jen to, co vědět potřebuju“

„Ta firma se mi nelíbila.“

„No vida. Tak teď si na ní můžete smlsnout.“

Kyle šel znova do koupelny, natočil do umyvadla studenou vodu, nacákal si ji do obličeje a na krk, a dlouho na sebe hleděl do zrcadla. Nesmíš se unavit, říkal si. Zapomeň na vyčerpání a strach. Snaž se předvídat, co přijde. Snaž se kličkovat, vyvést ho z míry, nenech ho, aby to řídil jen on sám.

Posadil se proti Wrightovi. „Kde jste získal to video?“ zeptal se.

„Kyle, Kyle, taková ztráta času.“

„Jestli se použije u soudu, tak majitel toho telefonu bude muset svědčit. Tou dobou už nebudete moct chránit jeho identitu. Ví o tom? Vysvětlil jste mu to? Je to jeden z členů mého bratrstva a já se vsadím, že svědčit odmítne.“

„Slyším dobře? Vy jste ochoten nechat to dojít až k procesu? Proces znamená možnost, že vás odsoudí, a pro takovéhle čisťounké bílé chlapečky, co sedí za znásilnění, není basa vážně nic příjemného.“

„Vsadím se, že Elaine nebude na žalobě trvat.“

„Nemáte oč se sázet. Potřebuje prachy. Pokud je dokáže vymáčknout z pana Tatea, a k tomu navíc nějaké drobné od vás a od těch ostatních dvou, tak to udělá, věřte mi.“

„Vám bych nevěřil, ani že mi nezničíte špinavé prádlo.“

„Tak dost těch urážek. Půjdeme za její právničkou a přesně jí ukážeme, jak to má udělat. Nebo možná ne. Třeba jenom pustíme hned dneska na internet upravenou verzi toho videa. Znásilnění vystřihneme a tu scénu z mejdanu ať si všichni pěkně prohlídnou. Pošleme ho e-mailem všem vašim přátelům, příbuzným, potenciálním zaměstnavatelům, zkrátka celému světu, Kyle. Uvidíme, co z toho vzejde. Pak ho možná ještě trochu upravíme, například tam přidáme i část toho znásilnění, a vystavíme ho znova. Až to Elaine uvidí, budou vašeho obličeje plné noviny.“

Kylovi doslova spadla čelist a ramena se mu sama nahrbila. Nedokázal honem vymyslet žádnou odpověď, ale jedno mu bylo jasné: dostali ho. Tadyhle ten pan Wright je bezohledný hajzl, který pracuje pro nějakou velice odhodlanou skupinu s neomezenými možnostmi. Zničí ho. Možná ho dokonce i zabijí.

Wright se k němu naklonil trochu blíž, a jako by mu četl myšlenky, klidně řekl: „Kyle, my nejsme žádní skauti. A já už mám tohohle dohadování plné zuby. Nepřišel jsem vyjednávat. Přišel jsem dávat rozkazy. Buď je splníte, nebo zavolám do kanceláře a řeknu svým kolegům, aby vás zničili.“

„Je mi z vás zle.“

„Tak ať. Já dělám jenom svou práci.“

„Pěkně hnusnou.“

„Můžeme mluvit o té vaší?“

„Nešel jsem na práva proto, abych špehoval.“

„Nemusíme tomu říkat špehování.“

„Tak to pojmenujte jinak, Bennie.“

„Předávání informací.“

„Ale prd. Nic jiného než špehování to není.“

„Mně je úplně fuk, jak tomu budete říkat.“

„Jakých informací?“

„Až se ten proces rozjede, bude z něj asi tak milion dokumentů. Nebo deset milionů. Spousta dokumentů a spousta tajemství. Očekáváme, že každá z těch firem nasadí na případ padesát právníků – možná až deset partnerů, zbytek společníků. Vy budete v soudním oddělení Scully & Pershing, takže budete mít přístup k většině materiálů.“

„Bezpečnostní opatření v takovýhle firmách jsou hodně přísná.“

„To víme. Naši bezpečnostní experti jsou lepší než jejich. My jsme vymysleli pravidla, Kyle.“

„O tom nepochybuju. Můžu se zeptat, o co se ty dvě velké společnosti rvou?“

„O tajemství. O technologii.“

„No skvěle. Díky. Mají ty společnosti nějaká jména?“

„Fortune 500. Víc informací dostanete časem.“

„Takže se mi hodláte na nějakou dobu namontovat do života?“

„Já jsem váš oficiální řídící agent. My dva spolu strávíme hodně času.“

„V tom případě to balím. Jen mě pěkně odstřelte. Nebudu špehovat a nebudu krást. V momentě, kdy vynesu ze Scully & Pershing jeden dokument nebo disk, který nemám vůbec mít v ruce, a dám ho vám nebo komukoli jinému, tak jsem porušil zákon a polovinu etických pravidel. Vyhodí mě z advokacie a za něco odsoudí.“

„Jen když vás chytnou.“

„A to mě chytnou.“

„Ne. Na to jsme příliš chytří. Nebude to poprvé, co něco takového děláme. Je to naše práce.“

„Vaše firma se specializuje na krádeže dokumentů?“

„Říkejme tomu průmyslová špionáž. Děláme to dlouho a jsme v tom dobří.“

„Tak jděte vydírat někoho jiného.“

„Ne. My chceme vás, Kyle. Jen si to představte. Přijmete místo, o jaké jste vždycky stál, za neuvěřitelný plat, budete si užívat ve velkém městě. Několik let se vás budou snažit udřít k smrti, ale odmění vás za to. Až vám bude třicet, budete starší společník s platem čtyři sta tisíc ročně. Pěkný byt v Soho. Podíl na víkendovém sídle v Hamptons. Porsche. Skupina přátel, kteří jsou stejně chytří, bohatí a na vzestupu jako vy. Pak se jednoho krásného dne ten proces rozhodne. My zmizíme. Ta věc v Pittsburghu bude promlčená. Na video se konečně zapomene, a až vám bude dvaatřicet, třiatřicet, nabídnou vám, abyste se stal plnoprávným partnerem Scully & Pershing. Milion nebo dva ročně. Vrchol úspěchu. Před vámi skvělá kariéra. Život je krásný. A o předávání informací se nikdo nic nedozví.“

Bolest hlavy, která se celou minulou hodinu pomalu sbírala, konečně dozrála a tvrdě udeřila Kyla doprostřed čela. Natáhl se na postel a začal si masírovat spánky. Zavřel oči, ale i v té tmě dokázal mluvit dál. „Koukněte, Bennie, já vím, že vám nezáleží na takových věcech, jako je morálka a etika a tak, ale mně jo. Jak si tak asi představujete, že budu moct žít s vědomím, že jsem zradil důvěru svojí firmy a klientů? Důvěra je to nejdůležitější, co právník má. To jsem se naučil od otce, ještě když jsem byl v pubertě.“

„Jediné, na čem nám záleží, je dostat informace. Nad morálkou moc neuvažujeme.“

„To jsem pochopil.“

„Potřebuju závazek, Kyle. Potřebuju vaše slovo.“

„Nemáte tylenol?“

„Ne. Tak co, jsme dohodnutí, Kyle?“

„Máte něco na bolení hlavy?“

„Ne.“

„Máte pistoli?“

„V saku.“

„Tak mi ji dejte.“

Minuta uplynula beze slova. Wright nespouštěl oči z Kyla, který se nehýbal, až na to, že si prsty jemně masíroval čelo. Pak se Kyle pomalu zvedl a šeptem se zeptal: „Jak dlouho tady ještě plánujete zůstat?“

„Ale já mám spousty otázek.“

„Toho jsem se bál. Ale já už dál nemůžu. Třeští mi hlava.“

„No dobře. Je to na vás. Ale potřebuju odpověď. Dohodli jsme se, rozumíme si, platí to?“

„A mám snad na vybranou?“

„Nezdá se mi.“

„Mně taky ne.“

„Takže?“

„Když nemám na vybranou, tak nemám na vybranou.“

„Výborně. Moudré rozhodnutí, Kyle.“

„No děkuju vám mockrát.“

Wright vstal a protáhl se, jako by se konečně uzavřel dlouhý den v kanceláři. Přerovnal papíry, chvilku si hrál s videokamerou, pak zavřel laptop. „Chcete si odpočinout, Kyle?“

„Ano.“

„Máme několik pokojů. Můžete si na chvíli schrupnout, nebo můžeme pokračovat zítra.“

„Zítra už je teď.“

Wright byl už u dveří. Otevřel je a Kyle za ním vyšel ven, přes chodbu a do pokoje 222. To, co dřív bylo řídící středisko FBI, se teď zase změnilo v normální motelový pokoj, 89 dolarů za noc. Ginyard, Plant i ostatní falešní agenti byli dávno pryč a s sebou vzali všechno – složky, počítače, zvětšeniny, stojany, aktovky, krabice, skládací stoly. Postel stála zase uprostřed pokoje a byla perfektně ustlaná.

„Mám vás za pár hodin vzbudit?“ zeptal se zdvořile Wright.

„Ne. Nechte mě být“

„Budu naproti.“

Když byl Kyle sám, odhodil přikrývku, zhasl a za chvilku usnul.

6

Přes svoje nejlepší úmysly se Kyle za několik hodin vzbudil. Zoufale chtěl spát věčně, prostě se ztratit a být zapomenut. Probral se v dusném temném pokoji na tvrdé posteli a chvilku vůbec nevěděl, kde je ani jak se tam dostal. Hlava ho pořád ještě bolela a v ústech měl sucho. Brzo se mu ale celý ten zlý sen vybavil a s ním se vrátila touha vypadnout odsud, dostat se ven, kde by se mohl na motel ohlédnout a přesvědčit sám sebe, že k tomu setkání s detektivem Wrightem vlastně vůbec nedošlo. Potřeboval čerstvý vzduch a možná si taky s někým promluvit.

Vyklouzl z pokoje a po špičkách se proplížil chodbou a ze schodů dolů. Dole v hotelové hale do sebe několik obchodníků lilo kafe a překotně hovořilo, jako by se už nemohli dočkat, až den začne. Slunce vyšlo a už nesněžilo. Vzduch venku byl studený a štiplavý a Kyle ho nasával, jako by se až doteď dusil. Došel k džípu, nastartoval, zapnul topení a čekal, až sníh na předním skle roztaje.

Šok pomalu ustupoval, ale skutečnost byla ještě horší.

Podíval se na vzkazy na mobilu. Jeho dívka volala šestkrát, spolubydlící třikrát. Měli o něj strach. V devět hodin měl přednášku a čekala ho spousta práce v Law Journalu. Ale nic – dívka, spolubydlící, právnická fakulta ani práce – ho v té chvíli ani v nejmenším nezajímalo. Vyjel od Holiday Inn a zamířil na východ po dálnici, dokud nenechal New Haven za sebou. Dojel sněhový pluh, ale klidně se za ním plížil šedesátkou. Za ním se nashromáždila další auta a jeho poprvé napadlo, že ho možná někdo sleduje. Začal se dívat do zpětného zrcátka.

V městečku Guilfordu se zastavil v supermarketu a konečně si koupil tylenol. Zapil ho limonádou a chtěl se už vrátit do New Havenu, když uviděl přes ulici malý bufet. Jedl naposled včera v poledne a najednou dostal příšerný hlad. Úplně cítil škvířící se slaninu.

Bufet byl plný – místní chodili na snídani. Kyle si našel místo u baru a objednal si míchaná vajíčka, slaninu, bramborové placičky, topinky, kávu a pomerančový džus. Jedl mlčky, uprostřed hlučného smíchu a místních klepů. Bolest hlavy rychle ustupovala a on začal plánovat, co dnes podnikne. Problém může být s přítelkyní: neozval se jí dvanáct hodin, v noci nespal doma – to bylo u někoho tak disciplinovaného jako on velice neobvyklé. Pravdu jí pochopitelně říct nemůže. Kdepak, pravda, to byla minulost. Současnost a budoucnost se skládá ze lží, výmluv, krádeží, špionáže a zase lží.

Olivia také studovala práva na Yale, byla v prvním ročníku. Pocházela z Kalifornie, absolvovala UCLA, byla velice chytrá, ambiciózní a nestála o žádné vážné závazky. Chodili spolu čtyři měsíce a jejich vztah byl spíš kamarádský než romantický. Stejně se ale netěšil na to, jak jí bude koktavě vykládat nějakou báchorku o noci, na kterou se prostě vypařil.

Zezadu se o něj někdo opřel a pak se objevila ruka s bílou vizitkou. Kyle se obrátil napravo a ocitl se tváří v tvář muži, kterého dřív znal jako zvláštního agenta Ginyarda. Teď na sobě ale měl sportovní sako v barvě velbloudí srsti a k němu džíny. „Pan Wright by se s vámi rád sešel ve tři hodiny odpoledne po přednášce, ve stejném pokoji,“ oznámil a zmizel dřív, než Kyle stačil něco říct. Vzal vizitku do ruky. Nebylo na ní nic než ručně psaný vzkaz: „Dnes 15,00, pokoj 225, Holiday Inn.“ Několik minut na ni strnule hleděl a přitom rychle ztrácel zájem o zbytek jídla, které měl před sebou.

Takhle vypadá moje budoucnost? ptal se sám sebe. Někdo mě bude pořád sledovat, stopovat, číhat ve stínu, pronásledovat, poslouchat?

U dveří čekal zástup lidí, až se uvolní místo. Servírka mu podstrčila účet pod šálek s kávou a krátce se na něj usmála, jako by chtěla říct: „Čas vypršel.“ Zaplatil u pokladny, vyšel ven a schválně se nerozhlédl po ostatních autech, které z nich ho asi sleduje. Zavolal Olivii a probudil ji.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Jo, jsem.“

„Nechci vědět nic jiného, jenom mi řekni, že se ti nic nestalo.“

„Ne, vůbec nic. A omlouvám se.“

„Nemusíš.“

„Ale já se omlouvám. Měl jsem zavolat.“

„Já nechci nic vědět.“

„Nic se taky nestalo. Přijímáš omluvu?“

„Nevím.“

„To je lepší. Nedivím se, že máš vztek.“

„Nechtěj, abych se rozjela.“

„Co bys řekla na oběd?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Mám moc práce.“

„Nemůžeš vynechávat oběd.“

„Kde jsi?“

„V Guilfordu.“

„Kde to, prosím tě, je?“

„Kousek od New Havenu. Je tady taková jídelnička, dělají skvělé snídaně. Někdy tě sem vezmu.“

„Už se nemůžu dočkat.“

„Sejdeme se v poledne v Grilu, ano? Prosím.“

„Rozmyslím si to.“

Dojel zpátky do New Havenu a každého půl kilometru se musel přemlouvat, aby se nepodíval do zpětného zrcátka. Tiše vklouzl do svého bytu a osprchoval se. Mitch, jeho spolubydlící, by dokázal zaspat i zemětřesení, a když se konečně vypotácel ze své ložnice, pil Kyle kávu u kuchyňské linky a online si četl noviny. Mitch mu položil několik neurčitých otázek o uplynulé noci, ale Kylovi se podařilo je elegantně odrazit. Naznačil přitom, že potkal novou dívku a že to postupovalo výjimečně dobře. Mitch se vrátil do postele.

Před několika měsíci se Kyle s Olivií dohodli na naprosté věrnosti. Když se mu teď povedlo ji přesvědčit, že ji nepodvedl, trochu roztála. Historka, na které pracoval několik hodin, zněla následovně: Nějakou dobu už váhal, jestli je to správné rozhodnutí, věnovat se veřejně prospěšnému právu a nenastoupit hned do velké firmy. Rozhodně neměl v úmyslu se veřejně prospěšné činnosti věnovat celý život, tak proč s ní vůbec začínat? Nakonec bude stejně pracovat v New Yorku, tak na co odkládat, k čemu stejně jednou dojde? A včera večer, po tom basketbalovém zápasu, došel k názoru, že dál už to rozhodnutí zdržovat nemůže. Vypnul mobil, sedl do auta a jel, sám nevěděl kam, ale přibližně na východ, po dálnici 1, kolem New London až do Rhode Island. Ztratil přehled o čase. Po půlnoci sněžení zhoustlo, on si našel laciný motel a pár hodin prospal.

Změnil rozhodnutí. Půjde do New Yorku a nastoupí ke Scully & Pershing.

Tohle všechno Olivii vyprávěl při obědě, nad sendvičem v Grilu. Olivia ho poslouchala se skeptickým výrazem, ale nepřerušovala ho. Té historce o minulé noci zřejmě věřila, ale tu náhlou změnu plánů jen tak spolknout nehodlala. „To si děláš legraci,“ vyhrkla, když došlo na pointu.

„Není to jednoduché,“ bránil se. Věděl, že tohle nebude nic příjemného.

„Cože? A kdo to tedy hlásal, že je přímo povinnost právníka pomáhat potřebným, co? Tos nebyl ty?“

„Já vím, já vím. Připadám si jako zrádce.“

„To taky jsi. Zaprodáváš se, jako ostatně každý ze třetího ročníku práv.“

„Uber trošku, prosím tě,“ napomenul ji Kyle, „nemusíme tu dělat scénu.“

Ztišila hlas, ale její rozčilení se nezmírnilo. „Ty sám jsi to tvrdil nejmíň stokrát, Kyle. Všichni přijdeme na práva s velkými představami o tom, jak budeme konat dobro, pomáhat druhým, bojovat proti nespravedlnosti, jenže časem se zaprodáme. Necháme se svést hromadou peněz. Stanou se z nás děvky velkých korporací. To tě cituju, Kyle.“

„Jo, já vím.“

„Já tomu nemůžu uvěřit.“

Snědli několik soust, ale jídlo nebylo podstatné.

„Na vydělávání peněz máme třicet let,“ pokračovala. „Tak proč nemůžeme strávit pár let taky tím, že někomu pomůžeme?“ Kyle měl pocit, že leží v ringu a právě ho začínají odpočítávat.

„Já vím, já vím,“ mumlal nepřesvědčivě. „Jenže jde o načasování. Nejsem si jistý, že by na mě Scully & Pershing počkali.“ Zase lež, ale to už bylo jedno. Jak s nimi člověk jednou začne, jde mu to už snadno. Množí se samy.

„Ale prosím tě. Ty můžeš dostat místo u kterékoliv firmy v zemi, ať už teď, nebo za pět let.“

„To si právě nejsem tak jistý. Pracovní trh se uzavírá. Některé velké firmy hrozí propouštěním.“

Odstrčila jídlo, založila ruce na prsou a pomalu zavrtěla hlavou. „Já tomu nemůžu uvěřit,“ zopakovala.

V té chvíli tomu nemohl uvěřit ani sám Kyle, ale bylo důležité, aby teď i napříště vyvolával dojem, že pečlivě zvážil všechna pro a proti a na základě toho došel k rozhodnutí. Jinými slovy, musel to prodat. Olivia byla první zkouška. Pak budou následovat přátelé a po nich jeho oblíbení profesoři. Až si to několikrát vyzkouší a pěkně si všechny ty lži doladí, bude muset sebrat odvahu navštívit otce a sdělit mu zprávu, která vyvolá ošklivou hádku. Johnu McAvoyovi se ani v nejmenším nelíbila představa, že by jeho syn měl pracovat pro wallstreetskou společnost.

Olivii se ale Kylovi moc přesvědčit nepovedlo. Pár minut si vyměňovali jedovatosti, potom zapomněli na oběd a šli každý jinam. Nedošlo ani na pusu na rozloučenou, na objetí ani na slib, že si zavolají. Kyle strávil hodinu ve své kanceláři v Yale Law Journal, pak odtamtud nerad odešel a jel zpátky do motelu.

***

Pokoj se moc nezměnil. Videokamera a laptop byly pryč a nikde žádná stopa po elektronice, i když Kyle si byl jistý, že každé slovo se nějak nahrává. Skládací stůl byl stále ještě středobodem místnosti, ale posunul se blíž k oknu a s ním i obě skládací židle. Vypadalo to tam stroze jako ve vyslýchací místnosti někde v suterénu policejní stanice.

Bolest hlavy se vrátila.

Kyle hodil na stůl kartičku, kterou mu nechal Ginyard, a začal zdvořile: „Buďte tak hodný a řekněte tomuhle hajzlovi, ať mě přestane sledovat.“

„Jsme jenom trochu zvědaví, to je všechno, Kyle.“

„Mě nikdo sledovat nebude, Bennie, je to jasné?“

Bennie se povýšeně usmál.

„Tu dohodu tímto ruším, Bennie. Nebudu žít s partou goril za zády na každém kroku. Zapomeňte na sledování, zapomeňte na štěnice, odposlouchávání a slídění v e-mailech, Bennie. Slyšíte mě? Já nebudu chodit po New Yorku a celou dobu uvažovat, kdo jde za mnou. Nebudu telefonovat a myslet přitom na to, kdo mě ještě poslouchá. Zrovna jste mi zničil život, Bennie, takže to nejmenší, co pro mě můžete udělat, je nechat mi aspoň trochu soukromí.“

„Nemáme v plánu

„To je lež a vy to víte. Takže nová dohoda zní takhle, Bennie. Teď a tady na místě mi slíbíte, že vy a vaše gorily mi vypadnete ze života. Nebudete mě odposlouchávat, nebudete mě špehovat, nebudete se schovávat někde ve stínu, stopovat mě, nebudete si se mnou hrát na kočku a myš. Já udělám, co po mně chcete, i když vůbec nevím, co to je, ale vy mě necháte na pokoji.“

„Jinak?“

„Jinak? Jinak si risknu Elaine a to její falešné obvinění ze znásilnění. Koukejte, Bennie, když už mám mít zničený život, tak si aspoň sám vyberu, jakým způsobem, jasné? Protože ono to už je fuk. Jedna možnost je Elaine, druhá možnost vaše gorily.“

Bennie pomalu vydechl, odkašlal si a řekl: „No dobře, Kyle, ale je důležité, abychom s vámi drželi krok. To je podstata naší práce. Tak to děláme.“

„Není to nic jiného než vydírání.“

„Kyle, Kyle, nezačínejte s tím zase. Tím se ten míč dál dopředu nedostane.“

„Buďte tak laskav a na míč zapomeňte, ano? Už mě to unavuje.“

„Nemůžeme vás jen tak pustit do New Yorku bez dohledu.“

„Tak já vám to zopakuju ještě jednou, pěkně jednoduše – nebudete mě sledovat, špehovat ani pronásledovat. Je to jasné, Bennie?“

„To může být problém.“

„To už je problém. O co vám jde? Budete vědět, kde bydlím a kde pracuju – ostatně příštích pět let to bude jedno a totéž místo. Stejně budu v kanceláři osmnáct hodin denně, jestli ne víc. Tak proč považujete za nutné mít mě pod dozorem?“

„To jsou prostě naše běžné postupy.“

„Tak je změňte. Já o tom nebudu diskutovat.“ Kyle se zvedl a zamířil ke dveřím. „Kdy se zase uvidíme?“

„Kam jdete?“ zeptal se Bennie a vstal.

„Do toho vám nic není, a neopovažujte se mě sledovat. Neopovažujte se.“ Kyle už měl ruku na klice.

„No dobře, dobře. Koukejte, Kyle, můžeme se dohodnout. Je mi jasné, o co vám jde.“

„Kdy a kde?“

„Teď.“

„Ne, mám co dělat, a nepřeju si, aby mě přitom někdo sledoval.“

„Ale musíme si promluvit o spoustě věcí, Kyle.“

„Kdy?“

„Co dneska v šest večer?“

„Přijdu v osm a zdržím se jenom hodinu. A zítra se mnou nepočítejte.“

7

V 7.22 nasedl Kyle na nádraží v New Havenu do vlaku, který mířil na Grand Central. Měl na sobě lepší ze svých dvou obleků, jednoduchou bílou košili s naprosto nudnou kravatou a černé šněrovací boty. V ruce držel pěkný kožený kufřík, který mu k minulým Vánocům daroval jeho otec. Také měl s sebou ranní vydání New York Times a Wall Street Journal a byl k nerozeznání od dalších ospalých manažerů spěchajících do kanceláře.

Za oknem ubíhala zasněžená krajina. Kyle si nevšímal novin a zabral se do myšlenek. Ptal se sám sebe, jestli jednou bude bydlet někde na předměstí a bude muset denně dojíždět tři hodiny vlakem do práce, aby jeho děti mohly chodit do dobrých škol a jezdit na kole po zelených ulicích. Ve věku pětadvaceti let se mu ta představa nezdála lákavá. Jenže většina jeho současných myšlenek na budoucnost byla složitá a nepříjemná. Bude mít velké štěstí, když ho nechytí a nevyhodí z advokátní komory. Život ve velké firmě je dost brutální sám o sobě, a on se teď navíc bude muset prokousat těmi prvními roky, krást důvěrné informace a denně se modlit, aby ho nepřistihli.

Možná že dojíždění nakonec přece jen není tak špatné.

Po třech dnech a mnoha hodinách mluvení, handrkování, hádání a vyhrožování Bennie Wright konečně odjel. Ustoupil do pozadí, ale Kyle nepochyboval o tom, že nepotrvá dlouho a zase se objeví. Nenáviděl jeho hlas, tvář, manýry, nehybné chlupaté ruce, plešatou hlavu, sebejisté, naléhavé chování. Na Benniem Wrightovi i na té jeho firmě nebo společnosti, či co to vlastně bylo, nenáviděl úplně všechno. Během posledního týdne mnohokrát změnil uprostřed noci názor a řekl jim všem, ať jdou k čertu.

A pak jako vždycky v té tmě ucítil pouta, viděl svoje policejní fotky v novinách, výraz na tváři rodičů, a co bylo nejhorší, viděl sám sebe, jak se bojí podívat na porotce, až se bude ztichlému sálu přehrávat to video.

„Je vůbec vzhůru?“ ptá se Joe Bernardo, zatímco si to Baxter Tate rozdává s Elaine na pohovce.

Je vůbec vzhůru? Ta slova zůstanou v soudní síni dlouho viset.

Venkovská krajina zmizela, vlak se hnal přes předměstí a satelitní města. Pak se ponořil pod zem, někde se protáhl pod East River a vjel na Manhattan. Kyle prošel nádražím Grand Central a na rohu Lexington a Čtyřiačtyřicáté chytil taxi. Ani jednou se neohlédl.

Scully & Pershing si pronajímali horní polovinu budovy zvané 110 Broad, což byl elegantní skleněný dům o čtyřiačtyřiceti patrech v samém srdci finanční čtvrti. Kyle tam minulý rok v létě strávil deset týdnů na praxi – typická sváděcí taktika velké firmy: společenský život, obědy, bary, lístky na baseball a pár hodin nenáročné práce. Byl to spíš vtip než praxe a všichni zúčastnění to dobře věděli. Pokud taktika zabrala, a ona zabrala skoro vždycky, stal se po promoci z praktikanta společník a tím jeho život v podstatě skončil.

Bylo skoro deset a ve výtahu nikdo nebyl. Právníci už několik hodin seděli za stolem. Vystoupil v třiatřicátém patře, kde sídlila hlavní recepce firmy, a vteřinu obdivoval masivní bronzový nápis oznamující všem návštěvníkům, že se nyní nacházejí na posvátné půdě firmy Scully & Pershing, advokátní kanceláře s dvěma tisíci jedním stem právníků, největší právní firmy, jakou kdy svět poznal. První a stále ještě jediné, která se může pochlubit tím, že zaměstnává více než dva tisíce advokátů. Poradce víc společností ze seznamu Fortune 500 než kterákoli jiná firma v historii amerického práva. S kancelářemi v deseti amerických a dvaceti zahraničních městech. Se sto třiceti lety v kůži vázané tradice. Magnetu na ty nejlepší právní mozky, jaké se dají za peníze koupit. Moc, peníze, prestiž.

Kyle si už teď připadal jako vetřelec.

Na stěnách visely abstraktní obrazy, nábytek byl moderní a drahý. Interiér navrhoval nějaký génius z Asie a na stolku ležela brožurka, která o tom podrobně informovala. Jako by kdokoli, kdo tu pracoval, měl čas zastavit se a přemýšlet o důmyslném uspořádání interiéru. Nádherná drobná recepční v lodičkách na jehlovém podpatku si zapsala jeho jméno a požádala ho, aby byl tak laskav a chvilku počkal. Kyle se k tomu všemu otočil zády a zadíval se na obraz tak bizarní, že neměl nejmenší ponětí, nač to hledí. Několik minut na něj bezmyšlenkovitě zíral a pak uslyšel, jak na něj recepční volá: „Pan Peckham vás čeká. O dvě patra výš.“ Kyle to vzal po schodech.

Jako v mnoha právních firmách na Manhattanu utráceli ve Scully & Pershing za výtahy, recepci a konferenční místnosti – zkrátka za ty prostory, které vidí klienti a jiní návštěvníci – ale vzadu v útrobách firmy, kde se plahočili pěšáci, vládla účelnost. Sekretářky a písařky – samé ženy – pracovaly v malých kabinkách tak těsně u sebe, že se mohly jedna druhé dotknout. Poslíčci a jiní poskoci žádný svůj kout neměli; kancelářské prostory v New Yorku jsou prostě tak drahé, že se jimi pro někoho takového nemůže plýtvat. Starší společníci a mladší partneři dostali malé kancelářičky u vnějších stěn, odkud měli výhled na jiné podobné domy.

Společníky zelenáče nacpali do těsných kamrlíků bez oken vždy po třech nebo po čtyřech, oddělených jen přepážkami; přezdívalo se jim „krychle“. Tyhle „kanceláře“ byly pěkně stranou, mimo dohled. Příšerné pracovní podmínky, krutá pracovní doba, sadističtí šéfové, nesnesitelný tlak – to všechno patřilo k začátkům u každé prvotřídní právní firmy. Ještě než Kyle dokončil první ročník na Yale, slyšel dost a dost hororových historek. Scully & Pershing nebyla ani lepší, ani horší než jiné megafirmy, které nejlepší studenty zasypávaly penězi a pak je udřely.

V rozích každého podlaží, v největších kancelářích, pracovali skuteční, plnoprávní partneři. Působili jako kotvy ve všem tom zmatku a mohli si do jisté míry rozhodovat o tom, jak má jejich pracovní prostředí vypadat. Jeden z nich byl i Doug Peckham, jednačtyřicetiletý partner soudního oddělení, absolvent Yale, který během praxe dělal Kylovi supervizora. Trochu se i spřátelili.

Kyla uvedli do Peckhamovy kanceláře pár minut po desáté, právě ve chvíli, kdy odtamtud odcházeli dva společníci. Ať už při té schůzce šlo o cokoli, zřejmě se moc nepovedla; společníci vypadali otřeseně a Peckham se snažil uklidnit.

Vyměnili si pozdravy a obvyklé zdvořilostní fráze o starém dobrém Yale. Kyle věděl, že Peckham účtuje 800 dolarů za hodinu, a to nejméně deset hodin denně, takže jeho čas, kterým teď Kyle plýtval, byl dost cenný. „Nejsem si jistý, že chci strávit dva roky poskytováním právní pomoci“ prohlásil Kyle poměrně krátce po začátku schůzky.

„Ani se vám nedivím,“ prohlásil Peckham úsečným, rázným hlasem. „Máte příliš velký potenciál. Tohle je vaše budoucnost.“ Rozpřáhl ruce po své rozsáhlé říši. Kancelář to byla hezká a relativně velká, ale království nepřipomínala.

„Nejradši bych pracoval v soudním.“

„To by neměl být problém. V létě jste se tu výborně uvedl. Udělal jste na nás dojem. Osobně si o vás požádám. Víte ale, doufám, že soudní není pro každého.“

To říkali všichni. Průměrná kariéra právníka v soudním oddělení trvá pětadvacet let. Je to vysoce stresující práce pod velkým tlakem. Peckhamovi bylo sice jednačtyřicet, ale vypadal na padesát. Úplně šedivý, temné kruhy pod očima, trochu moc mohutné tváře, pneumatika v pase. Nejspíš nesportoval už roky.

„Ale už mi vypršel termín,“ připomněl Kyle.

„Kdy?“

„Před týdnem.“

„Tím se netrapte. Prosím vás, Kyle, šéfredaktor Yale Law Journalu! Rádi přivřeme oko. Promluvím s Woodym z personálního a srovnám to. Letos nám nábor vyšel výborně. Nastupujete do nejlepší skupiny nováčků za mnoho let.“

Totéž se říkalo o každé skupině nováčků v každé velké firmě.

„Díky. A rád bych se dostal do skupiny soudní praxe.“

„Jasně, Kyle. Jako by se už stalo.“ S těmi slovy se Peckham podíval na hodinky – schůzka skončila. Zvonil mu telefon a za dveřmi bylo slyšet tiché hlasy. Když mu Kyle tiskl ruku a loučil se s ním, došel k názoru, že se nechce stát dalším Dougem Peckhamem. Neměl ponětí, čím se vlastně stát chce, nebo jestli se vůbec stane něčím jiným než právníkem vyloučeným z řad advokacie, ale zaprodat duši proto, aby se stal partnerem, v plánu rozhodně neměl.

Za dveřmi čekali společníci, pečlivě oblečení mladí muži, ne o mnoho starší než Kyle. Vypadali samolibí, uštvaní a nervózní. Vstoupili do jámy lvové, a ještě když se dveře zavíraly, Doug už zvyšoval hlas. To tedy je život. A přitom tohle byl ještě nenáročný den v kanceláři. Skutečně pod tlakem se pracuje až v soudní síni.

Když jel Kyle dolů výtahem, uvědomil si, jak absurdní je to, co se po něm chce. Až jednou bude ze Scully & Pershing odcházet domů a pojede výtahem jako stovky ostatních, má mít někde u sebe nebo ve svých věcech schované přísně tajné informace, které nebudou patřit jemu, ale firmě a především jejím klientům. A ta drahocenná data potom předá Benniemu s chlupatýma rukama, nebo jak se vlastně jmenuje doopravdy, a ten je pak použije proti firmě a jejím klientům.

Sám přece nevěříš, že to projde, řekl si. Ve výtahu jel ještě se čtyřmi dalšími lidmi. Na čele mu vystoupil pot.

Tohle mi teď zbylo ze života. V Pensylvánii mi hrozí vězení za znásilnění a v New Yorku za krádež důvěrných informací. Kde je jaká třetí možnost? Čtyři roky koleje, tři roky práv, sedm celkem úspěšných let, všechny možnosti otevřené, a ze mě se stane dobře placený zloděj.

A neměl si o tom s kým promluvit.

Chtěl ven. Ven z výtahu, z budovy, z města. Ven z téhle příšerné situace. Zavřel oči a v duchu si povídal sám se sebou. Jenže v Pensylvánii jsou důkazy a v New Yorku ne. Zatím. Byl si ale jistý, že ho chytnou. K žádnému zločinu nedojde ještě několik měsíců, ale on už teď věděl, že ho chytnou.

O dva bloky dál našel kavárnu. Usedl na barovou stoličku u okna a dlouho nešťastně hleděl na 110 Broad, na věžák, který se už brzo stane jeho domovem, nebo spíš jeho vězením. Znal čísla, znal statistiky. Scully & Pershing letos přijmou po celém světě 150 nových společníků, z toho 100 jen v newyorské pobočce. Dají jim pěkný plat, v přepočtu 100 dolarů na hodinu, a firma pak za jejich práci bude svým bohatým klientům účtovat několikanásobně víc. Od Kyla, stejně jako od všech ostatních zobáků na Wall Street, se bude očekávat, že vyúčtuje nejméně dva tisíce hodin ročně, i když pokud bude chtít udělat dojem, bude to muset být mnohem víc. Stohodinový pracovní týden nebyl nic výjimečného. Po dvou letech budou společníci odpadat a hledat si rozumnější práci. Za čtyři roky z nich bude polovina pryč. Ve firmě přežije desetina jeho nováčkovské skupiny, vyškrábe se k vrcholu a za sedm nebo osm let za to bude odměněna partnerstvím. A pak jsou ještě ti, kdo neodpadnou sami, ale nebudou uznáni za perspektivní potenciální partnery; ty pak firma prostě vytlačí.

Práce už začala být tak příšerná, že některým firmám stálo za to dělat si reklamu, že „dbají na kvalitu života“. Od společníků se očekává méně vyúčtovaných hodin, budou mít víc dovolené a podobně. Ve většině případů to ale byl jen náborový trik. Ve workoholické kultuře každé velké firmy se i od těch nejzelenějších společníků vyžadovalo, aby účtovali skoro tolik hodin jako partneři, bez ohledu na to, co jim před několika měsících říkali personalisté u oběda.

Peníze za to byly samozřejmě skvělé. Nástupní plat nejméně 200 000 ročně. Za pět let, jako starší společník, dvojnásobek. Za sedm let ještě jednou tolik jako mladší partner. A kolem pětatřicítky hodně přes milion ročně jako plnoprávný partner, s nadějí, že to v budoucnu bude ještě víc.

Čísla, čísla. Kyle už jich měl plné zuby. Toužil po horském městečku a nějaké neziskové organizaci, kde by sice měl plat 32 000 ročně, ale bez stresu, tlaku a spěchu života ve velkoměstě. Toužil po svobodě.

Jenže místo toho měl další schůzku s Benniem Wrightem. Taxi zastavilo před hotelem Millenium Hilton na Church Street. Kyle zaplatil řidiči, kývl na vrátného a pak vyjel výtahem čtyři patra do pokoje, kde čekal jeho agent. Bennie pokynul ke kulatému stolku, na němž stála mísa jasně zelených jablek, ale Kyle si ani nesedl, ani si nesundal bundu.

„Nabídka ještě platí,“ řekl. „Začnu v září s ostatními společníky.“

„Fajn. Ale nepřekvapuje mě to. A budete v soudním?“

„Peckham si to myslí.“

Bennie měl spis i o Dougu Peckhamovi stejně jako o ostatních partnerech v soudním oddělení a o mnoha dalších právnících firmy.

„Ale zaručené to není,“ dodal Kyle.

„Můžete to zařídit.“

„Uvidíme.“

„Už jste uvažoval o bytě tady na Manhattanu?“

„Ne, ještě ne.“

„No, my jsme se už trochu připravili a porozhlédli.“

„To je zvláštní, nevzpomínám si, že bych vás někdy žádal o pomoc.“

„A našli jsme dvě místa, která by byla ideální.“

„Pro koho ideální?“

„Pro vás, samozřejmě. Obě jsou v Tribece, dost blízko od kanceláře.“

„A proč si myslíte, že bych třeba jen vzdáleně zvažoval možnost bydlet tam, kde chcete, abych bydlel?“

„A my zaplatíme nájem. Je dost vysoký.“

„Aha, jasně. Vy mi najdete byt a zaplatíte ho, abych nepotřeboval spolubydlícího. Je to tak, Bennie? Tím se zbavíte jednoho člověka, který by vám jinak mohl dělat starost. Taky mě můžete líp izolovat. Navíc to zaplacené nájemné znamená, že jsme finančně nerozlučně spojení. Vy mě platíte, já vám předávám tajné informace, zkrátka páreček chytrých byznysmenů, co, Bennie?“

„Hledat byt je v tomhle městě dřina. Jenom se vám snažím pomoct.“

„Děkuju mockrát. Nepochybuju o tom, že se oba ty byty dají snadno sledovat, možná dokonce napíchnout nebo zadrátovat nebo vylepšit způsobem, jaký si ani neumím představit. Za pokus to ale určitě stálo, Bennie.“

„Nájem je pět tisíc měsíčně.“

„Jen si to nechte. Mě si nekoupíte. Můžete mě vydírat, to ano, ale koupit ne.“

„Kde tedy hodláte bydlet?“

„Kde budu chtít. Já na něco přijdu, a bez vašeho zasahování.“

„Jak si přejete.“

„No to si pište. O čem ještě chcete mluvit?“

Bennie došel ke stolu, vzal do ruky blok a zadíval si na něj, jako by dávno nevěděl, co je na něm napsáno. „Byl jste někdy u psychiatra?“ zeptal se.

„Ne.“

„U psychologa?“

„Ne.“

„U jakéhokoli terapeuta?“

„Ano.“

„Detaily, prosím.“

„O nic nešlo.“

„Tak si o tom nic popovídáme. Co se stalo?“

Kyle se opřel o zeď a založil si ruce na prsou. Nepochyboval o tom, že Bennie ví většinu toho, co se mu chystá vyložit. Ví toho přece tolik. „Po incidentu s Elaine a po tom, co policie uzavřela vyšetřování, jsem si šel promluvit s poradkyní studentské kliniky. Ta mě poslala za doktorem Thorpem, specialistou na drogovou závislost a alkoholismus. Seřval mě, rozebral mě na součástky, donutil mě podívat se pořádně a dlouze do zrcadla a přesvědčil mě, že pití se bude leda zhoršovat.“

„Byl jste alkoholik?“

„Ne. Doktor Thorp si to nemyslel. A já taky ne. Ale pil jsem trochu moc, zvlášť nárazově. Marjánku jsem kouřil jen výjimečně.“

„Pořád abstinujete?“

„S pitím jsem přestal. Dospěl jsem, našel jsem si nové spolubydlící a nikdy jsem nebyl v pokušení. Po kocovině se mi opravdu nestýská.“

„Ani občas pivo?“

„Ne. Vůbec na to nemyslím.“

Bennie kývl, jako by to schvaloval. „A co to děvče?“ zeptal se.

„Co s ní?“

„Jak je ten vztah vážný?“

„Nechápu, co je vám do toho, Bennie. Můžete mi to vysvětlit?“

„Budete mít dost složitý život i bez románků. Vážný vztah by mohl být problém. Nejlepší pro vás bude, když ho o pár let odložíte.“

Kyle se vztekle a nevěřícně zasmál. Zavrtěl hlavou a pokoušel se vymyslet nějakou vhodnou odpověď, ale nic ho nenapadlo. V duchu se svým mučitelem souhlasil. A ten vztah s Olivií stejně nikam nevedl. „A co ještě, Bennie? Můžu mít aspoň pár kamarádů? Můžu občas navštívit rodiče?“

„Nebudete mít čas.“

Kyle se najednou obrátil, prudce otevřel dveře, vyšel ven a zabouchl za sebou.

8

V prvním patře právnické fakulty Yale je studentská klubovna. Na zdi vedle dveří visí nástěnky a na nich oznámení nabízející praxe a dokonce i stálá místa ve veřejně prospěšných organizacích. Studentům se doporučuje strávit několik let pomocí týraným ženám, zanedbávaným dětem, odsouzencům k smrti, imigrantům, teenagerům na útěku z domova, nemajetným obžalovaným, bezdomovcům, žadatelům o azyl, uprchlíkům z haitských člunů, Američanům sedícím v cizích vězeních a cizincům sedícím v amerických vězeních, nevinně stíhaným, projektům na ochranu svobody náboženství, slova a shromažďování, ochraně životního prostředí, ekologickým aktivistům a tak dál a tak dál.

Na yaleské právnické fakultě se na službu veřejnosti hodně věří. O přijetí často rozhoduje, kolik má uchazeč za sebou dobrovolnické práce a co v žadatelské práci napíše o svých plánech, jak využít právnického titulu v obecný prospěch. Studenty v prvním ročníku zavalí úplná lavina výkladů o tom, jak užitečné a úctyhodné je veřejně prospěšné právo, a očekává se od nich, že se co nejdřív zapojí.

A většina jich to taky udělá. Asi osmdesát procent studentů prvního ročníku tvrdí, že ke studiu práv je přivedla touha pomáhat ostatním. Ovšem po čase, obvykle tak v polovině druhého ročníku, se věci začnou měnit. Na univerzitu dorazí zástupci velkých firem a začnou posluchače zpovídat a vybírat si. Nabízejí letní praxe s pěkným platem a perspektivou deseti týdnů her a zábavy v New Yorku, Washingtonu a San Francisku. Co je ale nejdůležitější, v ruce drží klíče k lukrativní kariéře. Studenti právnické fakulty yaleské univerzity, stejně jako studenti všech prestižních škol, se začnou dělit na dvě skupiny. Mnozí, kteří až doteď měli plnou hlavu velkodušných snů o pomoci slabým, najednou přeřadí a začnou snít o tom, že se dostanou do první ligy amerického práva, zatímco jiné tohle svádění spíš odradí a drží se svých idylických představ o službě veřejnosti. Roztržka je zřetelná, ale civilizovaná.

Když šéfredaktor Yale Law Journal přijme zaměstnání za nízký plat ve veřejné právní službě, je hrdinou nejen pro ty, kdo jsou na jeho straně, ale pro většinu fakulty. A když najednou obrátí na čtyráku a podlehne Wall Streetu, dají mu to stejní lidé náležitě sežrat.

Kylův život teď nestál za nic. Jeho kamarádi, zastánci veřejného prospěchu, nevěřili vlastním uším. Ti, kteří se přikláněli k velkým korporacím, měli tolik práce, že jim to bylo fuk. Jeho vztah s Olivií se omezil na sex jednou týdně, a to jen proto, že to oba potřebovali. Říkala mu, že se změnil. Byl náladovější, myslel na kdovíco, a navíc jí ani nechtěl říct na co.

Kdybys jen věděla, říkal si.

Rozhodla se jít na letní praxi do Texasu, ke skupině prosazující zrušení trestu smrti; přetékala tudíž odhodláním a velkými plány, jak to tam všechno změní. Vídali se méně a méně, ale přesto se jim nějak dařilo se čím dál víc hádat.

Jeden z nejmilejších Kylových profesorů byl starý radikál, který strávil většinu šedesátých let na různých protestních pochodech a dodnes byl první, kdo zorganizoval petici proti všemu, co na univerzitě považoval za nespravedlnost. Když se dozvěděl tu zprávu, že Kyle převlékl kabát, zavolal mu a trval na společném obědě. Nad enchilladami v mexické restauraci hned vedle univerzity se hodinu hádali. Kyle předstíral, že mu vadí, že se do toho profesor plete, ale v hloubi duše sám věděl, jakou dělá chybu. Profesor přesvědčoval a naléhal a nedostal se nikam. Když odcházel, rozloučil se s Kylem málo povzbudivým: „Hrozně jste mě zklamal.“

„Díky,“ odsekl jedovatě Kyle, ale cestou zpátky do školy se proklínal. Pak proklínal i Bennieho Wrighta, Elaine Keenanovou, Scully & Pershing a všechno ostatní ve svém současném životě. Vůbec v poslední době hodně nadával a mumlal si pro sebe.

Po několika kolech nepříjemných setkání s kamarády konečně našel odvahu jet domů.

***

McAvoyovi přišli do východní Pensylvánie koncem osmnáctého století spolu s dalšími tisíci skotských osadníků. Několik generací farmařili a pak se stěhovali dál, do Virginie, do obou Karolín a dokonce ještě dál na jih. Někteří ale zůstali, jako například Kylův dědeček, presbyteriánský duchovní, který zemřel dřív, než se Kyle narodil. Reverend McAvoy vedl několik kostelů na předměstích Filadelfie a pak ho v šedesátých letech přeložili do Yorku. Jeho jediný syn John tam vychodil střední školu a tam se také po studiu na univerzitě, službě ve Vietnamu a absolvování právnické fakulty vrátil.

V roce 1975 opustil John McAvoy špatně placenou práci „holky pro všechno“ v malé právnické firmě specializované na nemovitosti. Přešel na druhou stranu Market Street, najal si dvoupokojovou „kancelář“ v předělaném řadovém domě, vyvěsil na dveře cedulku a prohlásil se za připraveného k boji. Nemovitosti ho nudily. John stál o konflikty, soudní síně, dramata, rozsudky. Život v Yorku byl jednotvárný i tak dost. On, bývalý mariňák, potřeboval bitvu.

Pracoval hodně tvrdě a ke všem se choval fér. Klienti ho mohli volat kdykoli a on se s nimi scházel klidně v neděli odpoledne, když to jinak nešlo. Chodil za nimi domů, do nemocnice, do vězení. Říkal si pouliční advokát, advokát dělníků z továren, kteří se tam zranili nebo které tam diskriminovali, nebo kteří se dostali do konfliktu se zákonem. Nezastupoval banky, pojišťovny, realitní kanceláře ani velké firmy. Svým klientům neúčtoval hodinovou sazbu. Často jim neúčtoval vůbec. Honoráře občas přicházely v podobě palivového dřeva, vajec a drůbeže, steaků a výpomoci v domě. Kancelář se zvětšovala, rozrostla se do horního i spodního patra a John nakonec celý dům koupil. Mladší právníci přicházeli a odcházeli, žádný nezůstal víc než tři roky. Pan McAvoy byl ke svým společníkům náročný. Na sekretářky byl hodnější. Jedna, mladá a rozvedená, jménem Patty, si svého šéfa po dvouměsíční známosti vzala a brzo otěhotněla.

Advokátní kancelář Johna McAvoye nebyla na nic specializovaná, leda snad na pomoc špatně platícím klientům. Každý mohl přijít, ať už měl sjednanou schůzku nebo ne, a s Johnem si promluvit, jen co měl chvilku čas. Vyřizoval poslední vůle a dědictví, rozvody, zranění, drobné trestné činy a sto jiných věcí, které si do kanceláře na Market Street našly cestu. A pořád sem někdo chodil – ráno se otevíralo brzo, večer se zavíralo pozdě a recepce byla málokdy prázdná. Kancelář díky tomu množství práce a díky vrozené presbyteriánské šetrnosti vydělala na náklady a poskytovala Johnu McAvoyovi a jeho rodině příjmy, které je v Yorku řadily k vyšší střední třídě. Kdyby byl John chamtivější, vybíravější nebo alespoň důraznější při účtování, mohl klidně svůj příjem zdvojnásobit a stát se členem elitního klubu. Jenže on nesnášel golf a ty nejbohatší lidi ve městě taky neměl rád. A co bylo ještě důležitější, považoval právnickou praxi za svůj životní úkol a pomoc potřebným za své poslání.

Patty se v roce 1980 narodila dvojčata, dívky. V roce 1983 se narodil Kyle, a ještě nenastoupil ani do školky a už se batolil po otcově kanceláři. Když se rodiče rozvedli, byl mu milejší poklid advokátní kanceláře než rozbouřené vody střídavé péče, a každý den po škole se uvelebil v malé místnůstce nahoře a psal si tam úkoly. V deseti letech obsluhoval kopírku, vařil kafe a staral se o malou knihovnu. Za to mu platili dolar za hodinu v hotovosti. V patnácti už zvládl právnické rešerše a dokázal sestavovat podklady pro jednoduché případy. Během střední školy, když zrovna nehrál basketbal, byl s otcem v kanceláři nebo u soudu.

Kyle advokátní kancelář miloval. Povídal si s klienty, než si na ně pan McAvoy udělal čas. Flirtoval se sekretářkami a otravoval společníky. Dělal vtipy, když se situace vyhrotila, zvlášť když se otec rozzlobil na některého podřízeného, a prováděl kanadské žertíky jiným právníkům, kteří ho přišli navštívit. Každý advokát a každý soudce z Yorku ho znal, a nebylo nic neobvyklého, že Kyle vklouzl do prázdné soudní síně, předložil soudci návrh, odůvodnil ho, pokud bylo třeba, a pak odešel s podepsaným soudním příkazem. Soudní úředníci se k němu chovali jako k právníkovi.

Než odešel na univerzitu, byl každé úterý odpoledne kolem páté v kanceláři, protože tou dobou se tam stavoval pan Randolph Weeks a přivezl jídlo – na jaře a v létě ovoce a zeleninu ze své zahrady a na podzim a v zimě vepřové, drůbež nebo zvěřinu. Každé úterý přesně v pět odpoledne, přinejmenším už deset let, přicházel splatit část honoráře. Nikdo přesně nevěděl, kolik vlastně měl zaplatit ani kolik už splatil, on sám měl ale dojem, že je panu McAvoyovi pořád ještě dlužen. Už před mnoha lety vysvětlil Kylovi, že jeho otec, báječný právník, dokázal zázrak a zachránil jeho nejstaršího syna před vězením.

A Kyle, i když tehdy byl jen teenager, byl sám neoficiálním právníkem jisté slečny Brillyové, bláznivé stařeny, kterou vyhodili ze všech advokátních kanceláří v Yorku. Toulala se ulicemi města s dřevěnou kartotékou na kolečkách; měla ji plnou papírů, které podle jejího tvrzení dokazovaly, že její otec, který zemřel ve věku devadesáti šesti let (a ona si přesto myslela, že s tou smrtí nebylo všechno úplně v pořádku!) byl právoplatným dědicem bohatého uhelného ložiska ve východní Pensylvánii. Kyle většinu jejích „dokumentů“ přečetl a pochopil, že je ještě bláznivější, než většina právníků předpokládala. Věnoval se jí, ale a pozorně naslouchal jejím konspiračním teoriím. Tou dobou už vydělával čtyři dolary na hodinu a zasloužil si je víc než dost. Otec ho často posadil do recepce, aby odfiltroval ty klienty, u kterých byla už na první pohled vysoká pravděpodobnost, že ho připraví o spoustu cenného času.

Až na obvyklé adolescentní sny o tom, že bude profesionálním sportovcem, věděl Kyle odjakživa, že se jednou stane právníkem. Nebyl si jistý jakým právníkem, ani kde bude mít praxi, ale když odcházel z Yorku na Duquesne, pochyboval, že se vrátí. Také John McAvoy o tom pochyboval, přestože jako každý otec občas pyšně snil o tom, že jednou firmu přejmenuje na McAvoy &McAvoy. Vyžadoval tvrdou práci a výborné známky, ale i jeho trochu překvapilo, s jakými úspěchy Kyle studoval na univerzitě i na právnické fakultě Yale.

A když Kyle začal sérii pohovorů u velkých právních firem, John McAvoy mu náležitě vyložil, co si o tom myslí.

***

Kyle zavolal domů a řekl otci, že přijede do Yorku v pátek pozdě odpoledne. Domluvili si společnou večeři. Do kanceláře dorazil v půl šesté, a jako obvykle tam bylo ještě rušno. Většina advokátních kanceláří zavírala v pátek brzo a valná část právníků byla tou dobou buď v baru, nebo v klubu. John McAvoy ještě pracoval, protože mnoho jeho klientů dostávalo na konci týdne výplatu a někteří se zastavili, aby vypsali malý šek nebo se pozeptali, jak si stojí jejich věc. Kyle už nebyl doma šest týdnů, od Vánoc, a kancelář vypadala ještě ošuntěleji. Koberec potřeboval vyměnit, poličky se ještě víc prohnuly. Otec nedokázal přestat kouřit, a proto se to v kanceláři smělo; takhle k večeru se už pod stropem vznášela hustá mlha.

Když Kyle otevřel dveře, hlavní sekretářka Sybil zprudka položila telefon. Vyskočila, vyjekla, popadla ho a přitiskla k němu svá gigantická prsa. S chutí se líbali na tváře a oba tohle fyzické vítání těšilo. Jeho otec Sibyl zastupoval už nejméně při dvou rozvodech, a současný manžel bude nejspíš brzo na ulici taky. Kyle slyšel všechny detaily o vánočních prázdninách. Ve firmě momentálně pracovaly tři sekretářky a dva společníci a Kyle chodil z jedné místnosti do druhé, nejdřív dole, pak nahoře, kde seděli mladí právníci, a povídal si se zaměstnanci, kteří balili aktovky a kabelky a uklízeli stoly. Šéf sice s potěšením zůstával v pátek dlouho v práci, ale ostatní byli unavení.

Kyle si v kuchyňce vypil limonádu bez cukru a poslouchal, jak hlasy a zvuky kanceláře utichají. Ty kontrasty byly neuvěřitelné. Tady v Yorku pracovali ve firmě kolegové, kteří byli zároveň přátelé, a dalo se jim věřit. Občas tu taky měli fofr, ale nikdy neúnosný. Šéf byl slušný chlap, jakého by si člověk vybral za advokáta. Klienti měli tváře a jména. Právníci odnaproti byli staří kamarádi. Byl to úplně jiný svět než tvrdé ulice New York City.

Kyla napadlo, a nikoli poprvé, proč vlastně všechno otci neřekne. Proč mu to prostě nevyklopí. Před pěti lety už byl jen kousíček od toho rozjet se domů a požádat ho o pomoc. Jenže ho to zase přešlo, a pak celá záležitost utichla a John McAvoy se o té nepříjemné epizodě vůbec nedozvěděl. Ani jeden z těch čtyř – Kyle, Joey Bernardo, Alan Strock ani Baxter Tate – to rodičům neprozradil. Vyšetřování došel dech dřívv než k tomu byli nuceni.

Kdyby to otci řekl teď, jeho první otázka by zněla: „A proč jsi za mnou nepřišel hned tenkrát?“ A Kyle by nevěděl, co mu na to říct. Následovalo by ještě mnoho dalších a obtížnějších otázek – nesmlouvavý křížový výslech starého soudního rváče, který svého syna takhle zpovídal od batolecích let. Pro Kyla bylo mnohem snadnější nechat si svá tajemství pro sebe a doufat v nejlepší.

Už to, co otci sdělit musí, bude dost těžké.

Když odešel poslední klient, Sybil se rozloučila a zamkla hlavní vchod. Otec se synem se spolu usadili ve velké pracovně a chvíli klábosili o univerzitním basketbalu a hokeji. Pak přešli na rodinu, nejdřív jako vždycky na dvojčata, pak na Patty.

„Ví matka, že jsi tady?“ zeptal se John.

„Ne. Zavolám jí zítra. Jak se má?“

„Všechno při starém. Má se dobře.“ Patty žila a pracovala v loftovém bytě předělaném ze starého skladiště v Yorku. Byl to velký prostor se spoustou oken, která jí poskytovala dost světla na malování. John platil nájem, inkaso a všechno ostatní, co potřebovala, prostřednictvím měsíční podpory ve výši 3000 dolarů. Nebyly to alimenty a rozhodně to nebyla platba na děti, ale prostě dar; John považoval za svou morální povinnost postarat se o ni, protože sama se o sebe postarat nedovedla. Jestli za posledních devatenáct let prodala obraz nebo sochu, nikdo z rodiny o tom nevěděl.

„Volám jí každé úterý,“ dodal Kyle.

„Já vím.“

Patty neměla ani počítač, ani mobil; k ničemu by jí nebyly. Trpěla těžkou bipolární poruchou a mánie s depresí se u ní střídaly s šokující prudkostí. John ji pořád miloval a nikdy se znova neoženil, i když občas míval nějakou tu milenku. Patty prošla nejméně dvěma ničivými vztahy, oba s kolegy umělci, mnohem mladšími než ona, a John jí pak pokaždé pomáhal se sebrat. Jejich vztahy byly přinejmenším velmi komplikované.

„Tak co škola?“ zeptal se John.

„Končí. Za tři měsíce promuju.“

„Ani se mi tomu nechce věřit.“

Kyle ztěžka polkl a rozhodl se, že do toho skočí rovnou. „Změnil jsem názor, pokud jde o zaměstnání. Jdu na Wall Street, Scully & Pershing.“

John si pomalu zapálil další cigaretu. Bylo mu dvaašedesát, na hlavě měl hřívu šedivých vlnitých vlasů, která začínala už nějakých sedm osm centimetrů nad obočím. Kyle v pětadvaceti přišel už o víc vlasů než jeho otec.

John dlouze potáhl z winstonky a pozorně se na syna zadíval přes kovové brýle na čtení, které měl posazené na nose. „Máš pro to nějaký konkrétní důvod?“

Seznam důvodů uměl Kyle nazpaměť, ale věděl, že ať je odříká sebeplynněji, bude to znít nepřesvědčivě. „Ta komedie s veřejnoprávní službou je ztráta času. Stejně nakonec skončím na Wall Street, tak můžu stejně dobře nastartovat kariéru hned.“

„Tomu nemůžu věřit.“

„Já vím, já vím. Trochu jsem obrátil.“

„Ty ses zaprodal. Nic tě nenutí dělat kariéru v takovéhle firmě.“

„Je to první liga, tati.“

„V jakém ohledu? Finančně?“

„Taky.“

„Nesmysl. Jsou advokáti, co vydělávají každý rok desetkrát víc než největší partneři v New Yorku.“

„Jo. A na každého takového je pět tisíc dalších, co si nevydělají ani na slanou vodu. V průměru je víc peněz ve velkých firmách.“

„Velká firma ti půjde příšerně na nervy.“

„Třeba ne.“

„Ale jasně že jo. Vyrůstal jsi tady, kde jsou lidi a opravdoví klienti. V New Yorku deset let ani jednoho klienta neuvidíš.“

„Je to dobrá firma, tati. Jedna z nejlepších.“

John prudce vytáhl z kapsy pero „Víš co, já si to napíšu a za rok ti to dám přečíst.“

„Jak je libo. Říkám, že je to velmi dobrá firma. Jedna z nejlepších.“

John si to poznamenal a dodal. „Budeš nenávidět tu firmu, tamní právníky i případy, a nejspíš budeš nenávidět i sekretářky a ostatní nové společníky. Budeš nenávidět tu dřinu, rutinu, tu otročinu, všechny ty bezmyšlenkovité pitomosti, co na tebe navalí. Co na to řekneš?“

„Nesouhlasím.“

„Skvělé,“ řekl John a dál psal. Pak zatáhl z cigarety a vyfoukl impozantní oblak dýmu. Položil pero. „Já myslel, že chceš zkusit něco jiného a přitom trochu pomoct lidem. Neslyšel jsem od tebe něco takového jen před pár týdny?“

„Změnil jsem názor.“

„Tak ho změň znova. Ještě není pozdě.“

„Ne.“

„Ale proč? Musí to mít nějaký důvod.“

„Prostě nechci strávit tři roky v nějakém zapadákově ve Virginii a snažit se naučit dost španělsky na to, abych mohl poslouchat problémy lidí, co jsou tu v první řadě ilegálně.“

„Je mi líto, ale mně to připadá jako skvělý způsob, jak strávit příští tři roky. To neberu. Chci slyšet jiný důvod.“ Při těch slovech John odsunul kožené otáčecí křeslo a vyskočil. Tohle Kyle viděl už miliónkrát. Když byl otec rozčilený a pálil jednu otázku za druhou, vždycky při tom chodil sem a tam a rozhazoval rukama. Byl to starý zvyk ze soudní síně a Kyle to čekal.

„Chci si vydělat nějaké peníze.“

„Na co? Na nové věci, na nové hračky? Nebudeš mít čas si s nimi hrát.“

„Chci si našetřit –“

„No jasně. Na Manhattanu se žije tak lacino, že ušetříš jmění.“ Rázoval tam a zpátky před svou „chlubnou zdí“, která byla skoro až ke stropu ověšená zarámovanými certifikáty a fotkami. „Neberu to a nelíbí se mi to.“ Tváře mu začaly rudnout. Jeho skotská prchlivost nabírala na obrátkách.

Mluv tiše, varoval sám sebe Kyle. Když odpovíš stejně, bude to jen ještě horší. Tuhle roztržku přežiješ, jako jsi přežil jiné. A už brzo budou všechna zlá slova pryč a vyrazíš do New Yorku.

„Tobě jde jenom o prachy, co, Kyle?“ prohlásil John. „Vychoval jsem tě líp.“

„Nepřijel jsem se nechat urážet, tati. Rozhodl jsem se a žádám tě, abys to respektoval. Spousta otců by byla takovýmhle místem nadšená.“

John McAvoy přestal přecházet, vyndal z úst cigaretu a podíval se přes kancelář na hezkou tvář svého jediného syna, starého pětadvacet let, ale už úplně zralého a neuvěřitelně chytrého. Usoudil, že bude lepší ustoupit. Rozhodnutí už padlo. On k tomu řekl své. Když bude ještě chvilku pokračovat, mohl by to přehnat. „No dobře,“ prohlásil. „Dobře. Je to tvoje věc. Jsi dost chytrý na to, abys věděl, co chceš, ale já jsem tvůj otec, a na tvoje další velké rozhodnutí budu mít zase svůj názor, a na to příští taky. Od toho tady jsem. Jestli zas něco zvoráš, tak ti to řeknu, to si piš.“

„Nic jsem nezvoral, tati.“

„Nebudu se hádat.“

„Můžeme jít na večeři? Umírám hlady.“

„Potřebuju panáka.“

***

Jeli do italské restaurace U Viktora. Tohle byl otcův páteční rituál, co Kyle pamatoval. John si dal jako vždy martini na závěr týdne. Kyle si objednal svůj obvyklý drink – sodovku s limetkou. Dali si špagety s masovými koulemi a po druhém martini začal John roztávat. Mít syna v největší a nejprestižnější právní firmě v zemi, to neznělo tak špatně.

Ale stejně pořád tu náhlou změnu plánů nechápal.

Kdybys věděl, říkal si Kyle. A bylo mu těžko, protože nemohl říct otci pravdu.

9

Kylovi se ulevilo, když matka nevzala telefon. Čekal v sobotu skoro do jedenácti do poledne, než jí zavolal. Nechal jí na záznamníku veselý vzkaz, že ji chce jen pozdravit, protože je zrovna náhodou na skok v Yorku. Buď spala, nebo byla pod léky; a možná, jestli měla zrovna dobrý den, byla plně zaujatá tvorbou nějakého příšerného obrazu, jaký se v žádné galerii ani na výstavě nikdy neobjeví. Návštěvy u matky byly obtížné. Téměř nikdy nevycházela ze svého bytu, takže všechny návrhy, že by spolu mohli zajít na kávu nebo na oběd, pravidelně odmítala. Když léky zrovna fungovaly, jak měly, bez ustání mluvila a nutila přitom Kyla obdivovat své poslední mistrovské dílo. Pokud nezabíraly, ležela na pohovce se zavřenýma očima, neumytá, neupravená, často bezútěšně zoufalá. Málokdy se ptala na jeho život-univerzitu, studium práv, přítelkyně, plány do budoucna. Byla příliš ponořená do svého ubohého malého světa. Kylovy sestry se Yorku zdaleka vyhýbaly.

Nechal jí ten vzkaz na záznamníku, když už spěšně odjížděl z města, a doufal, že mu nezavolá zpátky moc brzo. Neozvala se vůbec, ale to nebylo nic neobvyklého. O čtyři hodiny později byl už v Pittsburghu. Joey Bernardo měl na večer lístky na hokejový zápas Penguins – Senators. Tři lístky, ne dva.

Sešli se v Bumerangu, což bývala jejich oblíbená vysokoškolská hospoda. Poté, co Kyle přestal pít (Joey nepřestal), většinou se barům vyhýbal. Cestou do Pittsburghu doufal, že si bude moci se svým dávným spolubydlícím v klidu promluvit, ale nebylo mu přáno.

Třetí lístek byl pro Blair, s kterou se Joey brzo hodlal oficiálně zasnoubit. Ještě dřív, než se stačili usadit v těsném boxu a objednat si pití, Joey nadšeně vykládal, že se vlastně už soukromě zasnoubili a hledají nejvhodnější datum svatby. Oba překypovali láskou a romantikou a nic jiného je zřejmě nezajímalo. Drželi se za ruce, tiskli se k sobě, dokonce se hihňali, a po pěti minutách si Kyle začal připadat nepříjemně. Co se to s jeho kamarádem stalo? Kde je ten starý Joey, tvrdý kluk z jižního Pittsburghu, syn velitele hasičů, výborný boxer, fullback z celostátní středoškolské ligy amerického fotbalu, s obrovskou spotřebou holek, cynik, který vždycky tvrdil, že každá ženská je nahraditelná, kluk, co prohlašoval, že se neožení, dokud mu nebude aspoň čtyřicet?

V rukou Blair se z něj stala tvárná hlína. Kylovi se ani nechtělo té změně věřit.

Nakonec vyčerpali téma obřadů, hostin i možných svatebních cest a řeč se stočila na práci. Blair byla neuvěřitelně ukecaná a každou větu začínala slovem „já“, „moje“ nebo „mně“, pracovala pro reklamní agenturu a dlouze a detailně líčila některé nejnovější marketingové strategie. Joey hltal každé její slovo, kdežto Kyle se začal nenápadně dívat po hodinách, které visely vysoko za nimi nad řadou oken. Blair žvanila a žvanila a Kylovi se jen s námahou dařilo dívat se na ni tak často, aby se to dalo vydávat za zájem. V duchu ale myslel na to video.

„Je vůbec vzhůru?“ ptá se Joey, zatímco Baxter si to rozdává s namol opilou Elaine Keenanovou.

„Blair každou chvíli jezdí do Montrealu,“ podotkl Joey, načež se Blair okamžitě pustila do rozsáhlého výkladu o Montrealu a jeho krásách. A učí se francouzsky!

Nezdá se mu to? Joey, který tu sedí s rukou pod stolem a nepochybně Blair mačká nějaký kus těla, nemá vůbec ponětí, že takové video existuje. Kdy si na tu událost naposled vzpomněl? A vzpomněl si na ni vůbec? Nebo už o ní vůbec neví? A k čemu by to bylo, kdyby o tom Kyle teď začal mluvit?

Poté, co pittsburghská policie případ Elaine a jejího znásilnění tiše uzavřela, členové bratrstva Beta ji pochovali také. Kyle si nepamatoval, že by se v posledních dvou letech na škole byť jen jednou o té věci mluvilo. Elaine zmizela a všichni na ni rychle zapomněli.

Jestli Bennie Wright a jeho agenti v posledních týdnech čenichali po Duquesne a po Pittsburghu, Kyle to chtěl vědět. Možná, že Joey něco viděl nebo slyšel. Ale spíš ne. Vypadalo to, že teď nemá oči a uši pro nikoho než pro Blair.

„Nemluvil jsi s Baxterem?“ zeptal se Joey, když Blair konečně došel dech.

„Už nejmíň měsíc ne.“

Joey se ušklíbl, jako by se chystal udělat vtip. „Konečně se dostal k filmu.“

„Fakt? To mi neřekl.“

Blair se zahihňala jako prvňačka, protože nepochybně znala pointu.

„To proto, že nechce, abys to věděl,“ vysvětloval Joey.

„No to teda musí být film.“

„Jo, jednou večer se opil – a mimochodem, chlastá teď už natvrdo pak mi zavolal a vyklopil mi, že má za sebou filmový debut. Byla to nějaká laciná televizní srágora o holce, co najde na pobřeží vyplavenou lidskou nohu a celý zbytek filmu má noční můry, ve kterých ji pronásleduje jednonohý zabiják.“

„A co tam hrál velký Baxter Tate?“

„No, tak to se musíš fakt soustředit, nebo ho prošvihneš. Je tam taková scéna na Člunu, policajti koukají na moře a nejspíš hledají zbytek toho těla, i když to se až do konce nevyjasní. Vůbec je v tom filmu spousta nejasností. Jeden ze zástupců přijde k šerifovi a řekne: „Pane, dochází nám benzin. A to je naše hvězda.“

„Baxter hraje zástupce šerifa?“

„A mizerně. Má jenom jednu větu a říká ji jako vyděšený druhák ve školním představení.“

„Byl střízlivý?“

„Kdo ví, ale řekl bych, že jo. Kdyby byl ožralý jako vždycky, byl by to vystřihnul perfektně.“

„No to se nemůžu dočkat, až to uvidím.“

„Nedělej to, a taky mu neříkej, že jsem ti to prozradil. Volal mi hned druhý den ráno, zapřísahal mě, ať na to nechodím a ať o tom nikomu neříkám, jinak že mě… už ani nevím co. Je ve strašném stavu.“

A to připomnělo Blair jednu z jejích kamarádek, která měla zase jinou kamarádku a ta urvala roli v novém sitcomu, a už to znova jelo. Kyle se usmíval a kýval, ale myslel na něco úplně jiného. Ze všech tří spolubydlících byl Joey jediný, kdo by mu snad mohl pomoci, pokud to vůbec šlo. Baxter Tate nutně potřeboval intenzivní léčení. Alan Strock studoval medicínu na Ohijské státní, zabíralo mu to všechen čas a také měl zjevně největší šanci, že se mu tahle aféra vyhne.

Joeymu šlo o hodně. Byl na tom záznamu, nahlas tam uvažoval, jestli je Elaine vzhůru a jestli ví o tom, co s ní Baxter provádí, a potom zaujal jeho místo. Momentálně se staral o účty v regionální makléřské firmě a už dvakrát ho povýšili. Byl bláznivě zamilovaný do téhle ukecané Blair a každá zmínka o starém obvinění ze znásilnění by ty jejich dokonalé životy rozhodila.

Na jednu stranu měl Kyle dojem, že to odnáší místo Joeyho. On se tu noc Elaine vůbec nedotkl, a přesto zrovna jeho život a kariéru teď drží v šachu Bennie Wright a to hnusné video. Neměl by o tom Joey aspoň vědět?

Na druhou stranu ale Kyle nedokázal sám sebe přesvědčit, že by tu bombu měl opravdu nechat vybuchnout zrovna teď. Pokud vezme to místo u Scully & Pershing a splní požadavky Bennieho Wrighta, a pokud ho nechytnou, je slušná šance, že se na to video nakonec zapomene.

O několik hodin později, o přestávce zápasu, když Blair odešla na záchod, Kyle navrhl Joeymu, aby se v neděli sešli na snídani. Řekl, že potřebuje odjet brzo. A mohli by se vidět tentokrát bez Blair? Ať si třeba přispí, ne?

Sešli se nad bagetami v jedné anonymní kavárničce, která neexistovala, když Kyle odcházel z Duquesne. Blair ještě někde spala a Joey připustil, že potřebuje pauzu. „Milá holka,“ zopakoval Kyle několikrát, a pokaždé se zastyděl za to, jak lže. Nedokázal si představit, že by s takovou žvanilkou dokázal žít. Byl ale fakt, že měla úžasné nohy, přesně takové, jaké se Joeymu vždycky líbily.

Dlouho si povídali o New Yorku – o životě ve velké firmě, o tom, pod jakým tlakem se žije ve velkoměstě, o tamních sportovních týmech, o jiných přátelích, kteří tam už jsou, a tak dál. Kyle konečně stočil hovor na starou partu z Bety a chvilku oba vzpomínali. Smáli se vtipům a šikaně, mejdanům a pitomým kouskům, které provedli bud oni sami, nebo někdo jiný. Teď jim bylo pětadvacet, od bláznivých vysokoškolských začátků už uplynul nějaký čas a takováhle nostalgie byla pár minut zábavná. Několikrát se už už vynořila „ta věc s Elaine“ a čekala jen na nějakou poznámku nebo otázku, ale Joey se o ní nezmínil. Bylo to pryč.

Když se loučili, byl Kyle přesvědčený, že Joey celou tu věc navěky pochoval, a co bylo důležitější, nikdo mu ji v poslední době nepřipomněl.

Jel na sever na dálnici 680 a poté zamířil na východ. New York nebyl daleko, ani v čase, ani v prostoru. Ještě pár týdnů na pohodlné akademické půdě, pak dva měsíce dření na advokátní zkoušku, a začátkem září se bude hlásit v největší právnické firmě na světě. Spolu s ním nastoupí stovka společníků, samí chytří mladí lidé z výborných škol, všichni vymydlení, nastrojení do nejlepších šatů a celí žhaví odstartovat svou zářivou právnickou kariéru.

Kyle si připadal den za dnem osamělejší.

***

Ale ve skutečnosti sám nebyl, ani zdaleka. Jeho cestu do Yorku a Pittsburghu a všechny jeho pohyby tam i tam podrobně sledoval Bennie Wright a jeho parta. Malý magnetický vysílač, velký asi jako pánská peněženka, byl schovaný pod blátem na zadním nárazníku Kylova červeného Cherokee. Energii kradl z levého zadního světla a vysílal trvalý signál GPS, takže bylo neustále jasné, kde vozidlo je. Bennie o něm v kanceláři na Manhattanu pořád přesně věděl. Kylova návštěva doma ho nepřekvapila, ale cesta za Joeym Bernardem byla mnohem zajímavější.

Bennie měl k dispozici různé technické hračky – některé složité, jiné jednoduché a všechny velmi účinné, protože jejich pomocí sledoval obyčejné civilisty a ne skutečné špiony. Průmyslová špionáž byla mnohem jednodušší než špionáž vojenská nebo rozvědka.

Kylův mobil byl dávno napíchnutý a oni poslouchali každý jeho hovor. O situaci, do které se dostal, se ještě nikomu nezmínil. Odposlouchávali také Olivii a jeho spolubydlícího Mitche. Zatím nic.

Četli Kylovy e-maily. Měl jich v průměru sedmadvacet denně a skoro všechny se týkaly studia a fakulty.

Další pokusy o odposlouchávání byly mnohem obtížnější. Jeden agent večeřel u Victora v Yorku, u stolu šest metrů od Kyla a jeho otce, ale skoro nic neslyšel. Dalšímu se povedlo urvat místo na zápasu Penguins jen od dvě řady dál, ale byla to ztráta času. Ovšem v Bumerangu jedna z Bennieho hvězd, šestadvacetiletá blondýnka v těsných džínech, dokázala získat box hned vedle Kyla, Joeyho a Blair. Pila tam dvě hodiny jedno pivo, přečetla půl detektivky a hlásila, že ta holka mluvila nonstop a o ničem.

Bennie byl celkem spokojený s tím, jak se situace vyvíjí. Kyle okamžitě odmítl to veřejně prospěšné místo ve Virginii. Spěšně zajel do New Yorku a vyjasnil si to se Scully & Pershing. S Olivií se scházel čím dál míň, a přinejmenším Benniemu bylo jasné, že jejich vztah nikam nevede.

Ale ta nečekaná cesta do Pittsburghu mu dělala starost. Má v úmyslu se svěřit Joeymu? Udělal to už? Je teď řada na Alanu Strockovi? Pokusí se Kyle kontaktovat jeho, Baxtera Tatea nebo snad oba?

Bennie poslouchal všude, kde poslouchat měl, a čekal. Pronajal si sto osmdesát čtverečních metrů kanceláří v budově na druhé straně Broad Street, jen dva bloky od Scully & Pershing. Nájemní smlouva byla na Fancher Group, začínající finančně poradenskou firmu se sídlem na Bermudách. Jejím statutárním zástupcem v New Yorku byl Aaron Kurtz, alias Bennie Wright, alias deset dalších lidí, který pro každou identitu měl i sadu perfektních dokladů. Ze svého nového hřadu měl Bennie pěkný výhled dolů do Broad Street a za pár měsíců bude moci na vlastní oči vidět toho holobrádka Kyla, jak vchází na nové pracoviště.

10

Žaloba byla podána u federálního soudu v jižním okrsku New Yorku, obvod Manhattan, deset minut před pátou v pátek odpoledne. Čas byl pečlivě zvolen tak, aby vzbudil co nejmenší pozornost tisku. „Páteční odpal“ se tomu říkalo. Právník, který žalobu podepsal, byl zkušený soudní vlk jménem Wilson Rush, starší partner firmy Scully & Pershing, a ten během dne několikrát telefonoval příslušnému úředníkovi, aby se ujistil, že žaloba bude náležitě přijata a zanesena. Jako všechny případy, i tenhle se podával elektronicky. Nikdo z firmy nemusel fyzicky nakráčet do soudní budovy Daniela Patricka Moynihana na Pearl Street a odevzdat tam tlustou složku papírů, aby se celá akce rozběhla. Z přibližně čtyřiceti civilních žalob, které byly ten den podány, byla tahle zdaleka nejvýznamnější, nejsložitější a nejočekávanější. Zúčastněné strany spolu válčily už léta, a i když většina jejich hádanic byla tučným soustem pro noviny, z valné části v nich šlo o tak citlivé otázky, že se jejich obsah na veřejnosti odhalovat nesměl. Pentagon, mnoho významných členů Kongresu a dokonce i Bílý dům dělali všechno proto, aby soudní proces odvrátili, ale všechny snahy byly marné. Právě začala další bitva této války, a nikdo nečekal rychlé rozhodnutí. Obě strany a jejich právníci budou bojovat bez rukavic celé roky; spor se bude pomalu plížit federálním soudnictvím a nakonec skončí u Nejvyššího soudu, který vydá definitivní rozhodnutí.

Úředník, který žalobu převzal, ji rychle přeposlal do bezpečné schránky, aby se její obsah nedostal na veřejnost. K takovému kroku se sahalo jen velmi vzácně; tentokrát ho nařídil hlavní soudce okrsku. Shrnutí nejzákladnějších faktů případu bylo už připravené a k dispozici tisku. Vzniklo pod dohledem pana Rushe a i toto shrnutí schválil okrskový soudce.

Navrhovatelem byla Trylon Aeronautics, dobře známá zbrojovka se sídlem v New Yorku, která už čtyři desítky let konstruovala a vyráběla vojenská letadla. Žalovaným byla firma Bartin Dynamics, státní zbrojovka se sídlem v Bethesdě ve státě Maryland. Bartin ročně vydělal na státních zakázkách přibližně 15 miliard dolarů, což představovalo 95 % jeho ročních příjmů. Bartin pro různé účely používal různé právníky, ale v největších bojích ho chránila wallstreetská firma Agee, Poe & Epps.

Scully & Pershing měli momentálně dva tisíce sto právníků a prohlašovali, že jsou největší firma na světě. Agee, Poe & Epps měli o dvě stě právníků méně, ale zase měli po světě víc poboček; tvrdili tedy také, že jsou největší. Každá z firem trávila spoustu času strkanicemi s tou druhou a vychloubáním svou velikostí, mocí, prestiží, účty, profily partnerů a čímkoli dalším, co mohlo vylepšit jejich hodnocení.

Předmětem sporu byl nejnovější velikášský plán Pentagonu postavit nadzvukový bombardér B-10, letoun kosmického věku, o kterém vojenští odborníci snili už desítky let. Teď se pomalu přibližoval k uskutečnění. Před pěti lety vyhlásilo vojenské letectvo soutěž pro své špičkové dodavatele na design B-10, štíhlého bombardéru, který by nahradil stárnoucí letku B-52 a B-22 a mohl sloužit letectvu až do roku 2060. Lockheed, největší z dodavatelů, byl obecně považován za favorita soutěže, ale rychle ho předstihl společný projekt, který daly dohromady Trylon a Bartin. Menší roli v projektu hrálo i konsorcium zahraničních firem – Britové, Francouzi a Izraelci.

Cena, o kterou se hrálo, byla obrovská. Letectvo zaplatí vítězi deset miliard dolarů předem na vývoj nejmodernějších technologií a na postavení prototypu, a pak s ním uzavře kontrakt na zakoupení 250 až 450 strojů B-10 během následujících třiceti let. Celková cena kontraktu se odhadovala na 800 miliard a měla to být nejvýnosnější smlouva v historii Pentagonu. A o kolik se tato suma ještě zvýší nad plánované náklady, to si už vůbec nikdo netroufal odhadnout.

Design Trylon-Bartin byl úžasný. Jejich B-10 mohl odstartovat ze základny v USA se stejným nákladem jako B-52, letět rychlostí přes dvanáct tisíc dvě stě kilometrů za hodinu, tedy deset machů, a dopravit náklad na druhou stranu zeměkoule během hodiny, a to takovou rychlostí a v takové výšce, že byl bezpečný před všemi současnými i představitelnými obrannými opatřeními. Poté, co letadlo vyložilo to, co právě vezlo, mohlo se vrátit zpátky na domácí základnu, aniž muselo znovu tankovat, ať už na zemi, nebo ve vzduchu. Letadlo by doslova skákalo po okraji atmosféry. Vystoupilo by nejprve do výšky čtyřiceti kilometrů, těsně nad stratosféru, pak by vypnulo motory a klouzalo zpět na povrch atmosféry. Až by se tam dostalo, jeho motory, zvané dýchající, protože potřebují vzduch, by naskočily a vrátily letoun zpátky do čtyřiceti kilometrů. Pohyb by připomínal házení žabek na hladině rybníka a opakoval by se tak dlouho, až by se letadlo dostalo na místo určení. Kdyby například letadlo startovalo z Arizony a mělo bombardovat cíle v Asii, potřebovalo by na to asi třicet skoků a do atmosféry by se ponořilo každých devadesát vteřin. Přerušovaný běh motorů by významně snížil spotřebu paliva. A mimo atmosféru, ve studeném kosmu, by se zase rozptýlilo nahromaděné teplo.

Po třech letech intenzivního a často horečného výzkumu a konstrukce oznámilo vojenské letectvo, že zvolilo design Trylon-Bartin. Nadělalo se kolem toho co nejméně povyku, protože sumy, které to mělo stát, byly obrovské, USA bojovaly ve dvou válkách a Pentagon usoudil, že by nebylo moudré se příliš šířit o tak velkém plánovaném výdaji. Jenže i když se letectvo snažilo, jak mohlo, aby se o programu B-10 moc nemluvilo, byla to jen ztráta času. Jakmile byl oznámen vítěz, vypukly boje na všech frontách.

Lockheed se přiřítil s armádou senátorů, lobbistů a právníků. Trylon a Bartin, v minulosti tvrdí konkurenti, se rozhádali skoro okamžitě. Představa tak obrovské sumy rozbila jakoukoli myšlenku na spolupráci. Každá z firem povolala do akce své politiky a lobbisty a vrhla se do bitvy o větší krajíc. Britové, Francouzi a Izraelci sice ustoupili k postranní čáře, ale hřiště rozhodně neopustili.

Jak Bartin, tak Trylon se prohlašovali za vlastníky návrhu i technologií. Snahy o zprostředkování nejdřív vypadaly nadějně, ale pak selhaly. Pentagon vyhrožoval, že kontrakt zruší a vypíše novou soutěž. Kongresmani pořádali slyšení. Guvernéři volali po pracovních místech a ekonomickém rozvoji. Různé aktivistické skupiny zaměřené na kontrolu veřejných prostředků se kolem projektu B-10 slétly s takovou vervou, jako by šlo o raketoplán na Mars.

A právníci se potichu chystali k procesu.

***

Dvě hodiny nato, co byla žaloba podána, ji Kyle uviděl vyvěšenou na webových stránkách federálního soudu. Seděl u svého stolu v redakci Yale Law Journal a redigoval na počítači dlouhý článek. Už tři týdny sledoval všechny případy podané u federálních soudů v New Yorku, stejně jako u státních soudů. Během toho prvního příšerného rozhovoru se Bennie zmínil, že v New Yorku už brzo bude podána žaloba ve velikém procesu, do kterého měl Kyle infiltrovat. V následujících schůzkách Kyle opakovaně do Bennieho rýpal, aby mu o procesu poskytl víc informací, ale pokaždé se dočkal stejné přezíravé odpovědi: „O tom si promluvíme později.“

Na tomhle internetovém záznamu bylo zvláštní, že v něm nebylo nic než název procesu a jméno, adresa, firma a číslo licence Wilsona Rushe. Po názvu následovalo ještě slovo „ZAJIŠTĚNO“ a Kyle se nedokázal prokliknout k obsahu. Během posledních tří týdnů nebyl žádný jiný proces v jižním okrsku New Yorku takhle uzamčen.

Rozblikala se červená světélka.

Vyhledal si Agee, Poe & Epps a prostudoval dlouhý seznam jejich klientských firem. Bartin Dynamics zastupovali už od osmdesátých let.

Kyle zapomněl na hromadu práce pro časopis, která se mu navršila na stole, a zabral se do internetu. Vyhledal si Trylon a brzo věděl všechno o projektu nadzvukového bombardéru B-10 i o problémech, které způsobil a podle všeho ještě působí.

Kyle zavřel dveře malé kanceláře a přesvědčil se, že je v tiskárně papír. Byl pátek večer, skoro osm hodin, a i když o lidech kolem právnického časopisu se vědělo, že jsou zvyklí pracovat dlouho, dnes už všichni odjeli – začínaly totiž jarní prázdniny. Vytiskl si všechny dostupné informace o Trylonu o Bartinu a pak přidal do tiskárny další papír. O tom průšvihu s B-10 vyšlo několik desítek článků v novinách a časopisech. Vytiskl je všechny a do těch nejserióznějších se začetl.

Našel asi stovku webových stránek o vojenství a národní obraně, a na jedné, která se zabývala vojenstvím budoucnosti, byly celé kapitoly věnované všemu kolem B-10. Prověřil předchozí soudní podání, aby zjistil, kolikrát Scully & Pershing bud jménem Trylonu žalovali, nebo ho naopak hájili, a totéž pak provedl i pro kombinaci Agee, Poe & Epps a Bartin. Dlouho do noci pátral a pátral, a čím tlustší měl složku, tím se cítil hůř.

Byla ještě šance, že se zabývá nesprávným procesem. Jistý si být nemůže, dokud mu to Bennie nepotvrdí. Ale v podstatě o tom nepochyboval. Časování bylo správné. Právnické firmy souhlasily. V sázce byly miliardy, přesně jak Bennie říkal. Dvě zbrojovky, které byly dávnými konkurenty. Dvě právní firmy, které jedna druhou nenáviděly.

Vojenská tajemství. Ukradená technologie. Průmyslová špionáž. Cizí rozvědky. Výhrůžky procesem, a dokonce i trestním stíháním. Byl to kolosální, nechutný chaos, a od něj, od Kyla McAvoye, se teď chce, aby se do té rvačky zapojil taky.

V minulých týdnech často uvažoval o tom, co to může být za proces, že stojí za náklady s takhle složitou průmyslovou špionáží. Dvě znepřátelené firmy, co se rvou o zlatý důl, to se mohlo týkat nejrůznějších typů sporů. Mohlo to být antitrustové řízení, patentový spor, nebo třeba dvě farmaceutické společnosti, které se perou o nejnovější lék proti obezitě. Ovšem nejhorší možný scénář byl ten, který se mu právě dostal do ruky – pozlacený pentagonský program, v němž je úplně všechno – utajované technologie, znesváření politici, bezohlední ředitelé a tak dál. Seznam to byl velmi dlouhý a deprimující.

Proč se nemůže prostě vrátit do Yorku a nastoupit v otcově kanceláři?

jednu ráno nacpal poznámky do batohu a několik vteřin se bez úspěchu pokoušel uklidit si stůl. Rozhlédl se, zhasl, zamkl dveře a znovu si uvědomil, že každý jen trochu slušnější agent se stejně dostane dovnitř, kdy bude chtít. Věděl docela určitě, že Bennie a jeho gorily tu byli, nejspíš se štěnicemi, dráty, mikrofony a jiným svinstvem, na které se Kyle snažil radši moc nemyslet.

A byl si jistý, že ho sledují. I když na Benniem požadoval, aby ho nechal na pokoji, věděl, že ho stejně mají pod dohledem. Několikrát je zahlédl. Byli dobří, ale udělali pár chyb. Opakovaně si připomínal, že důležité je tvářit se, že o nich neví. Hrál roli naivního, bezstarostného študáka, co tahá batoh po kampusu a kouká po holkách. Nikdy neměnil své zvyky, své trasy ani místa, kde parkoval. Skoro každý den obědval na stejném místě. S Olivií se po přednáškách scházel v téže kavárně. Byl bud na fakultě nebo ve svém bytě, málokdy se cestou stavoval někde jinde. A protože jeho zvyky se neměnily, chovali se stejně i jeho strážci. Zlenivěli, protože Kyle byl snadný cíl. Neviňátko Kyle je uspal, a když začali klimbat, přistihl je. Jeden obličej viděl už třikrát, mladou zarudlou tvář pokaždé s jinými brýlemi, jednou s knírkem, jindy bez něj.

antikvariátu poblíž univerzity si Kyle začal kupovat staré brožované špionážní romány, dolar za kus. Koupil si vždycky jeden, nosil si ho s sebou v batohu, a když ho dočetl, hodil ho na fakultě do odpadkového koše a koupil si další.

Předpokládal, že žádná jeho komunikace není soukromá. Mobil i laptop měl napíchnuté, tím si byl jistý. Začal o něco častěji psát e-maily Joeymu Bernardovi, Alanu Strockovi a Baxteru Tateovi, ale vždycky jen stručné pozdravy, v nichž nebylo nic podstatného. Kontaktoval i ostatní členy bratrstva Beta, které nabádal, že by spolu měli být víc ve styku. Každému z nich jednou týdně volal a povídal si s nimi o sportu, škole a práci.

Jestli Bennie opravdu poslouchal, neslyšel ani jediné slovo, které by naznačovalo, že má Kyle nějaké podezření.

Kyle sám sebe přesvědčil, že aby přežil příštích sedm let, musí se naučit myslet a jednat jako jeho protivníci. Musí přece existovat nějaká cesta ven. Někde.

***

Bennie se už zase vrátil. V sobotu se sešli na sendvič v jednom rychlém občerstvení na severu města, mimo univerzitu. Sliboval, že se během jara zastaví vždycky tak jednou za čtrnáct dní, než Kyle v květnu odpromuje. Kyle se ptal, k čemu je to dobré. Bennie blábolil nějaké nesmysly o tom, že musejí zůstat v kontaktu.

Při každé další schůzce se Bennie choval o něco přátelštěji. Vždycky to bude tvrdý a nekompromisní řídící agent, ale choval se tak, jako by stál o to, aby čas, který spolu tráví, probíhal aspoň trochu příjemně. Koneckonců, stráví spolu mnoho hodin, říkával. Na to se Kyle vždycky zamračil; on o tohle rádoby přátelské žvanění nestál.

„Jaké máte plány na jarní prázdniny?“ zeptal se Bennie, když si rozbalovali sendviče.

„Pracovat,“ odpověděl Kyle. Prázdniny začaly včera a půlka Yale byla někde na jižní Floridě.

„Prosím vás. Poslední jarní prázdniny, a vy nejedete na pláž?“

„Ne. Příští týden si budu v New Yorku hledat byt.“

Bennie se zatvářil překvapeně a nabídl se: „Můžeme vám pomoct.“

„Tohle už jsme probírali, Bennie. Já od vás žádnou pomoc nepotřebuju.“

Oba si ukousli obrovské sousto a mlčky ho žvýkali. Konečně se Kyle zeptal: „Něco nového kolem procesu?“

Krátké zavrtění hlavou. Nic.

„Už je podaná žaloba?“ naléhal Kyle. „Proč mi o tom nemůžete nic říct?“

Bennie si odkašlal a napil se vody. „Příští týden. Pojďte se sejít příští týden, až budete v New Yorku, a já vám celý ten případ vyložím.“

„Už se nemůžu dočkat.“

Další pořádné sousto a zase chvíli žvýkali.

„Kdy budete skládat advokátní zkoušky?“

„V červenci.“

„Kde?“

„V New Yorku. Někde na Manhattanu. Netěším se na to.“

„To zvládnete. Kdy dostanete výsledky?“

Bennie věděl přesně, kdy a kde se zkoušky konají. Věděl i to, kdy se výsledky objeví na internetu. Věděl, co se stane s mladými společníky, když zkoušku neudělají. Věděl všechno.

„Začátkem listopadu. Vy jste dělal práva?“

Úsměv, skoro zahihňání. „Kdepak. Právníkům jsem se vždycky snažil vyhýbat. Občas ale není zbytí.“

Kyle pozorně poslouchal ten přízvuk. Někdy tu byl, někdy ne. Vzpomněl si na Izraelce a na jejich jazykové nadání, zvlášť pokud byli z Mossadu nebo z armády.

Ne poprvé si v duchu říkal, pro koho a proti komu má vlastně špehovat.

***

Sešli se za pět dní v hotelu Ritz-Carlton na dolním Manhattanu. Kyle se Bennieho zeptal, jestli má tady ve městě kancelář, nebo jestli vždycky pracuje v hotelových apartmá. Odpovědi se nedočkal. Před schůzkou si prohlédl tři byty, všechny v Soho a Tribece. Nejlacinější stál 4200 dolarů měsíčně a byl to pětasedmdesátimetrový byt ve vysokém patře bez výtahu. Nejdražší byl za 6500 měsíčně, devadesát metrů v předělaném skladišti. Bez ohledu na výši nájmu ho Kyle bude platit sám, protože nestál o spolubydlícího. Jeho život bude dost komplikovaný i bez toho stresu ze soužití s někým dalším. Kromě toho Benniemu se vůbec nelíbilo, že by nějakého spolubydlícího měl.

Bennie a spol. sledovali Kyla a makléřku po dolním Manhattanu a věděli přesně, kde jednotlivé byty leží. Než Kyle dorazil do hotelu, agenti už volali stejným realitním agentům, ptali se na příslušné byty a domlouvali si tam návštěvu. Kyle si skutečně může vybrat bydlení sám, ale ten byt bude napíchnutý dřív, než se tam nastěhuje.

Bennie měl v hotelovém pokoji na malém stolku několik tlustých složek. „Žaloba byla podána minulý pátek,“ začal, „u federálního soudu tady na Manhattanu. Žalobce je společnost Trylon Aeronautics. Obžalovaným je společnost Bartin Dynamics.“

Kyle to poslouchal a nehnul ani brvou. Jeho složka o případu a obou stranách sporu teď už měla tři šanony tlusté deset centimetrů, víc než dva tisíce stran, a pořád narůstala. Byl si jistý, že neví tolik jako tady kamarád Bennie, ale rozhodně toho věděl sakra dost.

A Bennie věděl, že to ví. Z pohodlné kanceláře na Broad Street on a jeho technici pečlivě sledovali Kylův notebook i počítač v redakci časopisu. Monitorovali je nonstop, a když Kyle otevřel laptop, aby poslal zprávu svému profesorovi, Bennie to věděl. A když monitoroval žaloby podané v New Yorku a hrabal se v té špíně kolem Trylonu a Bartinu, Bennie to věděl.

Jenom si hraj na naivu, chlapečku. Já budu hrát s tebou. Jsi neuvěřitelně chytrý, ale přesto jsi pořád moc hloupý, než abys pochopil, že na tohle prostě nemáš.

11

Do Nové Anglie neochotně přicházelo jaro a kampus začal ožívat. Setřásl zimní chlad a ponurost. Všechno kvetlo, tráva se zelenala, a jak se dny prodlužovaly, studenti si nacházeli čím dál víc důvodů zdržovat se venku. Házecí talíře létaly po stovkách. Když bylo slunečno, pořádaly se dlouhé obědy a dokonce pikniky. Profesoři začali být lenivější, přednášky kratší.

Kyle se v posledním semestru na univerzitě rozhodl tohle všeobecné slavení ignorovat. Držel se v kanceláři a horečně dokončoval všechny detaily červnového vydání Yale Law Journalu. Bude to jeho poslední číslo a on chtěl, aby bylo také nejlepší. Práce mu poskytla výbornou výmluvu, proč ignorovat skoro všechno ostatní. Olivia toho měla už konečně dost a přátelsky se rozešli. Kamarádi, všichni ve třetím ročníku a těsně před promocí, se dělili na dvě skupiny. Ti první se soustřeďovali na pití, mejdany a na to, aby si univerzitního života ještě užili až do poslední kapky, než budou vyhnáni do skutečného světa. Druzí už teď mysleli na kariéru, studovali na advokátní zkoušky a hledali si byty ve velkých městech. Kylovi nedělalo potíže vyhýbat se jedněm i druhým.

1. května poslal Joeymu Bernardovi dopis tohoto znění:

Ahoj, Joey, 25. května promuju na právnické fakultě. Myslíš, že je šance, abys přijel? Alan se sem nedostane a Baxtera se bojím ptát. Byla by to zábava, pár dní oslavovat. Ale bez přítelkyně prosím. Piš mi normální poštou na tuhle adresu. Nemailuj mi ani netelefonuj. Všechno ti potom vysvětlím.

Měj se, Kyle

Dopis napsal rukou a odeslal z redakce časopisu. O týden později přišla odpověď:

Ahoj, Kyle! Co blbneš s dopisem? A strašně škrábeš. No, ale nejspíš míň než já. Na promoci přijedu, mohla by to být sranda. Co to máš sakra za tajemství, že nemůžeš volat ani e-mailovat? Nezačínáš bláznit? Baxter jo. Je v tom až po uši. Do roka je mrtvý, jestli něco neuděláme. Hele, už mě bolí ruka a připadám si jako dědekf že píšu takhle propiskou. Nemůžu se dočkat tvého dalšího sladkého psaníčka.

Pusu, Joey

Kyle odpověděl delším a podrobnějším dopisem. Joey reagoval stejně sarkasticky, jen otázek měl mnohem víc. Kyle dopis zahodil, jakmile ho přečetl. Potom si napsali ještě jednou a víkend byl naplánovaný.

***

Patty McAvoyová se nenechala vylákat ze svého bytu ani na synovu promoci, a nikdo se ani moc nesnažil ji přemluvit. Upřímně řečeno, jak John McAvoy, tak Kyle byli rádi, že se rozhodla zůstat doma, protože její přítomnost na Yale by mohla dost zkomplikovat situaci. Nebyla ostatně ani na předávání diplomů před třemi roky na Duquesne, ani na promocích svých dvou dcer. Zkrátka a dobře, Patty na promoce nechodila, ať byly sebedůležitější. Na svatby obou dcer přijít dokázala, ale neúčastnila se plánování ani jedné z nich. John prostě podepisoval šeky a rodina obě ty těžké zkoušky nějak přestála.

Joey Bernardo dorazil do New Havenu v sobotu odpoledne, den před ceremoniálem, a přesně podle písemného návodu doručeného americkou poštou dojel do veliké tmavé pizzerie asi dva kilometry od univerzity. Jmenovalo se to tam Santos. Přesně ve tři odpoledne v sobotu 24. května usedl do boxu v pravém zadním koutě Santos a čekal. Byl zvědavý a docela se bavil, ale pořád ještě si nebyl jistý, jestli jeho kamarád nepřichází o zdravý rozum. Za minutu se zezadu vynořil Kyle a usedl proti němu. Podali si ruku, pak se Kyle podíval ke dveřím, které byly napravo a dost daleko. Pizzerie byla skoro prázdná a z reproduktorů zpíval Bruce Springsteen.

„Tak povídej,“ vybídl ho Joey. Už se bavil jen trošku.

„Sledují mě.“

„Začínáš bláznit. Je toho na tebe moc.“

„Drž zobák a poslouchej.“

Mladičká servírka se zastavila u stolu jen na tak dlouho, aby zjistila, co si dají. Oba si objednali light colu a Kyle velkou pizzu peperoni.

Já ani nemám hlad,“ prohlásil Joey, když servírka odešla.

„Jsme v pizzerii, tak si musíme dát pizzu. Jinak budeme vypadat podezřele. Za pár minut se objeví gorila v opraných džínech, tmavozeleném tričku a khaki kšiltovce, vejde dovnitř, vůbec si nás nebude všímat a nejspíš si sedne na bar. Bude se tu ochomýtat necelých deset minut a pak vypadne. I když se na nás vůbec nepodívá, uvidí všechno. Až budeš odcházet, buď on, nebo někdo z jeho kolegů tě bude sledovat a omrkne tvou poznávací značku, a během pár minut budou vědět, že jsem tady měl napůl tajnou schůzku se starým kamarádem Joeym Bernardem.“

„A tihle chlápci jsou tvoji kamarádi?“

„Ne. To jsou profesionální agenti, ale protože já jsem jenom já a ne žádný podobně trénovaný ranař, předpokládají, že nemám tušení, že mě sledují.“

„No skvěle. Tak teď je mi to už úplně jasné. A pročpak tě sledují, kamaráde?“

„To je hodně dlouhá historie.“

„Nedal ses doufám znova na pití? Nejsi už zas na héráku?“

„Hérák jsem nikdy nebral a ty to dobře víš. Ne, nepiju a taky neblázním. Myslím to smrtelně vážně a potřebuju, abys mi pomohl.“

„Ty potřebuješ psychiatra, Kyle. Skoro bych se tě bál. Lesknou se ti oči.“

Dveře se otevřely a dovnitř nakráčela zmíněná gorila. Ten chlap byl oblečený přesně tak, jak ho Kyle popsal, ale navíc měl kulaté želvovinové brýle. „Nezírej na něj,“ sykl Kyle, když Joey otevřel překvapením ústa. Servírka přinesla colu a oba se napili.

Ranař šel k baru a objednal si točené pivo. Ze své stoličky viděl jejich stůl ve velkém zrcadle za řadami lahví s alkoholem. Co si povídají, ale slyšet nemohl.

„A vida, ty brýle si musel nasadit až teď,“ prohlásil Kyle se širokým úsměvem, jako by si vykládali vtipy. „Tmavé brýle by tu byly moc nápadné. Tak si vzal ty velké kulaté, aby mohl koukat kolem a nikdo ho nepřistihl. Usmívej se, prosím tě. A směj se. Jsme dva kámoši a vzpomínáme na staré časy. Nic vážného.“

Joey byl šokovaný a nedokázal se ani usmívat, ani smát. Kyle se tedy hlasitě rozchechtal, pak si vzal dílek pizzy, jen se objevila na stole. Celý rozesmátý s plnou pusou řekl: „Jez, Joey, usmívej se, a buď tak hodný, řekni aspoň pár slov.“

„Co jsi provedl? Ten chlap je polda nebo tak něco?“

„Nebo tak něco. Nic jsem neprovedl, ale i tak je to hodně složité. A tebe se to týká taky. Pojď si povídat o Pirátech.“

„Piráti jsou poslední a v září budou poslední pořád. Vyber si jiné téma, nebo jiný tým.“ Joey si konečně vzal kousek pizzy a půlku ho ukousl. „Potřebuju pivo. Nemůžu jíst pizzu bez piva.“

Kyle mávnutím přivolal servírku a objednal jedno pivo.

V rohu visela velká televizní obrazovka. Na sportovním kanále tam běželo baseballové zpravodajství. Pár minut jedli pizzu a koukali na televizi. Chlápek v zeleném tričku do sebe lil velké pivo a po deseti minutách ho zlikvidoval. Zaplatil hotově a odešel. Když za ním zapadly dveře, Joey se zeptal: „Co to má sakra znamenat?“

„To je věc, o které si my dva musíme promluvit, ale ne tady. Bude to trvat hodinu nebo dvě, a po tomhle rozhovoru bude následovat další a ještě další. Když to uděláme tenhle víkend tady, tak nás přistihnou. Jsou ve střehu, a když nás uvidí, jak vedeme vážný rozhovor, tak jim to bude jasné. Teď musíme dojíst tu pizzu, vyjít támhle z těch dveří a nenechat se spolu vidět o samotě, dokud zítra neodjedeš.“

„Dík, že jsi mě pozval.“

„Já tě nepozval na promoci, Joey. Omlouvám se. Důvod, proč jsi tady, je ten, že ti potřebuju něco dát.“ Kyle mu přistrčil po stole složený list papíru. „Strč to do kapsy, a rychle.“

Joey popadl papír, rozhlédl se, jako by se k němu blížili zabijáci, a strčil papír do kapsy džínů. „Co je to, Kyle?“

„Věř mi, Joey, prosím. Jsem v průšvihu a potřebuju pomoct. A kromě tebe se nemám na koho obrátit.“

„A mě se to taky týká?“

„Možná. Pojď, dojíme tu pizzu a vypadneme. Představuju si to takhle. Za chvilku je čtvrtého července. Ty přijdeš s geniálním plánem na výlet na raftech po New River v západní Virginii, tři dni na řece, dvě noci kempování. Já, ty a pár lidí ze staré party v Duquesne. Pánská jízda, dokud ještě můžeme. Tam na tom seznamu máš deset jmen a e-mailů, ale ty znáš taky. Taky je tam jméno jedné firmy v Beckley, to je právě v té západní Virginii, co takovéhle věci zařizuje. Jak vidíš, připravil jsem ti podklady.“

Joey kývl, jako by mu už nedávalo smysl vůbec nic.

Kyle pokračoval: „Účelem výletu je zbavit se toho dozoru. Na řece a v horách mě určitě sledovat nebudou. Můžeme mluvit a mluvit a nemusíme se bát, kdo nás vidí.“

„To je šílenství. Ty jsi šílený.“

„Sklapni, Joey. Já neblázním. Mluvím smrtelně vážně. Sledují mě čtyřiadvacet hodin denně. Odposlouchávají mi telefony a napíchli mi laptop.“

„A nejsou to policajti?“

„Ne, tihle jsou mnohem horší než policajti. Když spolu teď strávíme moc času, začnou mít podezření, a tobě se dost zkomplikuje život. Jez tu pizzu.“

„Nemám hlad.“

V rozhovoru nastala dlouhá pauza. Kyle jedl pizzu. Joey dál koukal na baseball. Springsteen pořád zpíval.

Za pár minut Kyle řekl: „Hele, musíme jít. Mám ti hodně co povídat, ale teď to udělat nemůžu. Když naplánuješ ten výlet na raftech, tak to bude jednak zábava a jednak ti to celé převyprávím.“

„Tys někdy na raftu jel?“

„Jasně. A ty?“

„Ne. Nesnáším vodu.“

„Dostaneš záchrannou vestu. No tak, Joey, bav se trochu. Za rok budeš ženatý a budeš mít po srandě.“

„Děkuju, kamaráde.“

„Jenom takový výlet s klukama po řece, partička kámošů z koleje. Rozešli ty e-maily a dej to dohromady. Co ty na to?“

„No jasně, Kyle. Jak chceš.“

„Ale až budeš psát mně, použij tu kličku.“

„Kličku?“

„Jo, máš to tam napsané. Podle těch mailů, co budeš posílat mně, máme namířeno do Marylandu na řeku Potomac. Nesmíme jim poskytnout moc velký náskok.“

„A co by asi tak mohli dělat, sledovat tě na motorovém člunu?“

„Ne. To je jen pro jistotu. Chci za sebou zamést stopy.“

„Tohle je všechno fakt divné, Kyle.“

„A bude to ještě divnější.“

Joey najednou odstrčil pizzu stranou, opřel se lokty o stůl a naklonil se dopředu. Zamračil se na Kyla a řekl: „Udělám to, ale musíš mi aspoň něco naznačit.“

„Elaine je zpátky, i s tím údajným znásilněním.“

Joey sebou cukl zpátky stejně rychle, jako se předtím předklonil, a div se nesesypal. Jaká Elaine? Zapomněl její příjmení, pokud ho vůbec kdy znal. Stalo se to před pěti, možná šesti lety, a policajti případ nejenom uzavřeli, ale zabouchli někam do šuplíku. A proč? Protože se nic nestalo. Žádné znásilnění nebylo. Sex možná, ale dobrovolný, jako ostatně s tou holkou vždycky. Má na prosinec naplánovanou svatbu se ženou svých snů a nic, absolutně nic mu ji nesmí zkazit. Má nadějné místo, budoucnost, dobré jméno. Jak je možné, že tenhle zlý sen je pořád ještě tak živý?

Chtěl toho říct strašně moc, ale neřekl vůbec nic. Jen zíral na Kyla, kterému ho bylo až líto.

„Je vůbec vzhůru?“ ptá se Joey.

Baxter Tate neodpoví. Ta holka taky ne.

„To zvládneme, Joey. Je to hrůza, ale zvládneme to. Musíme si o tom pořádně popovídat, ale ne tady a ne teď. Pojď, jdeme.“

„Dobře. Ty velíš.“

***

Ten večer Kyle večeřel s otcem v řecké taverně zvané Athény. Připojil se k nim Joey Bernardo, který si dal předem pár skleniček a byl tak vláčný, že s ním byla nuda. Nebo byl možná jen šokovaný a vyděšený, ale rozhodně byl myšlenkami kdovíkde. John McAvoy do sebe hodil dvě martini dřív, než vůbec sáhl po jídelním lístku, a za chvilku už vyprávěl historky o starých soudních procesech. Joey s ním držel v pití krok, jenže jemu leda zdřevěněl jazyk a nálada se nezlepšila.

Kyle ho pozval proto, že nechtěl, aby se ho otec ještě naposledy pokoušel přemluvit, ať se nezaprodává velké firmě a využije svůj život nějak produktivněji. Jenže po druhém martini, kdy už Joeymu nebylo skoro vůbec rozumět, se o to John McAvoy přece jen pokusil. Kyle se rozhodl, že se nebude hádat. Jedl česnekové chipsy s humusem a poslouchal. Přinesli červené víno a otec začal vykládat další historku, jak zastupoval nějakého chudáka, který měl sice dobrý důvod k žalobě, ale žádné peníze, a samozřejmě vyhrál, jak to bývá ve většině právnických historek. John McAvoy byl hrdinou všech svých příběhů. Chudí byli spaseni, slabí zachráněni.

Kylovi se skoro stýskalo po matce.

Ten den pozdě večer, dlouho po večeři, šel Kyle kampusem Yale naposledy jako student. Šokovalo ho, jak rychle ty poslední tři roky uběhly, ale už měl fakulty plné zuby. Unavovaly ho přednášky a posluchárny, zkoušky i skromný život ze studentských prostředků. Bylo mu pětadvacet a byl už dospělý muž s výborným vzděláním, bez zlozvyků, a jeho dosavadní život na něm nezanechal žádné trvalé špatné následky.

V takové chvíli by měla budoucnost být slibná a vzrušující.

Místo toho necítil nic než obavy a strach. Sedm let školy, velmi úspěšné studium, a všechno to dopadlo takhle: povede zoufalou existenci nedobrovolného špeha.

12

Ze dvou bytů, o kterých Kyle uvažoval, dával Bennie přednost tomu, který ležel v někdejší čtvrti řezníků poblíž hotelu Gansevoort, v budově, která byla sto dvacet let stará a byla postavena k jedinému účelu: k porážení prasat a krav. Jatka byla už dávno minulostí a developer velmi úspěšně celou budovu vykuchal a předělal na řádku butiků v přízemí, luxusních kanceláří v prvním patře a na moderní byty od druhého patra výš. Benniemu bylo jedno, jestli je byt luxusní nebo moderní, a pokud šlo o umístění, na to už kašlal docela. Čeho si ale velice považoval, byl fakt, že byt 6D, který ležel přímo nad bytem 5D, byl také k pronajmutí. Bennie po něm skočil, pronajal ho na půl roku za 5200 dolarů měsíčně a čekal, až si Kyle pronajme 5D.

Kyle ale dával přednost bytu v prvním patře na Beekman Street, poblíž radnice a Brooklynského mostu. Byl menší a lacinější – stál 3800 – ale i tak to byla příšerná cena za čtvereční metr. V New Havenu se Kyle dělil o nájem ve výši 1000 dolarů ročně; byt sice nebyl nic moc, ale pořád byl třikrát větší než všechno, co viděl na Manhattanu.

Scully & Pershing mu vyplatili nástupní bonus 25 000 dolarů a on ho hodlal využít k tomu, aby si opatřil pěkný byt hned na začátku léta, kdy jich je ještě k dispozici víc. Pěkně se ve svém novém bytě zavře, šest týdnů bude nonstop studovat a koncem července udělá v New Yorku advokátní zkoušku.

Když Benniemu začalo být jasné, že se Kyle chystá pronajmout si byt na Beekman Street, poslal tam jednoho ze svých agentů, aby kontaktoval realitního makléře a nabídl víc peněz. Vyšlo to a Kyle tedy musel do jatek. Když slovně potvrdil, že si pronajme byt 5D, Bennie tam poslal tým techniků, aby provedli „úpravy“ dva týdny předtím, než se Kyle měl nastěhovat. Stěny všech místností byly prošpikované odposlouchávacím zařízením. Telefonní a internetové linky byly napíchnuté a propojené s počítači instalovanými přímo nahoře v bytě 6D. Nainstalovali také čtyři skryté kamery – v obýváku, v kuchyni a v obou ložnicích. Každá z nich mohla okamžitě zmizet, kdyby Kyle nebo kdokoli jiný začal moc čenichat. I kamery byly propojené s počítači v 6D, takže Bennie a jeho tým mohli sledovat Kyla úplně při všem, kromě toho, jak se sprchuje, holí, čistí si zuby a chodí na záchod. Některé věci by měly zůstat soukromé.

Druhého června naložil Kyle všechen svůj majetek do džípu Cherokee a odjel z Yale i z New Havenu. Několik kilometrů si užíval obvyklého smutku z loučení se studentskými časy, ale než dojel do Bridgeportu, už myslel na advokátní zkoušky a na to, co ho čeká po nich. Jel na Manhattan, kde hodlal strávit pár dnů u kamarádů a patnáctého se pak nastěhovat do nového bytu. Nájemní smlouvu ještě nepodepsal a realitní makléřka už se začínala zlobit. Nebral jí telefon.

Třetího června podle plánu dojel taxíkem do hotelu Peninsula ve střední části města a v apartmá v devátém patře se sešel s Benniem Wrightem. Jeho řídící agent byl oblečený jako obvykle – tmavý oblek, bílá košile, nezajímavá kravata, černé boty – ale třetího června k tomu ještě něco přidal. Když si sundal sako, ukázalo se, že má v levém podpaží kožené pouzdro a v něm devítimilimetrovou berettu. Rychlý pohyb pravou rukou a pistole mohla být ve hře. Kyle si v duchu přehrál všechny jedovaté poznámky, které by k té výzbroji mohl udělat, pak se ale rozhodl, že ji bude ignorovat. Bylo jasné, že Bennie chce, aby si té beretty všiml, a možná i aby se o ní zmínil.

Prostě ji ignoruj.

Kyle si sedl tak, jak s Benniem seděl vždycky – pravý kotník opřený o levé koleno, paže založené na prsou a na tváři výraz naprostého pohrdání.

„Gratuluju k promoci,“ prohlásil Bennie, který stál u okna vedoucího na Pátou avenue a upíjel kávu z papírového kelímku. „Všechno vyšlo?“

Vždyť jsi tam byl, idiote. Tvoji agenti sledovali, jak s Joeym jíme pizzu. Víš, co si táta dal k večeři a kolik martini do sebe nalil. Viděl jsi, jak se Joey vypotácel z té řecké hospody zřízený pod obraz. Když mě fotografovali v plášti a hranaté čapce, tvoji lidi nejspíš cvakali spouští taky.

„Jo, skvěle,“ řekl Kyle.

„Tak výborně. Už jste si našel byt?“

„Asi jo.“

„Kde?“

„Co je vám do toho? Snad jsme se dohodli, že mě necháte na pokoji.“

„Jenom se snažím být zdvořilý, Kyle, to je všechno.“

„A proč? Mě to štve, když se sejdeme a vy začnete s tímhle radostným žvaněním, jako bychom byli staří kámoši. Nejsem tady z vlastní vůle. Neklábosím tu s vámi proto, že bych chtěl. Kdekoliv na světě bych byl teď radši než s vámi. Jsem tady, protože mě vydíráte. Nenávidím vás, jasné? Nezapomínejte na to. A přestaňte se chovat zdvořile. Nesedí vám to.“

„Což o to, nepříjemný umím být taky.“

„Nepříjemný už jste.“

Bennie pil kávu a pořád se usmíval. „No, tak jdeme na to. Můžu se zeptat, kdy skládáte advokátní zkoušku?“

„Ne, protože víte naprosto přesně, kdy skládám advokátní zkoušku. Proč jsem tady, Bennie? Co je cíl téhle schůzky?“

„Jenom přátelský pozdrav. Vítejte v New Yorku. Gratuluju k promoci. A jak se má rodina? A tak.“

„No to jste mě dojal.“

Bennie postavil kávu a vzal do ruky tlusté desky. Podal ho Kylovi. „Tohle je nejnovější vývoj procesu Trylon-Bartin. Návrh na zamítnutí, svědecké výpovědi, předměty doličné, prohlášení pro a prohlášení proti. Rozhodnutí o zamítnutí výše zmíněného návrhu. Odpověď obžalovaného, firmy Bartin, a tak dál. Jak víte, celý případ je uzamčený, takže to, co máte v ruce, je neoprávněně držený materiál.“

„Kde jste k tomu přišel?“ zeptal se Kyle.

Bennie odpověděl samolibým úsměvem, který nasazoval vždycky, když na nějakou Kylovu otázku nemohl odpovědět.

„Když nebudete studovat na zkoušky, můžete kouknout na ten proces.“

„Otázka. Přijde mi, že je malá šance, aby mě Scully & Pershing přidělili zrovna do té části soudního, která má tenhle proces na starosti, a ještě menší šance, že by k němu vůbec pustili takového zelenáče, jako jsem já. Ale to máte určitě nějak rozmyšlené.“

„A ta otázka?“

„Co se stane, když se k tomu případu vůbec nedostanu?“

„Nastupuje s vámi přibližně stovka nováčků. Stejně jako loni a předloni. Asi deset procent z nich nastoupí do soudního. Ostatní budou jinde-fuze, akvizice, daně, antimonopol, transakce, akcie, finance, dědictví a všechny ty ostatní skvělé služby, které firma nabízí. Mezi nováčky v soudním budete za hvězdu, protože jste z nich nejchytřejší a budete pracovat osmnáct hodin denně sedm dní v týdnu, a budete podlézat a čistit kliky a podrážet nohy a vůbec dělat všechno, co člověk dělat musí, když chce uspět ve velké firmě. Budete chtít na tom případu pracovat, budete se toho dožadovat, a protože to je největší proces, jaký firma vede, nakonec vás k němu přidělí.“

„Pardon, že jsem se vůbec ptal.“

„A než se do toho případu protlačíte, budete nám poskytovat jiné cenné informace.“

„Třeba jaké?“

„Na to je ještě moc brzo. Zatím se soustřeďte na advokátské zkoušky.“

„Děkuju za radu. Úplně bych na ně zapomněl.“

Ryli do sebe ještě deset minut a pak Kyle odešel, naštvaný jako obvykle. Ze zadního sedadla taxíku zavolal realitní makléřce a řekl jí, že si to s tím bytem ve starých jatkách rozmyslel. Rozčílilo ji to, ale dokázala se ovládnout. Kyle nic nepodepsal a nedal jí tedy do ruky žádnou munici. Slíbil, že jí za pár dnů zavolá a že budou hledat dál, něco menšího a levnějšího.

Kyle si nastěhoval věci do pokoje pro hosty v bytě v Soho, kde bydleli Charles a Charles, dva absolventi práv na Yale, kteří promovali loni a teď pracovali každý u jiné megafirmy. Hrávali spolu lacross a nejspíš byli taky pár, i když se o tom moc nešířili, přinejmenším ne na Yale. Kyla jejich vztah nezajímal. Potřeboval mít chvíli kde spát a kam si dávat věci. A potřeboval, aby Bennie dodržel svoje sliby, pokud to vůbec šlo. Charlesové mu nabídli záložní pokoj zadarmo, ale Kyle trval na tom, že jim bude platit dvě stovky za týden. Byt bude skvělé místo ke studiu, protože Charlesové tam skoro nebyli. Oba dřeli sto hodin týdně.

***

Když začalo být jasné, že Bennieho operace právě přišla o půlroční nájem ve výši 5200 dolarů měsíčně za byt 6D ve starých jatkách, plus nákladné „úpravy“ v bytě 5D, plus 4100 měsíčně na rok za ten byt na Beekham Street, Bennie zuřil, ale nepanikařil. O vyhozené peníze nešlo. Co ho ale znepokojovalo – jak to bylo nečekané. Uplynulé čtyři měsíce je Kyle téměř ničím nepřekvapil. Sledovat ho nedalo žádnou práci. Ten únorový výlet do Pittsburghu pečlivě prozkoumali a už jim nedělal starost. Teď byl ale Kyle ve městě a sledovat ho bylo těžší. Civilní cíle jsou obvykle snadné, protože jejich chování a uvažování lze předvídat. Proč by se snažili setřást pronásledovatele, když vůbec nevědí, že nějaké mají? Jenže kolik toho Kyle ví nebo tuší? Jak moc se na něj dá spolehnout?

Bennie si asi hodinu lízal rány a pak začal plánovat další projekt – prověření Charlese a Charlese a rychlou prohlídku jejich bytu.

***

Druhé protialkoholní léčení Baxtera Tatea začalo zaklepáním na dveře. Pak dalším. Mobil nebral. Domů ho dovezl taxík ve čtyři ráno z jednoho módního klubu v Beverly Hills. Řidič mu pomohl do bytu.

Po čtvrtém klepání se dveře bez námahy otevřely, protože Baxter se neobtěžoval je zamknout. Oba muži, specialisté na dohledávání zatoulaných členů rodin trpících tou či onou formou závislosti, našli Baxtera v posteli, oblečeného pořád stejně jako včera večer – bílá lněná košile politá nějakým alkoholem, černé lněné sportovní sako od Zegni, vyšisované značkové džíny, mokasíny značky Bragano, ale bez ponožek, takže bylo vidět hodně opálené kotníky. Nevěděl o světě a těžce dýchal, ale nechrápal. Ještě byl naživu, ale pokud bude takhle pokračovat, dlouho mu to nevydrží.

Rychle prohledali ložnici i koupelnu vedle, jestli tam někde nenajdou zbraň. Oba muži byli ozbrojení, ale pistole měli schované pod saky. Pak vysílačkou podali zprávu do čekajícího auta a za chvilku do bytu vešel třetí muž. Byl to Baxterův strýc Walter Tate. Strýček Wally, bratr Baxterova otce, jediný z pěti sourozenců, který v životě něco dokázal. Jmění z rodinné banky bylo teď už tři generace staré a zmenšovalo se stálým, ale nikoli znepokojivým tempem. Walter viděl synovce naposled v kanceláři jistého právníka v Pittsburghu, kdy za něj řešil další případ řízení pod vlivem.

Walter na sebe už dávno vzal roli hlavy rodiny, protože jeho sourozenci nebyli schopni učinit ani ta nejzákladnější rozhodnutí. Dohlížel na investice, scházel se s právníky, hovořil s tiskem, pokud to bylo třeba, a nerad, ale přece zasáhl, kdykoli měl někdo z jeho synovců nebo neteří nějaký průšvih. Jeho vlastní syn se zabil při letu na rogalu.

V Baxterově případě už takhle zasahoval podruhé, a bude to naposled. Poprvé to bylo před dvěma lety, taky v Los Angeles, a tehdy ho odvezli na ranč v Montaně, kde vystřízlivěl, jezdil na koni, získal nové přátele a prozřel. Střízlivost mu vydržela celé dva týdny poté, co se vrátil ke své neúspěšné hollywoodské kariéře. Walterův limit byla dvě léčení. Když to nepomůže – ať se třeba uchlastají, jemu už to je fuk.

Baxter nevěděl o světě asi devět hodin, ale strýček Wally mu třásl nohou tak silně a tak dlouho, až ho z opileckého spánku probral. Když uviděl u postele tři cizí muže, vyděsil se. Začal před nimi v hrůze couvat na druhý konec postele, ale pak poznal strýčka Wallyho. Byl teď trochu plešatější a něco přibral. Jak dlouho už ho neviděl? Rodina se nikdy nescházela; přesněji řečeno, jednotliví členové rodiny dělali, co mohli, aby se ostatním vyhnuli.

Baxter si protřel oči a pak si zamnul spánky. Najednou ho příšerně rozbolela hlava. Podíval se na strýčka Wallyho a pak na ty dva cizí muže. „No ne,“ řekl. „Jak se má teta Rochelle?“

Rochelle byla první z Walterových manželek, ale jediná, kterou si Baxter zapamatoval. V dětství se jí bál a nesnášel ji.

„Loni umřela,“ odpověděl Walter.

„To je hrůza. Co děláš v Los Angeles?“ Odkopl mokasíny a obejmul polštář. Bylo mu jasné, jaký účel tahle návštěva má.

„Pojedeme na výlet, Baxtere. My čtyři. Pošleme tě na další kliniku, tam vystřízlivíš a pak se uvidí, jestli se dokážeš sebrat.“

„Takže intervence?“

„Ano.“

„No skvěle. Tady se to děje každou chvíli. Je zázrak, že se v Hollywoodu vůbec natočí jediný film, když uvážíme, kolik je tu kolem intervencí. Hele, nebudeš mi věřit, ale taky jsem se jedné účastnil. Kontakt se tomu říká, ale to vy určitě víte. No umíte si to představit? Sedím v hotelovém pokoji, se mnou ty ostatní kontakty, některé znám, některé ne, chudák Jimmy vejde dovnitř s pivem v ruce a všichni ho doslova přepadnou ze zálohy. Jeho bratr ho posadí na židli a my všichni se střídáme a vykládáme tomu chudákovi, jak stojí za hovno. Rozbrečeli jsme ho, ale to brečí každý, ne? Já jsem taky brečel, co? Jo, vzpomínám si. Měli jste mě slyšet, jak jsem Jimmymu kázal o zhoubným vlivu vodky a kokainu. Kdyby tolik nebrečel, asi by mi rozbil hubu. Můžu dostat trochu vody? Kdo jste vy?“

„Jsou tu se mnou,“ odpověděl strýček Wally.

„To mi došlo.“

Jeden z odborníků podal Baxterovi láhev vody. Vypil ji jediným dlouhým, hlučným douškem, voda mu přitom cákala na bradu. „Nemáte něco na bolení hlavy?“ zeptal se nešťastně. Podali mu dvě pilulky a další láhev vody. Když to všechno spolykal, zeptal se: „Kam jedeme tentokrát?“

„Do Nevady. Poblíž Rena je jedna klinika, v horách, nádherná krajina.“

„Není to doufám zase ranč, co? Dalších třicet dní na koni nevydržím. Od toho minulýho léčení mě bolí zadek ještě teď.“

Strýček Wally stál pořád ještě v nohou postele. Nepohnul se ani o krok. „Tentokrát bez koní. Tohle je jiný typ zařízení.“

„Fakt? Já slyšel, že to je všude stejný. Tady si všichni pořád povídají o svým posledním léčení. A porovnávají je. Skvěle se na to balej holky v baru.“ Říkal to s očima pevně zavřenýma, protože mu hlava pulzovala bolestí.

„Ne, tohle je jiné.“

„Jak to?“

„Je to trošku tvrdší a budeš tam déle.“

„Nepovídej. Jak dlouho?“

„Jak bude potřeba.“

„Nemůžu ti prostě hned tady slíbit, že přestanu pít, a na celou tu pitomost bysme se vykašlali?“

„Ne.“

„A předpokládám, že když jsi tady a vzhledem k tomu, že jsi náčelník toho našeho ubohýho rodinnýho kmene, tak moje účast není tak docela dobrovolná, co?“

„Správně.“

„Protože když řeknu, ať jdeš k čertu a vypadneš z mýho bytu, volám poldy, protože jste se mi sem vloupali – když tohle řeknu, tak ty začneš mluvit o svěřeneckých fondech. Je to tak?“

„Je.“

Nevolnost ho přepadla bleskově. Baxter vystartoval z postele a klopýtal do koupelny. Cestou ze sebe shodil sako. Zvracel hlasitě a dlouho a v přestávkách nadával. Pak si omyl tvář, podíval se do zrcadla na oteklé rudé oči a připustil, že být pár dní střízlivý není tak špatný nápad. Neuměl si ale představit, že by se už do smrti neměl dotknout pití ani drog.

Svěřenecké fondy založil jeho pradědeček, který neměl ponětí, co dělá. V dobách, kdy neexistovaly soukromé tryskáče a luxusní jachty, kokain a nesčetné další způsoby, jak rozházet rodinné jmění, bylo rozumné uchovat peníze pro budoucí generace. Ale Baxterův dědeček už viděl ta varovná znamení. Najal právníky a svěřenecké fondy změnil tak, aby o nich do jisté míry mohl rozhodovat sbor poradců. Každý měsíc část těch peněz přišla na účet a umožňovala Baxterovi docela slušně přežít, aniž musel pracovat. Ale pokud šlo o opravdové peníze, tam se dal kohoutek velice snadno zavřít, a strýček Wally ho svíral železnou rukou.

Takže když strýček Wally řekl, že se budete léčit, tak si můžete být jistí, že vystřízlivíte.

Baxter stál ve dveřích koupelny, opíral se o veřej a prohlížel si ty tři. Nehnuli se. Podíval se na specialistu, který stál blíž k němu, a zeptal se: „Když se budu rvát, zlomíte mi palce?“

„Ne.“

„Tak jdeme, Baxtere,“ pobídl ho Walter.

„Mám si sbalit?“

„Ne.“

„Tvým tryskáčem?“

„Ano.“

„Minule jsem se směl ožrat.“

„Na klinice říkali, že cestou tam můžeš pít, co hrdlo ráčí. Bar je zásobený.“

„Jak dlouho se letí?“

„Devadesát minut.“

„To budu muset pít rychle.“

„Nepochybuju o tom, že to dokážeš.“

Baxter zamával pažemi a rozhlédl se kolem sebe. „Co byt? Účty, uklízečka, pošta?“

„O všechno se postarám. Jdeme.“

Baxter si vyčistil zuby, učesal se, vzal si čistou košili a pak vyšel za strýčkem Wallym a za těmi druhými dvěma do černé dodávky. Několik minut jeli tiše, ale nakonec napjaté ticho přerušil ze zadního sedadla zvuk Baxterova pláče.

13

Opakovací kurz k advokátním zkouškám nabízela Fordham Univerzity na Šedesáté druhé ulici a veliký přednáškový sál byl plný vystrašených bývalých studentů práv. Každý pracovní den od půl desáté do půl druhé vykládali profesoři z blízkých právních fakult různé spletitosti ústavního práva, obchodního práva, trestního práva, majetkových vztahů, důkazního řízení, smluv a mnoha jiných témat. Protože prakticky každý z přítomných právě ukončil právnickou fakultu, všechen ten materiál znali a snadno chápali. Ale bylo ho tak strašně moc, že je to děsilo. Tři roky intenzivního studia se smrsknou do jediné noční můry – zkoušky, která trvá šestnáct hodin v průběhu dvou dnů. Třicet procent těch, kdo ji budou dělat poprvé, neuspěje, a proto nikdo moc neváhal, zda má zaplatit 3000 dolarů za opakovací kurz. Za Kyla i ostatní čerstvé rekruty Scully & Pershing hradila výdaje firma.

Když Kyle poprvé vstoupil do sálu na Fordhamu, napětí by se dalo málem krájet, a v příštích dnech se to ani trochu nezlepšilo. Třetí den už si sedl ke kamarádům z Yale a společně vytvořili studijní skupinu, která se scházela každé odpoledne a často pracovala až do noci. Během tří let na právnické fakultě se děsili dne, kdy se budou muset znova ponořit do kalných vod federálního daňového systému nebo se plahočit nezáživným polem Jednotného komerčního kodexu, ale teď se ten den přiblížil. Nemysleli na nic jiného než na advokátní zkoušky.

Scully & Pershing byla firma typická v tom, že odpouštěla, když člověk zkoušku neudělal napoprvé, ale podruhé už ji zvládnout musel. Dva špatné testy a máte padáka. Několik tvrdších trvalo na tom, že zkouška se musí složit hned, a pak tu byla hrstka rozumnějších, které dávaly i třetí šanci, pokud společník jinak vypadal slibně. Bez ohledu na to jim všem seděla v týle hrůza z neúspěchu a často se jim nedařilo usnout.

Kyle si zvykl chodit na dlouhé procházky městem v kteroukoli denní dobu, aby si provětral hlavu a trochu si od monotónního učení odpočinul. Na procházkách se ledacos dozvěděl, a občas to byly doslova fascinující věci. Naučil se znát ulice, metro, linky autobusů, pravidla, která vládnou na chodnících. Věděl, které kavárny mají otevřeno celou noc a která pekařství nabízejí v pět ráno čerstvé bagety. Ve Village našel úžasný antikvariát a znovu se vrátil ke své nedávné dychtivé zálibě ve špionážních románech.

Byl ve městě tři týdny, když konečně našel vhodný byt. Jednou za úsvitu seděl u okna v kavárně na Sedmé Avenue v Chelsea, pil dvojité espresso a četl Times, když uviděl, jak dva muži táhnou ze dveří naproti pohovku. Bylo jasné, že to nejsou profesionální stěhováci, a s pohovkou zacházeli dost nešetrně. Hodili ji do dodávky a zmizeli zase ve dveřích. Za pár minut se vrátili s mohutným koženým křeslem, se kterým naložili stejně. Zjevně spěchali a nevypadali, že by byli ze stěhování nadšení. Vedle dveří byl obchod se zdravou výživou a o dvě patra výš visela cedule nabízející byt k pronajmutí. Kyle rychle přešel ulici, jednoho muže oslovil a vrátil se s ním nahoru, aby se porozhlédl. Byt byl jeden ze čtyř ve třetím patře. Byly tu tři malé pokojíky a úzká kuchyň, a ten muž, Steve Nějak, mu řekl, že má byt pronajatý, ale musí narychlo odjet z města a hledá podnájemníka. Plácli si na osmiměsíční podnájem za 2500 dolarů měsíčně. Ještě to odpoledne se sešli v bytě znovu, podepsali papíry a předali si klíče.

Kyle poděkoval Charlesovi a Charlesovi, znovu naložil své skromné jmění do džípu a jel dvacet minut na roh Sedmé a Západní Šestadvacáté. První, co si koupil, byla ošoupaná postel a noční stolek z blešího trhu. Potom následovala televize s velikou plochou obrazovkou. Nehodlal si byt nijak zvlášť zařizovat ani předělávat. Domníval se, že tam nestráví ani těch domluvených osm měsíců, a neuměl si představit, že by k němu někdo chodil na návštěvu. Bylo to vhodné místo na rozjezd, než si najde něco lepšího.

Než vyrazil do Západní Virginie, pečlivě nastražil několik pastiček. Ustřihl pár asi deseticentimetrových kousků hnědé niti a troškou vazelíny je připlácl ke spodku tří vnitřních dveří. Když u nich stál a díval se dolů, nebyly na mořeném dubu skoro vidět, ale kdyby do bytu někdo vešel, prozradil by se, protože by nitky strhnul. V obýváku k jedné stěně naskládal učebnice, poznámky, různé desky, prostě většinou zbytečnosti, které ještě nebyl ochoten vyhodit. Vypadalo to jako neuspořádaná hromada, ale Kyle to všechno skládal pečlivě a výsledek vyfotil digitálním fotoaparátem. Kdyby to někdo prohledával, bude samozřejmě v pokušení házet věci zpátky náhodně, a pokud se to stane, Kyle o tom bude vědět. Informoval svou novou sousedku, starší paní z Thajska, že na čtyři dny odjíždí a nečeká žádnou návštěvu. Kdyby z jeho bytu něco zaslechla, ať zavolá policajty. Slíbila mu to, ale Kyle si nebyl jistý, jestli mu vůbec něco rozuměla.

Jeho protišpionážní opatření byla primitivní, ale ze svých oblíbených románů věděl, že ty nejjednodušší věci jsou často také nejúčinnější.

***

New River protéká pohořím Allegheny v jižní části Západní Virginie. Místy teče rychleji, místy pomaleji, ale příroda je krásná všude. V některých částech dosahují peřeje až obtížnosti WW IV a řeka je proto oblíbeným místem zdatných vodáků. A protože má také kilometry a kilometry mírnějšího toku, přiláká každý rok tisíce raftařů. Díky této popularitě tu taky funguje několik půjčoven a průvodcovských služeb. Kyle jednu našel poblíž městečka Beckley.

První večer se tam sešli v motelu: Joey, Kyle a čtyři další z bratrstva Beta. Na oslavu Čtvrtého července vypili dvě basy piva a vzbudili se s kocovinou. Kyle se samozřejmě držel limonády a vzbudil se s myšlenkami na taje bankrotů. Stačil mu jeden pohled na kamarády a byl pyšný na to, že nepije.

Průvodce byl místní, vypadal trochu jako sedlák a jmenoval se Clem. Brzo jim dal najevo, kdo určuje pravidla na sedmimetrovém raftu, který mu poskytoval obživu. Helmy a záchranné vesty jsou povinné. Kouřit se nesmí, bez výjimek. Dokud „člun“ pluje, je alkohol zakázaný. Když zastaví, ať už na oběd nebo na noc, můžou si pít, jak je jim libo. Clem napočítal deset bas piva a došlo mu, co ho čeká. První dopoledne proběhlo bez zvláštních událostí. Slunce pálilo a posádka byla zkrotlá, některým bylo zle. Odpoledne po sobě začali cákat a skákat do vody. V pět byli už pořádně vysušení a Clem našel písčinu, kde přistáli na noc. Všichni si dali po dvou pivech, Clem jedno, a pak postavili čtyři stany a rozbili tábor. Clem jim udělal bifteky na grilu a po večeři se posádka vydala prozkoumat okolí. Kyle a Joey šli kolem řeky něco přes půl kilometru, a když si byli jistí, že je nikdo nemůže vidět, sedli si na kládu a máchali si nohy ve vodě. „Tak to vyklop,“ šel Joey rovnou k věci.

Celé týdny, snad dokonce měsíce probíral Kyle v duchu ze všech stran rozhovor, který je teď čekal. Nelíbilo se mu, že bude muset kamarádovi obrátit život naruby, ale nakonec došel k názoru, že nemá na vybranou a musí mu to říct. Všechno. Svoje rozhodnutí si zdůvodnil tak, že kdyby byla situace obrácená, on by to rozhodně vědět chtěl. Kdyby byl Joey první, kdo video viděl a pochopil, jak je nebezpečné, on, Kyle, by to chtěl vědět. Jenže důležitější důvod byl ten – a kvůli němu si Kyle připadal jako sobec –, že potřeboval pomoc. Vymyslel si zatím v hrubých obrysech plán, a na ten sám nestačil, zvlášť když mu neustále přes rameno koukal Bennie. Z plánu nemuselo vůbec nic být, nebo naopak se mohl vyvinout v něco hodně nebezpečného. Ale nechat toho můžou vždycky. Možná, že ho s ním Joey Bernardo taky rovnou pošle kamsi. První krok se týkal Elaine Keenanové.

Joey mlčky, fascinovaně poslouchal, když mu Kyle dopodrobna vyprávěl o prvním setkání s mužem, který si říká Bennie. Když se dozvěděl o existenci videa, viditelně to s ním otřáslo. Dokonale ho ohromilo to vydírání. Vyděsila ho představa, že by ho nějaká holka, na kterou už dávno zapomněl, obvinila ze znásilnění a mohla to podložit důkazem.

Kyle mu vyklopil všechno kromě faktu, o co v procesu jde. Ještě sice nesložil advokátní zkoušku a nedostal licenci k provozování právnické praxe, ale se Scully & Pershing už měl podepsanou smlouvu a považoval za svou morální povinnost chránit firemní tajemství. Vzhledem k tomu, co bude muset udělat, to byla samozřejmě pošetilost, ale zatím byla jeho kariéra bez poskvrnky a on si připadal hrozně čestně.

Joey se nejdřív nepřesvědčivě pokusil popřít, že by s Elaine něco měl, ale Kyle ho odbyl mávnutím ruky. „Jsi na tom videu,“ vysvětlil mu tak šetrně, jak mohl. „Rozdáváš si to s holkou, která o sobě nejspíš většinu času vůbec neví. Je to v našem bytě. První na ni skočil Baxter, potom ty. A to jsem to viděl na malém monitoru laptopu. Když se to dostane k soudu, bude se to promítat na velké plátno, a hodně velké. Bude to jako sedět v kině a obraz i zvuk bude zvětšený a zesílený, takže všichni, a obzvlášť porotci, vůbec nebudou pochybovat o tom, že jsi to ty. Je mi líto, Joey, ale prostě tam jsi.“

„Úplně nahý?“

„Nemáš na sobě ani nit. Vzpomínáš si na to?“

„Je to už pět let, Kyle. Hodně jsem se snažil na to zapomenout.“

„Ale vzpomínáš si?“

Joey velice nerad připustil: „No jo, vzpomínám, ale to přece nebylo znásilnění. Ten sex byl její nápad.“

„Tak tohle na tom videu moc jasné není.“

„No, to na něm chybí pár důležitých detailů. Zaprvé, když tu noc přišli poldové, tak jsme vypadli. Baxter a já jsme běželi vedle a schovali jsme se u Thela. Tam byl taky mejdan, ale menší a klidnější. Byla tam i Elaine, úplně namol jako vždycky, a ohromně se bavila. Chvíli jsme tam čekali, než poldové zase zmizí, a najednou mi Elaine povídá, že odtamtud chce vypadnout, že chce jít k nám a dát si „kolečko“, jak tomu říkala. S Baxterem a se mnou. Ona byla taková, Kyle, věčně na lovu. Na celým Duquesne nebyla holka, kterou bys dostal do postele snáz. Všichni to věděli. Byla moc hezká a věčně nadržená.“

„Já si na to pamatuju.“

„Nikdy jsem neviděl holku tak promiskuitní a tak agresivní. Proto nás to taky tak šokovalo, když začala vykřikovat, že jsme ji znásilnili.“

„A proto se o to taky policajti přestali zajímat.“

„Přesně. A ještě něco, ještě jeden detail, co na tom videu není. Ten večer před mejdanem jste ty, Alan a pár dalších šli na zápas Pirates, ne?“

„Jo.“

„Elaine přišla k nám, což nebylo nic zvláštního. A rozdali jsme si to ve třech. Já, Baxter a Elaine. Uplynulo čtyřiadvacet hodin, stejný byt, stejní kluci, všechno stejné, akorát ona u toho usne, a když se vzbudí, tak se rozhodne, že byla zrovna znásilněná.“

„Na to si nepamatuju.“

„O nic nešlo, dokud nezačala dělat ten povyk se znásilněním. My jsme o tom s Baxterem mluvili a rozhodli jsme se, že to radši nebudeme vytahovat, protože by ještě mohla říct, že jsme ji znásilnili dvakrát. Tak jsme to nechali být. Ale když nás policajti zmáčkli, nakonec jsme jim to řekli. A potom to sbalili a šli od toho. Případ uzavřen. Žádné znásilnění nebylo.“

U klády se zastavila malá vodní želvička a vypadalo to, že si je z vody prohlíží. Oni si prohlíželi ji. Dlouhou dobu mlčeli.

„Vědí o tom Baxter a Alan?“ zeptal se konečně Joey.

„Ne, ještě ne. Říct to tobě bylo už těžké až dost.“

„No, neděkuju ti.“

„Promiň. Ale potřebuju nějakého kamaráda.“

„Na co?“

„To ještě nevím. Zatím si jenom potřebuju s někým promluvit.“

„A co od tebe ti lidi chtějí?“

„To je úplně jednoduché. Mám jim dělat špeha ve své firmě a vyčenichat tam pro ně tajemství, co by mohla použít druhá strana k vítězství ve velkém procesu.“

„To je fakt jednoduchý. A co se stane, když tě přitom chytnou?“

„Vyhodí mě z advokátní komory, obviní, usvědčí, odsoudí k pěti letům ve vězení – státním, ne federálním.“

„To je všechno?“

„Ne. Ještě bankrot, ostuda a další dlouhý seznam.“

„Ty potřebuješ víc než jen kamarády.“

Želva vylezla na písek a zmizela mezi kořeny suchého stromu. „Měli bychom se vrátit,“ řekl Kyle.

„Ještě si o tom musíme promluvit víc. Ale já si to potřebuju trochu rozmyslet.“

„Pak se zase ztratíme.“

Vrátili se podle řeky zpátky do tábora. Slunce zapadlo za hory a rychle se blížila noc. Clem rozhrábl uhlíky a přidal na oheň dřevo. Jeho posádka se shromáždila a otevřela si pivo, a začalo se klábosit. Kyle se zeptal, jestli někdo ví něco o Baxterovi. Prý ho rodina zavřela někam na přísně střeženou odvykací kliniku, ale potvrzené to neměl nikdo. Tři týdny už o něm nikdo neslyšel. Pak se zbytečně dlouho povídaly různé historky o Baxterovi.

Joey byl viditelně zamlklý a Clem se ho zeptal: „Trable s holkou?“

„Ne, jenom se mi chce spát.“

Kolem půl desáté se začalo chtít spát všem. Pivo, slunce a vydatná porce masa je přemohly. Když Clem dovyprávěl třetí dlouhý vtip s chabou pointou, všichni už chtěli zalézt do spacáku. Kyle a Joey bydleli ve stanu spolu, a když si rovnali tenké nafukovací matrace, rozlehl se po tábořišti Clemův hlas: „A dejte si bacha, jestli nemáte někde hada!“ Pak se zasmál, a oni tedy předpokládali, že to měl být další pokus o vtip. Za deset minut už ho slyšeli chrápat. Zvuky řeky je brzo uspaly všechny.

Ve tři hodiny dvacet minut se Kyle podíval na hodinky. Po třech tvrdých týdnech opakovacího kurzu ztratil jakýkoli denní režim. A to, že spal prakticky na zemi, mu taky nepřidalo.

„Jsi vzhůru?“ zašeptal Joey.

„Jo. Ty koukám taky.“

„Nemůžu spát. Pojď si promluvit.“

Tiše rozepnuli stan a vyklouzli z tábora. Kyle šel první s baterkou, našlapoval opatrně a dával si pozor na hady. Stezka vedla na kamenitou cestu a po několika minutách opatrného výstupu se zastavili u velkého balvanu. Kyle zhasl baterku a jejich oči si začaly zvykat na tmu.

„Ještě jednou,“ požádal Joey. „Popiš mi to video.“

Kyle ho měl vypálené v mozku, a tak mu nedělalo nejmenší potíže přehrát si ho znovu – přesný čas, umístění kamery, úhel, lidi, co na něm jsou, příchod policie a Elaine Keenanové. Joey to znovu všechno poslouchal beze slova.

„No dobře, Kyle,“ řekl nakonec. „Ty s tím žiješ už od února. Měl jsi spoustu času o tom přemýšlet. Mně to teď zrovna moc nemyslí. Řekni mi, co máme dělat.“

„Velké rozhodnutí už padlo. Jsem oficiálně zaměstnaný u Scully & Pershing. A dřív nebo později dojde na špinavou práci. Ale zajímají mě dvě věci. Ta první se týká Elaine. Vím, kde je, ale chtěl bych vědět taky to, kdo dneska je. Jestli je schopná to znovu vytáhnout nebo jestli už to pohřbila. Má nějaký současný život, nebo žije minulostí? Podle Bennieho si opatřila nějakou právničku a pořád ještě se dožaduje spravedlnosti. Možná jo, možná ne, ale potřebuju zjistit, jak je to doopravdy.“

„Proč?“

„Protože Bennie je profesionální lhář. Jestli Elaine má ještě vztek nebo jestli je rozhodnutá vyždímat z nás prachy, zvlášť z Baxtera, tak to musíme zjistit. Může to mít vliv na to, jak se zachovám ve firmě.“

„A kde je?“

„Bydlí ve Scrantonu, ale víc toho nevím. Tak za dva tisíce babek můžeme najmout soukromého vyšetřovatele, který ji oťukne. Zaplatím to, ale sám to zařídit nemůžu, protože mě poslouchají a sledují.“

„Takže chceš, abych to udělal já?“

„Jo. Ale musíš být opatrný. Žádné telefony ani e-maily. V Pittsburghu působí jeden solidní detektiv, ani ne tak daleko od tvé kanceláře. Já ti dám prachy, ty je předáš jemu, on to omrkne, pošle nám zprávu a nikdo o tom nebude vědět.“

„A co dál?“

„Chci zjistit, kdo je Bennie a pro koho pracuje.“

„No hodně štěstí.“

„Těžko se to odhaduje. Může pracovat pro konkurenční právní firmu, nebo pro klienta angažovaného ve velkém procesu, nebo možná pro nějakou špionážní organizaci, ať už zdejší, nebo cizí. Když už musím špehovat, tak chci aspoň vědět, pro koho to vlastně dělám.“

„To je moc nebezpečné.“

„Je to hodně nebezpečné, ale dokázat se to dá.“

„Jak?“

„Tak daleko jsem se ještě nedostal.“

„No skvěle. A ten plán, co ještě nevznikl, ten se mě předpokládám, bude týkat taky.“

„Potřebuju pomoct, Joey. A nikoho jiného nemám.“

„Já mám lepší nápad. Proč prostě nejdeš na FBI a všechno jim neřekneš? Proč jim nepovíš, že se tě ten hnusák pokouší vydírat, abys kradl tajemství vlastní firmě?“

„Ale to mě taky napadlo, věř mi. Hodiny a hodiny jsem tuhle možnost rozebíral ze všech stran, ale nejde to. Vůbec nepochybuju o tom, že by Bennie to video použil. Poslal by jednu kopii pittsburghské policii, jednu Elaine a jednu její právničce s návodem, jak ho použít, aby to mně, tobě, Alanovi a obzvlášť Baxterovi co nejvíc ublížilo. Dal by ho na internet. Toho videa bychom se už nikdy nezbavili. Chceš, aby se o tom dozvěděla Blair?“

„Ne.“

„Ten chlap je bezohledný, Joey. Je to profesionál, průmyslový špion s neomezeným rozpočtem a takovou spoustou lidí, že si může dělat, co chce. Koukal by se, jak se v tom smažíme, a ohromně by se bavil. Nejspíš někde, kam by na něj FBI nemohla.“

„To je nádhera. Hele, nech ho radši být.“

„Neudělám žádnou hloupost. Koukni, Joey, mám šanci tak půl napůl, že to dokážu přežít. Několik let budu dělat špinavou práci, a až jim nebudu k užitku, Bennie zmizí. Tou dobou už budu mít za sebou porušení všech pravidel etiky a překročení tolika zákonů, že je ani nedokážu spočítat, ale nechytnou mě.“

„To zní strašně.“

A byla to pravda. Kyle poslouchal vlastní slova a znovu ho šokovalo, jak bláznivé to všechno je a jak je jeho budoucnost beznadějná.

Povídali si dvě hodiny, dokud se nebe nezačalo jasnit, a ani jednou je nenapadlo, že by se měli vrátit do stanu. Tady nahoře na hřebeni bylo chladněji.

Starý Joey by do toho skočil rovnýma nohama a chtěl by se rvát. Teď byl opatrnější. Musel myslet na plánovanou svatbu, na budoucnost s Blair. Už si koupili nový byt a Joey bez nejmenších rozpaků přiznal, že ho ohromně baví ho zařizovat. Joey Bernardo, a zařizuje byt?

K snídani byla míchaná vajíčka s chilli omáčkou a slanina s cibulí. Clem vařil nad ohněm, zatímco posádka balila stany a nakládala raft. Kolem osmé vyrazili; líně pluli po New River a neměli žádný konkrétní cíl.

Po měsíci stráveném ve městě si Kyle užíval čerstvého vzduchu a volného prostoru. Záviděl Clemovi, venkovanovi z hor, který vydělával málo a potřeboval ještě méně. Clem pracoval „na tendlenctěch řekách“ už dvacet let a pořád ještě ho to ohromně bavilo. Takový jednoduchý život. Kyle by si to s ním hned vyměnil.

Při představě, že se bude muset vrátit do New Yorku, se mu dělalo zle. Bylo 6. července. Za tři týdny ho čekala advokátní zkouška. A za dva měsíce Scully & Pershing.

14

Pondělí ráno, 2. září, přesně 8.00. Sto tři pěkně oblečených a dost vyděšených čerstvých společníků se shromáždilo v mezipatře čtyřiačtyřicátého poschodí na kávu a džus. Když se zapsali a dostali jmenovky, začali si mezi sebou nervózně povídat, navzájem se představovali a hledali přátelské tváře. V 8.15 se přesunuli do velké zasedací síně a cestou každý dostal deset centimetru tlustý notes s výrazným gotickým logem Scully & Pershing na deskách. V něm byly obvyklé informace – historie firmy, adresář, spousta stránek o firemní politice, formuláře zdravotního pojištění a tak dál. V sekci Statistika se uvádělo složení jejich skupiny: 71 mužů, 32 žen; Rasa: běloši 76, Afroameričané 13, Hispánci 7, Asiati 5, jiná 3; protestanti 58, katolíci 22, židé 9, muslimové 2, neuvedeno 12. Každý z nich tam měl malou černobílou fotografii a jeden odstavec životopisu. Dominovaly špičkové univerzity z „Ivy League“, ale i jiné dobré školy tu měly slušné zastoupení: Newyorská univerzita, Georgetown, Stanford, Michigan, Texas, Chicago, Severní Karolína, Virginia a Duke. Z druhořadých škol tu nebyl nikdo.

Kyle se posadil ke skupině z Yale a hrál si s čísly. Čtrnáct z Harvardu – ti teď sice nejsou k poznání, ale všichni se brzo dozvědí, kteří to jsou. Pět z Yale. Z Princetonu nikdo, protože Princeton právnickou fakultu nemá. Devět z Kolumbijské.

103 společníků, každý s nástupním platem 200 000 ročně. To znamenalo, že tu teď seděly nové právnické talenty v celkové hodnotě 20 milionů. To je hodně peněz, jenže během příštích dvanácti měsíců každý z nich vyúčtuje nejmíň dva tisíce hodin, 300-400 dolarů za hodinu. Počet hodin se bude lišit, ale dalo se spolehlivě říct, že nováčci firmě za první rok vydělají kolem 25 milionů dolarů. Tahle čísla v pořadači chyběla, ale spočítat si to nebylo nic těžkého.

A také další čísla tu nebyla. Z těch sto tří odejde patnáct procent po druhém roce. Jen deset procent to vydrží a za sedm nebo osm let se stane partnery. Úbytek to byl brutální, ale firmě Scully & Pershing na tom nezáleželo. Zásoby snadno nahraditelné pracovní síly byly nevyčerpatelné, a to dokonce, i pokud šlo o tu z Harvardu a Yale.

V 8.30 vešlo do místnosti několik starších mužů a usedlo na úzké pódium. Ředitel Howard Meezer vstal a pustil se do složité uvítací řeči, kterou už po všech těch letech určitě uměl nazpaměť. Nejdřív jim vyložil, jak pečlivě byli vybráni, a pak se několik minut věnoval opěvání firmy. Nato jim nastínil, jak bude probíhat zbytek týdne. Příští dva dny stráví v téhle místnosti a budou poslouchat přednášky objasňující všechny aspekty jejich nastávající kariéry a života u staré dobré firmy Scully & Pershing. Celou středu se budou zabývat počítači a technologií. Od čtvrtka se rozdělí do menších skupin a začnou s úvodním orientačním školením v jednotlivých specializovaných oborech. Úmorná dřina se blížila mílovými kroky.

Další řečník hovořil o odměnách a zaměstnaneckých výhodách. Pak nastoupil knihovník firmy, který celou dlouhou hodinu vykládal o právnických rešerších. Psycholog mluvil o stresu a tlaku a velice taktně je nabádal, aby zůstali co nejdéle svobodní. Pokud někteří už ženatí či vdané jsou, musí je upozornit, že prvních deset právnických firem v New Yorku má momentálně u svých společníků pod třicet let rozvodovost 72 procent. Monotónní přednášky pak přerušili „technici“, kteří všem rozdali nablýskaný nový laptop. Následovalo dlouhé školení. Když byly laptopy nastartované, jiný technický poradce rozdal obávané FirmFony. Podobaly se většině současných smartphonů na trhu, ale byly vyrobeny speciálně pro udřené právníky od Scully & Pershing – navrhla a zkonstruovala je společnost, která se výrobou podobných hraček zabývala a kterou firma před deseti lety s velkým úspěchem uvedla na akciový trh. V telefonu byly životopisné údaje a kontakty každého právníka ve firmě, ve všech třiceti pobočkách, plus každého koncipienta a sekretářky, což jen v New Yorku představovalo skoro pět tisíc lidí. V databázi byla podrobná shrnutí o každém klientovi S & P, malá knihovna nejčastěji užívaných právnických rešerší, nedávná rozhodnutí státních i federálních odvolacích soudů a rejstřík všech soudců a soudních úředníků v celém New Yorku a New Jersey. Telefon byl vybavený rychlým přístupem na internet a takovou spoustou různých signálů a upozornění, že se z toho člověku motala hlava. Byl velice cenný, ba nedocenitelný, a kdyby se některý ztratil, byl ukraden nebo jinak zmizel, s majitelem by bylo hodně zle. Mají ho až na další mít u sebe čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu.

Jinými slovy, tenhleten chytrý FirmFonek teď ovládal jejich život. Ve všech megafirmách se vyprávěly hrůzostrašné historky o zneužívání mobilů a e-mailů.

Z publika se ozvaly jedovaté poznámky a tiché povzdechy, ale nic příliš hlasitého. Nikdo z místních klaunů na sebe nechtěl moc upozorňovat.

Naobědvali se rychle, z bufetového stolu v mezipatře. Odpoledne se vleklo, ale zájem neopadal. Tohle nebyly nudné školní přednášky. Tohle bylo důležité. Školení skončilo v šest, a když odcházeli, hodně se mluvilo o tom, kde je v okolí nejbližší bar.

***

Ve středu Kyle absolvoval první zkoušku. Jeho a jedenáct dalších přidělili na soudní oddělení a odvedli je do konferenčního sálu v jednatřicátém patře. Uvítal je Wilson Rush, firemní hvězda soudních procesů a právník podepsaný pod žalobou Trylon Aeronautics proti Bartin Dynamics, i když o tomhle soudním sporu se nemluvilo. Kyle toho o panu Rushovi přečetl tolik, že měl dojem, jako by se s ním už někdy setkal. Velký muž jim vyprávěl několik válečných historek o velkých procesech své zářné kariéry a pak odspěchal, nepochybně proto, aby žaloval další velkou firmu. Všichni dostali další tlusté zápisníky a příští přednáška se týkala základů přípravy procesu, návrhů, odpovědí a jiných podání, které buď soudní projednávání postrkovaly vpřed, nebo se naopak snažily pohřbít ho sto sáhů pod zem.

Objevil se první střelec. V každé třídě je aspoň jeden takový, ať to je první ročník právnické fakulty nebo skupina čerstvých rekrutů na Wall Street. Střelec sedí v první řadě, klade komplikované otázky, lepí se na každého, kdo je zrovna na stupínku, nevynechá žádnou cestičku, pro lepší známky je ochoten vraždit, podráží nohy, jen aby se dostal do fakultního časopisu, na pohovory chodí jen k nejšpičkovějším firmám bez ohledu na to, jak špatnou mají pověst, a do firmy nastoupí pevně rozhodnut stát se partnerem dřív než kdokoli z těch, kdo přišli s ním. Střelci jsou obvykle skvěle úspěšní; většinou se partnery skutečně stanou.

Tenhle se jmenoval Jeff Tabor a odkud je, to se dozvěděli okamžitě, protože hned v polovině první otázky dokázal prohlásit: „Nás totiž na Harvardu učili, že v první verzi žaloby se nikdy nemají uvést všechna známá fakta.“

Na což společník, který byl u firmy pátým rokem a přednášku vedl, okamžitě opáčil: „Tady nejste v Kansasu, Toto. Budete to dělat po našem, nebo vůbec.“ Všichni až na střelce se smáli.

Ve středu v devět večer se dvanáct čerstvých společníků ze soudního oddělení sešlo v tříhvězdičkové restauraci v centru. Čekala je údajně příjemná večeře s Dougem Peckhamem, tím partnerem, který loni v létě dělal Kylovi supervizora. Shromáždili se u baru, dali si drink a kolem čtvrt na deset začaly padat první poznámky o Dougově nedochvilnosti. Všech dvanáct mělo v kapse FirmFony. Přesněji řečeno, každý z nich měl telefony dva. Kyle měl ten svůj starý v pravé kapse kalhot, FirmFone v levé. Kolem půl desáté začali debatovat o tom, jestli by neměli pana Peckhama zavolat, ale rozhodli se, že radši ne. V 21.40 zavolal Kylovi sám a stručně se omluvil. Byl u procesu, protáhlo se to a on je teď zpátky v kanceláři, protože se tu mezitím vylíhla nějaká neodkladná záležitost. Společníci si mají dát večeři sami, pochopitelně na účet firmy.

Fakt, že partner pracuje ve středu do deseti do večera, jim dost zkazil chuť na dobré jídlo. Udal také tón celé konverzaci.

Jak víno proudilo, začali si vyprávět ty nejhorší historky o krutém zacházení se společníky, jaké slyšeli. Tuhle soutěž vyhrál střelec Tabor, který zpracovaný alkoholem nebyl zase takový idiot, jak se celý den jevil. Loni v létě byl na návštěvě u firmy, která mu nabízela zaměstnání, a zastavil se u kamaráda, který už tam dělal druhý rok společníka a ze své profese byl upřímně nešťastný. Měl maličkou kancelářičku, a když si spolu povídali, kamarád se pokusil nenápadně zastrčit pod stůl spací pytel, aby ho Tabor neviděl. Ten byl ovšem zvědavý, a tak se ptal, k čemu tam ten spacák má. Ale ještě tu otázku ani nedořekl a už znal odpověď. Kamarád mu rozpačitě vysvětlil, že občas, když má moc práce, si potřebuje v noci pár hodin schrupnout. Tabor se vyptával dál a dostal z něj pravdu. Pracovní podmínky ve firmě jsou strašné. Většina nováčků sedí ve stejném patře a tomu se přezdívá „tábořiště“.

***

Devadesát dní nato, co Baxter zahájil odvykací kúru ve Washoe Retreat, vešel Walter Tate do malé zasedačky a potřásl si se synovcem rukou. Pak ji podal ještě doktoru Boonovi, který byl Baxterův hlavní terapeut. Walter s ním mluvil několikrát telefonicky, ale osobně se ještě nesetkali.

Baxter byl opálený, fit a v celkem dobré náladě. Už tři měsíce neměl ani kapku alkoholu, ani špetku drog – tak dlouho to nejméně deset let nevydržel. Pod dohledem strýčka Wallyho neochotně podepsal papíry, které umožňovaly klinice nechat si ho tam až půl roku. Teď byl připravený odejít. Strýček Wally si tím ale nebyl tak jistý.

Tón schůzky určoval doktor Boone a začal ji dost mnohomluvným shrnutím Baxterových pokroků. Když náležitě vystřízlivěl, velice pěkně reagoval na úvodní fáze terapie. Uvědomoval si, že má problém. Dvacátý třetí den přiznal, že je alkoholik a narkoman. Pořád ještě ale nepřiznává, že je fyzicky závislý na kokainu, což je jeho nejoblíbenější droga. S terapeuty vždycky spolupracoval, dokonce pomáhal i jiným pacientům. Denně intenzivně cvičí a téměř fanaticky dodržuje dietu. Žádná káva, žádný čaj, žádný cukr. Zkrátka a dobře, Baxter se chová jako vzorný pacient. Jeho léčení zatím probíhá úspěšně.

„Může už odejít?“ zeptal se strýček Wally.

Doktor Boone neodpověděl hned. Podíval se na Baxtera: „Co vy na to?“ zeptal se.

„Jasně že můžu. Je mi skvěle. Líbí se mi být střízlivý.“

„Tohle už jsem slyšel, Baxtere,“ prohlásil Walter. „Naposled jsi zůstal čistý asi tak… dva týdny?“

„Většina závislých potřebuje víc než jedno léčení,“ dodal doktor Boone.

„To bylo něco jiného,“ bránil se Baxter. „Bylo to jenom třicet dní, a už když jsem odtamtud odjížděl, tak jsem věděl, že zase začnu pít.“

„V L. A. čistý nezůstaneš,“ prohlásil Walter.

„Dokážu zůstat čistý kdekoli.“

„Pochybuju.“

„Ty o mně pochybuješ?“

„Jo, pochybuju. Máš mi hodně co dokazovat, synku.“

Oba se nadechli a podívali se na doktora Boona. Byl čas na rozsudek, na ortel, na poslední slovo v tomhle příšerně drahém zařízení. „Chci slyšet váš upřímný názor,“ řekl Walter.

Doktor Boone kývl, ale nespouštěl z Baxtera oči. „Nejste ještě připravený. Nejste připravený, protože nemáte vztek, Baxtere. Musíte dojít do fáze, že budete mít vztek na svoje staré já, na starý život, na svoje závislosti. Musíte nenávidět to, čím jste byl, a až vás tenhle hněv a nenávist pohltí, tak v sobě najdete dost odhodlání už se k tomu nevrátit. Vidím vám to na očích. Nejste dost přesvědčený. Vrátíte se zpátky do L. A., ke starým přátelům, začnete chodit na večírky a pak se napijete. Budete si říkat, že na jedné skleničce není nic špatného. To zvládnete, bez problému. Takhle se to stalo minule. Nejdřív si dáte dvě piva, pak tři nebo čtyři, a už to pojede. Nejdřív alkohol a za chvilku i koks. Když budete mít kliku, vrátíte se sem a zkusíme to znova. Když ji mít nebudete, zabijete se.“

„Já vám nevěřím,“ zavrtěl hlavou Baxter.

„Mluvil jsem s ostatními terapeuty. Všichni se shodujeme. Když odsud odejdete teď, je dost velká pravděpodobnost, že do toho spadnete znova.“

„To v žádném případě.“

„Tak jak dlouho ještě?“ zeptal se Walter.

„To závisí na Baxterovi. K průlomu zatím nedošlo, protože ještě nemá vztek na svoje staré já.“ Doktor Boone se podíval Baxterovi do očí. „Pořád sníte o tom, jak prorazíte v Hollywoodu. Chcete být slavný, chcete být hvězda, spousta holek, mejdany, fotky na titulních stránkách, velké filmy. Dokud se nezbavíte tohohle, střízlivý zůstat nedokážete.“

„Najdu ti pořádnou práci,“ navrhl Walter.

„Já nechci pořádnou práci.“

„Vidíte?“ využil toho okamžitě doktor Boone. „Sedíte tady a snažíte se nás umluvit, abyste se mohl vrátit do L. A. a pokračovat tam, kde jste skončil. Nejste první oběť Hollywoodu, kterou vidím, Baxtere. Tohle už jsme tu párkrát měli. Když se tam vrátíte, do týdne se ocitnete na mejdanu.“

„A co kdyby jel někam jinam?“ zeptal se Walter.

„Až ho propustíme, rozhodně doporučíme změnu bydliště, nějaké místo, kde nebudou staří kamarádi. Alkohol je samozřejmě všude, ale jeho životní styl se musí změnit.“

„Co třeba Pittsburgh?“ napadlo Waltera.

„Ne, to sakra ne!“ vykřikl Baxter. „V Pittsburghu je naše rodina, a jen se na ně koukni. To radši umřu někde ve slumu.“

„Domluvme se takhle: Budeme tady spolu ještě měsíc pracovat a pak to znova zhodnotíme,“ navrhl doktor Boone.

Při sazbě 1500 za den měl i Walter svoje limity. „A co ten měsíc budete dělat?“ zeptal se.

„Intenzivnější psychoterapii. Čím déle tady Baxter zůstane, tím větší má šanci uspět po návratu.“

„To snad není pravda. To myslíte vážně?“ vztekal se Baxter.

„Věřte mi, Baxtere. Strávili jsme spolu mnoho hodin a já vím, že ještě nejste připravený.“

„A já vím, že jsem. Nemáte ponětí, jak moc.“

„Věřte mi.“

„No tak dobře, sejdeme se znova za měsíc,“ uzavřel Walter.

15

Orientační školení pokračovalo i ve čtvrtek a začalo být už tak nudné jako většina soudních spisů, které čerstvým společníkům brzo přidělí. V pátek se konečně dostali k otázce, o které se celý týden až podezřele mlčelo – k přidělování kanceláří. Nikdo nepochyboval o tom, že budou malé, skromně zařízené a někde stranou. Skutečná otázka zněla jen – jak zlé to bude?

Soudní oddělení zabíralo poschodí 32, 33 a 34, a tam někde, daleko od oken, byly malé komůrky, na jejíchž pohyblivých přepážkách visely čerstvé jmenovky. Kyle měl tu svou ve třiatřicátém patře. Byla rozdělená na čtyři stejné díly plátěnými zástěnami, takže mohl sedět u svého stolu, tiše telefonovat a používat počítač v jistém minimálním soukromí. Nikdo ho přímo neviděl; ovšem když Tabor po jeho levici nebo doktorka Dale Armstrongová po pravici zacouvali s židlí jen nějaký půlmetr dozadu, bylo po soukromí.

Na stole bylo dost místa na laptop, zápisník, služební telefon, ale už skoro na nic jiného. To celé doplňovalo několik polic. Všiml si, že spacák by se tu dal rozložit jen stěží. Byl pátek odpoledne a Kyle už začínal být z firmy unavený.

Doktorka Armstrongová byla výborná matematička, která přednášela na vysoké škole, než se kdovíproč rozhodla, že se stane právničkou. Bylo jí třicet, byla svobodná, atraktivní, neusmívala se a ledovým chováním jasně dávala najevo, že si nepřeje žádné kamarádíčkování. Tabor byl ten střelec z Harvardu. Osazenstvo jejich malé kancelářičky doplňoval Tim Reynolds z Pensylvánské, který házel po doktorce očkem už od středy. Nezdálo se ale, že by ji to zajímalo. V té záplavě firemních zásad, pravidel a zákazů, která se na ně celý týden valila, byl jedním z nejjasnějších a nejpřísnějších zákaz milostných vztahů na pracovišti. Pokud se zrodila láska, jeden z těch dvou musel odejít. Když se prozradil nějaký ten náhodný poměr, následoval trest, i když nikde se přesně nestanovilo jaký. Mezi společníky se už ale vyprávěla historka o tom, jak před rokem svobodnou společnici vyhodili a ženatého partnera, který po ní jel, přeložili do pobočky v Hong Kongu.

Celá čtveřice dostala přidělenou sekretářku. Jmenovala se Sandra a byla u firmy osmnáct dlouhých a náročných let. Jednou se dostala až do první ligy jako hlavní sekretářka staršího partnera, ale ten tlak nezvládla, a tak ji pomalu překládali níž a níž, až nakonec skončila mezi nejnižšími z nejnižších, mezi zelenáči, kde většinu času trávila tím, že držela za ručičku děti, které ještě před pár měsíci studovaly.

První týden skončil. Kyle zatím nevyúčtoval jedinou hodinu, ale to se od pondělka změní. Chytil taxíka a vyrazil do hotelu Mercer v Soho. Auto jen pomalu popojíždělo v zácpě, a tak otevřel aktovku a vyndal z ní obálku odeslanou z makléřské firmy v Pittsburghu. Nejdřív vytáhl lístek psaný Joeyho rukou: „Tady máš tu zprávu. Nevím moc přesně, co znamená. Brnkni mi.“

Kylovi se nechtělo věřit, že by Bennie dokázal monitorovat tu záplavu pošty, co denně chodila do Scully & Pershing a zase ven. Patnáct set právníků chrlilo spousty papírů, protože se to od nich čekalo. Podatelna byla větší než maloměstská pošta. On a Joey se rozhodli, že budou volit bezpečnou cestu komunikace – expresní dopisy.

Zprávu připravila soukromá detektivní kancelář v Pittsburghu. Měla osm stran a stála 2000 dolarů. Subjektem zprávy byla Elaine Keenanová, věk dvacet tři let, bydlištěm momentálně ve Scrantonu, stát Pensylvánie, kde sdílí byt ještě s další ženou. První dvě strany se týkaly její rodiny, vzdělání a dřívějšího zaměstnání. Na Duquesne vydržela jen rok, a stačil jediný pohled na datum jejího narození a bylo jasné, že když k té věci došlo, nebylo jí ještě osmnáct. Po Duquesne občas studovala a občas taky nestudovala na různých školách kolem Erie a Scrantonu, ale titul ještě žádný nemá. Během předchozího jarního semestru navštěvovala některé přednášky na Scrantonské univerzitě. Je registrovanou členkou Demokratické strany, jezdí nissanem z roku 2004, který je psaný na její jméno, a svou stranickou příslušnost hlásá i dvěma volebními nálepkami na zadním skle. Podle dostupných záznamů nevlastní žádné nemovitosti, střelné zbraně ani akcie v cizích bankách. Měla dvě malá střetnutí se zákonem, v obou šlo o to, že pila jako nezletilá, a obě soud rychle vyřídil. V druhém případě jí nařídil léčení pro závislost na alkoholu a drogách. Její advokátkou byla právnička jménem Michelin Chitzová, známá spíš jako Mike. To je zajímavé proto, že Elaine pracuje na částečný úvazek v advokátní kanceláři Michelin Chitzová & spol. Paní Mike Chitzová má pověst tvrdé rozvodové právničky, která vždycky straní manželkám a záletné manžely by nejradši vykastrovala.

Na plný úvazek pracuje Elaine pro městskou radu ve Scrantonu jako zástupkyně vedoucího v místním parku oddechu. Bere za to 24 000 dolarů ročně. Zaměstnaná tam je už skoro dva roky. Předtím střídala různé částečné úvazky.

Pokud jde o bydlení, není situace tak docela jasná. Její spolubydlící je osmadvacetiletá žena, která pracuje v nemocnici a přitom studuje na místní univerzitě, nikdy nebyla vdaná a nemá záznam v trestním rejstříku. Elaine s přestávkami sledovali šestatřicet hodin. První den po práci se setkala se svou spolubydlící na parkovišti u baru, kam s oblibou chodili příslušníci alternativy. Cestou do baru se chvilku vedly za ruce. Uvnitř přisedly ke třem dalším ženám. Elaine si dala light colu, nic silnějšího. Kouřila tenké hnědé cigarety. Ženy se k sobě chovaly velmi láskyplně a vývoj situace celkem jasně potvrzoval to, co už začínalo být zřejmé.

Ve Scrantonu je jistý azylový dům pro ženy, jménem Přístav, a ten se profiluje jako útočiště a poradenské centrum pro oběti domácího násilí a sexuálních útoků. Je neziskový, financovaný ze soukromých zdrojů a pracují v něm dobrovolnice, z nichž mnohé se samy také prohlašují za oběti.

Měsíční zpravodaj Přístavu uvádí Elaine Keenanovou jako „poradkyni“. Zaměstnankyně detektivní kanceláře zavolala z budky Elaine domů, řekla, že se stala obětí znásilnění a že si potřebuje s někým promluvit. Z určitých důvodů má strach vyjít s tím na veřejnost. Někdo v Přístavu jí poradil, aby zavolala Elaine. Povídaly si skoro půl hodiny a během té doby Elaine prohlásila, že i ona byla obětí znásilnění a že pachatelé (víc než jeden) nebyli nikdy potrestáni. Samozřejmě jí ráda pomůže. Domluvily si na příští den schůzku v kanceláři Přístavu. Celý rozhovor se nahrával a k žádné další schůzce pochopitelně nedošlo.

„Pořád je oběť,“ mumlal si Kyle pro sebe na zadním sedadle taxíku. Tu noc, kdy se s ní Kyle pomiloval, asi měsíc před tím údajným znásilněním, byl ve své vlastní posteli a spal. Elaine mu úplně nahá vlezla pod deku a rychle si od něj vzala, co chtěla.

Taxík zastavil u Merceru. Vrátil zprávu do vnitřní kapsy aktovky, zaplatil taxikáři a vešel do hotelu. Bennie byl v pokoji ve čtvrtém patře, čekal jako vždycky připravený k akci a vypadal, jako by tam už strávil několik hodin. Žádné zdvořilosti si tentokrát nevyměňovali. „Tak co první týden?“ zeptal se Bennie.

„Skvělý. Hlavně orientační školení. Přidělili mě k soudnímu,“ řekl Kyle, jako by dokázal něco, na co má důvod být hrdý. V prvním kole uspěl.

„To je dobrá zpráva. Výborná. Něco k případu Trylon?“

„Ne, ke skutečnému případu jsme se ještě ani nepřiblížili. Pracovat začínáme od pondělka. Tenhle týden, to bylo jenom zahřívací kolo.“

„Samozřejmě. Dali vám laptop?“ zeptal se Bennie.

„Ano.“

„Jaký typ?“

„To přece už určitě víte.“

„Ne, nevím. Technologie se mění každých šest měsíců. Chtěl bych ho vidět.“

„Nemám ho s sebou.“

„Tak ho příště vezměte.“

„Rozmyslím si to.“

„A co telefon? BlackBerry?“

„Něco takového.“

„Rád bych ho viděl.“

„Nepřinesl jsem ho.“

„Ale firma na vás přece chce, abyste je měli neustále u sebe, ne?“

„To je pravda.“

„Tak proč ho nemáte?“

„Ze stejného důvodu, proč nemám ten laptop. Věděl jsem, že ho budete chtít vidět, a já vám ho ještě nehodlám ukázat. Teď pro vás zatím nemají žádnou hodnotu, takže jediný důvod, proč je chcete vidět, je ten, abyste mě zkompromitoval, co, Bennie? Jakmile vám něco dám, poruším zákon i etiku a vy mě budete mít v hrsti. Tak hloupý nejsem, Bennie. Nebudeme nikam spěchat.“

„Dohodli jsme se přece před mnoha měsíci, Kyle. To jste zapomněl? Už jste souhlasil s tím, že porušíte zákon i etiku a uděláte všechno, co po vás budu chtít. Zjistíte příslušné informace a dáte mi je. A když budu potřebovat něco z firmy, tak je vaše práce to opatřit. A teď chci ten telefon a laptop.“

„Ne. Ještě ne.“

Bennie se vrátil k oknu. Po dlouhé pauze řekl: „Baxter Tate je na léčení, víte to?“

„Vím.“

„Už nějakou dobu.“

„Slyšel jsem. Třeba se konečně vzpamatuje a začne normálně žít.“

Bennie se obrátil a přistoupil ke Kylovi tak blízko, že ho mohl uhodit. „Potřebujete trochu připomenout, kdo tady velí, Kyle. Jestli nebudete plnit moje rozkazy, tak to udělám. Teď zrovna vážně uvažuju o tom, že zveřejním první část videa. Pěkně to rozvěsím po internetu, upozorním všechny, které by to mohlo zajímat, trošku si s tím pohraju.“

Kyle pokrčil rameny. „No a co. Partička opilých študáků.“

„No jasně, celkem o nic nejde. Ale vážně chcete, aby to každý viděl? Co by si asi pomysleli vaši noví kolegové u Scully & Pershing?“

„Nejspíš by si řekli, že jsem jako študák dělal stejné pitomosti jako kdysi oni, když byli mladší.“

„No, uvidíme.“ Bennie vzal na komodě tenké desky, otevřel je a vytáhl z nich fotografii. „Znáte ho?“ zeptal se a podal obrázek Kylovi. Ten si ho prohlédl a zavrtěl hlavou. Ne. Běloch, asi třicetiletý, sako a kravata, aspoň tedy od ramen nahoru.

„Jmenuje se Gavin Meade a u Scully & Pershing je teď čtvrtý rok. Je to jeden z asi třiceti společníků, co dřou na případu Trylon versus Bartin. Za normálních okolností byste se s ním za pár týdnů seznámil, jenomže pan Meade už brzo dostane padáka.“

Kyle držel obrázek v ruce, díval se do hezké tváře Gavina Meada a přemýšlel, jaký hřích asi spáchal.

„On měl totiž v minulosti taky takový menší problém,“ pokračoval Bennie a svou katovskou roli si zjevně užíval. „Taky nezacházel s děvčaty zrovna v rukavičkách. Ovšem žádné znásilnění.“

„Nikoho jsem neznásilnil a vy to víte.“

„Možná ne.“

„Máte další video, Bennie? Už jste se zase plazil kanálem a hledal jste, koho dalšího byste zničil?“

„Kdepak, video ne. Jenom pár přísežných prohlášení. Pan Meade ženy neznásilňuje, on je jenom mlátí. Před deseti lety na koleji měl přítelkyni a ta měla pořád takové divné modřiny. Jednou se dostala až do nemocnice. Odtamtud zavolali policii a pan Meade byl v průšvihu. Zatkli ho, zavřeli, obžalovali a čekal ho soud. Pak došlo k vyrovnání, peníze z ručky do ručky, holka už nechtěla s procesem nic mít a tím to všechno skončilo. Meade se z toho dostal, jenže to teď má v rejstříku. Celkem žádný problém, jenže on lhal. Když se hlásil na právnickou fakultu v Michiganu, zatajil to. A když žádal o přijetí ke Scully & Pershing, zatajil to zas. Což automaticky znamená výpověď.“

„Mám radost za vás, Bennie. Já vím, jak moc pro vás tyhle historky znamenají. Jen do něj. Zničte ho. Vpřed.“

„Každý má svá tajemství, Kyle. Můžu zničit každého.“

„Jo. Na to jste ten pravý,“ odsekl Kyle a zabouchl za sebou dveře. V sobotu v poledne vyjely od sídla společnosti Scully & Pershing tři pronajaté autobusy a zamířily z města ven. V nich sedělo všech 103 nováčků. V každém autobuse byl plně vybavený bar a spousta jídla, a všichni také okamžitě začali pít, a pili hodně. Po třech hodinách dorazili do jachtklubu v Hamptons. První party se konala pod velkým stanem poblíž pláže Montauk. Večeřelo se pod jiným stanem na hotelové zahradě. Druhá a poslední party se konala v sídle jednoho z potomků původního pana Scullyho. U bazénu hrála kapela reggae.

Tenhle „výlet“ měl prolomit ledy, aby byli nováčci spokojení, že jsou tam, kde jsou. Bylo u toho i mnoho partnerů firmy a opíjeli se stejně jako nováčci. Noc se protáhla a ráno nebylo příjemné. Po vydatné pozdní snídani, při které se vypily hektolitry kávy, se všichni uvelebili v malém tanečním sále, aby si od starých moudrých mužů vyslechli rady pro úspěšnou kariéru. Několik partnerů na odpočinku, firemních legend, vyprávělo válečné historky, vtipkovalo a radilo. Všechno to bylo neformální a každý mohl položit jakoukoli otázku.

Když staříci odešli, pokračovala v povídání další, velmi pestrá skupina. Černoch, běloška, Hispánec a Korejec – samí partneři – mluvili o tom, jak je pro firmu důležitá tolerance, rovná práva a tak dál.

Později jedli krevety a ústřice na soukromé pláži, načež znova nastoupili do autobusů a vydali se zpátky na Manhattan. Dorazili tam až po setmění a unavení mladí právníci se konečně dostali domů na pár krátkých hodin spánku.

Začínalo jim být jasné, že skutečné vyčerpání ještě v životě nepoznali.

16

Jakákoli naděje na smysluplnou práci okamžitě pohasla v pondělí ráno v 7.30, kdy všech dvanáct čerstvých společníků na soudním oddělení poslali do propasti dokumentačního oddělení. Už v prvním ročníku práv slýchal Kyle horory o chytrých a nadšených mladých společnících, které zahnali do nějakého příšerného suterénu, přikovali ke stolu a zavalili je horou hustě psaných dokumentů, aby je přečetli. A i když věděl, že v prvním roce si takového mučení užije až dost, zaskočilo ho to. Jemu a Dale, která vypadala den ode dne lépe, ale pořád ještě nevykazovala žádné známky osobnosti, přidělili případ týkající se klienta, kterého právě propíral finanční tisk.

Jejich nová šéfka pro tento den, starší společnice jménem Karleen, si je zavolala do své kanceláře a vysvětlila jim, oč půjde. Příštích několik dní budou procházet některé klíčové dokumenty a budou účtovat nejméně osm hodin denně, tři sta dolarů za hodinu. To bude jejich taxa, dokud nebudou v listopadu zveřejněny výsledky advokátních zkoušek. Jestli v nich uspěli, zvedne se pak jejich hodinová sazba na 400 dolarů.

O tom, co by se asi dělo, kdyby zkoušku neudělali, nepadla ani zmínka. Společníci Scully & Pershing měli loni dvaadevadesátiprocentní úspěšnost a prostě se předpokládalo, že všichni projdou.

Osm hodin bylo minimum, přinejmenším zatím, a když se k tomu připočetl oběd a káva, znamenalo to přibližně desetihodinový pracovní den. Začínalo se nejpozději v osm a nikoho by ani nenapadlo odejít před sedmou večer.

Kdyby je to náhodou zajímalo, Karleen za loňský rok účtovala dva tisíce čtyři sta hodin. Byla u firmy už pět let a podle toho, jak se chovala, tu chtěla i zůstat. Budoucí partnerka. Kyle se rozhlédl po její dobře vybavené kanceláři a všiml si diplomu z právnické fakulty Kolumbijské univerzity. Byla tu také fotka mladší Karleen na koni, ale žádný manžel, přítel ani děti.

Vysvětlila jim, že se vždycky může stát, že některý partner bude potřebovat Kyla nebo Dale na nějaký rychlý projekt, takže na to mají být připraveni. Dokumentační oddělení samozřejmě není nijak zábavné, ale je to záchranná síť pro všechny čerstvé společníky. „Vždycky tam můžete zajít a najít si práci, která se dá účtovat,“ vysvětlovala Karleen „Minimálně osm hodin, maximum žádné není.“

No to je nádhera, myslel si Kyle. Kdyby náhodou deset hodin denně nestačilo, dveře do dokumentačního oddělení jsou vždycky otevřené dokořán.

První jejich případ se týkal klienta s trošku směšným názvem Placid Mortgage čili Mírná hypotéka – tedy podle Kylová mínění byl ten název směšný, ale nechal si to pro sebe. Karleen ze sebe mezitím sypala základní rysy případu. Od roku 2001, kdy nastoupila nová vládní administrativa a zaujala benevolentnější postoj, začali Placid i další velké hypotéční společnosti poměrně agresivně shánět nové zákazníky. Inzerovali ve velkém, hlavně na internetu, a přesvědčili miliony Američanů z nižší a střední příjmové třídy, že si můžou dovolit koupit si dům, který si ve skutečnosti dovolit nemohli. Návnadou byla stará dobrá hypotéka s pružným úrokem, a podobní křiváci jako Placid té pružnosti využili tak, že původní hypotéka nebyla k poznání. Placid pěkně klienta přilákala, s papírováním to nepřeháněla, vybrala předem slušné poplatky a pak to, co za moc nestálo, prodala jinam. Když se přehřáté realitní trhy konečně zhroutily, ceny domů klesly a hypotéky se houfně vypovídaly, Placid žádné papíry v ruce nedržela.

Karleen to všechno líčila mnohem mírnějšími výrazy, ale Kyle už nějakou dobu věděl, že jeho firma Placid zastupuje. O těch zhroucených hypotékách četl nejmíň deset článků a viděl v nich často i jméno Scully & Pershing, vždycky v roli obhájce nejnovějšího průšvihu Placid.

Právníci se teď pokoušeli celý ten Augiášův chlév vykydat. Na Placid dopadla celá salva žalob, ale nejhorší byla hromadná žaloba pětatřiceti tisíc bývalých klientů. Ta byla podána v New Yorku před rokem.

Karleen je odvedla do dlouhé místnosti bez oken, která se ze všeho nejvíc podobala vězeňské kobce. Byla tu betonová podlaha, mizerné světlo a úhledná hromada bílých lepenkových krabic, na nichž byly nápisy Placid Mortgage. Tohle byla ta hora, o které Kyle tolik slyšel. Krabice, jak jim Karleen vysvětlila, obsahují složky všech pětatřiceti tisíc žalobců. Každou je potřeba projít.

„Nejste na to sami,“ prohlásila Karleen s neupřímným smíchem, když Kyle a Dale už neměli daleko k tomu podat výpověď. „Na tomhle přehledu dělají i další společníci, a dokonce i pár koncipientů.“ Otevřela krabici, vytáhla z ní složku asi tři centimetry tlustou a stručně jim shrnula, co soudní tým potřebuje.

„Jednou bude klíčově důležité, aby naši právníci mohli u soudu říct soudci, že jsme prošli všechny dokumenty případu,“ prohlásila vážně.

Kyle předpokládal, že je také klíčově důležité, aby firma měla klienty schopné platit závratné sumy za takovouhle neužitečnou práci. Při představě, že už za pár minut odpíchne a začne účtovat 300 dolarů za hodinu svého času, se mu točila hlava. Takovou hodnotu neměl ani přibližně. Nebyl ještě dokonce ani licencovaný právník.

Karleen je tam nechala. Když odcházela, podpatky jí na hlazeném betonu cvakaly. Kyle se podíval na krabice a pak na Dale, která vypadala stejně šokované jako on. „No to je snad vtip,“ řekl. Dale ale byla odhodlaná někomu něco dokázat, a tak jednu krabici popadla, položila ji na stůl a vytáhla z ní první složku. Kyle zamířil na druhý konec místnosti, jak nejdál to šlo, a také si našel nějaké ty spisy.

Otevřel jeden z nich a podíval se na hodinky – bylo 7.50. Právníci Scully účtovali po desetinách. Desetina hodiny je šest minut. Dvě desetiny je dvanáct, a tak dál. Jedna celá šest hodiny je hodina a třicet šest minut. Má vrátit hodiny o dvě minuty zpátky, na 7.48, a tak si ještě před osmou naúčtovat dvě desetiny? Nebo se má protáhnout, napít kávy, pohodlněji se usadit a počkat do 7.54, než začne svou první zaúčtovatelnou minutu v právnické kariéře? Nebylo o čem přemýšlet. Byl přece na Wall Street. Když nevíš, účtuj agresivně. Protože když to neuděláš, ten vedle tebe to udělá a ty už ho nedoženeš.

Přečíst každé slovo celé složky mu trvalo hodinu. Přesněji řečeno jedna celá dvě desetiny hodiny. Tou dobou už neměl nejmenší výčitky zaúčtovat Placid za rešerši 1,2 hodiny, to jest 360 dolarů. Ne tak dávno, řekněme před devadesáti minutami, pochyboval o tom, že má jeho práce cenu 300 dolarů za hodinu. Vždyť ještě ani nesložil advokátní zkoušku! Teď si ovšem myslel něco jiného. Placid mu byla ty peníze dlužná, protože si soudní procesy zavinila sama vlastní špinavostí. Někdo to svinstvo po ní přeorat musí. A on jí pěkně agresivně naúčtuje úplně všechno, aspoň se jí pomstí. Dale na druhém konci stolu pracovala svědomitě a bez přerušení.

Někde uprostřed třetí složky se Kyle na chvíli zamyslel. Hodiny nezastavil, ale uvažoval, kde jsou asi materiály k procesu Trylon – Bartin. Kde leží ty nejtajnější dokumenty a jak jsou chráněné? V jakém trezoru se ukládají? Tohle sklepení se zdálo být nezabezpečené, jenže kdo by vyhazoval peníze na pár složek o nepovedených hypotékách? Jestli má Placid nějaké Špinavé prádlo, tak se určitě neschovává nikde, kde by ho Kyle mohl najít.

Přemýšlel o svém životě. Už teď, třetí hodinu po začátku profesionální kariéry, pochyboval o vlastním zdravém rozumu. Kdo by tu dokázal sedět, celé hodiny a dny zírat do nesmyslných papírů, a přitom se nezbláznit? Ale co od prvního roku vlastně čekal? Bylo by to v jiné firmě lepší?

Dale na deset minut odešla a zase se vrátila. Zřejmě byla na záchodě. Měřič nejspíš nechala běžet.

Obědvalo se ve firemní kantýně na čtyřicátém čtvrtém poschodí. Firma se pyšnila tím, jak dobře se tam jí. Konzultace s nejlepšími šéfkuchaři, jen ty nejčerstvější suroviny, obrovský výběr lehkých jídel a tak dál. Samozřejmě, směli odejít z budovy a jít někam do skutečné restaurace, ale málokterý společník si něco takového troufl udělat. Politika firmy se náležitě zveřejňovala a všem vysvětlovala, ovšem existovala i různá nepsaná pravidla; jedním z nich bylo, že nováčci jedí v kantýně, leda by se opravdový oběd dal naúčtovat klientovi. Chodilo tam i mnoho partnerů. Jednak bylo důležité, aby je viděli jejich podřízení a aby mohli vést pyšné řeči o tom, jak skvěle se tam jí, ale co bylo ještě důležitější – dávali tak ostatním příklad výkonnosti, protože jim na oběd obvykle stačilo třicet minut. Kantýna byla hezky zařízená ve stylu art deco, ale atmosférou stejně nejvíc připomínala vězeňskou jídelnu.

Na každé zdi byly hodiny a člověk je skoro slyšel tikat.

Kyle a Dale si přisedli k Timu Reynoldsovi u malého stolku vedle obrovského okna, odkud byl nádherný výhled na jiné mrakodrapy. Tim vypadal v šoku – skelné oči, mdlý pohled, slabý hlas. Povyprávěli si několik historek o hrůzách dokumentačního oddělení a vtipkovali o tom, že si vyberou jinou profesi. Jídlo bylo dobré, ale to nejdůležitější na obědě nebylo najíst se. Oběd byl teď hlavně záminkou dostat se na chvíli od těch dokumentů pryč.

Dlouho to ale nevydrželo. Dohodli se, že se po práci sejdou na drink – to byla první známka života, kterou Dale projevila – a pak se vrátili každý do svého sklepení. Za dvě hodiny už měl Kyle halucinace a pořád se mu vracely vzpomínky na slavné dny studia na Yale, kdy ve své vlastní kanceláři redigoval prestižní časopis, který vycházel osmkrát do roka a četla ho spousta právníků, soudců i akademiků. Jeho jméno jako šéfredaktora bylo v tiráži první. Jen málo studentům se dostane takové pocty. Rok byl hvězdou univerzity.

Jak se to stalo, že padl tak rychle a tak tvrdě?

Tohle je jenom součást výcviku, připomínal si pořád. Zkrátka přijímač.

Ale takové plýtvání! Placid, její akcionáři, věřitelé a nejspíš i američtí daňoví poplatníci zaplatí právní náklady – náklady, jež zčásti zvyšuje i vlažné úsilí jistého Kyla McAvoye, který přečetl devět z těch pětatřiceti tisíc složek a nabyl přesvědčení, že klienta jeho firmy by měli zavřít do vězení. Ředitele, manažery, správní radu – všechny. Firmu do vězení dát nemůžete, ale měla by se udělat výjimka pro každého zaměstnance, co kdy pracoval pro Placid Mortgage.

A co by si pomyslel John McAvoy, kdyby syna viděl? Kyle se při té představě zároveň zasmál a otřásl. Krutě by se mu vysmál a Kyle by se tentokrát ani nebránil. Otec teď právě buď v kanceláři radil nějakému klientovi s problémem, nebo si to u soudu rozdával s jiným právníkem. Tak nebo tak, hovořil se skutečnými lidmi a jeho život byl všechno, jen ne nudný.

Dale seděla patnáct metrů od něj, obrácená zády. Byla to hezká záda – štíhlá a pěkně tvarovaná. V téhle chvíli neviděl nic, ale jiné části jejího těla si prohlédl už dřív – štíhlé nohy, úzký pas, prsa nic moc, ale člověk nemůže mít všechno. Co by se stalo, uvažoval Kyle, kdyby 1) pomaličku, během příštích dní a týdnů, na ní začal pracovat, 2) uspěl a 3) postaral se, aby je přistihli? Vyhodili by ho a to mu teď právě připadalo jako krásná představa. Co by na to asi řekl Bennie? Na nepříjemný a nedobrovolný odchod od Scully & Pershing? Každý mladý muž má přece právo balit ženské, a když ho chytnou, co má být? Aspoň ho vyhodí za věc, která stojí za to.

Bennie by přišel o špeha. Jeho špeh by dostal padáka a přitom by ho nevyloučili z advokátní komory.

Zajímavé.

Jenže při jeho štěstí by nejspíš vzniklo další video, tentokrát s Kylem a Dale, a Bennie by ho dostal do těch svých špinavých pracek, a… kdo ví?

O tom všem Kyle uvažoval za tři sta dolarů na hodinu. Nenapadlo ho vypnout měřič, protože chtěl, aby se Placid pěkně zakrvácela.

Zjistil, že Dale získala PhD z matematiky v pětadvaceti letech, a to dokonce na MIT, a že pár let učila, než se rozhodla, že ji to nebaví. Studovala práva na Cornellu. Proč si myslela, že jí bude lépe v soudní síni než v posluchárně, to nebylo moc jasné, přinejmenším Kylovi ne. Teď zrovna by mu třída plná nechápavých studentů geometrie připadala jako ráj. Bylo jí třicet, nebyla nikdy vdaná a on byl teprve na samém začátku zkoumání její uzavřené a komplikované povahy.

Vstal, že se projde; potřeboval si trochu vyčistit otupělou hlavu. „Chceš kafe?“ zeptal se Dale.

„Ne, dík,“ odpověděla, a dokonce se usmála.

Dva šálky silné kávy ho moc nepovzbudily a pozdě odpoledne se začal obávat trvalého poškození mozku.

Dohodli se s Dale, že pro jistotu počkají až do sedmi večer, než se odepíšou. Odešli společně, sjeli výtahem beze slova, ale oba si mysleli totéž – že porušují jedno z nepsaných pravidel, když odcházejí tak brzo. Ale rychle tu myšlenku zahnali a zamířili do irské hospody o čtyři bloky dál, kde Tim Reynolds obsadil jeden stůl a měl v sobě už skoro celé první pivo. S ním tam byl Everett, nováček z Newyorské univerzity, kterého přidělili ke komerčním realitám. Když se usadili, všichni vytáhli FirmFony. Ležely na stole jako nabité zbraně.

Dale si objednala martini, Kyle jen sodovku. Když číšník odešel, Tim se zeptal: „Ty nepiješ?“

„Ne, musel jsem toho nechat ještě na koleji.“ Tohle byla Kylova tradiční odpověď a věděl, že vyvolá spoustu dalších otázek.

„Musel jsi přestat?“

„Jo. Pil jsem moc, tak jsem toho nechal.“

„Odvykačka, Anonymní alkoholici a tak?“ zeptal se Everett.

„Ne. Byl jsem u psychologa a ten mě přesvědčil, že se to pití bude leda tak pořád zhoršovat. Nechal jsem toho ze dne na den a už jsem se k tomu nikdy nevrátil.“

„To je úžasný,“ prohlásil Tim a dopil pivo.

„Já taky nepiju,“ podotkla Dale. „Ale ode dneška začnu.“

Od člověka, který neprojevoval naprosto žádný smysl pro humor, to bylo překvapivě vtipné prohlášení. Když se dostatečně nasmáli, začali rekapitulovat první den. Tim naúčtoval 8.6 hodin a četl legislativní historii starého newyorského zákona, jehož cílem bylo odradit lidi od podávání hromadných žalob. Everett naúčtoval přesně devět hodin, četl nájemní smlouvy. Ale vítězi se stali Kyle a Dale, když popsali svoje sklepení s pětatřiceti tisíci spisů.

Když přišlo pití, ťukli si na Placid Mortgage a na 400 000 zabavených domů, které měla na svědomí. Připili Taborovi, který se zapřísáhl, že před půlnocí od stolu neodejde. Připili na Scully & Pershing a jeho skvělé nástupní platy. Když Dale vypila asi polovičku martini, stoupl jí gin do unavené hlavy a začala se hihňat. Když si objednala druhé, Kyle se omluvil a šel domů.

***

V úterý v půl šesté večer končil Kyle druhý den ve sklepení a v duchu sestavoval výpověď. Klidně řekne Benniemu, ať táhne k čertu, a rád bude čelit Elaine a jejímu falešnému znásilnění před soudem v Pittsburghu. Všechno bude lepší než to, co zažívá teď.

Den přežil jen proto, že si jako mantru neustále opakoval: „Platí ti 200 000 ročně.“

Kolem půl šesté mu už ale bylo jedno i to. Pípnul mu FirmFone a na něm se objevil e-mail od Douga Peckhama. Stálo v něm: „Kyle, potřebuju pomoc. Moje kancelář. Pokud možno hned.“

Zapomněl na výpověď, vyskočil a hnal se ke dveřím. Když běžel kolem Dale, řekl: „Musím běžet za Doughem Peckhamem, to je partner na soudním. Má nějaký projekt.“ Jestli to znělo krutě, tak ať, jestli se vytahoval, no proč ne. Vypadala šokované a ublíženě, ale nechal ji tam samotnou ve sklepení s Placid bez výčitek. Vyběhl dvě poschodí, a když vcházel do otevřených dveří Peckhamovy kanceláře, lapal po dechu. Partner právě vestoje telefonoval, nervózně se přitom kroutil a gestem ukázal Kylovi na pěkné kožené křeslo u stolu. Když ukončil hovor slovy: „Jsi pitomec, Slade, naprostý pitomec,“ podíval se na Kyla, nuceně se usmál a zeptal se: „Tak jak to zatím jde?“

„Dokumentační.“ Nic víc říkat nemusel.

„To je mi líto, ale prošli jsme si tím všichni. Podívejte, potřebuju pomoct. Zvládnete to?“ Peckham dopadl zprudka do křesla a začal se houpat; kolébal se dopředu a dozadu a nespouštěl přitom z Kyla oči.

„Samozřejmě. Teď zrovna vám klidně budu leštit boty.“

„Už jsou naleštěné. Mám případ tady v jižním okrsku New Yorku, velký případ. Hájíme Barx v hromadné žalobě od lidí, co brali jejich červotočí pilulky a nakonec je klepla pepka. Je to velký, nejasný a složitý případ v několika státech najednou. Ve čtvrtek ráno s ním jdeme před soudce Caffertyho. Znáte ho?“

Jsem tady dva dny, měl chuť odseknout Kyle. Neznám nikoho. „Ne.“

„Kofein Cafferty. Má nějakou poruchu metabolismu, takže je soustavně vzhůru, ve dne v noci. Když zrovna nebere prášky, předvolává si právníky a řve na ně, protože případy postupují moc pomalu. Když je bere, tak řve taky, ale tolik nenadává. No, zkrátka té jeho soudní síni se říká Raketodrom, kvůli tomu bleskovému tempu. Dobrý soudce, ale vyjít se s ním nedá. Tenhle případ se táhne a on vyhrožuje, že ho převede do jiné jurisdikce.“

Kyle si psal poznámky, jak nejrychleji dokázal. Jen se Doug na chvilku odmlčel, zeptal se: „Co jsou červotočí pilulky?“

„Ale to je takový lék, který odstraňuje usazeniny ve velkých cévách, včetně pravé a levé srdeční tepny. Červotoč se mu přezdívá proto, jak působí. Z lékařského hlediska je to hrozně složité, s tím si hlavu nelámejte. Na tomhle aspektu pracují dva partneři, co mají lékařský titul. Dohromady na tom dělají čtyři partneři a deset společníků. Já ten tým vedu.“ To řekl až zbytečně moc samolibě. Pak vyskočil, odkráčel k oknu a zadíval se na město. Bílá naškrobená košile byla větší, než bylo nutné, a pěkně zakrývala zakulacené bříško.

Bennieho zpráva o něm byla celkem typická. Peckhamovo první manželství se rozpadlo třináct měsíců poté, co hned z Yale nastoupil ke Scully & Pershing. Jeho současná manželka byla taky právnička, partnerka u firmy ve stejné ulici. I ona pracovala dlouho. Měli dvě malé děti. Cena jejich bytu na Upper West Side se odhadovala na 3.5 milionu a samozřejmě vlastnili dům v Hamptons. Loni Doug vydělal 1,3 milionu, jeho manželka 1,2 milionu. Byl považován za špičkového soudního advokáta, jehož specialitou bylo obhajovat velké farmaceutické firmy, ačkoli málokdy to nechal dojít až k procesu. Před šesti lety jeden velký proces prohrál – šlo o léky proti bolesti, které způsobovaly sebevraždy, přinejmenším podle názoru poroty. Scully & Pershing ho poslali na dva týdny do italských lázní, aby se vzpamatoval.

„Cafferty se toho případu chce zbavit,“ prohlásil a protáhl si bolavá záda. „My s tím samozřejmě nebudeme souhlasit. Ale, upřímně řečeno, já bych to radši viděl v jiné jurisdikci. Jsou čtyři možnosti: Florida, okres Duval; centrum Memphisu; jeden venkovský okres v Nebrasce jménem Fillmore, nebo Des Plaines ve státě Illinois. Váš úkol, pokud ho přijmete, bude prověřit mi tyhle čtyři jurisdikce.“ Znovu dopadl do křesla a začal se houpat. „Potřebuju vědět, co tam dělají poroty. Jaké padají rozsudky? Jak se tam dívají na velké společnosti? Existuje sice několik organizací, které tyhle porotní soudy profesionálně zkoumají a svoje rešerše prodávají, a my máme samozřejmě všechny tyhle služby předplacené, ale ony ty jejich zprávy nejsou vždycky přesné. Spousta čísel, ale málo užitečných informací. Člověk musí hrabat a hrabat. Musí zavolat právníky na všech těch čtyřech místech a dozvědět se od nich, jak to je doopravdy. Jdete do toho, Kyle?“

Jako by měl na vybranou. „Jasně. To vypadá skvěle.“

„Ani bych neřekl. Potřebuju to ve čtvrtek do půl osmé ráno. Už jste pracoval přes noc?“

„Ještě ne. Jsem tu jen…“

„No jasně, jasně. Tak do práce. Udělejte mi hlášení, ale s formou si hlavu moc nelamte. Sejdeme se tady ve čtvrtek ráno v 7.30 ještě se dvěma společníky. Budete mít deset minut na to, přednést shrnutí. Ještě něco?“

„Zatím nic.“

„Dneska tu budu asi do deseti, takže kdybyste něco potřeboval, pošlete mi mail.“

„Díky, a děkuju, že jste mě vytáhnul z dokumentačního.“

„Tam je vás škoda.“

Když Kyle odcházel, telefon na stole už zase zvonil. Kyle zamířil přímo do své kancelářičky, popadl laptop a hnal se do obrovské hlavní knihovny firmy v devětatřicátém patře. Po celé firmě byly nejmíň čtyři další menší knihovny, ale ty ještě nenašel.

Nevzpomínal si, kdy naposledy byl z nějakého projektu tak nadšený. Šlo o skutečný případ se šibeničními termíny, vzteklými soudci a strategickými rozhodnutími. Hlášení, které má připravit, budou číst a používat skuteční právníci ve víru bitvy.

Kylovi bylo skoro líto těch chudáků zelenáčů, co zůstali v dokumentačním. Věděl ale, že tam brzo bude zpátky s nimi. Na večeři si vzpomněl až kolem desáté večer; snědl studený sendvič z automatu a přitom četl porotní průzkumy. Spacák s sebou neměl, takže o půlnoci z knihovny odešel – víc než dvacet společníků bylo ještě v práci – a odjel taxíkem domů. Spal čtyři hodiny a pak se pěšky vrátil na Broad Street. Normálně mu to trvalo třicet minut, tentokrát to zvládl za dvaadvacet. Že by ztloustl, o to se bát nemusel. Firemní posilovna ve čtyřicátém patře byla spíš vtip, protože tam nikdy nikdo nebyl. Během polední přestávky ji používalo pár sekretářek, ale žádný právník by se tam rozhodně přistihnout nenechal.

Měřič spustil přesně v pět ráno. V devět začal obvolávat advokáty a obhájce v okrese Duval na Floridě, v Jacksonvillu a okolí. Sestavil si dlouhý seznam případů, které se tam soudily, a měl v úmyslu promluvit si s každým právníkem, kterého po telefonu sežene.

Čím víc telefonoval, tím se jeho seznam prodlužoval. Právníci na Floridě, v Memphisu a západním Tennessee, v Lincolnu a Omaze, a desítky kolem Chicaga. Nacházel další případy a další procesy a volal dalším právníkům. Vystopoval všechny procesy, které Barx vedl za posledních dvacet let, a porovnal jednotlivé rozsudky.

Doug Peckham se neozval a na FirmFonu, který ležel na stole vedle bloku, se neobjevila žádná esemeska ani e-mail. Kyle byl nadšený, že dostal takovou důvěru, takovou svobodu. Dale se ho e-mailem ptala, jestli jde na oběd. Sešel se s ní v jednu hodinu v kantýně a dal si rychle salát. Ona byla pořád ještě uvězněná v hrobce Placid, ale naštěstí tam poslali další tři nováčky, aby s tím hrozným nákladem pomohli. Všichni tři přemýšlejí, jestli nemají podat výpověď. Vypadalo to, že ji skutečně těší, že někdo, koho zná, dostal opravdový úkol.

„Pár těch složek Placid mi ještě nechte,“ požádal Kyle, když z kantýny odcházeli. „Zítra jsem zpátky.“

Ve středu odcházel z knihovny o půlnoci a naúčtoval Barxu 18 hodin. Den předtím to bylo šest, a časně ráno ve čtvrtek přidal ještě dvě další, když piloval patnáctistránkové hlášení a opakoval si desetiminutovou prezentaci před Peckhamem a týmem starších společníků. Přesně v sedm třicet dorazil k Peckhamovým dveřím a viděl, že jsou zavřené.

„Čeká mě v sedm třicet,“ upozornil zdvořile sekretářku.

„Řeknu mu, že jste tady,“ odpověděla, ale po telefonu nesáhla.

Uběhlo pět minut. Kyle se pokoušel uklidnit si nervy a vypadat vyrovnaně. Žaludek se mu svíral a pod límcem se potil. „Proč?“ ptal se sám sebe. „Je to jenom krátká prezentace před přátelskými posluchači. Jsme přece na stejné lodi, ne?“ Deset minut, patnáct. Z Peckhamovy kanceláře slyšel hlasy. Konečně jeden společník otevřel dveře a Kyle vešel.

Peckham vypadl překvapený, že ho vidí. „Aha, Kyle, zapomněl jsem,“ řekl, zamračil se a luskl prsty. „Měl jsem vám poslat e-mail. Stání odložili. Jste z toho venku. To hlášení si nechte. Možná ho budu časem potřebovat.“

Kyle překvapením vykulil oči a rozhlédl se. Dva společníci seděli vedle sebe u malého stolku zavaleného papíry a další dva byli u psacího stolu. Všichni se zjevně dobře bavili.

Falešný termín.

Kyle samozřejmě o tomhle triku už slyšel. Příslušnému nešťastníkovi se řekne, že má v Šibeničním termínu připravit nějaké úplně zbytečné hlášení, které se pak vůbec nepoužije. Klientovi se to ovšem účtuje a on zaplatí, takže i když je hlášení k ničemu, přinejmenším vynese peníze.

Kyle o falešném termínu slyšel, ale nečekal ho. „Jo, jasně, samozřejmě,“ řekl a couvl ke dveřím.

„Díky,“ řekl Peckham a zalistoval dalším dokumentem. „Tak zatím.“

„Na shledanou.“

Kyle byl už u dveří, když se Peckham zeptal: „Jo, povězte mi, Kyle, kam by pro Barx bylo nejlepší ten případ přenést?“

„Do Nebrasky, okres Fillmore,“ odpověděl horlivě Kyle.

Dva ze společníků se zasmáli nahlas a i ti další dva se zřejmě dobře bavili. Jeden z nich prohlásil: „V Nebrasce? Nikdo přece nic neprojednává v Nebrasce.“

„Díky, Kyle,“ prohlásil s povýšenou shovívavostí Peckham. „Dobrá práce. A už laskavě vypadněte.“

Za 200 000 ročně plus benefity člověk musí občas snést nějaké to ponížení. Za tohle tě platí, připomínal Kyle sám sobě, když pomalu stoupal nahoru po schodech. Nic si z toho nedělej. Obrň se. Stává se to všem.

Když se vrátil do sklepení, ovládal se už natolik, že se usmíval.

„Jak to šlo?“ zeptala se Dale.

Odpověděl: „Těžko říct.“

Na druhém konci místnosti se dva společníci prohrabávali spisy. Kyle je pozdravil pokývnutím, pak se usadil poblíž Dale, připravil si pero, blok a FirmFone. Otevřel krabici, vytáhl z ní spis a vrátil se do světa Placid Mortgage. Bylo to známé území a on se tu cítil podivně bezpečný. Tady mu nikdo neublíží ani ho neponíží. Dlouhá kariéra v dokumentačním oddělení by byla určitě nudná, ale také mnohem méně nebezpečná než kariéra soudního advokáta.

17

Když Kýle pozdě odpoledne v pátek opouštěl kancelář, usoudil, že první týden ve firmě byl úspěšný, i když bezútěšný. Placid naúčtoval třicet hodin i Barx Biomed šestadvacet, a i když všechen tenhle cenný čas nebude ani pro jednoho klienta mnoho znamenat, on nebyl placený za to, aby si s tím lámal hlavu. Byl tu kvůli jediné věci – aby účtoval hodiny. Když dokáže udržet tohle tempo a naúčtuje týdně jen padesát hodin, bude to dva tisíce pět set ročně, což je na první rok vysoké číslo a určitě mu zaručí zájem nadřízených.

Střelec Tabor naúčtoval v prvním týdnu padesát hodin, Dale čtyřiačtyřicet. Tim Reynolds čtyřicet tři.

Bylo neuvěřitelné, jak byli všichni fascinovaní hodinami po pouhém týdnu.

Došel do svého bytu, převlékl se do džínů, nacpal si do každé kapsy jeden telefon a zamířil na stadion. Mets hráli doma proti Pirates, kteří měli zaděláno na další beznadějnou sezónu. Ještě je čekalo sedmnáct zápasů a Mets byli první, o dvě hry před Phillies z Filadelfie, a chystali se k dalšímu drtivému vítězství v řadě.

Kyle koupil za hotové dva lístky od překupníka, kterého mu doporučil jeden z koncipientů firmy. Když mířil na Sheův stadion, sledoval svoje špehy stejně, jako oni sledovali jeho.

Seděl patnáct řad nad třetí metou. Večer byl teplý; Mets šli první na pálku; bylo narváno. Načasoval si příchod perfektně a usedal právě ve chvíli, kdy se na první metě poprvé nadhazovalo. Po jeho pravé ruce seděl mladý kluk s baseballovou rukavicí v jedné a zmrzlinou v druhé ruce. Po levici měl skalního fanouška s čepicí Mets, v tričku Mets, v modrooranžových potítkách a dokonce i směšných brýlích Mets. Pod tou čepicí a za těmi brýlemi byl Joey Bernardo, který strávil celý život v Pittsburghu a nenáviděl Mets skoro stejně jako Phillies.

„Dělej, že mě neznáš,“ řekl Kyle s pohledem upřeným na hřiště.

„Neboj. Teď zrovna tě strašně nenávidím. A Mets nenávidím skoro stejně jako tebe.“

„Dík. Pěkný brejle.“

„Můžu je sundat? Vůbec nic nevidím.“

„Ne.“

Mluvili spolu koutkem úst a jen tak nahlas, aby se slyšeli. Stadion při každém nadhozu bouřil a byla jen malá šance, že by je někdo poslouchal.

Joey upil z velkého piva. „Vážně tě sledují?“

„No jasně. Denně a všude.“

„Vědí, že to víš?“

„Nejspíš ne.“

„Ale proč?“

„Základní pravidlo špionáže.“

„No jak jinak.“

„Informace jsou klíčové. Čím víc sledují a poslouchají, tím víc o mně vědí. Když vědí, co jím, piju, nosím na sobě, na co koukám, co poslouchám, s kým mluvím, s kým se stýkám, kde nakupuju, kde se procházím a kam se schovávám, tak to jednou třeba budou moct použít ve svůj prospěch. Mně nebo tobě to připadá nudné, jim ale ne.“

Další pivo, jak si to Joey rovnal v hlavě.

Míč se odrazil od levé zdi, Mets získali oběh a stadion byl na nohou. Kyle a Joey se chovali jako všichni ostatní fanoušci. Když se stadion uklidnil, Kyle pokračoval: „Třeba jsem našel takový skvělý obchůdek v centru, kde se prodávají různé špionážní hračky. Malinké kamery, skryté mikrofony, zařízení na odposlech telefonů a nějaké technické hračičky, co odpadly od ruky armádě. Vedou to takoví dva týpci, co o sobě tvrdí, že dřív byli u CIA, jenže kdo byl vážně u CIA, ten to o sobě nerozhlašuje. Našel jsem ten obchod online, v kanceláři, ne v bytě, a byl jsem tam dvakrát, když jsem se dokázal zbavit dohledu. Možná ten obchod budu jednou potřebovat, jenomže kdyby ty gorily věděly, že jsem ho objevil, tak by je to ohromně zajímalo.“

„To je šílenství.“

Dáma před Joeym se otočila a zvědavě se po nich podívala. Celý zbytek první směny mlčeli.

„Co ta zpráva o Elaine?“ zašeptal Joey.

„Dělá mi starost.“

„Tak co teď?“

„Myslím, že bys za ní měl zajet.“

„Ani omylem.“

„Nic to není. Prostě na ni jako náhodou narazíš.“

„No jasně! Pojedu do Scrantonu, kde jsem, pokud vím, v životě nebyl, nějak ji najdu, poznám ji, budu předpokládat, že ona pozná mě, a pak co? Přátelsky si s ní popovídám o tom, jak jsme se naposled viděli? Pěkně se spolu zasmějeme starým zlatým časům? Sakra, Kyle, vždyť mě obvinila ze znásilnění!“

„Psst,“ sykl Kyle tiše. Slovo „znásilnění“ jako by zůstalo viset ve vzduchu, ale nikdo na něj nezareagoval.

„Promiň,“ zašeptal Joey a oba se dlouho jen dívali na hru.

U první mety vznikla prudká hádka a všech padesát tisíc fanoušků na to mělo svůj názor. V tom řevu Kyle podotkl: „Bylo by to zajímavé setkání. Viděl bys, jak bude reagovat. Bude s tebou mluvit? Je zatrpklá, vzteklá, chce se pomstít? Budeš se tvářit ušlechtile a řekneš, že ti ta záležitost vždycky dělala starosti a chceš si o tom promluvit. Uvidíš, jestli s tebou půjde na skleničku a popovídat si. Nic nepřipustíš, jen zjistíš, co si o tom myslí. Třeba to chceš celé jednou provždy uzavřít. Co můžeš ztratit?“

„Co když mě pozná, vytáhne pistoli a bum?“

„Já se o Blair postarám.“ Kyle dokázal ta slova doprovodit úsměvem, i když mu představa, že by musel strávit třeba jen pár minut s Joeyho dívkou, nebyla příjemná.

„Díky. Je v tom, víš? No, vlastně nevíš.“

„Jak to, že je v tom?“

„Základní biologie. Ale oba nás to překvapilo.“

„Blahopřeju, tatínku.“

„Oženit se je jedna věc. Ale dělat tátu, tím si nějak už nejsem tak jistý.“

„Já myslel, že její kariéra jede na plné obrátky.“

„Jo. Já taky. Říkala, že bere prášky, ale já nevím.“

O tomhle se Kyle zrovna bavit nechtěl. Čím víc mluvili, tím to bylo snadnější, a to nebylo moudré.

„Jdu na záchod,“ řekl.

„Dones mi pivo.“

„Ne. Neznáme se, to už jsi zapomněl?“

„Prosím tě, Kyle. To myslíš, že tě někdo špehuje?“

„Dalekohledem. Jsou aspoň dva. Sledovali mě sem, koupili si za nekřesťanskou sumu lístky od překupníka před bránou a teď mě pozorují.“

„Ale proč?“

„Prostě základní dohled, Joey. Jsem cenný majetek, ale nevěří mi. Měl by sis občas přečíst nějaký špionážní román.“

„To je právě tvůj problém. Moc románů.“

Kyle si dal mezi jednotlivými směnami načas. Zašel na záchod, pak se stavil v bufetu a koupil si limonádu bez cukru a buráky. Když se vrátil na svoje místo, dal se do řeči s chlapcem po pravici, loajálním fanouškem Mets, který znal všechny hráče a jejich statistiky. Jeho otec pracoval v reklamě a Kylovi se povedlo dostatečně věrohodně se o to povolání zajímat. Louskal buráky, slupky házel pod sebe na zem a dlouhou dobu Joeyho ignoroval.

Joey, stále ještě napůl slepý kvůli obrovským brýlím v barvách Mets, trpěl mlčky. Po čtyřech směnách prohrávali Piráti o čtyři body a on měl chuť jít pryč. Kyle si konečně poposedl a zadíval se na výsledkovou tabuli nad středem pole, „Víš něco o Baxterovi?“ zeptal se, aniž hnul čelistmi.

„Nic. Nejspíš ho zavřeli v nějaké díře.“

„To znám. Já byl celý týden ve sklepení.“

„To nechci slyšet. Za ty prachy, co ti platí, si nestěžuj.“

„No dobře, dobře. Vědí, že je na léčení, a nejspíš vědí i kde,“ řekl Kyle, když polař chytil dlouhý odpal až těsně u zdi.

„Oni?“

„Ty gorily. Jejich šéf mi minulý týden říkal, že se Baxter léčí.“

„Jak často se s ním scházíš?“

„Víc, než je mi milé.“

„Už jsi mu předal nějaké informace?“

„Ne. Zkompromitovaný ještě nejsem.“

Joey upíjel pivo, pomalu polykal a s kelímkem před ústy se zeptal: „Když vědí o Baxterovi, myslíš, že sledují i mě?“

„Možně to je. Neriskuj. Měň svoje zvyky. A dávej pozor na veškerou korespondenci.“

„No to je nádhera.“

„Můj byt je plný kamer a mikrofonů. Chodí si tam jako domů. Nemám poplašný systém, ani žádný nechci, ale vždycky poznám, kdy tam byli. Všechno, co v bytě dělám, sledují a zaznamenávají. Ale nevědí, že to vím, takže nic podstatného nezjistí.“

„Takže ty jsi chytřejší než profesionální špioni?“

„Myslím si to.“

Další dlouhá pauza v hovoru, protože Piráti znovu změnili nadhazovače.

„A jaká bude koncovka, Kyle?“

„Žádnou nemám. Dělám malé a bezpečné kroky. Teď musíme kontaktovat tu holku a zjistit, jak moc zlé to je.“

„Asi dost.“

„Uvidíme.“

Kyle sáhl po vibrující kapse a vyškubl z ní FirmFone. Našel zprávu, přečetl ji a měl chuť začít sprostě nadávat. „Co je?“ ptal se Joey a snažil se nedívat na telefon.“

„Píše mi jeden partner. Má projekt. Mám se u něj hlásit zítra v sedm ráno.“

„Zítra je sobota, Kyle.“

„Další pracovní den.“

„To se zbláznili?“

„Ne, jenom jsou chamtiví.“

Během sedmé směny se Kyle zvedl a zamířil k bráně. Joey zůstal do osmé a nakonec odešel, když jeho milovaní Piráti prohrávali už svou devadesátou hru.

V sobotu a v neděli se smělo do práce v džínech. Fakt, že i na víkend bylo předepsané oblečení, i když neformální, napovídal hodně o tom, jak to chodí v advokátních kancelářích na Wall Street.

Co tu vůbec dělají?

Kyle na sobě měl džíny a Dale také. Ty její byly hodně přiléhavé a vypadala v nich skvěle. Tim Reynolds měl naškrobené pláťáky. Všichni tři se nějak nemohli vzpamatovat z toho, že jsou v malé zasedací síni na třicátém čtvrtém patře v sedm ráno, druhou sobotu své zárodečné kariéry. S nimi tam seděli čtyři starší společníci, mladí muži, s nimiž Kyle ještě neměl to potěšení se seznámit a ani si nevzpomínal, že by je během prvních dvou týdnů viděl. Stručně se navzájem představili, ale jen proto, že se to předpokládalo.

Partner, který schůzku svolal, nebyl nikde v dohledu. Jmenoval se Tobias Roland, za jeho zády se mu říkalo Tobík, a ze všech drbů, které Kyle zatím slyšel, ty nejhorší byly právě o něm. Historek o něm se vyprávěly spousty a málokterá byla aspoň vzdáleně lichotivá. Začínal na Yale, práva vystudoval na Kolumbijské, pocházel z chudé a nebezpečné čtvrti, a tudíž byl soustavně naježený a připravený vystartovat. Byl úžasně chytrý, bezohledný a podlézavý. Partnerem se stal za pouhých pět let, především proto, že pracoval tvrději než zbytek workoholiků a nikdy nezvolnil. Jeho představa odpočinku byla desetiminutová rychlovka se sekretářkou na pohovce v kanceláři. Většina sekretářek z něj měla hrůzu, a to takovou, že se neodvažovaly si stěžovat ani žalovat. Některým ale připadal takhle na krátké zadovádění docela sexy. Bavil se hulákáním na mladší společníky a často jim velmi sprostě nadával za nejmenší prohřešky. Zastrašoval i ostatní partnery, protože byl chytřejší a vždycky lépe připravený. Ve věku čtyřiačtyřiceti let byl nejproduktivnějším (rozuměj nejvýnosnějším) advokátem ve firmě a už osm let neprohrál jediný porotní proces. Tobíka si výslovně žádali podnikoví právníci mnoha velkých společnosti. Před rokem Kyle četl a vystřihl si článek ve Fortune, který slávu „soudní hvězdy“ Scully & Pershing opěvoval.

Když Tobík zavolal, tak jste běželi, ale pěkně jste se přitom klepali. To ráno se místo něj dostavil starší společník jménem Bronson, a ten beze stopy nadšení vysvětlil, že zastupuje pana Rolanda, který sice je na stejné chodbě, ale jinde, protože pracuje na jiném aspektu případu. Může se tu ale každou chvilku zastavit. Tahle možnost stačila, aby všichni zůstali ve střehu.

Jejich klientem byla velká těžařská společnost, kterou se právě chystala žalovat jistá holandská firma kvůli sporným zásobám v Mexickém zálivu. Očekávalo se, že žaloba bude podána v New Orleansu, ale pan Roland se rozhodl soupeře předejít a preventivně sám podat žalobu v New Yorku. Hodlal to udělat hned v pondělí ráno. Byla to léčka, odvážná taktika, která se nemusí vyplatit; právě takovými riskantními manévry byl Tobík proslulý.

Všichni pár minut poslouchali podrobnosti procesu, které jim Bronson líčil v termínech podobných plánování operace v Normandii. V tu chvíli si Kyle uvědomil, že jeho víkend je právě definitivně v háji a že ho stráví zkoumáním jurisdikčních otázek v právnické knihovně. Pohlédl na FirmFone, prolistoval e-maily a něco ho tam zaujalo. V sobotu v 7.30 ráno firma rozesílala všem právníkům mail, který oznamoval odchod Gavina Meada, čtvrtým rokem společníka v soudním oddělení. Žádné podrobnosti. Žádné poznámky. Jen tichý a rychlý odchod.

Každý má své tajemství, říkal Bennie. Jak to udělal? Možná poslal anonymně balíček někomu z personálního oddělení. Prohlášení, policejní záznamy a vůbec všechno. Chudák Meade. Od zločinu už uplynulo deset let, on čtvrtý rok dřel jako mezek za 400 000 dolarů ročně, a najednou ho povolají na pohovor za zavřenými dveřmi.

Bronson vykládal něco o tom, že je jako střed dřevěného kola. Od něj vedou loukotě dolů k sedmi společníkům pod ním a další nahoru, k panu Rolandovi a dalším partnerům. On, Bronson, tady uprostřed zprostředkuje kontakt mezi velkými zvířaty a zelenáči. Bude organizovat práci, dohlížet na rešerše a korespondovat s partnery. Všechno projde přes jeho stůl.

Čas je kriticky důležitý. Kdyby se to proslechlo, ta holandská firma a její právníci by mohli provést spoustu nepěkných věcí. V sázce jsou celostátní zásoby ropy, možná dokonce celá západní civilizace.

Vyrazili do knihovny.

18

Po několika telefonátech, které byly stále rozčilenější, konečně došli k dohodě. Doktor Boone a strýček Wally ustoupili, ale přesto se jim povedlo prosadit jednu podmínku. Baxter opustí léčebnu dřív, ale stráví tři noci v „přestupní stanici“ v Renu, než se vrátí do normálního světa. Sto pět dní nato, co přijel namol opilý, s 2,8 promile alkoholu a značnou dávkou kokainu v těle, projel Baxter Tate branou a nechal za sebou bezpečí Washoe Retreat. Byl naprosto čistý, zhubl o pět kilo, a nejen že nechal pití a drog, ale přestal taky kouřit. Byl fit, opálený, měl jasnou hlavu a upřímně věřil, že své démony přemohl a už zůstane střízlivý. Byl do té bitvy vybavený radami doktora Boona a dalších terapeutů. Přiznal své hříchy a podvolil se vyšší moci, ať už ji představoval kdokoli. Ve věku pětadvaceti let začínal nový život a byl na to hrdý, ale zároveň měl obavy, snad i strach. Jak kilometry ubíhaly, cítil se stále víc nesvůj. Jeho sebejistota se rychle ztrácela.

Už tolikrát a v tolika věcech selhal. Byla to rodinná tradice. Má to snad v genech?

Zřízenec ho vezl z kliniky v Nightingale Moutains do Rena. Byla to dvouhodinová cesta a ani jeden moc nemluvil. Když se blížili k městu, míjeli veliký billboard s reklamou na dovážené pivo v chladné zelené láhvi. Štíhlá mladá žena, která ho držela, by dokázala svést každého muže skoro k čemukoli. Baxterův strach sílil. Na čele mu začal vystupovat pot. Měl chuť se obrátit a prchat zpátky na kliniku, kde nebylo žádné pokušení a žádný alkohol. Neřekl ale nic.

Vesnička naděje byla vlastně vybydlená část Rena – opuštěné bary, kasina, laciné bary. Byla to doména bratra Mannyho, jejího zakladatele, pastora a šéfa Vesničky naděje. Když Baxter vystoupil na rozpálený chodník, čekal na něj Manny před kostelem. Vzal ho za ruku a divoce s ní potřásl. „Pane Tate, můžu vám říkat Baxtere?“

Na tu otázku ani nebylo třeba odpovídat. Byl Baxter, ne pan Tate.

„Jasně,“ kývl Baxter a páteř mu pod tím fyzickým náporem ztuhla.

„Já jsem bratr Manny,“ řekl muž, objal mohutnou levicí Baxtera kolem ramen a tím dokončil drsné přivítání. „Vítejte ve Vesničce naděje.“

Bylo mu asi padesát, byl hispánského původu, pleť měl bronzovou, šedé vlasy pevně svázané do ohonu, který mu splýval až k pasu, přátelský pohled, Ukazoval zuby v širokém úsměvu a měl dvě jizvy, menší u levé nosní dírky a větší na pravé tváři. Obličej mu zdobila měkká bílá bradka, kterou si už hýčkal mnoho let.

„Další, kdo unikl z Washoe Retreat,“ prohlásil hlubokým, melodickým hlasem. „Jak se má náš dobrý doktor Boone?“

„Výborně,“ odpověděl Baxter. Nos bratra Mannyho byl tak asi patnáct centimetrů od jeho. Blízký kontakt mu zjevně nevadil, ale Baxter z toho byl nesvůj. „Pozdravuje vás.“

„Skvělý člověk. Pojďte, ukážu vám to tady. Jestli tomu dobře rozumím, budete tady jen tři noci.“

„Správně.“

Pomalu vykročili. Bratr Manny pořád držel jednou rukou Baxtera kolem ramen. Byl to mohutný muž s vyklenutou hrudí, na sobě měl kapsáče a bílou plátěnou košili. Dva horní knoflíčky měl nedopnuté a košile byla tak dlouhá, že za ním vlála. Na nohou měl sandály naboso.

Kostel kdysi patřil bohaté bílé kongregaci, která prchla na předměstí. Baxter se vlekl za Mannym, který mu nejen ukazoval Vesničku naděje, ale také mu vyprávěl o sobě. Manny Lucera uzřel Boha během svého druhého pobytu ve vězení. Seděl za ozbrojenou loupež, z jejíhož výtěžku si chtěl nakoupit drogy pro osobní potřebu, a když byl propuštěn na podmínku, Duch vedl jeho kroky do Rena, aby zahájil svou duchovní službu. To bylo před sedmnácti lety, a Bůh ho zahrnul požehnáním. Kostel se rozrostl a teď hostil v suterénu útulek pro bezdomovce, vývařovnu, kde se najedl každý, kdo přišel, komunitní centrum pro místní chudé děti, útulek pro ženy a děti prchající před násilnickými muži, a v plánu byl ještě sirotčinec. Manny a jeho sbor přikoupili a opravili staré budovy v okolí. Celý komplex se hemžil lidmi – zaměstnanci, dobrovolníky, lidmi z ulice – a všichni se div neklaněli k zemi, když bratra Mannyho viděli.

Usedli k piknikovému stolku ve stínu a popíjeli limonádu z plechovky.

„Co jste bral?“ zeptal se Manny.

„Koks, chlast, ale nezříkal jsem se ničeho,“ připustil Baxter. Poté, co patnáct týdnů odhaloval své ledví lidem, kteří tak jako tak věděli všechno, už mu nevadilo říct pravdu.

„Jak dlouho?“

„Začal jsem s tím tak kolem čtrnácti let. Jak jsem byl starší, nabíralo to na obrátkách. Teď je mi pětadvacet, takže jedenáct let.“

„Odkud jste?“

„Původně z Pittsburghu.“

„Z jaké rodiny?“

„Bohaté.“

Bratr Manny kladl otázky a vstřebával odpovědi tak lehce, že po čtvrthodině s ním strávené měl Baxter pocit, že by si s ním mohl povídat celé hodiny a říct mu všechno.

„První léčení?“

„Druhé.“

„Já jsem jel ve všech drogách, co si umíte představit, a ještě v pár dalších, co jste o nich nikdy neslyšel. Dvacet let. Čtyřikrát mě pobodali, třikrát střelili a dvakrát jsem šel kvůli drogám do vězení. O první ženu a dvě děti jsem přišel kvůli drogám a alkoholu. Ztratil jsem šanci na vzdělání. Ztratil jsem osm let ve vězení. Skoro jsem ztratil i život. O závislostech vím všechno, protože jsem si tím prošel. Jsem certifikovaný terapeut pro drogovou a alkoholovou závislost a se závislými pracuju každý den. Jste vy závislý?“

„Ano.“

„Bůh vám žehnej, bratře. Znáte Krista?“

„Snad jo. Máma mě každé Vánoce brala do kostela.“

Bratr Manny se usmál a pomalu vysoukal velký zadek zpod piknikového stolku. „Ukážu vám váš pokoj. Ritz to není, ale bude stačit.“

Útulek pro bezdomovce byl veliká suterénní místnost rozdělená provizorními přepážkami – na jedné straně ženy, na druhé muži. Bylo tam otevřeno a stály tu v úhledných řadách vyrovnané vojenské kavalce.

„Většina těch lidí přes den pracuje. Nejsou to pobudové,“ vysvětloval bratr Manny. „Začnou se vracet kolem šesté večer. Tady je váš pokoj.“

Poblíž sprch byly dva pokojíky s hezčími postelemi a přenosnými větráky. „Můžete si vzít tenhle. Je pro supervizora. Abyste dostal soukromý pokoj, musíte mít práci, takže pomůžete s přípravou večeře, a potom, až všichni zalehnou, pomůžete s ostrahou.“ Říkal to tak rozhodně, že žádný protest nepřicházel v úvahu.

Baxter měl pocit, že se mu svět točí před očima. Den začal v pohodlné izolaci čtyřhvězdičkového odvykacího ranče a byl nadšený, že konečně odchází. Teď se ocitl v dusném suterénu starého kostela, který byl domovem dvaapadesáti nejubožejších amerických chudáků, a čekalo se od něj, že s nimi bude následující tři dny žít. A vařit jim a starat se, aby se neporvali.

Baxter Tate, z pittsburghské dynastie Tateů. Bankéři, modrá krev žijící v palácích, které předává jedna nešťastná generace druhé, pyšní a arogantní lidé, kteří se žení a vdávají do dalších podobných klanů a vytvářejí tím pádem ještě horší genovou základnu.

Jak se ve svém mladém životě dostal až sem?

Teoreticky si mohl dělat, co chtěl. Vyběhnout ze dveří, najít si taxi a už se ani neohlédnout. Neexistoval žádný soudní příkaz, který by mu v tom bránil. Strýček Wally by byl nepochybně zklamaný, ale nic horšího by se Baxterovi nestalo, kdyby utekl.

„Jste v pořádku?“ zeptal se bratr Manny.

„Ne.“ Byla to úleva, mluvit upřímně.

„Dejte si dvacet. Jste úplně bledý.“

***

Nemohl spát kvůli horku. Za hodinu vyklouzl ven a začal se toulat po centru Rena. V jedné jídelničce si dal pozdní oběd – první burgr a hranolky po několika měsících. Měl dost peněz na to, aby si na den dva mohl vzít pokoj v hotelu, a jak se loudal ulicemi, byl to jeho hlavní plán. Každou chvilku minul nějaké kasino. Gambler nikdy nebyl, ale v každém kasinu je i bar, ne? Do baru samozřejmě nesmí, ale vrátit se do Vesničky naděje se zatím nedokázal.

U blackjacku vytáhl pět dvacetidolarovek, opatřil si za ně zelené žetony a pár minut nesoustředěné hrál u pětidolarového stolu. Postarší servírka proběhla kolem a zeptala se ho, co si dá k pití. „Minerálku,“ prohlásil bez zaváhání a v duchu se poplácal po zádech.

Jediný další hráč u stolu byl nějaký kovboj v černém klobouku a s láhví piva před sebou. Baxter pil vodu, hrál a občas se kradmo podíval po láhvi piva. Vypadala tak neškodně. Tak krásně.

Když se všechny jeho žetony přestěhovaly ke krupiérovi, zvedl se od stolu a loudal se nazdařbůh kasinem. Bylo to příšerné místo. Hrstka přítomných tu vůbec neměla co dělat; hráli s penězi, o které si nemohli dovolit přijít. Baxter prošel kolem sportovního baru, kde na velkých obrazovkách běžely staré zápasy v americkém fotbalu a na zdi byly vyvěšené víkendové sázkové kurzy. Bar byl prázdný. Uvelebil se na stoličku a objednal si vodu.

Co by teď asi řekl doktor Boone, kdyby ho viděl? Necelých šest hodin po „návratu“, a on už sedí u baru. Klid, pane doktore. Piju jenom vodu. Když dokážu odolat pokušení tady, přímo v epicentru, tak to už všude jinde bude jednoduché. Popíjel vodu a občas se podíval po řádkách láhví s alkoholem. Proč mají tolik různých tvarů a velikostí? Proč vůbec existuje tolik různých druhů alkoholu? Celá jedna řada byly samé ochucené vodky, lahodné nápoje, které konzumoval po litrech, když ještě byl opilec.

Díky Bohu, že je to už za ním.

Někde v dálce, na druhém konci kasina, se rozječela siréna a rozcinkaly zvonky. Nějaký šťastlivec u hracích automatů shrábl jackpot a ten rámus měl všem připomenout, jak snadné je vyhrát. Barman natočil do sklenice pivo a postavil ho před Baxtera. „Na účet podniku!“ prohlásil. „Super jackpot!“

Runda pití zadarmo pro všechny v baru, což v téhle chvíli nebyl nikdo než Baxter. Už skoro řekl: „Hele, kamaráde, odneste to. Já už nepiju.“ Barman byl ale už pryč, a krom toho by to znělo hloupě. Kolik abstinentů bude ve tři odpoledne sedět u baru?

Sklenice byla orosená, pivo ledově studené. Mělo dost tmavou barvu a Baxter se podíval na pípu. Nevada Pale Ale. To ještě neochutnal. V ústech měl vyschlo, a tak se napil vody. Sto pět dní mu doktor Boone i ostatní ve Washoe Retreat vtloukali do hlavy, že stačí jednou se napít a vrátí se ke svým závislostem. Viděl a slyšel, jak se jiní pacienti, nebo hosté, jak se jim říkalo, namáhavě snaží zdolat odvykací kúru a vyprávějí o opakovaných selháních. Nedělejte si iluze, říkali znova a znova, nezvládnete ani jeden drink. Musíte zůstat absolutní abstinenti.

Možná.

Na sklenici se začaly vytvářet kapičky vody a stékat dolů na ubrousek.

Bylo mu pětadvacet let a nikdy doopravdy nevěřil, a to ani v těch nejčistších chvílích ve Washoe, že by dokázal celý zbytek života vydržet bez pití. Někde v hloubi duše věděl, že najde sílu vůle, aby si dal drink, možná dva, a pak pro ten večer přestal, dřív, než se mu to vymkne z rukou. A jestli má stejně v plánu pít, tak proč nezačít hned? Naposled se trápil čtrnáct dní, než konečně podlehl. Dva týdny lhal sám sobě a hlavně kamarádům, že je nadšený ze střízlivého života, a přitom každou minutu toužil se napít. Proč tohle mučení podstupovat znova?

Pivo teplalo.

Slyšel hlasy svých terapeutů. Vzpomněl si na slzy a zpovědi jiných hostů. Slyšel sám sebe recitovat evangelium střízlivých: „Jsem alkoholik, slabý a bezmocný, a potřebuji posilu vyšší bytosti.“

A oni taky slabí byli, ti ostatní ubožáci ve Washoe Retreat. Ale Baxter ne. Baxter je silnější a pár drinků zvládne. Přesvědčoval sám sebe, že nikdy, za žádných okolností nepodlehne lákání a hrůzám kokainu. A také tvrdému alkoholu se vyhne. Jen tu a tam nějaké to pivo, a možná se začne víc zajímat o víno.

Co je na tom?

Přesto se nedokázal přimět se sklenice dotknout. Stála půl metru od něj, takže snadno na dosah; stála tam a čekala jako svinutý chřestýš, co se chystá zaútočit. Vzápětí to ale bylo chutné lákadlo, které v něm vyvolávalo příjemné chvění. Tam a zpátky, tam a zpátky. Zlo proti dobru.

„Musíte si najít nové přátele,“ opakoval mu znova a znova doktor Boone. „A taky se nesmíte vrátit tam, kam jste dřív chodil. Najděte si nová místa, nové přátele, nové výzvy, nový domov.“

Co vy na to, doktore? Že hned první den sedím v ošuntělém kasinu v Renu, kde jsem ještě nikdy nebyl? A jehož jméno si nepamatuju? Ha ha ha.

Obě ruce měl Baxter volné a po chvilce si uvědomil, že ta pravá se trochu třese. A dýchal ztěžka a namáhavě.

„Není vám nic?“ zeptal se barman, když šel kolem.

Ano, ne. Baxter neurčitě kývl, ale promluvit nemohl. Oči nespouštěl ze sklenice piva. Kde to je? Co to dělá? Šest hodin poté, co odjel z léčebny, sedí v baru a hádá se sám se sebou, jestli se má nebo nemá napít. Prohrál už teď. Jen se na něj podívejte.

Levou ruku natáhl dopředu, sáhl na sklenici, pak si ji k sobě pomalu přitáhl. Když byla asi dvacet centimetrů daleko, zarazil se. Cítil slad a chmel. Sklenice byla ještě studená, nebo aspoň dost studená.

Válka mezi dobrem a zlem se změnila ve spor utéct, nebo zůstat. Skoro už se dokázal zvednout z barové stoličky a vyběhnout ze dveří. Skoro. Zvláštní bylo, že nakonec mu k rozhodnutí pomohl Keefe. To byl jeho nejlepší přítel ve Washoe a pocházel z bohaté rodiny, která mu platila odvykačku už potřetí. První dvě skončily špatně, když Keefe sám sebe přesvědčil, že trošku trávy mu neuškodí.

Baxter zašeptal sám k sobě: „Když teď tohle pivo vypiju a když se to zvrtne, tak se vždycky můžu vrátit do Washoe, a po dvou selháních už budu přesvědčený, že nesmím pít vůbec. Tak jako Keefe. Ale teď fakt chci tohle pivo.“ Oběma rukama sevřel chladnou sklenici, pomalu ji zvedl, a jak se blížila, nasál vůni, která se z ní linula. Usmál se, když se dotkla jeho rtů. První doušek Nevada Pale Ale byl ten nejúžasnější nektar, jaký kdy poznal. Vychutnával si ho se zavřenýma očima, ve tváři božskou blaženost.

Za jeho pravým ramenem někdo zařval: „Tak tady jste, Baxtere!“

Skoro se zalkl a upustil sklenici, prudce se obrátil a tam stál bratr Manny, hnal se k němu a zjevně se zlobil. „Co to děláte?“ zeptal se, popadl Baxtera ztěžka za rameno a vypadalo to, že má chuť ho praštit.

Baxter si nebyl jistý, co dělá. Pil pivo, což rozhodně nesměl, ale teď právě byl tak zděšený, že ze sebe nevypravil ani slovo. Bratr Manny mu zlehka vzal sklenici z ruky a pošoupl ji po pultu k barmanovi. „Dejte to pryč,“ zavrčel. Pak si sedl na stoličku vedle Baxtera a naklonil se k němu tak blízko, že mezi jejich nosy bylo zase jen patnáct centimetrů. „Poslouchejte mě, synu,“ řekl tiše. „Nemůžu vás donutit, abyste teď odsud odešel. To je na vás. Ale jestli chcete, abych vám pomohl, tak to řeknete. Odvedu vás, vezmu vás zpátky do svého kostela, uvaříme si kafe a budeme si povídat.“

Baxter nahrbil ramena a pootevřel ústa. Na jazyku pořád ještě cítil chuť piva.

„Může to být nejdůležitější rozhodnutí vašeho života,“ pokračoval bratr Manny. „Teď, v téhle chvíli. Zůstat, nebo jít. Když zůstanete, budete za pět let mrtvý. Jestli chcete odejít, řekněte to a půjdeme spolu.“

Baxter zavřel oči a zašeptal: „Jsem hrozně slabý.“

„Ano, ale já nejsem. Pojďte, pomůžu vám.“

„Prosím.“

Bratr Manny ho skoro zvedl ze stoličky a vzal ho mohutnou paží kolem ramen. Pomalu míjeli hrací automaty a prázdné rulety, a byli už skoro u dveří, když si bratr Manny uvědomil, že Baxter pláče. Usmál se těm slzám. Závislý si musí sáhnout až na dno, než se začne vracet nahoru.

***

Pastorova kancelář byla velká a neuspořádaná místnost vedle sakristie. Sekretářka, manželka bratra Mannyho, jim přinesla konvici silné kávy a dva hrnečky, každý jiný. Baxter seděl schoulený na staré kožené pohovce a horečně kávu upíjel, jako by chtěl spláchnout chuť piva. Slzy zatím ustaly.

Bratr Manny seděl blízko něj v dřevěném houpacím křesle a při řeči se zvolna kolébal tam a zpátky. „Byl jsem ve vězení v Kalifornii,“ vykládal. „Už to bylo podruhé, byl jsem členem gangu a dělal jsem tam uvnitř horší věci, než jsme dělali na ulici. Jednou jsem si nedal pozor, opustil jsem vlastní rajón a nepřátelský gang mě dostal. Probral jsem se ve vězeňské nemocnici se zlomenými kostmi, pořezaný a tak. Prasklá lebka. Příšerná bolest. Vzpomínám, jak jsem si říkal, že bych uvítal smrt. Měl jsem už dost života vůbec, dost toho života, co jsem vedl, dost toho, jaký jsem bídák a ubožák. Věděl jsem, že jestli to přežiju a časem mě znova pustí, skončím zase na ulici a budu hrát tu stejnou hru. Tam, co jsem vyrůstal, šel člověk buď do vězení, nebo umřel mladý. Vy jste žil úplně jinak, co?“

Baxter pokrčil rameny.

„No, v některých ohledech ano, v některých ohledech ne. Já jsem se v životě taky staral většinou o sebe, stejně jako vy. Měl jsem rád špatné věci, zrovna jako vy. Potěšení, sobectví, pýcha – to byl můj život, a váš nejspíš taky, co?“

„No to jo.“

„Všechno je to hřích a všechno to skončí stejně: neštěstím, bolestí, zkázou, zničením a pak smrtí. Tam máte namířeno, synu, a děláte, co se dá, abyste se tam dostal co nejdřív.“

Baxter pokývl. „A co se stalo?“

„Měl jsem štěstí a přežil jsem, a brzy nato jsem se setkal s jedním recidivistou, který neměl šanci na prominutí trestu. A to byl ten nejhodnější, nejmilejší a nejšťastnější člověk, se kterým jsem kdy mluvil. S ničím si nedělal starosti, každý den byl krásný, život byl skvělý, a to všechno říkal muž, který strávil patnáct let ve vězení s nejvyšší ostrahou. Díky vězeňskému knězi poznal Kristovo evangelium a stal se věřícím. Říkal mi, že se za mě modlí a že se modlí i za spoustu dalších zločinců v tom vězení. Pozval mě jednou večer na biblickou hodinku a já jsem poslouchal, jak ostatní vězni vyprávějí svoje příběhy a chválí Boha za odpuštění, lásku a sílu a za příslib věčné spásy. Jen si to představte, partička otrlých zločinců zavřených v příšerném vězení, a oni pějí písně k chvále Boží. Udělalo to na mě velký dojem, a taky jsem všechny ty věci potřeboval. Potřeboval jsem odpuštění, protože jsem v minulosti spáchal spoustu hříchů. Potřeboval jsem mír, protože jsem celý život prožil ve válce. Potřeboval jsem lásku, protože jsem všechny nenáviděl. Potřeboval jsem sílu, protože v hloubi duše jsem věděl, jak jsem slabý. Potřeboval jsem štěstí, protože jsem byl tak dlouho nešťastný. Tak jsme se společně modlili, já a ti zločinci, kteří se chovali spíš jako jehňátka, a já jsem se Bohu zpovídal, že jsem hříšník a že toužím po spasení skrze Ježíše Krista. V té chvíli se můj život změnil, Baxtere, změnil se tak zásadně, že tomu dodnes nemůžu uvěřit. Do mé duše vstoupil Duch svatý a starý Manny Lucera umřel. Narodil se nový, kterému Bůh odpustil minulost a nabídl věčnou spásu.“

„A co drogy?“

„Na ty jsem zapomněl. Síla Ducha svatého je mnohem silnější než lidské touhy. Viděl jsem to tisíckrát, u závislých, kteří zkoušeli úplně všechno, aby se závislosti zbavili – odvykací kliniky, státní zařízení, psychiatry a doktory, moderní léky prodávané jako náhražky. Ale sílu člověk získá odjinud. Pro mě to byla síla Ducha svatého.“

„Já si teď zrovna moc silný nepřipadám.“

„Taky nejste. Podívejte se na sebe. Z Washoe Retreat do laciného baru v druhořadém kasinu za pár hodin. To je možná rekord, Baxtere.“

„Já jsem do toho baru nechtěl jít.“

„Jasně že ne. Ale šel jste tam.“

„Proč?“ Skoro ho nebylo slyšet, jak tiše a slabě to vyslovil.

„Protože jste nikdy neřekl ne.“

Po Baxterově tváři se skutálela slza a on ji otřel hřbetem ruky. „Já se nechci vrátit zpátky do Los Angeles.“

„To ani nemůžete, synu.“

„Pomůžete mi? Já nevím, co mám dělat, víte? Mám strach.“

„Pojďte, pomodlíme se spolu, Baxtere.“

„Okusím to.“

19

Šest měsíců poté, co se spor mezi Trylonem a Bartinem stal veřejným díky podání žaloby, bylo bitevní pole jasně vymezeno a jednotky na svých místech. Obě strany podaly spoustu nudných návrhů, které jim měly získat vrch, ale nikdo zatím žádnou výhodu neurval. Samozřejmě se handrkovaly o uzávěrkách, harmonogramech, sporných otázkách, předkládání důkazů a o tom, kdo si bude moci přečíst jaké dokumenty a kdy.

Případ se pomalu valil kupředu a z obou stran na něm synchronizované pracovaly celé vlny právníků. Proces zatím nebyl na dohled, ale na to bylo ještě příliš brzo. Vzhledem k tomu, že Trylonu se měsíčně účtovalo v průměru 5,5 milionu dolarů, proč hnát tu záležitost k závěru?

Na druhé straně Bartin Dynamics platila právě tolik za energickou a špičkovou obranu, kterou koordinovali zocelení procesní právníci od Agee, Poe & Epps. APE přidělila na případ čtyřicet právníků a stejně jako Scully měla početné zálohy, z nichž by mohla v případě nutnosti poslat do boje další vlnu.

Nejkritičtější z dosud otevřených otázek nepřekvapila ani jeden tým právníků. Když se rozpadlo vynucené manželství Trylonu a Bartinu, když jejich neohrabaný společný podnik vybouchl, nastala doslova rvačka o papíry. Během vývoje hypersonického bombardéru B-10 vznikly statisíce, možná miliony dokumentů. Vědci a konstruktéři zaměstnaní u Trylonu sebrali všechno, co mohli. Vědci od Bartinu udělali totéž. Software se odesílal a přeposílal a něco z něj se zničilo. Hardware, který původně patřil jedné společnosti, se kdovíjak ocitl ve druhé. Bedny tištěných dokumentů se schraňovaly a ukrývaly. A během celé té mely jedna společnost obviňovala druhou ze lhaní, špionáže a z drzé zlodějiny. Když se prach usadil, ani jedna ze stran přesně nevěděla, co vlastní ta druhá.

Vzhledem k supercitlivé podstatě výzkumu sledoval Pentagon s hrůzou, jak šíleně se obě společnosti chovají. Stejně jako několik zpravodajských služeb naléhal na Trylon a Bartin, ať si své špinavé prádlo propírají soukromě, ale nakonec neuspěl. Boj teď měli v rukou právníci a soudy.

Velkým úkolem pana Wilsona Rushe a jeho týmu od Scully & Pershing bylo shromáždit, zatřídit, okopírovat a uložit všechny dokumenty ve vlastnictví Trylonu. K tomu účelu si firma pronajala skladiště ve Wilmingtonu v Severní Karolíně, asi dva kilometry od testovacího zařízení Trylonu, kde se odehrávala většina vývoje B-10. Po pronajmutí se skladiště kompletně renovovalo, takže bylo odolné proti ohni, větru i vodě. Všechna okna byla odstraněna a nahrazena patnácticentimetrovou stěnou z tvárnic. Bezpečnostní firma z Washingtonu tam instalovala průmyslovou televizi s dvaceti kamerami. Čtvera velká vrata byla vybavena infračervenými alarmy a detektory kovu. Ozbrojení strážci hlídali skladiště mnohem dřív, než vůbec nějaké dokumenty dorazily.

A když dorazily, přijely v neoznačených náklaďácích s přívěsy a s dalšími ozbrojenými strážemi. Během čtrnácti dnů v polovině září přišly desítky dodávek. Skladiště, kterému se začalo přezdívat Fort Rush, ožilo, jak se tam začaly hromadit tuny a tuny dokumentů úhledně naskládaných v bílých lepenkových krabicích a čekaly na to, až se seřadí podle systému srozumitelného pouze právníkům v New Yorku.

Skladiště si pronajali Scully & Pershing. Všechny smlouvy podepisoval Wilson Rush: smlouvu na renovaci, zabezpečení, přepravu dokumentů, na všechno. Jakmile se písemnosti ocitly ve skladišti, byly prohlášeny za „produkty právnické práce“, a tudíž se na ně vztahovala odlišná pravidla – nebylo už tak snadné firmu donutit, aby je předložila k nahlédnutí protistraně.

Pan Rush si z týmu vybral deset společníků, těch nejchytřejších a nejdůvěryhodnějších. Tyhle nešťastníky odvezli do Wilmingtonu a ukázali jim Fort Rush, dlouhý hangár bez oken s lesklými betonovými podlahami a pronikavým průmyslovým pachem. Uprostřed stála hora krabic. Po obou stranách čekaly řady prázdných skládacích stolů a za nimi deset velkých, bojovně vyhlížejících kopírek, a všude se kroutily kabely a dráty. Kopírky byly samozřejmě špičkové, barevné, a byly schopny velmi rychle skenovat, snášet a dokonce i sešívat.

Tady, daleko od svých newyorských kanceláří, směli společníci chodit v džínách a teniskách, a slíbili jim větší prémie a další výhody. Jenže nic jim nemohlo kompenzovat tu příšernou práci – museli okopírovat a naskenovat milion dokumentů. A ve Wilmingtonu! Většinou byli ženatí, měli doma manželky a děti, i když z těch deseti si už čtyři stačili protrpět rozvod. A bylo dost pravděpodobné, že Fort Rush způsobí další manželské problémy.

Svůj odporný úkol začali pod osobním vedením pana Rushe. Každý dokument se dvakrát zkopíroval, což trvalo jen zlomek vteřiny, a zároveň se oskenoval do virtuální knihovny. Za několik týdnů, až bude tento úkol splněn, bude knihovna dostupná přes tajný kód, a když se právník dostane dovnitř, během několika vteřin najde jakýkoli dokument. Knihovnu navrhli firemní počítačoví experti a byli si absolutně jistí, že její ochrana je neprolomitelná.

Aby pan Rush náležitě společníkům zdůraznil, jak závažná je ta jejich zdánlivě bezmyšlenkovitá práce, zůstal celé tři dny a osobně se zapojil do vybalování, třídění, skenování, kopírování a balení. Když odjel, zůstali na místě dva další partneři a práci koordinovali. Takovéhle přízemní úkoly se normálně zadávaly kopírovací službě, na kterou dohlížel pomocný personál soudního oddělení, jenže to by u těchhle dokumentů bylo příliš velké riziko. Ty museli mít v rukou kvalifikovaní právníci, kteří chápali jejich význam. Tihle skuteční právníci obsluhující kopírky měli průměrný plat 400 000 dolarů ročně a většina z nich aspoň jeden titul z nejprestižnější univerzity. Během celého svého studia si ani na chvilku nepředstavovali, že budou pracovat u kopírky, ale po čtyřech nebo pěti letech u Scully & Pershing už byli proti jakémukoli šoku obrnění.

Po prvním týdnu se začalo pracovat „na směny“. Osm dní ve skladišti, pak čtyři v New Yorku, a zase zpátky do Wilmingtonu. Jednotlivé skupiny se střídaly a nakonec se práce účastnilo celkem patnáct společníků. Všichni měli zákaz mluvit o čemkoli z Fort Rush s kýmkoli v New Yorku. Zabezpečení a utajení byla krajně důležitá.

První projekt trval šest týdnů. Celé dva miliony dokumentů se okopírovaly, indexovaly a přidaly do knihovny. Pak společníky propustili z Fort Rush, a najatým tryskáčem odvezli zpátky do New Yorku.

Tou dobou Bennie věděl přesně, kde ten sklad je, a měl všeobecnou představu o jeho zabezpečení, ale tyhle věci ho zajímaly jen okrajově. Samozřejmě stál především o přístup do virtuální knihovny a ten mu mohl opatřit jedině jeho špeh.

20

Za dalších tisíc dolarů sledovala pittsburghská detektivní kancelář Elaine Keenanovou dost dlouho na to, aby zjistili, co obvykle dělá a kde se pohybuje. V poledne většinou chodila se spolupracovníky na sendvič do jednoho bufetu poblíž parku oddechu, kde pracovala.

Náhodné setkání musí být věrohodné, a kdyby ji Joey potkal v lesbickém baru, kam se svou spolubydlící občas chodila, asi by mu sotva uvěřila, že je tam náhodou. Ostatně si nebyl jistý, že mu to uvěří kdekoli. Kromě nezávazného sexu před pěti a půl lety ji vlastně nikdy dobře neznal. Byla to jen jedna z těch holek, co se motaly kolem bratrstva Beta, a on se snažil zapomenout na všechny.

Bezpečnostní firma dodala tři barevné fotografie. Joe si je prohlížel celé hodiny, ale stejně nebyl přesvědčený o tom, že tu holku kdy viděl. Kyle si je ovšem prohlédl také a prohlásil, že si na ni živě vzpomíná.

Dnes jako třiadvacetiletá si původně tmavé vlasy barvila na temně zrzavou a nosila je ostříhané hodně nakrátko. Neměla make-up ani rtěnku, zkrátka vůbec nic krom stejného tetování kolem obou paží. Pokud se nějak snažila být přitažlivá, nebylo to znát. Někde pod tou tvrdou slupkou byla hezká holka, ale sexappeal nebyl důležitý.

Joey ztěžka polkl, znova Kyla proklel a vstoupil do bufetu. Zařadil se za ni do fronty u pultu, a za několik minut, kdy fronta pomalu postupovala, se mu povedlo do ní vrazit. „Pardon,“ omluvil se rychle se širokým, neupřímným úsměvem.

Oplatila mu úsměv, ale neřekla nic. Přistoupil o krok blíž a řekl: „Moment, nebyla jste… nebyla jsi před pár lety na Duquesne?“ Dva její spolupracovníci se bez zájmu ohlédli.

„Krátce,“ odpověděla a začala si ho pátravě prohlížet, aby si ho někam zařadila.

Luskal prsty, jako by se pokoušel si něco vybavit. „Elaine? Je to tak? Na příjmení si nemůžu honem vzpomenout.“

„Správně. A kdo jsi ty?“

„Joey Bernardo. Byl jsem v Betě.“

Po tváři jí přelétl výraz hrůzy a sklopila oči k podlaze. Na okamžik ztuhla, nedokázala ze sebe vypravit ani slovo a vypadalo to, že každým okamžikem vybuchne. Pak se posunula s frontou o krok dál. Obrátila se přitom zády k muži, který ji kdysi znásilnil, k muži, který z toho vyšel nejen nepotrestán, ale kompletně očištěn. Joey ji sledoval koutkem oka a z několika důvodů mu nebylo dobře. Jednak se ho zjevně bála, což nebylo nic divného vzhledem k tomu, že sebe považovala za oběť a jeho za násilníka. Bylo také nepříjemné ocitnout se takhle blízko k někomu, s kým kdysi spal, bez ohledu na to, jak samozřejmé a jak nezajímavé se to teď jevilo.

Obrátila se napůl k němu a sykla: „Co tady děláš?“

„Jdu na oběd, stejně jako ty.“

„Buď tak hodný a vypadni.“ Řekla to skoro neslyšitelně, ale jeden z jejích spolupracovníků se stejně otočil a zle se na Joeyho zamračil.

„Ne. Přišel jsem si pro sendvič.“ Nic dalšího si neřekli; oba si objednali a přesunuli se k výdeji. Elaine utekla k vzdálenému stolu i se svými dvěma přáteli a pustila se do jídla. Joey jedl sám u stolku poblíž vchodu. Lístek měl už připravený. Stálo na něm: „Elaine, rád bych si s tebou promluvil o tom, co se stalo. Zavolej mi prosím na mobil, 412 866 0940. Budu ve Scrantonu do zítra do devíti ráno. Joey Bernardo.“ Odnesl tác zpět k pultu, pak došel k jejímu stolu, beze slova jí lístek podal a zmizel.

Zavolala ho za dvě hodiny.

Přesně v 17.00, jak se dohodli, se Joey vrátil do stejného bufetu. Našel Elaine sedět u stejného stolku, kde obědvala, jenže tentokrát tu nebyla s přáteli, ale se svou advokátkou. Ledově se navzájem představili a Joey si sedl naproti nim. Hrdlo měl stažené a ze všeho nejvíc na světě si teď přál nadosmrti zmrzačit Kyla McAvoye. Proč tu sakra není? On je přece právník.

Elainina advokátka byla atraktivní žena středního věku. Všechno na ní bylo černé – kalhotový kostým, vysoké boty, náhrdelník z velkých korálů, oční stíny, a co bylo nejhorší, i její nálada. Tahle ženská šla rovnou po krku. Vizitka, kterou Joey držel v ruce a díval se na ni, hlásala, že je to Michelin „Mike“ Chitzová, advokátka a právní poradkyně. Začala věcně: „Moje první otázka, pane Bernardo: Co tady děláte?“

„A kolik těch otázek máte?“ odpověděl Bernardo náležitě protivně. Jeho pseudoadvokát a zároveň spoluobžalovaný Kyle McAvoy ho mnohokrát ujistil, že z tohohle náhodného setkání s Elaine nemůže být žádný průšvih; kdyby chtěla zahájit nějaké právní kroky, musela by to udělat už dávno. Uplynulo pět a půl roku.

„Víte, pane Bernardo… můžu vám říkat Joey?“

Nebyla šance, že by ona jemu dovolila říkat jí Mike, takže rázně prohlásil, že ne.

„Dobře, tak tedy pane Bernardo, mám jenom pár otázek. Tady slečnu Keenanovou už nějaký čas zastupuji. Dokonce pracuje na částečný úvazek v mojí kanceláři jako koncipientka, a já její příběh dobře znám. Co tady děláte?“

„Tak zaprvé, nemusím vám vůbec nic vysvětlovat. Ale pokusím se chovat zdvořile, přinejmenším nejbližších šedesát vteřin. Pracuju pro makléřskou firmu v Pittsburghu a máme tady ve Scrantonu klienty. Přijel jsem za nimi a kolem poledne jsem dostal hlad. Náhodně jsem si vybral tuhletu čtyřhvězdičkovou restauraci, vešel jsem dovnitř, viděl jsem tady slečnu Keenanovou, pozdravil jsem ji, ona se vyděsila, já jsem si s ní chtěl popovídat a teď mě tady vyslýchá její advokátka. Na co přesně potřebuješ advokáta, Elaine?“

„Znásilnil jsi mě, Joey,“ vyhrkla Elaine. „Ty a Baxter Tate, a možná taky Kyle McAvoy.“ Než to dořekla, měla v očích slzy a skoro lapala po dechu. Vypadalo to, že se na něj každou chvilku vrhne.

„Možná to bylo takhle, možná nějak jinak. Vždycky jsi v tom měla zmatek.“

„Proč jste chtěl mluvit s mou klientkou?“ naléhala paní Chitzová.

„Protože šlo o nedorozumění a za to nedorozumění jsem se chtěl omluvit. To je všechno. Od té doby, co začala vykřikovat, že jsme ji znásilnili, jsme ji už neviděli. Policajti to vyšetřovali, nezjistili nic, protože se taky nic nestalo, a než s tím skončili, Elaine zmizela.“

„Znásilnil jsi mě, Joey, a dobře to víš.“

„To nebylo žádné znásilnění, Elaine. Spali jsme spolu – já a ty, ty a Baxter, ty a většina ostatních kluků z Bety – ale rozhodně to bylo všechno dobrovolné. A jak!“

Elaine zavřela oči a začala se třást jako v zimnici.

„Na co potřebuje právníka?“ zeptal se Joey znovu paní Chitzové.

„Hodně toho vytrpěla.“

„Já nevím, co kdy vytrpěla, paní Chitzová, ale vím, že v době, kdy byla na Duquesne, trpěla hodně málo. Na nějaké trpění totiž neměla pro samé mejdany čas. Spousta chlastu, drog a sexu, a je dost holek i kluků, co jí můžou velice snadno osvěžit paměť. Měla byste si nejdřív o svojí klientce něco zjistit, než se pustíte do nějakých vymyšlených právních akcí. Nic pěkného to nebylo, to mi věřte.“

„Drž hubu!“ zavrčela Elaine.

„Chcete se jí omluvit?“ zeptala se právnička.

„Ano. Elaine, omlouvám se za to nedorozumění, i když už mi není moc jasné, jak k němu došlo. A myslím si, že ty by ses měla omluvit mně za to, že jsi mě obvinila z něčeho, co se nestalo. A teď zrovna se chci omluvit za to, že jsem sem vůbec chodil.“ Joey se zprudka zvedl. „Nebyl to dobrý nápad. Sbohem.“

Rázně vyšel z bufetu, nasedl do auta a odjel ze Scrantonu. Když cestou zpátky do Pittsburghu zrovna neproklínal Kyla McAvoye, slyšel v duchu znova a znova její hlas. „Znásilnil jsi mě, Joey.“ Říkala to bolestně a s přesvědčením. Před pěti a půl lety možná přesně nevěděla, co se u nich v bytě stalo, ale teď to rozhodně věděla moc dobře.

On nikoho neznásilnil. Co začalo jako oboustranně chtěný sex, a dokonce na její návrh, se teď změnilo na něco úplně jiného, přinejmenším v její hlavě.

Když dívka souhlasí se sexem, může si to v půlce rozmyslet? Nebo když souhlasí se sexem a v půlce odpadne, jak může potom tvrdit, že si to rozmyslela? Těžké otázky a Joey se s nimi při jízdě potýkal. „Znásilnil jsi mě, Joey.“

To obvinění stačilo, aby si Joey poprvé nebyl sám sebou jistý. Opravdu ji tehdy s Baxterem zneužili?

***

O čtyři dny později se Kyle zastavil v podatelně Scully & Pershing a vyzvedl si tam dopis od Joeyho. Byl v něm podrobný popis schůzky, včetně toho, jaký sendvič si kdo dal, jakou barvu měly Elaininy vlasy a jaká tetování měla na pažích. Poté, co Joey nahlásil všechna fakta, doplnil i svůj názor:

EK sama sebe absolutně přesvědčila o tom, že ji několik z nás znásilnilo, JB a BT určitě a „možná“ KM. Je slabá, křehká, citově labilní, uštvaná, ale zároveň si ve své roli oběti taky docela libuje. Vybrala si dobrou právničku, tvrdou babu, která jí věří a která by nezaváhala podniknout příslušné právní kroky, kdyby je mohla podpořit sebemenším důkazem. Má prst na spoušti. Jestli to video je jenom z poloviny tak nebezpečné, jak říkáš, dělej všechno, co je v lidských silách, aby se jim nedostalo do ruky. Elaine a její advokátka jsou dvě vzteklé kobry, připravené zaútočit.

V závěru stálo: „Nevím, jaký další roztomilý projekt pro mě chystáš, ale k Elaine bych se radši už nepřibližoval. Vůbec se mi nelíbí, když mi holka tvrdí, že jsem ji znásilnil. Celá ta věc mě dost vyvedla z míry, navíc jsem musel lhát Blair, abych se dostal z města. Mám dva lístky na zápas Steelers – Giants na 26. října. Mám ti to zavolat, aby o tom tvoje gorily věděly? Vážně si myslím, že bychom na ten zápas měli jít a probrat, co dál. Tvůj oddaný služebník Joey.“

Kyle četl dopis i shrnutí v hlavní knihovně, schovaný mezi policemi starých právních knih. Potvrdily jeho nejhorší obavy, ale neměl čas se tím moc zabývat. Tiše roztrhal papír na sto kousků a ty na odchodu z knihovny vyhodil do koše. Okamžitě znič všechnu korespondenci, nabádal Joeyho.

Nejbližší hotel u jeho bytu byl Chelsea Garden, patnáct minut pěšky. Ten večer v jedenáct se Kyle vlekl po Sedmé Avenue a hotel hledal. Kdyby nebyl tak vyčerpaný, možná by si docela vychutnal studenou podzimní noc, kdy vítr honí po chodnících listí a půlka města je vzhůru a má někam namířeno. Ale byl otupělý vyčerpáním a schopný vždycky jen jedné myšlenky, a i to bylo často příliš.

Bennie už dvě hodiny čekal v apartmá ve druhém patře, protože jeho „aktivum“ nemohlo dřív z kanceláře Ale Benniemu to nevadilo. Jeho aktivum patřilo do kanceláře, a čím víc tam stráví, tím víc Bennie pohne se svou prací.

Přesto začal jedovatým: „Jdete o dvě hodiny pozdě.“

„Tak mě žalujte.“ Kyle se natáhl na postel. Tohle byla jejich čtvrtá schůzka v New Yorku od doby, co se tam Kyle nastěhoval, a Bennie od něj ještě nedostal nic, co by neměl mít. Jeho etika byla ještě nedotčená. Neporušil žádný zákon.

Proč se tedy cítil jako ten nejhorší zrádce?

Bennie poklepával na velký bílý prezentační blok na stojanu. „Buďte tak hodný a dávejte pozor,“ řekl. „Nebude to dlouhé. Mám tady kávu, jestli chcete.“

Kyle nehodlal ustoupit ani o centimetr. Vyskočil, nalil si kávu do papírového kelímku a sedl si na postel. „Povídejte.“

„Tohle je tým případu Trylon, jak vypadá teď. Tady na špici je Wilson Rush a pod ním osm partnerů ze soudního – Mason, Bradley, Weems, Cochran, Green, Abbott, Etheridge a Wittenberg. S kolika z nich jste se už setkal?“

Kyle si prohlížel osm obdélníčků s vepsanými jmény a chvíli přemýšlel. „Wilson Rush měl projev při úvodním zaškolování, ale od té doby jsem ho neviděl. Pro Abbotta jsem dělal zprávu v jednom případu s akciemi a krátce jsem se s ním setkal, a jednou jsem v kantýně obědval s Wittenbergem. Viděl jsem Bradleyho, Weemse a možná Etheridge, ale netroufl bych si tvrdit, že je znám. Je to velká firma.“

Kyla dosud udivovalo, kolik neznámých tváří denně potkává na chodbách a ve výtazích, v kantýně, knihovnách a čajových kuchyňkách. Snažil se s nimi seznamovat nebo aspoň pozdravit, ale hodiny pořád tikaly a účtovat bylo mnohem důležitější.

Jeho supervizor byl Doug Peckham a Kylovi se ulevilo, že jeho jméno na schématu není.

Pod partnery byly další, menší čtverečky. Bennie na ně poklepal ukazováčkem. „Dál je tu šestnáct starších společníků a pod nimi šestnáct mladších. Jejich jména jsou támhle v tom šanonu. Musíte se je naučit nazpaměť.“

„Jasně, Bennie.“ Kyle se na příslušný šanon podíval. Byl modrý, silný asi pět centimetrů. Pak tam byly ještě tři další, ty byly černé a ještě tlustší.

„S kolika těmi společníky jste už pracoval?“

„S pěti, šesti, možná i sedmi,“ prohlásil a ani se nesnažil o přesnost. Jak by Bennie mohl vědět, s kým už pracoval? A o tom, odkud Bennie zná jména všech jednačtyřiceti právníků přidělených k případu Trylon, Kyle radši ani nepřemýšlel. Některá se samozřejmě objeví v soudním spise, ale to jsou jen velcí hráči. Kolik zdrojů vlastně má?

Bennie ukázal najeden malý čtvereček. „Tady tohle je starší společnice jménem Sherry Abneyová. Znáte ji?“

„Ne.“

„Hvězda na vzestupu, na nejlepší cestě k partnerství. Dva tituly z Harvardu a praxe u federálního soudu. Její šéf je partner Mason, který má na starosti předkládání důkazů. Pod ni spadá mladší společník jménem Jack McDougle. Je u firmy druhý rok a má problém s kokainem. Nikdo ve firmě to neví, ale už ho brzo vyhodí, takže pak to budou vědět všichni. Ten vyhazov bude dost rychlý.“

Kyle hleděl na čtvereček s McDouglovým jménem a napadalo ho tolik otázek, že nevěděl, kde začít. Jak tohle Bennie ví?

„A vy chcete, abych se dostal na jeho místo?“

„Chci, abyste se Sherry Abneyové vlichotil. Omrkněte ji, seznamte se s ní. Je jí třicet, je svobodná, ale má stálý vztah s investičním bankéřem od Chase, který tráví v práci zrovna tolik času jako ona, takže na zábavu nemají kdy. Datum svatby zatím neurčili, nebo ho aspoň neoznámili. Moc ráda hraje squash, když má zrovna chvilku, a jak víte, firma má ve čtyřicátém patře, hned pod tělocvičnou, dva squashové kurty. Hrajete squash?“

„Teď už nejspíš jo.“ Kyle hrál několikrát na Yale. „Ale nejsem si jistý, kde na to vezmu čas.“

„Něco vymyslíte. Ona by mohla být vaše brána do týmu Trylonu.“

Hip hip hurá. Kyle měl v plánu vyhýbat se Trylonu a jeho soudnímu týmu tak pečlivě, jak to jen půjde. „Drobný problém, Bennie,“ pokrčil rameny. „Připravený jste skvěle, ale jedna dost zjevná věc vám ušla. K tomuhle případu nepouštějí zelenáče ani na sto honů. Má to dva důvody. Zaprvé, nic zatím neumíme – před pěti měsíci jsme byli ještě na fakultě – a za– druhé, šéfové od Trylonu nejspíš svým právníkům řekli, ať drží nováčky od případu stranou. To se stává, víte? Ne všichni naši klienti jsou tak hloupí, aby platili tři stovky za hodinu nějakým zobákům, co jim za ty hodiny nic nepřinesou. Takže, Bennie, jaký je plán B?“

„To chce trpělivost, Kyle. A politiku. Začněte manévrovat směrem k případu Trylon, seznamovat se se staršími společníky, lézt do správných zadků, a třeba budeme mít kliku.“

Kyle hodlal ještě pokračovat v debatě o McDouglovi. Už se k němu chtěl znova vrátit, když z vedlejšího pokoje najednou někdo vstoupil. Kyle se tak lekl, že skoro upustil poloprázdný kelímek kávy. „Tohle je Nigel,“ ukázal na příchozího Bennie. „Bude chvilku mluvit o systémech.“ Nigel už stál těsně u Kyla a natahoval k němu ruku. „Těší mě,“ zazpíval bodře s britským přízvukem. Pak přistoupil ke stojanu a zavěsil na něj vlastní blok.

Vedlejší místnost měla dobrých dvanáct na dvanáct metrů. Kyle se tam podíval otevřenými dvojitými dveřmi. Nigel se tam schovával a poslouchal každé slovo.

„Scully & Pershing používají pomocný soudní systém zvaný Jury Box,“ začal hned Nigel. Všechny jeho pohyby byly rychlé a přesné. Brit, ale s divným přízvukem. Asi čtyřicetiletý. Metr pětasedmdesát, tak pětasedmdesát kilo. Krátké tmavé vlasy, napůl šedivé. Tenké rty. Bez brýlí.

„Kolik vás toho o Jury Box naučili?“ chtěl vědět.

„Základy. Několikrát jsem ho použil.“ Kyle se z nečekaného Nigelova zjevení ještě nevzpamatoval.

„Je to typický pomocný systém pro soudní procesy. Veškeré důkazní předměty se naskenují do virtuální knihovny, ke které mají přístup všichni právníci pracující na případu. Rychlé vyhledávání dokumentů. Superrychlé hledání podle klíčových slov, frází, jazyka smlouvy, vlastně podle všeho. Sledujete mě?“

„Jo.“

„Je to dost bezpečné, což je dnes víceméně standard. A jako všechny chytré právnické firmy používá i Scully bezpečnější systém pro citlivější případy a spisy. Jmenuje se Barrister. Ten umíte?“

„Ne.“

„Není divu. Nešíří se o něm. Funguje hodně podobně jako Jury Box, ale je těžší se k němu dostat nebo se do něj prolomit. Dávejte si pozor, jestli o něm něco zaslechnete.“

Kyle kýval, jako by hodlal udělat přesně to, co po něm chtějí. Od února, od té příšerné noci, kdy ho přepadli po basketbalovém žákovském zápasu v New Havenu, se setkával jen s Benniem Wrightem, nebo jak se vlastně jmenuje. Moc o tom sice nepřemýšlel, ale předpokládal, že ten jako jeho řídící agent bude jediný, koho pozná. Samozřejmě, byly i jiní; zvlášť pár těch pouličních stínů, které měl v patách dnem nocí a které už nadělaly tolik chyb, že teď už nebylo pro Kyla nic těžkého je rozpoznat. Nenapadlo ho ale, že se osobně seznámí ještě s někým, kdo má taky falešné jméno a taky pracuje pro operaci.

A proč vlastně? Tuhle Nigelovu prezentaci by přece Bennie zvládl sám.

„A pak je tu případ Trylon,“ prozpěvoval Nigel. „Ale to je bohužel úplně jiná záležitost. Mnohem složitější a líp zabezpečená. A taky úplně jiný software. Napsaný nejspíš jenom pro tenhle jeden konkrétní proces. Dokumenty mají zamčené v jednom skladišti a u každých dveří stojí chlápek se samopalem. Ale udělali jsme pokrok.“ Zarazil se jen na tak dlouho, aby se stačil pochvalně usmát na Bennieho.

Jsme to ale pašáci, co?

„Víme, že ten program má kódový název Sonic, jako hypersonický bombardér B-10. Moc velkou fantazii nemají, to vám povím, ale jim ne, protože se neptali, ha ha ha. Do Soniku se nedostanete z toho úhledného laptopu, co vám zelenáčům dali hned první den, kdepak. Z vůbec žádného laptopu do Soniku nenakouknete.“

Nigel odskotačil na druhou stranu trojnožky. „V osmnáctém patře vaší budovy je tajná místnost, a to hodně hlídaná, a tam je řada stolních počítačů, některé jsou opravdu špičkové, a tam Sonic najdete. Kódy ke vstupu se mění každý týden. Hesla denně, někdy i dvakrát. Než se přihlásíte, musíte mít správné uživatelské jméno, a když při odhlašování uděláte jenom drobnou chybičku, hned to schytáte, a možná vás dokonce vyrazí.“

Kéž by, řekl málem Kyle.

„Sonic je nejspíš vykradený Barrister, takže vy se musíte naučit s Barristerem, hned jak budete mít šanci.“

Už se nemůžu dočkat, řekl málem Kyle.

Přes šok a únavu se mu začalo pomalu rozsvěcet v hlavě, že právě překračuje hranici, a že to dělá způsobem, který nečekal. Jeho noční můra byla vynést ze Scully & Pershing informace, která neměl mít, a jako Jidáš je dodat Benniemu za třicet stříbrných. Teď se ovšem dozvídal firemní tajemství z vnějšího zdroje. Nic ještě neukradl, byl si ale naprosto jistý, že nemá vědět nic o Soniku a tajné místnosti v osmnáctém patře. Možná to není zločin a možná to ani není porušení etiky, ale rozhodně mu to přišlo nesprávné.

„Tak, to je zatím všechno,“ řekl Bennie. „Vypadáte utahaně. Odpočiňte si trochu.“

„Moc pěkně děkuju.“

Když Kyle vyšel zpátky na Sedmou Avenue, podíval se na hodinky. Byla skoro půlnoc.

21

V 5.00, což teď byl obvyklý čas, se naplno rozeřval budík. Kyle ho musel dvakrát praštit, než zmlknul. Spěšně se osprchoval a oholil a za patnáct minut byl už na chodníku, elegantně oblečený, protože vysoce kvalitní šaty si teď mohl dovolit. Z jeho života se rychle stal uspěchaný, unavený chaos, ale on byl pevně rozhodnutý, že když už dnem namáhavě klopýtá, bude přitom aspoň dobře vypadat. Cestou si koupil kávu, bagetu a Timesy ve svém oblíbeném nonstop lahůdkářství a na rohu Čtyřiadvacáté a Sedmé chytil taxi. Za deset minut už měl v sobě snídani, vypil půlku kávy a prolétl noviny. Do dveří firmy na Broad Street vešel přesně v šest ráno, podle plánu. Bez ohledu na to, kolik bylo, výtahem nahoru nikdy nejel sám. Obvykle s ním jeli další dva nebo tři nevyspalí a pohublí společníci se zarudlýma očima. Vyhýbali se jeden druhému pohledem, ale zatímco se výtah s tichým bzučením kolébal nahoru, kladli si v duchu stejné otázky:

Co mě to napadlo lézt na právnickou fakultu?

Jak dlouho můžu tuhle mlýnici přežít?

Který idiot vymyslel tenhle způsob, jak praktikovat právo?

Obvykle nepadlo ani slovo, protože si neměli co říct. Chovali se jako vězni na cestě k šibenici; raději meditovali a snažili se dívat se na všechno s odstupem.

Když Kyle vešel do kanceláře, nepřekvapilo ho, že tam našel jiného mladého právníka. Tim Reynolds byl první, kdo si propašoval do své komůrky spacák, nový, tepelně izolovaný speciální model značky Eddie Bauer. Tvrdil, že ho má léta a že s ním už najezdil spoustu kilometrů po celé zemi. Jenže ten spacák byl cítit novotou. Tim – bez bot, kravaty, košile a saka, jen ve starém tričku – byl ve spacáku zalezlý, částečně stočený pod malým stolem, a nevěděl o světě. Kyle ho kopl do nohy, probudil ho a začal přátelským: „No, ty vypadáš.“

„Brejtro,“ prohlásil Tim, vyškrábal se na nohy a sáhl po botách. „Kolik je?“

„Šest deset. Kdy jsi šel spát?“

„Nevím. Někdy po druhé hodině.“ Rychle si oblékal košili, jako by se každým okamžikem mohl objevit ve dveřích obávaný partner a začít rozdávat tresty. „Mám v sedm odevzdat zprávu pro Tobíka Rolanda a vůbec nevím, co dělám.“

„Hlavně pořád účtuj,“ odsekl Kyle beze stopy soucitu. Otevřel kufřík a vytáhl laptop. Tim se dooblékl a popadl desky. „Budu v knihovně,“ prohlásil; už teď vypadal jako troska.

„Nezapomeň si vyčistit zuby,“ doporučil mu Kyle.

Když Reynolds zmizel, Kyle se připojil na internet a otevřel si stránku QuickFace.com. Existovalo několik webových stránek umožňujících amatérským detektivům sestavovat si identikity tváří a Kyle si je všechny prostudoval. QuickFace byl zdaleka nejpodrobnější a nejpřesnější. Začal Nigelovýma očima, což je vždycky ten nejdůležitější rys. Když člověk trefí oči, má půlku identifikace v kapse. Stránky nabízely víc než dvě stě různých typů očí – byly tu zastoupeny všechny rasy, barvy, místa původu i různé směsi. Kyle je rychle proběhl, našel ty nejpodobnější a začal s obličejem. Nos, tenký a špičatý. Obočí, středně silné a po stranách trochu moc svěšené. Rty, hodně tenké. Lícní kosti, vysoko posazené, širší. Brada, ne dlouhá, ale hodně plochá, bez důlku. Uši, oválné a přilepené těsně k hlavě. Když přidal ještě vlasy, vrátil se k očím, zkusil jiný pár a pak ještě jiný. Uši byly moc vysoko, takže je posunul níž. Hrál si s tou sochařinou do 6.30 – půlhodina nenaúčtovaná a vyplýtvaná, leda by se během dne rozhodl malinko si to nafouknout – a když byl Nigel řádně sestavený a dal by se identifikovat z deseti metrů, Kyle si obrázek vytiskl a spěchal do knihovny. V ruce si nesl tlusté desky, protože do knihovny nikdo bez tlustých desek nechodil. Jeho oblíbené místo bylo v jedné slepé uličce, v temném koutě třetího patra regálů. Bylo to osamělé místo, skladovali tam obsáhlé šanony plné anotací, na které už desítky let nikdo nesáhl. Na druhé polici zdola vytáhl tři svazky a za nimi našel neoznačenou žlutou obálku, o něco větší než A4. Otevřel ji a vylovil tři další portréty: skvělý obrázek svého úhlavního nepřítele Bennieho a pak ty dvě gorily, které ho sledovaly po New Yorku. Pokud věděl, nikdy u nich nebyl blíž než patnáct metrů a nikdy se přímo nesetkal s jejich pohledem, ale oba je několikrát viděl a byl si jistý, že jeho dílo je přinejmenším použitelný výchozí bod. Když k té sbírce ještě přidal Nigelovu příšernou tvář, její celková přitažlivost se tím nijak nezvýšila.

Schoval obálku a vrátil se do Krychle, kde se střelec Tabor jako obvykle hlučně připravoval zahájit den. Otázka, kdo tu má před sebou nejslibnější kariéru, byla vyřešena už před pár týdny. Byl to jasně Tabor, zdejší hvězda, ten, kdo má nejlépe našlápnuto k partnerství, a všichni ostatní ať mu koukají uhnout z cesty. Své nadání a schopnosti dokázal tím, že naúčtoval jednadvacet hodin za jediný den a za první měsíc vykázal víc hodin než kterýkoli jiný nováček na soudním, i když Kyle za ním zaostal jen o čtyři hodiny. Dobrovolně se hlásil na projekty a v kantýně lovil šéfy jako politik hlasy.

„Včera jsem spal v knihovně,“ řekl, jen Kyla viděl.

„Dobrejtro, Tabore.“

„Koberec v hlavní knihovně je tenčí než koberec v knihovně ve třiadvacátém, víš to, Kyle? Já mnohem radši spím ve třiadvacátém, ale je tam větší kravál. Co ty?“

„Už nám všem hrabe, Tábore.“

„To jo.“

„Tim dneska použil ten svůj spacák.“

„Na co? Už si to konečně rozdal s Dale?“

„Jo, tak to nevím. Vzbudil jsem ho před hodinou.“

„Takže ty jsi šel domů? Spal jsi ve vlastní posteli?“

„No jo.“

„Já mám dneska v poledne odevzdat dva projekty, oba jsou hrozně důležité a spěchají, a takový luxus jako spánek si nemůžu dovolit.“

„Jasně, ty jseš naše hvězda, Tabore. Supermane, vpřed.“

A Tabor byl pryč.

Dale Armstrongová dorazila přesně v sedm, jako obvykle, a i když vypadala trochu ospalá, upravená byla jako vždycky. Bylo zřejmé, že velkou část vysokého platu utrácí za značkové oblečení, a stejně jako Tim s Taborem, i Kyle se každé ráno těšil, v jakém modelu zase přijde.

„Moc ti to sluší,“ usmál se.

„Díky.“

„Prada?“

„Dolce & Gabbana.“

„Skvělé boty. Blahnik?“

„Jimmy Choo.“

„Pět stovek?“

„Ani se neptej“

Jak ji tak Kyle denně obdivoval, rychle se učil jména velekněží dámského odívání. Bylo to jedno z mála témat, o kterých byla ochotná mluvit. Po šesti týdnech, které spolu strávili v těsném prostoru Krychle, o ní pořád věděl hrozně málo. Když mluvila, což nebylo často, bylo to o firemních záležitostech a o neveselém životě čerstvého společníka. Jestli měla nějakého přítele, dosud se o něm nezmínila. Dvakrát se odvázala natolik, že přijala pozvání na drink po práci, ale obvykle s nimi nechodila. A ačkoli všichni nováčci veřejně nadávali na dlouhé hodiny práce pod tlakem, zdálo se, že Dale Armstrongová to snáší hůř než většina ostatních.

„Jaké máš plány na oběd?“ zeptal se Kyle.

„Ještě jsem ani nesnídala,“ odpověděla chladně a schovala se do svého malého prostůrku v Krychli.

22

V útulku se rozsvítilo každý den v šest, většina bezdomovců se probudila a začala se chystat na další den. Pravidla jim nedovolovala zůstat déle než do osmi. Hodně jich mělo práci, ale i od těch, co ji neměli, se čekalo, že ji vyrazí hledat. Bratr Manny a jeho personál dokázali s velkým úspěchem umísťovat svoje „přátele“, i když šlo často o práci na částečný úvazek a za minimální plat.

Snídaně se podávala v prvním patře, ve společenské místnosti, kde byla i malá kuchyňka. Tam dobrovolníci připravovali vejce, topinky, ovesnou kaši a cereálie. Jídlo se všem podávalo s úsměvem, s přátelským „Dobré ráno“ a s krátkou modlitbou díkůvzdání, jakmile se všichni usadili. Bratr Manny, o kterém se všeobecně vědělo, že si rád přispí, tyhle ranní povinnosti přenechával jiným. Poslední měsíc v kuchyni dohlížel a organizoval Baxter Tate, usměvavý mladík, který v předchozím životě nikdy neuvařil ani vodu. Baxter míchal desítky vajíček, opekl bochníky a bochníky toastového chleba, připravoval ovesnou kaši – pravou, ne instantní – a také doplňoval zásoby, myl nádobí, a dokonce také často předříkával ranní modlitbu. Povzbuzoval ostatní dobrovolníky, pro každého měl vlídné slovo a znal jménem většinu bezdomovců, kterým přívětivě sloužil. Když se najedli, naložil je do tří starých dodávek patřících ke kostelu, sám zasedl za volant jedné z nich a rozvezl je na různá pracoviště v Renu. Pozdě odpoledne je zase vyzvedával.

Třikrát týdně se ve Vesničce naděje konalo setkání Anonymních alkoholiků – v pondělí a ve čtvrtek večer a ve středu v poledne. Baxter nikdy žádnou schůzku nevynechal. Ostatní alkoholici ho mezi sebou vřele přivítali. Baxter žasl, jak pestrá skupina to je. Muži i ženy všech ras a každého věku, kvalifikovaní odborníci i bezdomovci, bohatí i chudí. Alkoholismus umí udělat široký, rozeklaný zásek ve všech třídách, ve všech částech společnosti. Byli tu staří sebejistí opilci, kteří se chlubili, že už desítky let nepijí, a nováčci jako on sám, kteří otevřeně připouštěli, že se ještě bojí. Veteráni je ale utěšovali. Baxter si sice pěkně zprasil život, ovšem v porovnání s některými jinými byla jeho minulost pořád ještě procházka růžovým sadem. Jejich příběhy byly zajímavé, často šokující, zvlášť těch, kteří se dostali až do vězení.

Při své třetí schůzce AA, pod dohledem bratra Mannyho, který seděl až docela vzadu, se Baxter Tate postavil před skupinu, odkašlal si a řekl: „Jsem Baxter Tate, alkoholik z Pittsburghu.“ Když to vyslovil, otřel si z tváře slzy a poslouchal, jak mu tleskají.

Podle plánu nazvaného Dvanáct kroků k uzdravení si sestavil seznam všech lidí, kterým ublížil, a pak si rozmyslel, jak jim to vynahradí. Nebyl to dlouhý seznam a většinou na něm byli členové rodiny. Na návrat do Pittsburghu se ale nijak netěšil. Promluvil si o tom se strýčkem Wallym. Rodina věděla, že je pořád střízlivý, a to bylo jediné, na čem záleželo.

Za měsíc začal být neklidný. Vůbec se mu nelíbila představa, že by měl opustit bezpečí Vesničky naděje, ale věděl, že ten čas se blíží. Bratr Manny ho pobízel, aby začal uvažovat o budoucnosti. Byl příliš mladý, chytrý a nadaný, než aby strávil zbytek života v útulku pro bezdomovce. „Bůh má s tebou velké plány,“ říkal bratr Manny. „Věř mu a on ti je vyjeví.“

***

Protože to vypadalo, že by se v pátek mohli dostat z práce v nějakou slušnou hodinu, Tim Reynolds a ostatní rychle zorganizovali flám a spěchali z budovy pryč. Sobota měla být vzácným dnem volna. V sobotu se v kanceláři nesměl ukázat nikdo z příslušníků soudního oddělení, protože se konal každoroční piknik s rodinami v Central Parku. To znamenalo, že v pátek večer se mohlo pít, co hrdlo ráčilo.

Kyle odmítl, stejně jako Dale. Kolem sedmé večer, když oba dokončovali poslední práci nekonečného týdne a nikdo jiný kolem nebyl, naklonila se Dale kolem plátěné přepážky oddělující jejich dva boxíky a řekla: „Co takhle večeře?“

„Jsem pro,“ odpověděl Kyle bez zaváhání. „Chceš jít někam konkrétně?“

„Ke mně. Tam si nemusíme pořád dávat pozor, můžeme si popovídat, a tak vůbec. Máš rád čínu?“

„Moc.“ Slova „tak vůbec“ mu doznívala v otupělém mozku. Dale bylo třicet, byla svobodná, atraktivní, zjevně heterosexuální, zkrátka hezká osamělá dáma ve velkém městě. Nemůže přece úplně zapomínat na sex, i když Kyla samotného deprimovalo, jak málo na něj teď myslí on.

Balí ho snad? Trochu ho ta představa šokovala. Dale byla tak ostýchavá a rezervovaná, že bylo těžké si ji představit, jak po někom vyjíždí.

„Co kdybys nějakou koupil a přinesl ji s sebou?“

„Jasně, proč ne.“

Bydlela sama v Greenwich Village, ve čtvrtém patře bez výtahu. Probrali různé restaurace v okolí, které nabízely jídlo s sebou, a pak společně odešli z kanceláře. O hodinu později vyšel Kyle po schodech s krabicí smažené rýže s krevetami a kuřetem a zaklepal na dveře. Dale mu s úsměvem otevřela a pustila ho dál.

Dva pokoje, obývák s kuchyní a ložnice. Byt byl malý, ale hezky zařízený – minimalistický styl, chrom a kůže, na zdech černobílé fotografie. I ona sama byla pěkně oblečená ve stylu „méně je více“. Bílou bavlněnou sukni měla velice krátkou a odhalila tak větší kus štíhlých nohou, které Kyle i ostatní supi obdivovali. Měla boty z červené kůže s nízkým podpatkem a otevřenou špičkou, bez pásku, jaké by si asi tak vzala velmi drahá děvka. Kyle se po nich podíval a zeptal se. „Jimmy Choo?“

„Prada.“

Bavlněný černý svetr byl přiléhavý a neměla pod ním podprsenku. Poprvé za příliš mnoho týdnů začal Kyle pociťovat sexuální vzrušení.

„Pěkný byt,“ řekl a prohlížel si jednu z fotografií.

„Čtyři tisíce za měsíc, věřil bys tomu?“ Otevřela ledničku, která byla velká jako větší stolní počítač, a vytáhla láhev vína.

„Ale jo, věřil. Jsme v New Yorku. Ale nikdo nás nenutil sem chodit.“

Držela v ruce láhev chardonnay. „Je mi líto, ale sodovku nemám. Takže buď víno, nebo vodu.“

„Dám si trochu vína,“ řekl s lehkým zaváháním. A hned na místě se rozhodl, že se nebude trápit neustálým rozvažováním, jestli se má nebo nemá napít po pěti a půl letech střízlivosti. Nikdy se neléčil, nemusel podstoupit odvykací kúru, nikdy se nepovažoval za alkoholika. Přestal prostě pít, protože pil moc, a teď chtěl sklenici vína.

Jedli na malém čtvercovém stole a koleny se přitom skoro dotýkali. Matematička Dale nebyla zrovna povídavá, dokonce i když byla doma a úplně v pohodě. Neuměl si ji představit v posluchárně před padesáti studenty. A rozhodně si ji nedokázal představit v soudní síni před porotou.

„Domluvíme se, že si nebudeme povídat o práci, ano?“ ujal se vedení Kyle.

„Souhlas, ale nejdřív jeden moc pěkný drb.“

„Povídej.“

„Slyšel jsi už o tom odtržení?“

„Ne.“

„Povídá se to, dneska jsem to slyšela dvakrát. Tobík Roland a čtyři další partneři, všichni ze soudního, se chtějí trhnout a založit si vlastní firmu. Možná s sebou budou brát až dvacet společníků.“

„Proč?“

„Pohádali se o výši palmáre. Jako obvykle.“

Právní firmy jsou proslulé tím, že vybuchují, hroutí se, spojují a odstřelují do všech směrů. Fakt, že několik nespokojených partnerů se chce udělat pro sebe, nebyl nic překvapivého, ať už u Scully nebo u kterékoli jiné firmy.

„Znamená to víc práce pro nás ostatní?“ zeptal se.

„To doufám.“

„Znáš Tobíka osobně?“

„Jo. A doufám, že ty pověsti jsou pravdivé.“

„Kdo je největší blbec, s kterým ses zatím setkala?“

Upila víno a přemýšlela o tom. „Já ti nevím. Kandidátů je spousta.“

„Až moc. Pojď mluvit o něčem jiném.“

Kylovi se povedlo převést hovor na ni. Odkud je, škola, dětství, rodina, studium. Nikdy nebyla vdaná. Měla jednu lásku, ale nedopadlo to dobře a dodnes to bolí. Po jedné sklenici vína nalila další a alkohol jí trochu rozvázal jazyk. Všiml si, že skoro nic nejí. On naopak spolykal všechno, co bylo v dohledu. Přehrála hovor zpátky na jeho půlku hřiště a Kyle jí vyprávěl o Duquesne a Yale. Občas se někdo z nich zmínil o firmě a tímhle tématem se pokaždé oba nechali strhnout.

Když zmizelo jídlo i víno, řekla: „Pojď, pustíme si film.“

„To beru,“ kývl Kyle. Když prohlížela DVD, podíval se na hodinky. Deset dvacet. Za posledních šest dní byl dvakrát v kanceláři přes noc – i on teď už vlastnil spacák – a spal v průměru čtyři hodiny denně. Byl fyzicky i duševně vyčerpaný a dvě a půl sklenice velice dobrého vína, které právě vypil, mu náležitě vsákly do toho, co mu zbylo z mozku.

„Milostný, akční, komedii?“ zavolala na něj od své zjevně rozsáhlé sbírky. Klečela přitom, sukně jí sotva zakrývala zadek. Kyle se natáhl na pohovku, protože se mu ani jedna židle nezdála dost pohodlná.

„Cokoli, když to nebude moc velká romantika.“

„Co třeba Beetlejuicel“

„Senzace.“

Strčila disk do přehrávače, pak skopla boty, sebrala deku a usadila se na pohovce vedle Kyla. Chvíli se vrtěla, tulila, tiskla se k němu a přetahovala přes oba deku, a když se konečně uvelebila, jejich těla se hodně dotýkala. A pak se začaly dotýkat i ruce. Kyle si přivoněl k jejím vlasům a napadlo ho, jak je to vlastně jednoduché.

„Není tohle proti firemním pravidlům?“ zeptal se.

„Jenom koukáme na film.“

A koukali na něj. Zahřátí dekou, vínem a vzájemnou blízkostí na něj koukali celých deset minut. Později si nedokázali uvědomit, kdo z nich usnul dřív. Dale se vzbudila dlouho po tom, co film skončil. Zabalila Kyla do deky a sama šla do postele. Kyle se vzbudil v sobotu ráno v půl desáté v prázdném bytě. Na stole ležel lístek, že Dale je za rohem v kavárně a čte noviny, a jestli má Kyle hlad, má tam za ní přijít.

***

Jeli spolu metrem do Central Parku a dorazili tam kolem poledne. Soudní oddělení firmy pořádalo každou třetí sobotu v říjnu rodinný piknik u jezera. Hlavní program byl softbalový turnaj, ale taky se házelo podkovou, hrál se kroket, boccie a pořádaly se hry pro děti. Najatá cateringová firma opékala žebírka a kuřata. Rámusila rapová skupina. A stála tu celá řada ledově vychlazených soudků Heinekenu.

Piknik měl podpořit dobré vztahy a dokázat, že firmě skutečně záleží na tom, aby se její zaměstnanci také bavili. Účast byla povinná. Telefony nebyly povoleny. Většina společníků by ten čas využila lépe, kdyby se vyspala. Přinejmenším jim ale nehrozilo, že je někdo zažene do kanceláře na další nocovku. Stejné privilegium nabízely jedině Vánoce, Silvestr, Díkůvzdání, Roš hašana a Jom kipur.

Den byl jasný, počasí perfektní a unavení právníci setřásli vyčerpání a za chvíli už pilně hráli a ještě pilněji pili. Kyle a Dale, aby se vyhnuli možným klepům, se brzo rozešli každý jinam a ztratili se v davu.

Během pár minut se Kyle dozvěděl, že Jack McDougle, společník, který do firmy přišel loni z Duke, byl včera v noci zatčen. Protidrogová jednotka vykopla dveře jeho bytu v Soho a našla tam slušnou zásobu kokainu. Ještě pořád byl ve vězení a zůstane tam nejspíš až do pondělka, kdy teprve bude možné zařídit propuštění na kauci. Firma sice trochu tahá za nitky, aby ho dostala ven, ale nijak moc se pro něj angažovat nebude. Scully & Pershing takovéhle případy přísně trestá. McDougle bude až do oficiálního obvinění suspendován, a pokud se ukáže, že ty řeči jsou pravdivé, bude za několik týdnů bez místa.

Kyle se na pár minut zastavil a myslel na Bennieho. Jeho děsivá předpověď se vyplnila.

***

V soudním oddělení pracovalo 28 partnerů a 130 společníků. Dvě třetiny jich bylo ženatých a všude pobíhala spousta malých, dobře oblečených dětí. Softbalový turnaj začal tím, že pan Wilson Rush, hlavoun všech hlavounů, oznámil nasazení, pravidla a prohlásil se za hlavního sudího. Několik právníků mělo tu odvahu, že na něj začalo bučet, ale v tenhle výjimečný den bylo dovoleno všechno. Kyle se rozhodl hrát – to nebylo povinné – a ocitl se v náhodně sestaveném týmu se dvěma lidmi, které už znal, a sedmi dalšími, které neznal. Jejich kapitánem byl partner jménem Cecil Abbott (z týmu Trylonu), který měl na hlavě čepici Yankees a na sobě dres, jaký nosí jejich hvězda Derek Jeter. Brzo ovšem začalo být zřejmé, že nikdy nedoběhl ani na první metu. Se studeným Heinekenem v ruce rozestavil svoje mužstvo tak, že by neporazilo ani slušný žákovský tým, ale ono na tom nezáleželo. Kyle, který byl z celého družstva nejlepší sportovec, trčel v pravém poli. Ve středu hrála Sherry Abneyová, společnice, která byla u firmy pátým rokem a kterou měl Bennie na mušce jako možnou Kylovu vstupenku do případu Trylon – Bartin. Když šli v první směně na pálku, Kyle se jí představil a chvíli si s ní povídal. Zjevně byla zatčením McDougla hodně vyvedená z míry. Pracovali spolu dva roky. Ne, neměla ani tušení, že má problémy s drogami.

Když tým kapitána Abbotta konečně ve čtvrté směně zachránilo pravidlo o předčasném ukončení zápasu při příliš velkém bodovém rozdílu, Kyle se vrhl do davu a zdravil každou neznámou tvář, kterou potkal. Ostatně, od toho firma podobné akce pořádala. Mnoho jmen mu bylo povědomých; studoval koneckonců jejich životopisy už šest týdnů. Nechvalně známý partner Birch Mason, oblečený také v dresu Yankees a ve dvě odpoledne už napůl opilý, popadl Kyla jako starého kamaráda a představil ho manželce a dvěma dětem. Doug Peckham ho chvíli doprovázel a představil ho několika dalším partnerům. Rozhovory byly pořád stejné: kde jste studoval, jak to zatím jde, asi máte nervy, jak dopadly advokátské zkoušky, po prvním roce to už nebude taková dřina, a tak dál.

A taky: „To je neuvěřitelné, s tím McDouglem, co?“

Turnaj se hrál dvojitým vylučovacím systémem a Kylův tým se vyznamenal tím, že byl první, kdo dvakrát prohrál. Kyle našel Dale, jak hraje boccie, a společně se vyrazili do stanu najíst. S talíři grilovaného masa a lahvemi vody si přisedli k Taborovi a jeho dost bezvýrazné slečně ke stolu ve stínu. Tabor byl samozřejmě v týmu, který ještě neprohrál, a měl na kontě zatím nejvyšší počet bodů. Má v kanceláři naléhavou práci a hodlá tam být zítra hned na šestou.

Kyle měl chuť říct – vyhrál jsi. Je to tvoje. Proč tě vlastně neudělají tím partnerem hned?

Pozdě odpoledne, když slunce zapadalo za vysoké budovy kolem Central Parku, se Kyle nenápadně vytratil a našel si lavičku pod dubem. Kolem něj se snášely k zemi zlaté listy. Díval se z dálky na hru, poslouchal spokojené hlasy, čichal poslední kouř z grilů. Když se na to hodně soustředil, dokázal skoro přesvědčit sám sebe, že na tu party patří, že je prostě jen jeden z mnoha úspěšných právníků, kteří si udělali v hektickém programu krátkou chvilku volna.

Jenže realita nebyla nikdy daleko. Když bude mít štěstí, spáchá příšerný zločin proti firmě a nechytnou ho. A když štěstí mít nebude, tak se na některém dalším rodinném pikniku bude mluvit o něm stejně tak, jak se dnes mluví o McDouglovi.

23

V neděli, kdy si většina advokátů ze soudního léčila kocovinu, vstal Kyle brzo a s čistou hlavou. Dal si velkou kávu, nazul si sportovní boty a vyrazil objevovat město. Měl na to celých pět hodin. FirmFone měl samozřejmě v kapse, ale věděl, že nezazvoní, protože neděle po pikniku je taky volný den. Pár skalních nebo střelců sice do kanceláře půjde, ale většina ostatních si bude vychutnávat další krásný podzimní den, aniž by účtovali jedinou hodinu.

Vyrazil na jih, přes Village do Tribeky a pak na východ, do rušné Čínské čtvrti. V Soho se mu podařilo najít místo u baru v Balthazaru, populární restauraci zařízené jako pařížské bistro, o které všechny turistické průvodce psaly v superlativech. Dal si vejce Benedict a rajskou šťávu a výborně se bavil zdejší barvitou společností. Pak našel cestu k Brooklynskému mostu, vylezl až nahoru na promenádu a vykročil přes East River do Brooklynu. Trvalo mu to čtyřicet minut, a dalších čtyřicet pak zpátky na Manhattan, kde zamířil na Broadway a po ní prošel oděvní čtvrtí, divadelní čtvrtí, přes Times Square a na Columbus Circle.

Brunch se podával v jedenáct třicet na Upper West Side, v bytě Douga a Shelly Peckhamových. Byl to starý dům na Šedesáté třetí, dva bloky od Central Parku, a jak Kyle jel stísněným výtahem do třetího patra, uvědomil si, že dělá to, co většina Newyorčanů dělá ve volném čase a někteří i při práci: uvažoval o nemovitostech. Jedenačtyřicetiletý Doug Peckham jako plnoprávný partner vydělal za loňský rok 1,3 milionu. Jeho příjem nebyl žádným tajemstvím. Scully & Pershing, jako většina megafirem, takové údaje zveřejňovala. Peckham mohl očekávat, že přinejmenším tolik bude vydělávat po zbytek své kariéry, takže si mohl dovolit pěkný byt. Jenže 1,3 milionu za rok, to v New Yorku nebyla žádná první liga. Ani zdaleka ne. Nejvíc vydělávali investiční bankéři, kouzelníci z hedžových fondů, podnikatelé ve špičkových technologiích a výkonní ředitelé velkých firem, kteří měli miliardový majetek a nepřišlo jim přehnané vyklopit dvacet milionů za byt v centru. A každý měl samozřejmě povinné víkendové sídlo v Hamptons na léto a další v Palm Beach na zimu.

Peckhamovi měli taky jeden takový dům, v East Hamptonu. Kyle doufal, že si ho Shelly a děti užívají, protože Doug si ho neužíval určitě. Většinu sobot trčel v kanceláři, a k tomu navrch i nějakou tu neděli.

Shelly přivítala Kyla objetím jako starého kamaráda a pozvala ho do vzdušného a neokázalého bytu. Doug byl v džínách, bez ponožek a neoholený a míchal svým hostům Bloody Mary. Kromě Kyla tu byli ještě čtyři další společníci, všichni pod supervizí partnera Peckhama. Tenhle brunch, to byla další snaha jeho samého i firmy trochu obrousit hrany a přesvědčit je, že Scully & Pershing jsou nakonec přece jen lidská firma. Cílem setkání bylo popovídat si. Doug chtěl znát jejich problémy a starosti, jejich nápady a plány, jejich dojmy a jejich cíle. Chtěl být také s brunchem hotov dostatečně včas, aby pak mohli u piva koukat na zápas Giants proti FortyNiners, výkop přesně v jednu.

Shelly sama vařila a Doug jí pomáhal servírovat a naléval víno. Po hodině prázdného tlachání o nudných procesech, na kterých celý týden otročili, přišel čas na zápas. Kyle, jediný nováček u stolu, mluvil méně než ostatní. V polovině brunche už si plánoval, po jaké trase se bude vracet domů. Po moučníku se shromáždili v obýváku, kde bylo útulno díky tomu, že v malém krbu hořel oheň. Doug si chvíli hrál s ovládáním velké HDTV s plochou obrazovkou. Kyle ve snaze rozproudit trochu skomírající zábavu prohlásil, že on je vášnivý fanda Devětačtyřicátníků a Obry že nenávidí, a povedlo se mu tím vyvolat výměnu jedovatostí. Dva starší společníci usnuli, ještě než skončila první čtvrtina, a Dougovi taky začala klesat hlava. V poločase se Kyle neobratně rozloučil a vyšel na ulici.

V pondělí v pět ráno byl už v kanceláři, nachystaný na další dlouhý týden.

***

Příště hráli Giants venku, v Pittsburghu, a dvě hodiny před zápasem se Kyle a Joey Bernardo uvelebili na svých místech u čtyřicetiyardové čáry a snažili se nezmrznout. Studená fronta zahnala podzim a nad novým stadionem se válela mrznoucí mlha. Ale na tom nezáleželo. Jako skalní fanoušci Steelers se takhle klepali na mnoha zápasech na starém stadionu Three Rivers, který už dnes nestál. Zimu vítali. Tohle bylo to pravé fotbalové počasí.

Blair se naštěstí o americký fotbal nezajímala. Byla v pátém měsíci těhotenství, strašně ztloustla a z budoucího mateřství moc nadšená nebyla. Joey začínal pochybovat, jestli ta svatba je vůbec dobrý nápad, ale z nějakého důvodu měl pocit, že je v pasti. Kyle mu nedokázal poradit. Kdyby nebyla těhotná, řekl by Joeymu, ať vezme nohy na ramena. Jenže těhotnou snoubenku člověk opustit nemůže, ne? Prostě mu to připadalo nesprávné. Jenže co on o takových věcech ví?

Když se dav usadil a týmy se začaly rozcvičovat, Kyle byl připravený začít o hlavním tématu. „Mluv tiše a povídej mi o Elaine Keenanové,“ řekl.

Joey měl s sebou placatku s vodkou proti mrazu. Napil se, ušklíbl se, jako by byla hrozně nechutná, a řekl: „Problémy a nic než problémy.“

O Elaine se zatím mluvilo jedině v Joeyho psané zprávě o jejich setkání. Kyle potřeboval znát všechny podrobnosti a také si museli udělat plán.

„Je pěkně zatrpklá,“ řekl Joey. „Ale ani zdaleka není tak pomstychtivá jako její právnička.“

„Začni od začátku a pověz mi všechno, co se stalo.“

Joey si znovu lokl, důkladně si olízl rty a rozhlédl se kolem, aby se přesvědčil, že nikoho nezajímá, co si povídají. Pak se pustil do pomalého, zamyšleného, detailního líčení svého výletu do Scrantonu. Kyle ho občas přerušil nějakou otázkou, ale přesto vyprávění postupovalo. Ve chvíli, kdy se na hřišti hodilo mincí a zaplněný stadion se nedočkavě zavlnil, Joey skončil svoje vyprávění varováním: „Kdyby měly sebemenší záminku, vrhnou se po nás jako fúrie. Nedej jim tu záminku. Tahle epizoda prostě musí zůstat pohřbená.“

Chvíli se dívali na zápas a nemluvili o ničem jiném než o fotbalu. Během oddechového času se Joey zeptal: „Jaký je další plán?“

„Mohl bys přijet příští týden do New Yorku? Steelers – Jets. V neděli ve čtyři na Meadowlands. Opatřím lístky.“

„No… já nevím.“ Problém byla Blair, a kromě ní i peníze. Joey vydělával slušně, zvlášť když se započítaly i provize, ale na zbohatnutí to nebylo. A teď bylo na cestě dítě a pak taky svatba, nebo možná naopak. Jeden den chtěla Blair svatbu odložit, než se dítě narodí, aby se vdávala zase štíhlá. Vzápětí ale trvala na svatbě co nejdřív, aby dítě nepřišlo na svět jako nemanželské. Joey v tom pěkně lítal, zuby nehty se snažil udržet se nad vodou a schytával to ze všech stran. Navíc teď kupují nákladný nový byt. Nemůže si dovolit moc utrácet za fotbal.

„K čemu mě potřebuješ v New Yorku?“ zeptal se.

„Chci se pokusit získat fotku Bennieho.“

„A k čemu ti bude? Ti chlapi jsou nebezpeční, ne?“

„To jo. Smrtelně.“

„Tak proč dráždíme hada bosou nohou?“

„Musím vědět, co jsou zač.“

Joey zavrtěl hlavou a podíval se jinam, k výsledkové tabuli. Pak se zase napil a naklonil se ke Kylovi. „Podle mě by bylo lepší nechat je na pokoji. Udělej, co po tobě chtějí, hraj s nimi, nenech se chytit, to zatracené video udrž pěkně pod pokličkou a všichni budeme spokojení.“

„Snad. Můžeš přijet do New Yorku?“

„Já nevím. Musím si to rozmyslet.“

„Je to hrozně důležité. Prosím.“

„Tak mi pověz, kamaráde, jak chceš toho svého Bennieho vyfotit? Je to profesionální agent, ne?“

„Tak něco.“

„Ty jsi právník. Já jsem makléř. Nemáme ponětí, co vlastně děláme, a můžeme si pěkně nabít čumák.“

„To máš pravdu.“

Kyle vytáhl z kapsy své tlusté černozlaté bundy Steelers malý balíček. „Vem si tohle,“ podal ho Joeymu až u kolen, aby ho nikdo neviděl. Joey si balíček vzal a strčil ho do kapsy své vlastní černozlaté bundy Steelers. „Co to je?“

„Videokamera.“

„Nevypadá to tak.“

„Je to videokamera, ale ve výloze takovou asi neuvidíš.“

Steelers se povedla dlouhá přihrávka a následkem toho i první touchdown, a davy asi pět minut oslavovaly. Během následného oddechového času Kyle pokračoval. „Není o moc větší než plnicí pero. Strčí se do kapsy košile, nebo saka, a vede od ní tenký drátek k ovládání, to držíš v levé ruce. Můžeš si s někým povídat a přitom celý rozhovor natáčet, a ten druhý nebude o ničem vědět.“

„Takže já prostě přijdu k Benniemu, který je nejspíš po zuby ozbrojený a dalších několik po zuby ozbrojených kamarádíčků má někde poblíž, představím se mu a požádám ho, aby se hezky usmíval.“

„Ne. Znám lepší způsob. Ale ten týden musíš s kamerou trénovat.“

„Jmenuje se to nějak?“

„Jsou u toho všechny papíry – popis, návod a tak. Za ten týden si to pročti a nauč se s tím zacházet. Když všechno vyjde úplně přesně, budeš mít asi tak tři vteřiny na to, abys Bennieho natočil.“

„A když to přesně nevyjde?“

„Tak tě zachráním.“

„No nádhera.“ Dlouhý, nervózní doušek z láhve. „Dobře, Kyle, řekněme, že budeme mít Bennieho na videu. Jak ho máš v úmyslu, ty, ne já, jak ho máš v úmyslu identifikovat?“

„To ještě nevím.“

„Ty toho nevíš víc.“

„V úterý ti pošlu e-mail, že mám lístky a tak. Jdeš do toho, kamaráde?“

„Já nevím. Podle mě jsi blázen a děláš blázna i ze mě.“

„No tak. Měl by ses trochu bavit, dokud ještě můžeš.“

***

Ve čtvrtek ve čtyři odpoledne Kyle pilně pracoval v hlavní knihovně, když mu na stole tiše zadrnčel FirmFone. E-mail byl označený jako naléhavý a přikazoval novým společníkům, aby se okamžitě shromáždili v mezaninu čtyřiačtyřicátého patra, což byla největší místnost v celé firmě. Mohlo to znamenat jediné – přišly výsledky advokátních zkoušek. A když Kyla volali, znamenalo to, že prošel.

Celé týdny dřeli s hodinami v zádech a snášeli často nesnesitelný tlak života ve velké firmě, a k tomu všemu jim nad hlavami visel temný mrak obav, že neudělali zkoušky. Mluvili o nich málokdy, protože samotná zkouška byla minulost a jim se nechtělo na ni příliš myslet, ale její přízrak je neopouštěl nikdy. Budil je, když zoufale potřebovali spát. Usedal s nimi ke stolu a dokázal jim docela zkazit chuť k jídlu. Advokátní zkoušky. Co jestli vybouchli u advokátních zkoušek?

Rituál byl v každé firmě jiný, ale u Scully & Pershing měli docela příjemný způsob, jak výsledky svým společníkům sdělit. Ty šťastné sezvali a uspořádali pro ně oslavu. Mělo to být překvapení, jenže každý nováček o tom věděl hned druhý týden v září. Krutá část oslav byla, že ty méně šťastné prostě nepozvali. Nechali je, ať se z budovy nenápadně vytratí a po zbytek dne se toulají někde po ulicích.

Když Kyle vybíhal schody a hnal se po chodbách, hledal přátele. Ze všech stran se ozývalo radostné halekání, známí se radostně poplácávali, běhalo se v botách, které nebyly pro běhání určené. Uviděl Dale a krátce ji objal; dál šli rychlým krokem spolu. Dav, který přibíhal do mezaninu, byl v rozjařené náladě dřív, než pan Howard Meezer, ředitel firmy, vystoupil na malé pódium a řekl: „Gratuluji. Bude se oslavovat. Dneska už nikdo nebude účtovat ani hodinu.“

Za chvíli už létaly špunty ze šampaňského. Barmani měli plné ruce práce a číšníci začali roznášet báječné chuťovky.

Všude vládla nadšená, přímo opojná nálada, protože zlý sen skončil a oni byli odteď navždycky právníci.

Kyle si vychutnával sklenici šampaňského s Dale a s několika ostatními nováčky, když se hovor stočil k méně šťastným kolegům. „Vidíte někdo Garwooda?“ Všichni začali hledat na oslavě Garwooda, nenašli ho, a předpokládali tudíž, že je na tom druhém seznamu.

Přistoupil k nim Tim Reynolds se zlomyslným úsměvem, v jedné ruce sklenici, v druhé vytištěný seznam. „Tabor to neudělal,“ ohlásil pyšně. „No věřili byste tomu? Oběť z Harvardu.“

Kyla to nepotěšilo. Ano, Tabor byl protivný šplhoun, ale seděl s nimi v kanceláři, a že neudělal zkoušku, to ho zabije. Tak špatný kluk to není.

Pověsti se šířily; počet obětí stoupal. Celkem pohořelo jen osm ze 103, což je úspěšnost 92 procent, a to je pro jakýkoli ročník v jakékoli firmě výborné číslo. Zase jednou se ukázalo, že jsou hvězdy a čekají je velké věci.

Opili se, jak nejvíc to šlo, a domů je rozvezla auta objednaná firmou. Kyle si dal jen dvě skleničky a do Chelsea se vrátil pěšky. Cestou zavolal otci, aby mu tu báječnou zprávu sdělil.

24

V pátek v poledne měl Kyle schůzku s Doughem Peckhamem. Ten se vyjádřil, že půjde o pracovní oběd, u kterého proberou předložení důkazů v jednom procesu. Když ale Kyle dorazil deset minut před určeným časem, partner prohlásil: „Pojďte, oslavíme to.“ Vyšli z budovy a nastoupili do sedanu Lincoln, jednoho z nesčetných „černých aut“, která křižují městem, aby šéfové a manažeři nemuseli jezdit taxíkem. Firma jich měla na telefonu celou flotilu.

„Byl jste v Eleven Madison Park?“ zeptal se Doug.

„Ne. Já moc nikam nechodím, jsem teprve čerstvý společník, a buď jsem na jídlo moc unavený, nebo nemám čas, nebo na něj prostě zapomenu.“

„Ale, stěžujeme si?“

„Samozřejmě že ne.“

„Gratuluju ke zkoušce.“

„Díky.“

„Bude se vám tam líbit. Skvělé jídlo, krásná restaurace. Dáme si dlouhý oběd a trochu vína. Vím přesně, kterému klientovi to přišijeme.“

Kyle kývl. Byl už u firmy dva měsíce, ale pořád ještě mu byla nepříjemná představa, že se takovéhle věci prostě „přišijí“ klientům. Nafukování spisů. Přehnané účtování. Zvyšování nákladů. Chtěl se zeptat, co přesně se klientovi přišije. Jenom ten oběd, o čemž nebylo pochyb, nebo i dvě hodiny jeho a dvě hodiny Peckhamova času? Ale nezeptal se.

Restaurant se nacházel v hale staré budovy Metropolitan Life a měl výhled na Madison Square Park. Zařízení bylo v moderním stylu, vysoké stropy, široká okna. Doug samozřejmě prohlásil, že se zná s šéfkuchařem, s hlavním číšníkem i se someliérem a Kyla nepřekvapilo, že dostali skvělý stůl s výhledem do parku.

„Tak, nejdřív vyřídíme vaše hodnocení,“ prohlásil Doug, přelomil preclík a rozsypal po bílém ubrusu drobečky.

„Hodnocení?“

„Ano. Jako váš supervizor mám povinnost zhodnotit vaši práci poté, co přijdou výsledky zkoušek. Je celkem jasné, že kdybyste neuspěl, nebyl byste tady a já bych vám neřekl nic pěkného. Nejspíš bychom se zastavili někde na ulici u stánku, dali si mastnou klobásu, šli bychom se projít a já bych vám cestou dělal kázání. Ale uspěl jste, takže na vás budu hodný.“

„Díky.“

Číšník jim podal jídelní lístky a nalil vodu. Doug chroupal preclík a drobil na stůl čím dál víc. „Hodiny, které účtujete, jsou nadprůměrné, dokonce bych řekl výjimečné.“

„Díky.“ Nepřekvapilo ho, že hodnocení u Scully & Pershing začíná tím, kolik peněz člověk firmě přináší.

„Od ostatních partnerů a starších společníků jsem na vás slyšel samou chválu.“

„Něco k pití? Aperitiv?“ zeptal se číšník.

„Objednáme si víno k jídlu,“ odbyl ho skoro hrubě Doug a číšník zmizel.

„Občas mi ale připadá, že se firmě úplně nevěnujete, jako by vám na ní dost nezáleželo. Je to tak?“

Kyle zavrtěl hlavou a přemýšlel, co odpovědět. Doug byl přímočarý typ; nejlepší bude mluvit s ním na rovinu. „Ve firmě žiju, jím a spím, jako každý nováček, protože tak to prostě před nějakou dobou někdo zavedl. Stejně jako medici tráví v nemocnici dvacet hodin denně, aby dokázali, jak jsou dobří. Díky Bohu, že neléčíme nemocné. Já vážně nevím, co ještě bych měl dělat, abych vás přesvědčil, že mi na firmě záleží.“

„Na tom něco je,“ připustil Doug a zadíval se s mnohem větším zájmem do jídelníčku. Číšník čekal na objednávku.

„Už víte, co si dáte?“ zeptal se Doug. „Umírám hlady.“

Kyle se do jídelníčku ještě nestačil podívat a Dougova kritika ho dosud pálila. „Jasně,“ řekl. Všechno vypadalo lákavě. Objednali si, číšník jim pochválil výběr a objevil se someliér.

Během zaujaté diskuse o vínu, která pak následovala, se Doug zmínil o „první láhvi“ a „druhé láhvi“.

První byla bílé burgundské. „Bude vám chutnat,“ sliboval Doug. „Jedno z mých oblíbených.“

„Už se těším.“

„Máte nějaké problémy, stížnosti?“ pokračoval Doug, jako by si odškrtával jednotlivé položky na hodnotícím seznamu.

Jako na zavolanou se rozdrnčel Kylův FirmFone. „Tohle se povedlo,“ podotkl Kyle, vytáhl telefon z kapsy a podíval se na e-mail. „Karleen Sanbornová, že by potřebovala, abych se na pár hodin vrhnul na ten čurbes kolem Placid Mortgage. Co jí mám odpovědět?“

„Obědváte se mnou.“

Kyle napsal e-mail, odeslal ho a pak se zeptal: „Můžu to teď vypnout?“

„Jistě.“ Číšník donesl víno. Doug ochutnal, spokojeně obrátil oči k nebi a číšník nalil dvě sklenky.

Kyle pokračoval: „Jestli si na něco stěžuju, tak na tenhle hrozný telefon. Řídí celý můj život. Když vy jste byl před patnácti lety společníkem, neexistovaly žádné mobily a smartphony a FirmFony, a –“

„Pracovali jsme stejně jako vy,“ skočil mu Doug do řeči a pohrdlivě mávl rukou. Přestaň si stěžovat. Musíš být tvrdý. Druhou rukou zvedal sklenku a zkoumal její obsah. Konečně se napil a spokojeně pokýval hlavou.

„No, ptal jste se, na co si stěžuju, tak na ten telefon.“

„Dobře, ještě něco?“ Další fajfka v dalším čtverečku.

„Ne, jenom obvyklé stížnosti na to, jak se zachází se společníky. Ale to už jste slyšel a určitě to nechcete slyšet znova.“

„Máte pravdu, Kyle, nechci to slyšet. Podívejte se, my jako partneři víme, co se děje. Nejsme slepí a hluší. Přežili jsme to a teď sklízíme ovoce. Je to špatný pracovní model, protože všichni jsou nešťastní. Myslíte, že se mi chce každé ráno vstávat v pět a strávit dvanáct bláznivých hodin v kanceláři, abychom si na konci roku mohli rozdělit zisky a být na špičce žebříčku? Partneři u APE měli loni průměrně 1,4 milionu. My měli 1,3 milionu a všichni zpanikařili. Musíme snížit náklady! Musíme víc účtovat! Musíme najmout víc společníků a vyždímat je na troud, protože jsme největší! Je to bláznovství. Nikdo se nikdy nezastaví a neřekne: Hele, mně úplně stačí milion ročně, ale chci trávit víc času s dětmi nebo na pláži. Kdepak. Musíme být jedničky.“

„Milion babek ročně bych bral.“

„Taky tam dojdete. Hodnocení skončilo.“

„Jedna stručná otázka.“

„Sem s ní.“

„Je tu jedna moc milá společnice, taky nováček jako já, a já ji začínám mít dost rád. Jak velký je to problém?“

„Přísný zákaz. Jak moc milá?“

„Den ode dne milejší.“

„Jméno?“

„Je mi líto.“

„Hodláte to dělat v kanceláři?“

„Tak daleko jsme se nedostali. Ale je tam spousta spacáků.“

Doug se naklonil se přes stůl. „Ona je ve firmě spousta sexu. Jsme v kanceláři, co si budeme povídat. Když dáte dohromady pět tisíc mužů a žen, tak se to stát musí. Nepsané pravidlo zní následovně: Se zaměstnanci se nespí. Tím jsou míněné sekretářky, koncipienti, úředníci, pomocný personál, zkrátka ti, kteří jsou řekněme na nižší úrovni než my. Říkáme jim neprávníci. Pokud jde o ostatní společníky, nebo třeba i partnery, je to každému jedno, když vás přitom nikdo nechytí.“

„Slyšel jsem dost zajímavé historky.“

„Nejspíš pravdivé. Pár lidí si už takhle zničilo kariéru. Loni dva partneři, on ženatý, ona vdaná, si spolu začali vášnivý románek a přistihli je. Z firmy vyletěli a jiné místo dodnes nenašli.“

„Ale dva svobodní společníci, to snad nemůže být tak zlé.“

„Prostě se nenechte chytit.“

Přišly předkrmy a sex byl zapomenut. Kyle si dal slaný koláč s pórkem a se sýrem. Doug tak skromný nebyl – objednal si salát z mainského humra s fenyklem a černými houbami. Kyle pil méně vína a víc vody. Doug byl odhodlaný zlikvidovat první láhev a přejít ke druhé.

„Čeká nás menší zemětřesení,“ oznámil mezi dvěma sousty. „Určitě se to k vám už doneslo.“

Kyle s plnou pusou kývl.

„A nejspíš k tomu opravdu dojde. Pět partnerů od nás ze soudního odchází a bere s sebou partičku společníků a taky pár klientů. Vzpouru vede Toby Roland a není to nic pěkného.“

„Kolik společníků?“ zeptal se Kyle.

„Dneska ráno jich bylo šestadvacet. Je to, kdo si co urve. Slibují peníze a nasazují všechny páky a nikdo neví, kolik jich nakonec odejde, ale rozhodně to v soudním udělá pěknou díru. Ale to přežijeme.“

„Jak tu mezeru zaplníme?“

„Pravděpodobně vyloupíme jinou firmu. To vás na právech neučili?“

Oba se zasmáli a zase se začali věnovat jídlu.

„Bude to znamenat víc práce pro ty, co zůstanou?“ zeptal se Kyle mezi dvěma sousty.

Doug pokrčil rameny, jako by chtěl říct, že ano. „Možná. Na takovéhle úvahy je ještě brzo. Berou s sebou některé velké klienty s velkými procesy. To je ostatně hlavní důvod, proč odcházejí.“

„A Trylon odchází nebo zůstává?“

„Trylon je starý klient a drží nad ním pevnou ochrannou ruku pan Wilson Rush. Co vy víte o Trylonu?“ Doug si ho zkoumavě prohlížel, jako by se blížili k zakázanému území.

„Jen to, co jsem četl v novinách a časopisech. Pracoval jste pro ně někdy?“

„Jasně, několikrát.“

Kyle se rozhodl trochu přitlačit, jenom malinko. Jeden číšník jim odnesl talíře, další dolil víno.

„O co jde v tom sporu s Bartinem? V Journalu psali, že ten soudní spis je pod zámkem, protože jde o citlivé otázky.“

„Vojenská tajemství. A jde o obrovské sumy peněz. Pentagon z toho šílí. Strašně se snažili zabránit těm dvěma ve sporu, ale nakonec to vybouchlo tak jako tak. Je v tom pěkná spousta technologie, nemluvě o pár stovkách miliard dolarů.“

„Vy na tom pracujete?“

„Ne. Vyhnul jsem se tomu. Ale dělá na tom skvělý tým.“

Objevil se čerstvý chléb, aby si vyčistili chuť. První láhev byla prázdná a Doug objednal druhou. Kyle pečlivě volil slova.

„Z těch partnerů a společníků, co odcházejí,“ začal, „kolik jich pracuje na tom procesu s Bartinem?“

„Nevím. Proč vás to zajímá?“

„Protože na něm nechci pracovat.“

„Proč ne?“

„Myslím si, že Trylon jsou pěkní gauneři, kteří se neštítí dost velkých nechutností – dělají laciné výrobky, ždímají vládu i daňové poplatníky, dodávají špinavé zbraně na všechny strany, zabíjejí nevinné, podněcují války, podporují nechutné diktátůrky, a to všechno jenom proto, aby si vylepšili výroční zprávy a měli co předvést akcionářům.“

„Ještě něco?“

„Spousta.“

„Nemáte Trylon rád?“

„Ne.“

„Tahle společnost je velice cenný klient.“

„Fajn. Ať pro ně pracuje někdo jiný.“

„Společníci si nemůžou vybírat, pro koho budou pracovat.“

„Já vím. Jen vám říkám, co si o tom myslím.“

„No dobře, ale nechte si to pro sebe, ano? Takovéhle řeči by vám nevynesly zrovna dobrou pověst.“

„Nebojte se. Co mi kdo přidělí, to splním. Ale jako svého supervizora vás prosím, abyste pro mě něco udělal: zaměstnejte mě něčím jiným.“

„Uvidím, co se dá dělat, ale konečné rozhodnutí je na Wilsonu Rushovi.“

Druhé víno byl jihoafrický pinot noir, a i při jeho ochutnání Doug blaženě zvedl oči k nebi. Nato přišel další chod – pečené vepřové plecko a hovězí steak – a oni se zaujatě pustili do jídla.

„Víte, že vaše taxa se teď zvedá na 400 za hodinu?“ připomněl s plnou pusou Doug.

„Vy jste na osmi stech?“

„Ano.“

Kyle si nebyl jistý, jestli má dost drzosti, aby nějakému klientovi, bez ohledu na to, o jak velkou korporaci jde, účtoval čtyři sta za hodinu své nezkušené právnické práce. Jenže neměl na vybranou.

„Když mluvíme o tom účtování,“ pokračoval Doug, „potřebuju, abyste mi odhadl hodiny, které jsem v říjnu strávil na případu Ontarijské banky. Měl jsem moc práce a ztratil jsem přehled.“

Kylovi se povedlo dál žvýkat malý kousek plecka, ale málem se udusil. Opravdu Doug řekl „odhadněte mi hodiny“? Ano, rozhodně to řekl, a to byla pro Kyla novinka. Během orientačního školení, v příručce ani nikde jinde se o „odhadování hodin“ nemluvilo. Právě naopak. Učili je brát účtování jako nejdůležitější část své činnosti. Vezmete do ruky složku, podíváte se na hodiny. Zatelefonujete, zaznamenáte si čas. Účastníte se porady, počítejte minuty. Každá hodina se musí doložit a účtování se dělá okamžitě na místě. Nikdy se nesmí odkládat a musí být přesné.

„Jak se odhadují hodiny?“ zeptal se Kyle opatrně.

„Podívejte se na spis. Podívejte se, kolik hodin jste na něm naúčtoval vy. Pak se podívejte na mou práci a odhadněte můj čas za říjen. Je to maličkost.“

Za osm set na hodinu to zas taková maličkost nebyla.

„A nepodceňte to,“ dodal Doug a zálibně zakroužil vínem ve sklenici.

Jasně že ne. Když už máme hádat, tak si dáme sakra pozor, abychom hádali spíš víc než míň. „Takhle se to běžně dělá?“ zeptal se Kyle.

Doug nevěřícně odfrkl a polkl pořádné sousto hovězího. „Nenechte se vysmát, chlapče. To se dělá pořád. A když už tak mluvíme o Ontarijské bance,“ řekl a mezi zuby mu bylo vidět uvízlé vlákno masa, „naúčtujte jim tenhle oběd.“

„Měl jsem v úmyslu vás pozvat,“ prohlásil Kyle v chabé snaze o vtip.

„Jasně že ne. Zaplatím to kreditkou a naúčtuju to bance. Je to náš čas, ne? Dvě hodiny pro vás, čtyři sta za jednu, a dvě pro mě. Banka měla loni rekordní zisky.“

To Kyle rád slyšel. Jestli chtějí pokračovat ve vztazích se Scully & Pershing, budou zdravé finance potřebovat. Dva tisíce čtyři sta za oběd, a v tom ještě nebylo jídlo, víno a spropitné.

„A teď, když jste udělal zkoušku,“ pokračoval Doug a vložil do úst další sousto, „máte právo používat černá auta a účtovat klientům večeře. Pravidlo je takové: Když pracujete do osmi do večera, zavolejte si auto. Dám vám číslo a kód a vy se postarejte, aby se to zaúčtovalo klientovi. Nebo jestli chcete, můžete jít do restaurace, dát si tam večeři do sto dolarů a taky ji zaúčtovat klientovi.“

„To je vtip, ne?“

„Proč?“

„Protože do osmi jsem v kanceláři skoro denně, a když budu vědět, že mi večeři zaplatí někdo jiný, tak do těch osmi zůstanu určitě.“

„Souhlas.“

„Není to trochu přehnané?“

„Co?“

„Účtovat klientovi drahé večeře, obědy a auta.“

Zatočení pinotem, zamyšlený pohled do červené tekutiny, dlouhý doušek. „Kyle, chlapče, berte to takhle. Náš nejlepší klient je BXL, sedmá největší společnost na světě, loni měli prodejů za 200 miliard. Ohromně chytří obchodníci, kteří mají na všechno rozpočet. Žijí podle rozpočtů. Jsou fanatici na rozpočty. Loni byl jejich rozpočet na právní služby asi dvě miliardy dolarů, tedy jedno procento z celoročních prodejů. Nedostali jsme je všechny, protože používají dvacet různých právnických firem po celém světě, ale kus ano. A víte, co se stane, když neutratí celou částku, co mají v rozpočtu, když jsou honoráře za právní služby menší? Jejich domácí právníci si zkontrolují, kolik jsme jim naúčtovali, a pokud jsou ta čísla nízká, zavolají a je zle. Co my, právníci, děláme špatně? To je snad náležitě nechráníme? Vtip je v tom, že oni čekají, že ty peníze utratí. A když my si je nevezmeme, tak jim to dělá paseku v rozpočtech, začnou mít starost a možná se porozhlédnou po jiné firmě, která se bude víc snažit a víc účtovat. Rozumíte?“

Ano, Kyle rozuměl. Začínalo to dávat smysl. Drahá jídla nebyla nutná jen proto, aby se uštvaní právníci nezhroutili, ale také aby byly účetní výkazy jejich klientů vyvážené. Teď mu to připadalo téměř moudré.

„Aha,“ kývl a poprvé mu víno zahřálo mozek a on se uvolnil.

Doug rozhodil ruce a rozhlédl se. „A podívejte se, kde jsme, Kyle. Wall Street. Absolutní vrchol úspěchu v Americe. Jsme tady, jsme na špičce, jsme chytří, tvrdí, talentovaní a vyděláváme za to hromady peněz. Máme na to právo, Kyle, na to nezapomínejte. Naši klienti nám platí, protože nás potřebují, a my jim dáváme ty nejlepší právní rady, jaké se dají za peníze koupit. Nikdy na to nezapomínejte.“

John McAvoy obědval každý den u stejného stolu ve staré kavárně na Queen Street v Yorku, a Kyle od doby, co mu bylo deset, a začal se motat v kanceláři, obědy s otcem miloval. Specialita kavárny byl zeleninový talíř, který se každý den měnil a byl levný, a k němu domácí rohlíčky a ledový čaj bez cukru. Do kavárny chodili právníci, bankéři, soudci, ale také mechanici a zedníci. Hučelo to tu klepy a neustále si někdo z někoho utahoval. Právníci vždycky vtipkovali: „Tak kdo platí oběd?“ a chlubili se bohatými klienty, kterým naúčtují 3,99 dolarů.

Kyle pochyboval, že by otce kdy napadlo, že by měl klientovi účtovat oběd.

Doug trval na moučníku. Po dvou hodinách se zvedli, vyšli z restaurace a nastoupili do černého auta. Během patnáctiminutové zpáteční cesty do kanceláře oba usnuli.

25

Poprvé za devět měsíců kontaktoval Kyle Bennieho a navrhl schůzku. Všechny předchozí schůzky organizoval řídící agent, nikoli aktivum. Kyle neuvedl žádný důvod, proč se chce sejít, ale ani nemusel. Rozumělo se samosebou, že má konečně něco cenného, co jim chce předat. Bylo skoro šest večer, pátek, a Kyle pracoval v hlavní knihovně na devětatřicátém patře. Bennie e-mailem navrhl hotel 60 Thompson v Soho a Kyle souhlasil. Vždycky souhlasil, protože nesměl nesouhlasit ani navrhnout jiné místo. Nezáleželo na tom; neměl v úmyslu tam přijít, přinejmenším ne v pátek večer. Joey ještě nepřijel.

O čtyři hodiny později se Kyle schovával v kryptě Placid Mortgage a nepřítomně listoval ve spisech o vypovězených hypotékách – teď už za 400 na hodinu – a odtamtud e-mailoval Benniemu smutnou zprávu, že se ještě dlouho z kanceláře nedostane. Možná bude pracovat přes noc. I když nesnášel tu práci a kryptu ještě víc, a samotnému se mu nechtělo věřit, že takhle pozdě večer v pátek trčí ještě v kanceláři, docela se bavil představou, jak Bennie netrpělivě čeká v hotelu na schůzku, která se neuskuteční, protože jeho úlovek sedí v kanceláři a nehne se odtamtud. Agent si přece nemůže stěžovat, když jeho člověk tvrdě pracuje.

Kyle navrhl schůzku v sobotu pozdě odpoledne a Bennie zabral. Během pár minut e-mailoval nové instrukce: 19.00, sobota, pokoj 42, Wooster Hotel v Soho. Zatím pro každou schůzku použil nový hotel.

Z pevné linky zavolal Kyle Joeyho na nové mobilní číslo a předal mu údaje. Letadlo z Pittsburghu přistane na LaGuardii v sobotu odpoledne ve 14.30. Joey dojede taxíkem do hotelu Mercer, ubytuje se a nějak zabije zbylý čas, zatímco jeho kamarád bude právničit. Bude se loudat po ulicích, vcházet do barů předními dveřmi a vycházet zadními, prohlížet si knihkupectví, občas skočí do taxíku, a až si bude zcela jistý, že ho nikdo nesleduje, zastaví se v hotelu Wooster a tam počká v hale. V kapse měl Joey výtisk portrétu Bennieho Wrighta, na kterém Kyle celé týdny pracoval. Joey si ho dlouhé hodiny prohlížel a byl si jistý, že toho člověka dokáže poznat kdekoli. Teď Kyle chtěl mít Bennieho v kompletní digitální a barevné podobě.

V 19.30 vešel Kyle do hotelové haly a výtahem vyjel do čtvrtého patra. Bennie měl malý pokoj, tentokrát žádné apartmá. Když Kyle odhodil aktovku a baloňák na postel, nahlédl do koupelny. „Jenom koukám, jestli tam není Nigel nebo nějaké další překvapeníčko,“ vysvětlil, když rozsvěcel.

„Tentokrát jen já,“ odpověděl Bennie. Povaloval se v sametovém křesle. „Udělal jste advokátské zkoušky. Blahopřeju.“

„Díky.“ Když Kyle skončil s prohlídkou, sedl si na postel. Neobjevil nikoho než Bennieho, ale také neviděl žádné zavazadlo, holení nebo cokoli, co by naznačovalo, že Bennie po Kylově odchodu v pokoji zůstane.

„Pracujete od nevidím do nevidím,“ pokusil se Bennie o zdvořilou konverzaci.

„Jsem teď už skutečný právník, takže se ode mě zjevně čeká, že budu pracovat ještě víc.“ Všiml si Bennieho košile – světle modrá bavlna, bez vzorku, bez knoflíčků v límci a bez kravaty. Kalhoty měl tmavohnědé, vlněné, s puky. Sako bylo zřejmě ve skříni vedle koupelny a Kyle se proklínal, že se na něj nepodíval. Tmavé ponožky, které žádnou konkrétně rozlišitelnou barvu neměly. Černé okopané boty, dost ošklivé.

„Tak, stalo se tohle,“ začal Kyle. „Pět partnerů ze soudního se chce trhnout – Abraham, DeVere, Hanrahan, Roland a Bradley. Otevírají si vlastní kancelář a kradou přitom nejmíň tři klienty. Podle posledních údajů s nimi odchází taky šestadvacet společníků. Z těch partnerů jedině Bradley pracuje na případu Trylon – Bartin. Ale nejméně sedm z těch společníků je tam přidělených.“

„Určitě to máte písemně.“

Kyle vytáhl list papíru, složený na třetiny, a podal mu ho. Byl to seznam jmen všech právníků od Scully & Pershing, kteří odcházejí. Věděl, že to Bennie bude chtít písemně, aby si to mohl založit do složky a nechat si jako důkaz jeho zrady. Tak. Už se do toho konečně namočil. Předal nepovolaným firemní tajemství a teď už nemůže couvnout.

Jenomže ono to tak nebylo. Klepy se měnily každou hodinou a zdálo se, že nikdo přesně neví, kdo hodlá odejít. Kyle ta jména nevypočítal tak docela popravdě, zvlášť pokud šlo o společníky. A také nepředával žádné přísně tajné informace. New York Lawyer, profesní deník, už o roztržce v soudním oddělení Scully & Pershing otiskl alespoň dva krátké články. Vzhledem k tomu, jak nestálí právníci bývají, to nebyla žádná bomba na první stranu. A kromě toho, Bennie už o tom věděl tolik jako Kyle sám. A Kyle věděl, že to ví.

Ve zprávě se neuváděly žádné podrobnosti o záležitostech kteréhokoli z klientů, a nebyly tam ani uvedené jejich názvy. Zpráva sice vypadala sepsaná v chvatu, ale Kyle nad ní strávil dost času a byl si jistý, že etiku neporušil.

Bennie papír rozložil a pečlivě si ho prohlédl. Kyle ho chvíli sledoval a pak řekl: „Musím na záchod.“

„Támhle,“ ukázal Bennie, aniž zvedl hlavu.

Cestou do koupelny míjel Kyle skříň a všiml si, že v pootevřené skříni visí laciné tmavomodré sportovní sako a tmavě šedý baloňák.

„Nevím, jestli to může něco znamenat,“ prohlásil Kyle, když se vrátil. „Firemní právníci Trylonu se osobně podílejí na procesu a ti dávají přednost zkušenějším společníkům. Ty, co odcházejí, nejspíš nahradí lidi, co jsou u firmy třetí nebo čtvrtý rok. K tomu já mám ještě hodně daleko.“

„Kdo nastoupí místo Bradleyho?“

„Nemám tušení. Povídá se ledacos.“

„Už jste se setkal se Sherry Abneyovou?“

„Ano, hráli jsme spolu softbal při pikniku v Central Parku. Docela jsme si sedli, ale ona nerozhoduje o tom, které společníky na ten případ přidělí. To je v rukou Wilsona Rushe.“

„Trpělivost, Kyle, trpělivost. Dobrá výzvědná práce stojí na dlouhodobé snaze a vztazích. Však se tam dostanete.“

„O tom nepochybuju, zvlášť když budete odklízet společníky, co jsou přede mnou. Jak jste se zbavil McDougla? Nastražil jste mu v bytě drogy?“

„Prosím vás, Kyle. Ten mladík měl vážný problém s kokainem.“

„Nepotřeboval pomoc od vás.“

„Je na cestě k vyléčení.“

„Pitomče! Je na cestě do basy.“

„Prodával kokain, Kyle. Hrozba pro společnost.“

„Odkdy vám na společnosti záleží?“

Kyle vstal a posbíral svoje věci. „Musím běžet. Můj starý kamarád Joey Bernardo přiletěl z Pittsburghu na ten zítřejší zápas Jets.“

„To je hezké,“ ušklíbl se Bennie a vstal také. Znal čísla Joeyho letů, tam i zpět, a věděl, v které sekci a na kterých sedadlech budou zítra sledovat zápas.

„Víte, který je Joey? Ten druhý na tom vašem roztomilém videu?“

„Není to moje video, Kyle. Nedělal jsem ho. Jen jsem ho objevil.“

„Ale nemohl jste ho nechat být, co? Nashle.“ Kyle za sebou zabouchl a spěchal chodbou pryč. Seběhl čtyři patra dolů a vstoupil do haly jen kousek od výtahů. Zachytil Joeyho pohled a pak vyrazil rovnou na záchod za rohem. Vpravo byly tři pisoáry. Postavil se k prostřednímu, čekal asi deset vteřin a pak se Joey postavil k tomu levému. Na záchodě nebyl nikdo jiný.

„Bleděmodrá košile, bez kravaty, tmavomodré sportovní sako a navrch tmavošedý baloňák. Brýle na čtení s černými rámečky, ale ty někdy má a někdy ne. Neviděl jsem žádnou aktovku, klobouk, deštník ani nic jiného. Měl by být sám. Nezůstává tady přes noc, takže předpokládám, že za chvíli vypadne. Zlom vaz.“

Kyle zatáhl za splachovadlo, vrátil se do haly a vyšel z hotelu. Joey počkal dvě minuty a pak se zase vrátil do haly, sebral z křesla svoje noviny a sedl si. Tmavé vlasy si nechal včera ostříhat nakrátko a byly teď skoro úplně šedé. Měl brýle bez dioptrií, zato s tlustými černými rámečky. Kamera, trochu větší než běžná propiska, ale pouhým okem od ní nerozlišitelná, čekala v kapse jeho hnědého manšestrového saka, hned vedle červeného kapesníčku.

Hotelový hlídač v černém obleku si ho pozorně prohlížel, i když spíš proto, že se v hale nic nedělo, než že by měl nějaké podezření. Joey mu už před půl hodinou vysvětlil, že čeká na kamaráda, který je nahoře. Dvě recepční za pultem si s hlavou skloněnou hleděly své práce; neviděly nic, ale máloco jim ušlo.

Uplynulo deset minut, patnáct. Kdykoli se dveře výtahu otevřely, Joey trochu ztuhl. Noviny měl položené na kolenou, aby mohl dělat, že čte, a přitom nebránil kameře ve výhledu na cíl.

Cinklo to, otevřely se dveře levého výtahu a objevil se řídící agent Bennie osobně, v dlouhém šedém baloňáku. Identikit jeho tváře byl pozoruhodně přesný – lesklá plešatá hlava, pár pramínků černých vlasů připlácnutých za uši pomádou, dlouhý úzký nos, hranatá brada, husté obočí nad tmavýma očima. Joey ztěžka polkl, nechal hlavu sklopenou a stiskl tlačítko na ovládání, které držel v levé ruce. Bennie šel osm kroků rovnou k němu, potom zamířil k hlavním dveřím stejně jako mramorový vzor na podlaze a byl pryč. Joey trochu pootočil trup, aby ho kamera mohla sledovat, pak ji vypnul, zhluboka si oddechl a zabral se do novin. Zvedl hlavu, kdykoli se výtah otevřel, a po deseti dlouhých minutách vstal a vrátil se na záchod. Zůstal ještě půl hodiny, nakonec se zatvářil, jako by s nedochvilným kamarádem definitivně ztratil trpělivost, a vztekle vyrazil z hotelu. Nikdo za ním nešel.

Joey se ponořil do vřavy sobotního Manhattanu, bezcílně se toulal s davem chodců, nakukoval do výloh, občas zašel do nějakého obchodu s hudbou nebo do kavárničky. Byl přesvědčen, že své strážce setřásl už před dvěma hodinami, ale nechtěl nic riskovat. Spěšně zahýbal za rohy a zkracoval si cestu úzkými uličkami. V antikvariátu, který pozdě odpoledne už jednou prošel, se zamkl na maličký záchod a omyl si vlasy čisticí vodičkou, která ho zbavila většiny šedi. To, co zbylo, zakryl černou čapkou Steelers. Falešné brýle hodil do koše.

Videorekordér měl zastrčený hluboko v pravé přední kapse.

***

Kyle nervózně čekal u barpultu v Baru a grilu Gotham na Dvanácté ulici. Upíjel bílé víno a občas si povídal s barmanem. Rezervaci měli na devátou večer.

Nejhorší možný scénář a vlastně jediný způsob, jak mohla celá operace vybouchnout, byl, kdyby Bennie Joeyho v hale hotelu Wooster poznal a přímo oslovil. To ale bylo dost nepravděpodobné. Bennie věděl, že je Joey ve městě, ale v přestrojení ho nepozná a kromě toho nečeká, že by se pohyboval někde kolem hotelu. Kyle předpokládal, že protože je sobota večer a on sám v posledních dvou měsících neudělal nic, co by mohlo vzbudit podezření, nebude mít Bennie s sebou větší tým, než je nezbytně nutné.

Joey dorazil přesně v devět. Vlasy měl už zase téměř přirozené barvy; vlastně když vstoupil, Kyle si vůbec žádných šedin nevšiml. Někde se převlékl z obnošeného hnědého manšestrového saka do elegantnějšího černého. Jeho úsměv říkal všechno. „Mám ho,“ prohlásil, jen se uvelebil na stoličku a začal se rozhlížet po něčem k pití.

„Jo?“ opáčil Kyle tiše a podíval se ke dveřím, jestli neuvidí nic podezřelého.

„Dvojitou Absolut s ledem,“ zavelel Joey barmanovi. Pak mnohem tišeji pokračoval: „Myslím, že jsem ho dostal. Čekal Šestnáct minut, přijel výtahem a já jsem ho točil aspoň pět vteřin, než kolem mě prošel.“

„Podíval se na tebe?“

„Nevím. Četl jsem noviny. Nekoukat se na něj, říkal jsi. Ale ani nezpomalil.“

„Poznal jsi ho bez problémů?“

„Jo. Ten tvůj identikit je báječný.“

Chvilku pili a Kyle přitom dál sledoval hlavní vchod a tolik chodníku, kolik mohl, aniž by začalo být jasné, co dělá.

Přišel pro ně vrchní číšník a uvedl je ke stolu v zadní části restaurace. Když dostali jídelní lístky, Joey předal Kylovi kameru. „Kdy to uvidíme?“ zeptal se.

„Za pár dnů. Použiju počítač v kanceláři.“

„Ale neposílej mi to e-mailem,“ varoval ho Joey.

„Neboj, udělám ti kopii a pošlu normální poštou.“

„Co dál?“

„Dobrá práce, kamaráde. Teď si dáme dobrou večeři a k ní víno, jak vidíš.“

„Jsem na tebe pyšný.“

„A zítra se podíváme, jak Steelers zadupou Jets do země.“

Ťukli si a vychutnávali svůj triumf.

***

Bennie ječel na tři agenty, kteří ztratili Joeyho po příletu do města. Nejdřív jim zmizel pozdě odpoledne, krátce potom, co se ubytoval v hotelu Mercer a vyrazil do ulic. Našli ho před setměním ve Village, ale ztratili ho znova. Teď večeřel s Kylem v Gothamu, jenže to bylo přesně to místo, kde měl být. Agenti se zapřísahali, že chodil, jako by věděl, že ho někdo sleduje. Záměrně se snažil je setřást. „A povedlo se mu to dost úspěšně, co?“ řval Bennie.

Dva fotbalové zápasy po sobě, jeden v Pittsburghu, druhý teď v New Yorku. Častější e-maily. Joey byl jediný kamarád z vysoké školy, se kterým byl Kyle pravidelně ve styku. To byla varovná znamení. Ti dva něco plánují.

Bennie se rozhodl, že nad panem Joeym Bernardem posílí dohled.

Sledovali i Baxtera Tatea a jeho pozoruhodnou proměnu.

26

V pondělí ve 4.30 ráno Kyle vyběhl sám z výtahu ve 33. patře a zamířil do své Krychle. Jako obvykle se svítilo, dveře byly otevřené, káva uvařená, někdo pracoval. Vždycky tu někdo pracoval, bez ohledu na to, jaký byl den a hodina. Recepční, sekretářky a úředníci měli nástup až v devět hodin, ale ti koneckonců pracovali jen čtyřicet hodin týdně. Partneři mívali v průměru tak sedmdesát. A nebylo neobvyklé, že společník občas nasbíral i sto.

„Dobré ráno, pane McAvoyi.“ To byl Alfredo, příslušník místní bezpečnostní služby, který spolu s kolegy obcházel v noci po budově.

„Dobré ráno, Alfredo,“ odpověděl Kyle, zchumlal baloňák a odhodil ho do kouta ke svému spacáku.

„Co říkáte na ty Jets?“ zeptal se Alfredo.

„Ani mi o tom nemluvte,“ odsekl Kyle. Před dvanácti hodinami Jets vypráskali Steelers o tři touchdowny.

„Tak přeju hezký den,“ řekl Alfredo vesele a šel pryč. Byl zjevně potěšený nejen tím, že jeho tým zařízl Steelers, ale co bylo důležitější, že našel někoho, komu by to omlátil o hlavu. No jo, newyorští fanoušci, vrčel si pro sebe Kyle, když odemykal zásuvku a vytáhl laptop. Zatímco čekal, až se nastartuje, rozhlédl se, aby se ujistil, že je sám. Dale se odmítala objevit v práci před šestou. Tim Reynolds nenáviděl rána a dával přednost tomu přijít v osm a vynahradit to tím, že zůstane do půlnoci. Chudák Tabor. Střelec propadl u advokátních zkoušek a od té doby ho nikdo neviděl. V pátek, den poté, co byly zveřejněny výsledky, zavolal, že je nemocný, a ta nemoc zřejmě pokračovala i přes víkend. Nebyl ale čas dělat si o něj starosti. Však on se o sebe dokáže postarat.

Kyle zastrčil maličký kablík od videokamery do adaptéru a ten zapojil do laptopu. Pár vteřin počkal, pak dvakrát kliknul a ztuhl, protože se objevil obraz: Bennie v dokonalých barvách, jak stojí ve dveřích výtahu a trpělivě čeká, až se úplně otevřou, pak jde vpřed rozvážným, sebejistým krokem člověka, který se ničeho nebojí a nikam nespěchá, čtyři kroky po mramorové podlaze, potom dlouhý pohled dolů na Joeyho, ale žádný záblesk poznání. Dalších pět kroků a mizí z dohledu. Obrazovka zčerná. Přetočil to a díval se na záběry znova a znova, stále pomaleji. Po čtvrtém kroku, když se Bennie jen tak mimochodem podíval na Joeyho, Kyle záběr zastavil a pozorně si prohlédl Bennieho tvář. Záběr byl zřetelný, nejlepší na videu. Kliknul na „Tisk“ a rychle udělal pět kopií.

Dostal svého člověka, přinejmenším na videu. Co tohleto hezké video, Bennie? Nejsi jediný, kdo si dokáže hrát se skrytými kamerami. Kyle rychle sebral vytištěné kopie z tiskárny vedle Sandřina stolu. Všechno, co se tisklo, se správně mělo zapsat a naúčtovat klientovi, ale sekretářka nekladla žádné nepříjemné otázky, pokud si někdo vytiskl pár stránek pro osobní potřebu. Kyle držel v ruce pět kopií a v duchu se poplácal po rameni. Díval se do tváře svého mučitele, svého vyděrače, toho hnusáka mizerného, který mu momentálně řídil život.

Poděkoval Joeymu za skvělou práci. Mistr převleků, příliš rychlý na ty honicí psy, co po něm šli, a taky skvělý kameraman.

Někde poblíž se ozvaly hlasy. Kyle uložil laptop, schoval kameru a šel pěšky o šest pater výš do hlavní knihovny. Tam, ukrytý mezi vysokými přeplněnými policemi, přidal čtyři kopie do svých tajně uložených desek. Tu pátou pošle Joeymu s blahopřejným dopisem.

Z jednoho balkonu v horním patře se podíval dolů, do hlavní haly knihovny. Řady stolů a studijních koutů, hromady knížek, které se vršily kolem důležitých projektů. Napočítal osm tvrdě pracujících společníků, plně zaujatých rešeršemi ke zprávám, shrnutím a návrhům, které už měly být odevzdané. Pět hodin ráno, pondělí, začátek listopadu. Opravdu skvělý začátek týdne.

Co podnikne dál, to se ještě nerozhodl. Něco jistě vymyslí. V téhle chvíli ale rád popadl dech, vychutnal si malé vítězství a ujistil sám sebe, že z toho všeho existuje nějaká cesta ven.

***

Pár minut poté, co se v pondělí otevřely trhy, si Joey povídal s klientem, který se chtěl zbavit nějakých dalších ropných akcií. Zazvonil mu druhý telefon. Joey byl zvyklý běžně vést víc než jeden telefonní hovor, ale když druhý volající řekl: „Ahoj, Joey, tady Baxter. Jak se máš?“ klienta se rychle zbavil.

„Kde jsi?“ zeptal se. Baxter odjel z Pittsburghu před třemi lety, když dostudovali na Duquesne, a málokdy se vracel. Ovšem když už to udělal, dal dohromady starou partu těch, kdo se mu nestačili vyhnout, a zorganizoval nějaký bláznivý flám, který spolehlivě zlikvidoval celý víkend. Čím déle bydlel v L. A. a pokoušel se udělat kariéru u filmu, tím nesnesitelnější byl, když se ukázal doma.

„Tady, v Pittsburghu,“ odpověděl. „Čistý a střízlivý už 160 dní.“

„No to je skvělé, Baxtere. Nádhera. Věděl jsem, že se léčíš.“

„Jo. Zase strýček Wally. Bůh mu to zaplať. Máš čas na rychlý oběd? Potřebuju s tebou o něčem mluvit.“

Nikdy spolu neobědvali, naposled na vysoké. Oběd byl na Baxtera příliš civilizovaný. Když se scházel s přáteli, tak jedině v baru a s vyhlídkou na dlouhou noc.

„Jasně. Co se děje?“

„Ale celkem nic. Jen tě chci pozdravit. Popadni nějaký sendvič a sejdeme se v Point State Park. Chtěl bych sedět venku a koukat na lodi.“

„Jasně, Baxtere.“ Všechno to bylo zjevně naplánované a to Joeymu začínalo být podezřelé.

„Vyhovuje ti poledne?“

„V poledne nashle.“

Baxter přišel na schůzku bez jídla, jen s láhví vody. Byl hubenější a oblečený ve starých montérkách, vybledlém tmavomodrém svetru a černých kanadách, což všechno pocházelo ze secondhandu v prvním patře útulku pro bezdomovce bratra Mannyho. Dávno byly pryč značkové džíny, saka od Armaniho a mokasíny z krokodýlí kůže. Starý Baxter byl minulost.

Objali se, vyměnili si pár uštěpačností a pak si našli prázdnou lavičku poblíž soutoku řek Allegheny a Monongahela. Za nimi plivala vodu velká fontána.

„Ty nejíš,“ poznamenal Joey.

„Nemám hlad. Pusť se do toho.“

Joey odložil svůj lahůdkový sendvič a zadíval se na ty černé kanady.

„Viděl jsi v poslední době Kyla?“ zeptal se Baxter a několik minut probírali, co je nového u Kyla, Alana Strocka a dalších členů Bety. Baxter mluvil tiše a pomalu a díval se přes řeku, jako by mu fungoval jazyk, ale myšlenkami byl bůhvíkde. Když mluvil Joey, Baxter naslouchal, ale v podstatě ho neslyšel.

„Vypadáš duchem nepřítomný,“ podotkl Joey bez obalu, jak bylo jeho zvykem.

„Jenom je to divné, být zpátky. A taky je to úplně jiné, když jsem střízlivý. Jsem alkoholik, Joey, alkoholik jako prase, a když jsem teď přestal pít a dostal jsem ten jed ze sebe ven, tak vidím věci jinak. Už nikdy pít nebudu, Joey.“

„Když to říkáš.“

„Já už nejsem ten Baxter Tate, co jsi znal.“

„Přeju ti to, ale starý Baxter Tate nebyl zas tak špatný.“

„Starý Baxter byl sobecké, nafoukané, sebestředné, ožralé čuně a ty to víš.“

„To je fakt.“

„Byl by do pěti let mrtvý.“

Po řece se sunula stará bárka a oni ji několik minut sledovali. Joey si vybalil krůtí sendvič na žitném chlebu a začal jíst.

„Pomalu se uzdravuju,“ pokračoval Baxter tiše. „Víš, jak to vypadá u Anonymních alkoholiků?“

„Částečně. Mám strýčka, který se před pár lety taky vyléčil a pořád ještě tam aktivně chodí. Je to skvělý program.“

„Můj terapeut a pastor je bývalý zločinec, kterému se teď říká bratr Manny. Našel mě v baru v Renu šest hodin potom, co jsem odjel z odvykací kliniky.“

„Hm, tak v tom starého Baxtera poznávám.“

„To jo. Pomohl mi s programem Dvanáct kroků k uzdravení. Pod jeho vedením jsem sestavil seznam lidí, kterým jsem během té doby ublížil, protože jsem pil.“

„A já na něm jsem?“

„Ne, ty ses tam nedostal. Je mi líto.“

„Ale kruci.“

„Většinou je to rodina. Mám je na seznamu, a sám se nejspíš ocitnu na tom jejich, jestli se rozhodnou brát život vážně. A další krok je teď odčinit to. A to mě děsí ještě víc. Bratr Manny bil svou první ženu, než šel sedět. Rozvedla se s ním, a po létech, když přestal pít, ji vyhledal, aby se jí omluvil. Měla nad rtem jizvu, jak ji kdysi uhodil, a když konečně souhlasila, že se s ním sejde, poprosil ji za odpuštění. Pořád na tu jizvu ukazovala. Ona plakala, on plakal, zní to strašně, co?“

„To jo.“

„Já jsem taky jednou ublížil holce. Mám ji na seznamu.“

Maso na tmavém chlebě uvízlo Joeymu uprostřed jícnu. Žvýkal, ale sousto se ani nehnulo. „Vážně?“

„Elaine Keenanové, pamatuješ na ni? Tvrdila, že jsme ji znásilnili při mejdanu v našem bytě.“

„Na to se zapomenout nedá.“

„Myslíš na ni někdy, Joey? Šla na policii. K smrti nás vyděsila. Málem jsme si najali právníky. Dělal jsem, co jsem mohl, abych na to zapomněl, a skoro se mi to povedlo. Ale teď, když jsem střízlivý a mám zas jasný mozek, pamatuju si věci líp. Tu holku jsme zneužili, Joey.“

Joey odložil sendvič. „Možná nemáš tak dobrou paměť, jak si myslíš. Já si vzpomínám na holku, co nechyběla na žádném mejdanu, chlastala, šňupala koks, ale nejvíc ze všeho milovala sex, kdykoliv a s kýmkoliv. Nikoho jsme nezneužili. Aspoň já ne. Jestli chceš přepisovat historii, prosím, ale mě z toho vynech.“

„Nevěděla o sobě. Já jsem šel první, a když jsem to dělal, uvědomil jsem si, že je mimo. Pak si pamatuju, že jsi přišel k pohovce a řekls něco jako: ‚Je vůbec vzhůru?‘ Vzpomínáš si na to, Joey?“

„Ne.“ Něco z toho mu bylo povědomé, ale už si nebyl ničím jistý. Usilovně se snažil na tu epizodu zapomenout, ale když mu Kyle popsal to video, šokem se probral zpátky do reality,

„Tvrdila, že jsme ji znásilnili. Možná měla pravdu.“

„Ani náhodou, Baxtere. Když dovolíš, já ti trochu osvěžím paměť. Ty a já jsme s ní spali už večer předtím. Bylo jasné, že se jí to líbilo, protože tu noc, o kterou jde, jsme na ni znova narazili a ona řekla: Jdeme na to. Souhlasila se sexem ještě dřív, než jsme přišli do našeho bytu.“

Další dlouhá pauza. Každý z nich se snažil odhadnout, co udělá ten druhý.

„Chceš si jet s Elaine popovídat?“ zeptal se Joey.

„Možná. Musím něco udělat, Joey. Z toho, co se stalo, nemám čisté svědomí.“

„Prosím tě, Baxtere, byli jsme všichni namol. Celá ta noc nám splývala.“

„Jo, zázraky alkoholu. Děláme věci, na které se nepamatujeme. Ubližujeme jiným z vlastního sobectví. Ale když konečně vystřízlivíme, tak se prostě musíme aspoň omluvit.“

„Omluvit? Tak já ti něco povím, bratře Baxtere. Já jsem totiž na Elaine před pár týdny narazil. Žije ve Scrantonu. Služebně jsem tam tudy projížděl, a když jsem si šel dát sendvič k obědu, tak jsem ji potkal. Snažil jsem se chovat se zdvořile, ale ona se vyděsila a začala vyvádět, že jsem ji znásilnil. Navrhl jsem, že bychom se mohli odpoledne sejít ve vší zdvořilosti na kafe. Přišla tam se svou právničkou, což je pěkná mrcha, která si myslí, že každý chlap bez rozdílu je hajzl. Takže řekněme, že pojedeš do Scrantonu, najdeš ji a řekneš, že tě to mrzí, protože možná nakonec přece jenom mluvila pravdu a ty si chceš uklidnit svědomí, protože jsi přestal pít a chceš být hodňoučký alkoholik. Víš, co se pak stane, Baxtere? Žaloba, zatčení, proces, soudy, vězení – prostě komplet. A nejen pro tebe, bratře Baxtere, ale taky pro pár tvých kamarádů.“

Krátká pauza, protože Joeymu došel dech. Zahnal Baxtera do kouta, bylo načase ho dorazit. „Její právnička mi vysvětlila, že v Pensylvánii se znásilnění promlčuje za dvanáct let, takže je ještě čas. Ještě máme hodně před sebou. Když za ní půjdeš s nějakou nedopečenou omluvou na uklidnění vlastního svědomí, hned uvidíš, zač je toho loket. V base, víš?“

Joey vyskočil, přešel přes můstek až k vodě a plivl do ní. Vrátil se k lavičce, ale nesedl si. Baxter se nepohnul, ale vrtěl hlavou.

„Ona ten sex chtěla, Baxtere, a my jsme jí rádi vyhověli. Moc to přeháníš.“

„Musím s ní mluvit.“

„Sakra ne! Ani se k ní nepřiblížíš, dokud si všichni čtyři – já, ty, Kyle a Alan – pořádně nepromluvíme. Nic pěkného to nebude, viď?“

„Potřebuju mluvit s Kylem. Má víc rozumu než my ostatní.“

„Jo, to jo, ale má strašně práce. A žije v hrozném stresu.“ Joey se pokoušel představit si setkání těch dvou. Kyle, hlavu plnou toho videa, a do toho Baxter se svou skvělou znovunalezenou pamětí, jak potvrzuje detaily. To by byla katastrofa.

„Pojedu do New Yorku,“ prohlásil Baxter.

„Nedělej to.“

„Proč ne? Chci Kyla vidět.“

„Dobře, ale když s ním budeš mluvit, tak si promluv taky s Alanem. A vůbec všichni to pořádně probereme, než napochoduješ do Scrantonu a zničíš nám všem život, říkám ti, Baxtere, ta holka jde po krvi a její právnička jí v tom s velkou chutí pomůže.“

Oba znovu dlouho mlčeli. Nakonec si Joey sedl a plácl Baxtera do kolene. Dva staří kamarádi ze studentských časů, kterým na sobě navzájem ještě záleží. „Nesmíš to udělat, Baxtere,“ prohlásil tak rozhodně, jak jen dokázal. Myslel v té chvíli hlavně na svou kůži. Jak by to asi řekl Blair, která je teď v pátém měsíci těhotenství? „Hele, kočko, zrovna mi volali policajti. Mám tam naklusat, kvůli nějakému znásilnění. Může to být vážné. Možná nepřijdu na večeři. Někdo říkal, že tam čekají reportéři. Koukni se na to na Channel 4. Tak zatím. Pusu.“

„Já si nejsem jistý, co se stalo, Joey,“ odpověděl Baxter tiše a pomalu jako vždycky. „Ale vím, že to, co jsem udělal, nebylo správné.“

„Můj strejda, ten alkoholik, si taky napsal seznam. Ukradl mému otci pušku a pak šetřil, aby mohl koupit jinou. Jednou večer ji k nám donesl, velké překvápko, dojemná scéna. Jenomže jestli si dobře vzpomínám, tak ty, jako alkoholik, co plní Dvanáctibodový program, se nesmíš kát, pokud bys tím ublížil jiným. Není to tak?“

„Správně.“

„No vidíš, a máš odpověď. Když za ní půjdeš a budeš ji prosit za odpuštění, ona a její právnička spustí cirkus a zatáhnou do toho mě a nejspíš i Kyla a Alana. Nemůžeš to udělat, protože bys tím ublížil nám.“

„Když jsi neudělal nic špatného, nemáš se čeho bát. Já mluvím o tom, co jsem udělal já, a to špatné bylo.“

„To je šílenství, Baxtere. Koukni, jsi střízlivý a čistý jako evangelium a to je dobře. Jsem na tebe pyšný. Budoucnost vypadá skvěle, ale ty jsi přesto ochotný to všechno zahodit a riskovat dvacet let v base. Prosím tě. Zbláznil ses?“

„Tak co mám udělat?“

„Koukni se vrátit do Rena nebo někam daleko a na tohle zapomenout. Jdi si někam žít skvělý život. Ale nás nech být.“

Kolem prošli dva policisté a něčemu se smáli. Joey sledoval pohledem pouta, která jim visela na opasku.

„Nemůžeš to udělat, Baxtere,“ opakoval. „Nech to uležet. Modli se. Promluv si se svým pastorem.“

„To jsem udělal.“

„A co říkal?“

„Ať jsem opatrný.“

„Chytrý chlap. Koukni, zrovna proděláváš velkou změnu. Všechno je v pohybu. Ujel jsi z Los Angeles, jsi čistý a střízlivý. Samé dobré zprávy. Už jsem ti říkal, že jsem na tebe pyšný. Ale je chyba to uspěchat a provést nějakou hloupost.“

„Pojď se projít,“ řekl Baxter a pomalu se zvedl. Loudali se podél řeky, skoro nemluvili, pozorovali čluny.

„Ale fakt bych chtěl vidět Kyla,“ řekl nakonec Baxter.

27

Za čtyři a půl měsíce, co Kyle žil v tom nevlídném bytečku, se mu povedlo vyhnout se jakékoli návštěvě. Dale párkrát navrhla, že by mohli jít k němu, ale pak toho nechala. Kyle popsal svůj byt jako brloh, kde skoro není nábytek, voda je nejvýš vlažná, zdi nejsou izolované a hemží se tam různé breberky. Tvrdil, že hledá něco lepšího, ale kdy má společník začátečník čas hledat si byt? Pravda ale byla, že mu ten brloh právě proto vyhovoval – měl výmluvu, proč nemůže nikoho pozvat, a tím se také vyhnul riziku, že jejich rozhovor bude poslouchat a nahrávat někdo cizí. I když se nepokusil zbavit svůj byt mikrofonů a elektronických udělátek, věděl, že tam jsou. Měl podezření, že tam má i kamery, které ho neustále sledují, a od té doby, co se mu povedlo své strážce ukolébat, takže si mysleli, že o sledování neví, snažil se žít co nejvíc jako poustevník. Vetřelci přicházeli a odcházeli, nejméně jednou týdně, ale žádné hosty si nezval.

Dale nevadilo, že se scházejí pořád u ní. Z hmyzu měla strach. Kdybys věděla, myslel si Kyle. Přinejmenším štěnice tam mám určitě, a kdoví co ještě.

Konečně se jim povedlo vyspat se spolu, aniž předtím usnuli. Oba krátce potom odpadli. Porušili firemní pravidla nejméně čtyřikrát a neměli ani v nejmenším v úmyslu s tím skončit.

Když zavolal Baxter a zeptal se, jestli by ho mohl na pár dnů přepadnout, měl Kyle připravenou sérii výmluv, které byly do jisté míry i přesvědčivé. Joey vyslal varování z pevné linky u sebe v práci na Kylovu pevnou linku jen pár minut poté, co se rozloučil s Baxterem. „Musíme něco udělat,“ opakoval Joey pořád dokola, než ho Kyle zarazil.

Představa, že se Baxter povaluje u něj doma a dopodrobna vykládá o té příhodě s Elaine, mu naháněla takovou hrůzu, že na to snad ani nechtěl myslet. Už viděl Bennieho a jeho techniky, jak si tisknou sluchátka k uchu a poslouchají Baxterovo kázání, že je třeba postavit se minulosti čelem, všechno přiznat a tak dál. Kdyby se ta epizoda s Elaine dostala v Pittsburghu na světlo boží, byl by do toho Kyle dřív nebo později zatažený, a pro Bennieho by to znamenalo riziko, že v New Yorku ztratí svůj nátlakový prostředek.

„Je mi líto, Baxi,“ prohlásil Kyle vyrovnaně do mobilu. „Mám jenom jednu ložnici a na kanapi už měsíc spí moje sestřenice. Hledá si v New Yorku práci. Zkrátka je u mě dost přeplněno.“

Baxter se tedy ubytoval v Soho Grand. Pozdě večer se sešli na pizzu v jednom podniku na Bleecker Street ve Village, kde bylo otevřeno celou noc. Kyle to místo vybral, protože tam už byl a jako obvykle si přitom prověřil, jestli by bylo někdy v budoucnu použitelné. Jediné dveře dovnitř i ven, velká okna, odkud bylo vidět na chodník, spousta rámusu, a navíc byla jídelnička příliš malá, než aby tam některý z honicích psů mohl vstoupit bez povšimnutí. Kyle dorazil v 21.45, o patnáct minut dřív, aby mohl sám zabrat stůl a posadil se čelem ke dveřím. Předstíral, že je zabraný do tlustého dokumentu, neúnavný společník, který se neustále věnuje práci.

Baxter měl na sobě stejné montérky, svetr a kanady, které popisoval Joey. Objali se a zasedli do boxu; mluvili jeden přes druhého. Objednali si nealko a Kyle řekl: „Mluvil jsem s Joeym. Gratuluju k odvykačce. Vypadáš skvěle.“

„Díky. V posledních měsících jsem na tebe hodně myslel. Ty jsi přestal pít ve druháku, co?“

„Jo.“

„Ani už nevím proč.“

„Terapeut mi řekl, že se to bude pořád zhoršovat. Neměl jsem zatím vážný problém, ale hrozilo mi to. Tak jsem přestal. Nedotkl jsem se alkoholu pět let. Před pár týdny jsem si dal trochu vína. Zatím dobrý. Jestli začnu mít obavy, zase toho nechám.“

„Když mě tam přivezli, měl jsem tři otevřené žaludeční vředy. Uvažoval jsem o sebevraždě, ale nechtělo se mi do toho, protože by mi chyběla vodka a kokain. Byl jsem v hrozném stavu.“

Objednali si pizzu a dlouho mluvili o minulosti, především o Baxterově. Vyprávěl jednu historku za druhou o posledních třech letech v L. A. – jak se snažil dostat se k filmu, o mejdanech a drogách, o krásných holkách ze všech koutů Ameriky, které dělaly všechno, co je v lidských silách, aby buď dostaly roli, nebo se bohatě vdaly. Kyle pozorně poslouchal a pořád přitom sledoval okna i hlavní vchod. Nikoho neviděl.

Povídali si o starých kamarádech, o Kylově novém zaměstnání a Baxterově novém životě. Po hodině, když dojedli pizzu, konečně došlo i na naléhavější otázky.

„Joey ti asi řekl o Elaine,“ začal Baxter.

„Jasně že jo. Ale to není dobrý nápad, Baxtere. Já se na rozdíl od tebe vyznám v zákonech. Hodláš napochodovat do tekutých písků a nás vzít s sebou.“

„Ale ty jsi nic neudělal. Tak čeho se bojíš?“

„Já ti povím, jak to asi bude vypadat,“ řekl Kyle, naklonil se k němu a začal vyprávět to, co si promýšlel celé hodiny. „Pojedeš za Elaine, protože od ní chceš nějaké odpuštění, vysvobození nebo já nevím co si od toho slibuješ. Omluvíš se někomu, komu jsi kdysi ublížil. Možná nastaví druhou tvář a tu omluvu přijme, hezky se obejmete a rozloučíte. Jenže tak to nejspíš nedopadne. Mnohem pravděpodobnější je, že tenhle křesťanský přístup nezvolí, že ti bude na nějaké nastavování druhé tváře kašlat a rozhodne se, za pomoci dost pomstychtivé právničky, že chce spravedlnost. Nebo spíš pomstu. Už jednou tvrdila, že byla znásilněná, a nikdo ji neposlouchal. A teď ty za ní s nejlepšími úmysly přijdeš s nějakou neohrabanou omluvou a tím jí dáš za pravdu. Připadá si ukřivděná a ohromně si libuje v roli oběti. Její právnička začne tlačit na pilu a pak už to pojede. V Pittsburghu je jeden prokurátor, který se strašně rád vidí na první stránce. A jako všichni prokurátoři má už plné zuby takových přízemních běžných věcí, jako jsou přestřelky gangů a každodenní zločiny na ulicích. A najednou dostane šanci jít po čtyřech bílých klukách z Duquesne, a jeden z nich je dokonce Tate. Nejen jeden Velký Bílý Obžalovaný, ale dokonce čtyři! Palcové titulky, tiskovky, rozhovory. On bude hrdina a my budeme zločinci. Jasně že budeme mít nárok na proces, ale to až tak za rok, a ten rok bude peklo, příšerné peklo. Nemůžeš to udělat, Baxtere. Ublížil bys příliš mnoha lidem.“

„Co kdybych jí nabídl peníze? Dohodu jenom mezi dvěma lidmi, mnou a jí?“

„To by mohlo zabrat. Jí i její právničce by se taková debata určitě líbila. Jenže nabídnout peníze, to naznačuje vinu, nebo nějaké přiznání. Já Elaine neznám a ty taky ne, ale jak Joey líčil to setkání s ní, řekl bych, že moc vyrovnaná zrovna není. Nemůžeme předpovědět, jak zareaguje. Je to moc riskantní.“

„Já se nemůžu sám sobě podívat do očí, dokud s ní nepromluvím, Kyle. Mám pocit, že jsem jí ublížil.“

„To jsem pochopil. V příručce AA to zní skvěle, jenže když se to týká i dalších lidí, tak to je úplně něco jiného. Budeš na to muset zapomenout a hodit to za hlavu.“

„Nevím, jestli to dokážu.“

„To mi připadá dost sobecké, Baxtere. Chceš udělat něco, po čem se budeš cítit líp – možná. No dobře. Ale co my ostatní? Tvůj život bude vyrovnanější, naše možná zničené. Vážně se pleteš. Nech tu holku na pokoji.“

„Můžu se Elaine omluvit a přitom nepřiznat, že jsem spáchal zločin. Řeknu jenom, že jsem se nezachoval správně a že mě to mrzí.“

„Její právnička není hloupá a bude tam sedět s magnetofonem, nebo ještě spíš s videokamerou.“ Kyle upil light colu a hlavou mu prolétlo to první video. Kdyby ho Baxter teď viděl, kdyby se viděl, jak si to on a Joey společně rozdávají s nehybnou Elaine, tak by ho výčitky svědomí zabily.

„Musím něco udělat.“

„Ne, nemusíš,“ zvýšil Kyle poprvé hlas. Překvapilo ho, jak je Baxter tvrdohlavý. „Nemáš právo zničit nám život.“

„Já ti přece neničím život, Kyle. Ty jsi nic špatného neudělal.“

„Je vůbec vzhůru?“ ptá se Joey. Ta slova doznívají soudní síní. Porotci vrhají po čtyřech obžalovaných zlé pohledy. Možná je jim líto Kyla a Alana, protože není žádný důkaz, že by to děvče taky znásilnili, a osvobodí je. Možná je jim špatně ze všech čtyř a pošlou je všechny za mříže.

„Vezmu vinu na sebe,“ řekl Baxter.

„Proč trváš na tom, že si naděláš víc problémů, než si vůbec umíš představit? Ty si hraješ s vězením, Baxtere. Vzpamatuj se, člověče!“

„Vezmu to na sebe,“ opakoval. Už se docela vžil do role mučedníka. „Vás osvobodí.“

„Ty mě neposloucháš. Je to všechno mnohem složitější, než si uvědomuješ.“

„Možná.“

„Poslouchej mě, sakra!“

„Já tě poslouchám, Kyle, ale naslouchám taky Bohu.“

„No, tak s tím nemůžu –“

„A on mě vede k Elaine. K odpuštění. A jsem přesvědčený, že mě vyslechne, že mi odpustí a že zapomene.“ Říkal to pevně a zbožně a Kyle si uvědomil, že už nemá, co dalšího by dodal.

„Nech to měsíc uležet,“ zkusil to ještě jednou. „Nedělej nic zbrklého. Joey, Alan a já bychom taky měli dostat možnost něco k tomu říct.“

„Pojď. Už mě to tady nebaví.“

Půl hodiny ještě chodili po Village, než Kyle, naprosto vyčerpaný, řekl konečně Baxterovi dobrou noc.

Tři hodiny nato nevěděl o světě, když ho probudil mobil. Byl to Baxter. „Mluvil jsem s Elaine,“ oznámil pyšně. „Našel jsem ji, zavolal jsem jí, vzbudil jsem ji a pár minut jsme spolu mluvili.“

„Pitomče,“ vyhrkl Kyle dřív, než se stačil zarazit.

„Náhodou to šlo docela dobře.“

„Cos jí řekl?“ Kyle stál v koupelně, jednou rukou držel telefon a druhou si cákal do obličeje vodu.“

„Že jsem vždycky měl takový divný pocit z toho, co se stalo. Nepřipustil jsem nic jiného, než že mám pochybnosti.“

Díky Bohu. „A co na to ona?“

„Poděkovala mi, že volám, pak plakala a říkala, že jí nikdy nikdo nevěřil. Pořád ještě má pocit, že jsme ji znásilnili. Vždycky věděla, že to byl Joey a já a že ty a Alan jste byli někde kolem a koukali jste na to.“

„To není pravda.“

„Za dva dny se sejdeme a půjdeme spolu na oběd, ve Scrantonu, jen my dva.“

„Ne, Baxtere, prosím tě, rozmysli si to. Budeš toho do smrti litovat.“

„Já vím, co dělám, Kyle. Celé hodiny jsem se modlil a důvěřuju Bohu, že mě tou zkouškou provede. Slíbila mi, že to svojí právničce neřekne. Musíš mít víru, Kyle.“

„Ona pro tu právničku na částečný úvazek pracuje, řekla ti to, Baxtere? Samozřejmě že ne. Napochoduješ do pasti a tím tvůj život skončil.“

„Můj život zrovna začíná, kamaráde. Víru, Kyle, víru. Dobrou noc.“ Spojení se přerušilo.

***

Baxter odletěl druhý den ráno zpátky do Pittsburghu, z dlouhodobého parkoviště si vyzvedl auto – porsche, které hodlal prodat – a ubytoval se v motelu u letiště. Podle záznamů kreditní karty strávil v motelu dvě noci a neodhlásil se. Na záznamech z mobilního telefonu měl řadu volání a SMS od Kyla McAvoye a Joeyho Bernarda, ale on sám jim nevolal. Vedl dva dlouhé rozhovory s bratrem Mannym v Renu a několik kratších, s rodiči a bratrem v Pittsburghu. Dvakrát mluvil s Elaine Keenanovou.

Poslední den svého života odjel z Pittsburghu před svítáním a zamířil do Scrantonu. Bylo to necelých pět set kilometrů a cesta mu trvala asi pět hodin. Podle záznamů na kreditní kartě se zastavil u benzínky Shell poblíž křižovatky 1-79 a 1-80, asi devadesát minut severně od Pittsburghu, a natankoval. Potom zamířil na východ po 1-80 a jel dvě hodiny, než jeho cesta skončila. U městečka Snow Shoe se zastavil na odpočívadle a šel na záchod. Bylo přibližně 10.40, pátek, polovina listopadu. Moc aut nejezdilo a na odpočívadle skoro nikdo nebyl.

Pan Dwight Novoski, důchodce z Daytonu, jel se svou manželkou do Vermontu. Zastavili se na odpočívadle a oba šli na záchod. Pan Novoski objevil Baxtera nedlouho nato, co byl zastřelen. Ještě žil, ale měl prostřelenou hlavu a umíral. Pan Novoski ho našel ležet na zemi u pisoárů s rozepnutým poklopcem. Na zemi byly krev a moč. Mladík sténal, lapal po dechu a házel sebou jako jelen zasažený autem. Když pan Novoski vstoupil a našel tam tuhle příšernou scénu, nikdo jiný tam nebyl.

Bylo zřejmé, že vrah šel za Baxterem na záchod, rozhlédl se, aby se ujistil, že jsou sami, pak rychle přiložil devítimilimetrovou pistoli – podle laboratoře berettu – Baxterovi do týla a jednou vystřelil. Ránu ztišil tlumič. Na záchodě nebyly bezpečnostní kamery.

Pensylvánská státní policie uzavřela odpočívadlo i jeho okolí. Šest lidí, včetně manželů Novoskich, přímo na místě dlouze vyslechla. Jeden pán si vzpomněl na žlutou dodávku autopůjčovny Penske, která přijela a zase odjela, ale neměl ponětí, jak dlouho se zdržela. Svědci odhadovali, že asi čtyři nebo pět dalších aut z odpočívadla odjelo poté, co bylo objeveno tělo, ale dřív, než přijela policie. Nikdo si nevzpomínal, že by Baxtera viděl vcházet na záchod, a nikdo ani neviděl vraha jít za ním. Jistá dáma z Rhode Islandu se rozpomněla, že když šla na dámy, vedle pánského záchoda postával nějaký člověk, a když o tom chvíli přemýšlela, připustila, že tam možná hlídal. Nemířil dovnitř, ani nevycházel. Byl ovšem samozřejmě už dávno pryč a jeho popis byl dost všeobecný: muž, běloch, mezi třiceti a pětačtyřiceti lety, aspoň sto pětasedmdesát, ale určitě míň než sto pětadevadesát, na sobě tmavou bundu, možná koženou, plátěnou, vlněnou, bavlněnou, zkrátka nějakou. Její výpověd spolu se zprávami z laboratoře a z pitevny byly jediné důkazy, které policie měla.

Baxterova peněženka i hodinky zůstaly nedotčené. Policisté mu prohledali kapsy a nenašli nic než pár mincí, klíče od auta a tyčinku pomády na rty. Laboratoř později potvrdila, že v jeho krvi, na šatech ani v autě nenašla žádné stopy alkoholu nebo zakázaných drog.

Patolog si ovšem povšiml, že na pětadvacetiletého mladíka má překvapivě poškozená játra.

Loupež policie vyloučila okamžitě ze zjevných důvodů – nic se neztratilo, pokud ovšem u sebe oběť neměla něco cenného, o čem nikdo nevěděl. Ale proč by ozbrojený lupič nechal na místě 513 dolarů v hotovosti a osm kreditek? A nenapadlo by ho ukrást taky porsche, když už měl možnost? Také se nenašel žádný důkaz, že by zločin měl něco společného se sexem. O nějakou pomstu drogových gangů jít mohlo, ale bylo to nepravděpodobné. Po těch obvykle zůstala mnohem větší paseka.

Když tedy vyloučili sex, drogy i loupež, začali si vyšetřovatelé drbat hlavu. Dívali se, jak zabalené tělo mizí v sanitce a míří zpátky do Pittsburghu, a věděli, že mají problém. Zdánlivá náhodnost toho činu, plus tlumič a nenápadný útěk vraha je vedly k závěru, přinejmenším takhle po ohledání na místě, že mají co do činění s profesionály.

***

Zpráva o tom, že člen tak významné rodiny skončil takhle podivně a brutálně, se stala hlavní bombou všech pittsburghských zpravodajských pořadů. Televizní štáby se hnaly k sídlu Tateových v Shadyside, ale tam je uvítala soukromá ochranka. Tateova rodina celé generace na všechny dotazy odpovídala „bez komentáře“, a tahle tragédie nebyla výjimka. Rodinný právník vydal nevlídnou zprávu pro tisk a požádal veřejnost o modlitby, ohledy a respektování soukromí. Strýček Wally se zase ujal velení a vydával příkazy.

Kyle seděl v kanceláři a povídal si s Dale o tom, co podniknou večer, když mu volal Joey. Bylo skoro pět odpoledne, pátek. V úterý pozdě večer byl s Baxterem na pizze a o pár hodin později s ním telefonoval, ale od té doby s ním nemluvil. On ani Joey o něm nevěděli, jako by se ztratil – nebo aspoň ignoroval jejich telefony.

„Co se děje?“ zeptala se Dale, když uviděla jeho šokovaný výraz, ale Kyle neodpověděl. S telefonem na uchu se zvedl a vykročil chodbou směrem k recepci. Poslouchal přitom, jak Joey vypráví všechny podrobnosti, kterých už byla plná televize. Ve výtahu ztratil signál, a jakmile vyšel z budovy, zavolal Joeyho zpátky a poslouchal dál. Chodníky kolem Broad byly přeplněné – páteční špička. Kyle šel dál, bez kabátu, který by ho ochránil před zimou, a neměl nejmenší ponětí, kam vlastně míří.

„Zabili ho,“ řekl nakonec Joeymu.

„Kdo?“

„Já myslím, že víš.“

28

„Pohřeb trvá dvě hodiny,“ prohlásil Doug Peckham a zamračil se na Kyla. „Nechápu, na co potřebujete dva dny volna.“

„Ten pohřeb je v Pittsburghu. Musím letět tam a pak zase zpátky. Byl to kamarád z bratrstva. Ponesu rakev. Musím se setkat s rodinou. No tak, Dougu.“

„Já už jsem na pár pohřbech byl!“

„Pětadvacetiletého kluka, s kterým jste tři roky bydlel, a teď ho střelili do hlavy?“

„No dobře, ale dva dny?“

„Ano. Říkejte tomu dovolená. Říkejte tomu čas na vyřízení osobních záležitostí. Nemáme snad na pár takových ročně nárok?“

„Jasně, někde v příručce to je, ale nikdo si je nebere.“

„Tak já si je beru. Třeba mě vyhoďte. Mně je to fuk.“

Dlouhý nádech na obou stranách stolu a pak Doug vyrovnaně řekl: „No dobře, dobře. Kdy je ten pohřeb?“

„Ve středu ve dvě odpoledne.“

„Tak odjeďte zítra pozdě odpoledne, a ve čtvrtek ráno v šest třicet se sejdeme u mě v kanceláři. Musím vás varovat, Kyle, tenhle barák je sud prachu. Odchod Tobyho Rolanda je čím dál ošklivější a čím dál větší, a my, co tady zůstaneme, to odneseme.“

„Byl to můj spolubydlící.“

„Upřímnou soustrast.“

„Děkuju.“

Doug odbyl poslední poznámku mávnutím ruky, vzal tlusté desky a postrčil je po stole ke Kylovi. „Můžete si tohle v letadle přečíst?“ Vyslovil to sice jako otázku, ale byl to rozkaz.

Kyle si desky vzal a zaťal zuby, aby neodsekl: Jasně, Dougu, kouknu na to v letadle, prolistuju to na stráži u rakve, analyzuju to při mši, v duchu si to budu probírat na pohřbu, až budou Baxterovo tělo spouštět do hrobu, a až poletím zpátky na LaGuardia, tak to znova prolistuju, a každou minutu, kterou na ten spis budu třeba jenom vzdáleně myslet, taky naúčtuju, možná i dvakrát nebo dokonce třikrát, tomu chudákovi klientovi, co udělal tu chybu, že se obrátil se svými problémy na tuhle otrokárnu.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Doug.

„Ne.“

„Podívejte, je mi to líto. Nevím, co ještě mám říct.“

„Není co.“

„Mají tušení, kdo ho zabil?“ pokusil se Doug o zdvořilostní konverzaci. Přešlápl a neúspěšně se snažil předstírat zájem.

„Ne.“ Kdybys tak věděl, říkal si v duchu Kyle.

„Je mi to líto,“ opakoval Doug a tím jeho snaha skončila

Kyle vykročil ke dveřím, ale Doug ho zarazil: „Myslím, že jsem vás žádal, abyste odhadl moje hodiny na tom ontarijském případu, ne? Při obědě, vzpomínáte? Potřebuju je.“

Odhaduj si ty svoje zatracené hodiny sám, říkal si v duchu Kyle, nebo ještě líp, zapisuj si je, jako to děláme my všichni ostatní.

„Už to skoro mám,“ kývl a tentokrát se mu podařilo odejít bez další kritické poznámky.

***

Baxter Farnsworth Tate byl uložen na rodinné pohřebiště na hřbitově Homewood ve středu Pittsburghu. Den byl vlhký a zatažený. Před samotným pohřbem se konala nudná a předpisová episkopální mše, která nebyla přístupná veřejnosti a především ne novinářům. Baxter měl bratra, který se dostavil, a sestru, která nepřišla. Přes víkend se bratr statečně snažil změnit pohřeb v „oslavu“ Baxterova života, ale nakonec to vzdal, protože si uvědomil, že toho k oslavování bylo hodně málo. Nakonec se tedy podřídil knězi, který standardním rituálem zavzpomínal na člověka, jehož on, kněz, nikdy osobně neviděl. Ollie Guice, člen Bety, původem z Clevelandu, který s Baxterem bydlel dva roky během studia na Duquesne, klopotně odříkal vzpomínkovou řeč, která vyvolala pár úsměvů. Z osmi zbylých členů bratrstva bylo přítomno sedm. Dostavilo se také slušné množství příslušníků starých pittsburghských rodin – jednak přátelé z dětství a jednak ti, kdo sem museli, protože byli z vyšších vrstev. Přijeli také čtyři dávno zapomenutí kamarádi z druhořadé internátní střední školy, kam rodina Baxtera odklidila, když mu bylo čtrnáct.

Elaine Keenanová se pokusila dostat se do kostela, ale nepustili ji tam, protože její jméno nebylo na seznamu. To ovšem ani Kyle, ani ostatní nevěděli.

Z Hollywoodu nepřijel na pohřeb nikdo. Ani jediný z Baxterových neschopných agentů neposlal květiny. Dřívější přítelkyně poslala knězi e-mailem krátkou řeč a trvala na tom, aby ji někdo z přítomných přečetl. Ona je „na place“ a nemůže odjet. Její řeč se zmiňovala o Tibetu a Buddhovi a v Pittsburghu se nesetkala právě s vřelým přijetím. Kněz ji beze slova předal rodině.

Bratr Manny se dokázal do kostela vemluvit, ale teprve poté, co Joey Bernardo přesvědčil rodinu, že Baxter pěl na svého pastora z Rena samou chválu. Rodina i ostatní truchlící si bratra Mannyho prohlíželi s podezřením. Měl na sobě svou obvyklou bílou uniformu – pytlovité pracovní kalhoty a dlouhou rozevlátou košili – a přes to si přehodil kus oděvu, který měl pravděpodobně být jakýmsi obřadním rouchem, ale nejvíc ze všeho připomínal bílé prostěradlo. Jediný jeho ústupek vážnosti situace byl černý kožený baret, který mu zdobil dlouhé šedé kudrny a díky kterému se hodně podobal stárnoucímu Che Guevarovi. Plakal po celý obřad a prolil víc slzí než všichni ostatní důstojní a stoičtí přítomní dohromady.

Kyle slzy neronil, i když byl nad tím zmařeným životem do hloubi duše smutný. Jak stál u hrobu a hleděl na dubovou rakev, nedokázal myslet na to pěkné, co spolu zažili. Zuřivě se hádal sám se sebou, jestli se měl zachovat jinak. Především jestli měl Baxterovi říct o tom videu, o Benniem a jeho lidech, o všem. Kdyby to udělal, uvědomil by si Baxter, jaké mu hrozí nebezpečí, a choval by se jinak? Možná. A možná taky ne. Byl tak odhodlaný očistit svou minulost, že kdyby věděl, že existuje dokonce obrazový záznam toho, co tenkrát Elaine udělal, možná by se dokonce přiznal pod přísahou a všechno ostatní by mu bylo jedno. Těžko říct, protože neuvažoval racionálně. A teď už se to opravdu nedalo odhadnout, protože Kyle sám velikost nebezpečí podcenil.

Ale teď už ho viděl víc než jasně.

Kolem hrobu stála asi stovka truchlících a všichni se mačkali dopředu, aby slyšeli poslední knězova slova. Pár studených dešťových kapek obřad uspíšilo. Tmavorudý stan poskytl ochranu rakvi i rodině rozsazené kolem ní. Kyle se rozhlédl po řadách náhrobků, pod nimiž odpočívalo staré bohatství Pittsburghu, a dál, až ke kamenné bráně hřbitova. Za branou číhala smečka reportérů, čekajících jako supi na cokoli, co by stálo za zprávu. Byli tam připravení s kamerami, světly a mikrofony. Od kostela je odehnala policie a soukromá bezpečnostní služba, ale drželi se pohřbu v patách jako děti za slavnostním průvodem a teď by strašně rádi ulovili fotku rakve nebo matky hroutící se při posledním rozloučení. Někde mezi nimi je taky jeden z Bennieho lidí, a možná i dva nebo tři. Kyle uvažoval o tom, jestli taky mají fotoaparát – ne aby udělali obrázek rakve, ale aby zaznamenali, kterým z Baxterových kamarádů stálo za to přijet. Ne že by jim ta informace k něčemu byla, ale ona spousta věcí, které dělají, nedává smysl.

Zabíjet ovšem umějí. O tom nebylo pochyb. Státní policie k případu zatím prohlášení nevydala, a jak ubíhaly dny, ukazovalo se, že to mlčení není tak docela záměrné. Neměli prostě důkazy. Čistá rána, tichá kulka, rychlý útěk a vůbec žádný motiv.

Bratr Manny v jednom koutě stanu hlasitě zakvílel a všemi ostatními to otřáslo. Kněz krátce zadrhl v řeči a pak monotónně pokračoval dál.

Kyle se díval na tu bandu v dálce; byli příliš daleko na to, aby rozeznal jednotlivé tváře. Věděl, že tam jsou, sledují, čekají, jsou zvědaví, co bude dělat on a Joey a Alan Strock, který přijel z lékařské fakulty Ohijské státní. Čtyři spolubydlící, z nichž teď už zbyli jen tři.

Když kněz domluvil, ozvalo se pár vzlyků. Pak se dav začal trousit z rudého stanu ven a pomalu ustupoval od hrobu. Pohřeb skončil a Baxterovi rodiče a bratr odešli téměř okamžitě. Kyle a Joey ještě chvilku zůstali a zastavili se u náhrobku jiného Tatea.

„Tohle je nadlouho náš poslední rozhovor,“ prohlásil Joey tiše, ale rozhodně. „Zapletl ses s divnými lidmi, Kyle. A mě z toho vynech.“

Kyle se podíval na hromadu čerstvé hlíny, kterou za chvíli navrší na Baxtera.

Joey mluvil dál a rty se mu sotva pohybovaly, jako by v okolí bylo odposlouchávací zařízení. „Se mnou už nepočítej, jasné? Mám toho i tak až nad hlavu. Mám svůj vlastní život, dítě na cestě, plánuju svatbu. Ty tvoje pitomé hry na špiony už nehraju. Ty si pokračuj, jestli chceš, ale beze mě.“

„Jasně, Joey.“

„Už žádné e-maily, balíčky, telefony. Žádné výlety do New Yorku. Abys ty přijel do Pittsburghu, v tom ti bránit nemůžu, ale když sem přijedeš, tak mi nevolej. Příště to odnese jeden z nás dvou, Kyle, a ty to nebudeš. Ty jsi moc cenný. Tebe potřebují. Takže hádej, kdo to schytá za příští chybu.“

„Za jeho smrt nemůžeme.“

„Víš to jistě?“

„Ne.“

„Ti chlapi jsou tady z konkrétního důvodu, a ten důvod jsi ty.“

„No děkuju pěkně, Joey.“

„Není zač. Teď jdu. Vynech mě z toho, buď tak hodný, Kyle. A koukni se postarat, aby to video nikdo neviděl. Ahoj.“

Kyle mu dal kousek náskok a pak šel také.

29

Ve čtvrtek ráno v 6.30 Kyle vstoupil do kanceláře Douga Peckhama a hlásil se do služby. Doug stál u svého stolu, který jako vždy připomínal skládku. „Jaký byl pohřeb?“ zeptal se, aniž zvedl hlavu od spisu, který držel v ruce.

„No, pohřeb,“ pokrčil rameny Kyle. Podal mu list papíru. „Tady jsem odhadl vaše hodiny na tom případu banky Ontario „ Doug ho vzal, ale nelíbilo se mu to. „Jenom třicet hodin?“ podivil se.

„Nejvýš.“

„To jste se hodně spletl. Zdvojnásobte to, řekněme tak na šedesát.“

Kyle pokrčil rameny. Řekněme, co chceš. Ty jsi partner. Jestli může klient zaplatit 24 000 dolarů za práci, kterou nikdo nevykonal, může rozhodně zaplatit i dalších 24 000 navrch.

„V devět máme stání u federálního soudu. Odjíždíme v osm třicet. Dodělejte tu zprávu o postoupení vyšší instanci a buďte tu v osm.“

Že by se společník na soudním dostal hned v prvním roce praxe k soudu, to byla neslýchaná věc, a Kylovi pošmourný den hned připadal veselejší. Z těch dvanácti, kdo s ním začínali, se ještě ani jeden nezapojil do skutečné akce, alespoň pokud on věděl. Utíkal do své kanceláře a zrovna kontroloval e-maily, když se objevil Tabor s velkou kávou v ruce. Vypadal uštvaně. Od té doby, co se dozvěděl, že neudělal advokátní zkoušku, se pomalu sebral, a i když zpočátku ho to hodně zkříslo, pomalu se mu začala vracet stará povýšenost.

„Slyšel jsem, co se stalo tomu tvému kamarádovi. Upřímnou soustrast,“ řekl a odhodil kabát a aktovku.

„Díky,“ kývl Kyle. Tabor ještě stál, srkal kávu a chtěl si povídat.

„Už ses potkal s H. W. Previttem? Partner tady na soudním, sedí o dvě patra výš.“

„Ne,“ odpověděl Kyle a dál ťukal do klávesnice.

„Je mu asi padesát, takový mohutný chlap, z Texasu. Za zády se mu říká Harvey Wayne. Chápeš proč, ne? Chlap jako hora, z Texasu.“

„No jasně. Kovboj.“

„Jo. Taky mu říkají Hubeňour, protože váží asi dvě stě kilo. Pěkný hajzl. Chodil na nějakou místní střední školu, pak na Texaskou státní a na místní právnickou fakultu, a nenávidí každého, kdo byl na Harvardu. Po mně vysloveně jde. Před dvěma dny si mě vyčíhnul a dal mi práci, kterou by zvládla sekretářka na půl úvazku. V úterý večer jsem strávil šest hodin tím, že jsem rozebíral složky s předměty doličnými, protože včera mělo být nějaké velké důkazní řízení. Rozebral jsem je a pak jsem je zase sestavil, přesně jak si Harvey Wayne přál. Bylo to dvanáct šanonů, každý měl stovku stránek, zkrátka tuna papírů. Včera ráno v devět jsem je naskládal na vozík, odvezl jsem je do konferenčního sálu, kde se už shromáždilo tak asi sto právníků, a víš, co Harvey Wayne udělal?“

„Co?“

„Vedou odtamtud dveře do jiného sálu, takové lítačky, co nedrží zavřené, pořád se houpou tam a zpátky. A ten tlustoprd Harvey Wayne mi řekl, abych ty šanony naskládal na podlahu jako zarážku na dveře. Tak jsem to udělal, a když jsem odcházel, tak slyším, jak povídá něco jako: ‚Tihleti z Harvardu, z těch jsou nejlepší koncipienti.‘“

„Kolik kafe jsi už měl?“

„Piju druhé.“

„Já teprve první, a fakt potřebuju dodělat tuhle zprávu.“

„Promiň. Hele, neviděl jsi Dale?“

„Ne. Odjížděl jsem v úterý na ten včerejší pohřeb. Děje se něco?“

„V úterý večer jí naložili nějaký příšerný úkol a myslím, že vůbec nespala. Asi bychom na ni měli dát trochu pozor.“

„Jasně.“

V 8.30 vyrazil Kyle z kanceláře s Dougem Peckhamem a starším společníkem jménem Noel Bard. Rychlým krokem došli do podzemních garáží o pár bloků dál, a když jim hlídač přistavil Bardův nejnovější model jaguára, Peckham řekl: „Kyle, budete řídit. Jedeme na Foley Square.“

Kyle chtěl protestovat, ale neřekl nic. Bard a Peckham nasedli dozadu a šofér Kyle zůstal vepředu sám.

„Nevím přesně, kudy se tam nejlíp jede,“ přiznal Kyle. Projel jím strach, co by se asi stalo, kdyby zabloudil a ta dvě velká zvířata vzadu přišla k soudu pozdě.

„Jeďte rovně po Broad, na tu přímo navazuje Nassau a po ní je to až na Foley Square,“ poradil Bard, jako by tam jezdil denně. „A buďte opatrný. Tahle mašinka je úplně nová a stála mě sto tisíc. Je mojí ženy.“

Kyle si nevzpomínal, kdy naposled byl za volantem takhle příšerně nervózní. Konečně se mu povedlo nastavit si správně zrcátka a pomalu se zapojil do proudu aut; snažil se přitom mít oči všude. A aby to bylo ještě horší, Peckham si chtěl povídat. „Kyle, pár jmen, všichni první rok. Darren Bartkowski?“

Kyle si netroufl kouknout se na Peckhama přes zpětné zrcátko. Chvíli čekal a pak se zeptal: „Ano?“

„Znáte ho?“

„Jasně. Znám všechny letošní společníky na soudním.“

„A co? Pracoval jste s ním už? Je dobrý, je špatný, povídejte! Jak byste ho hodnotil?“

„No, je to, ehm, milý kluk. Znal jsem ho na Yale.“

„Jeho práce, Kyle, jeho práce!“

„Ještě jsem s ním nedělal.“

„Říká se, že je líný. Vyhýbá se partnerům, projekty odevzdává pozdě, účtuje nedbale.“

Asi si neodhaduje hodiny, odsekl v duchu Kyle, ale nechal si to pro sebe. Soustředil se raději na taxíky, které ho předjížděly, dělaly myšky, prudce se obracely a vůbec porušovaly všechna možná pravidla provozu.

„Taky jste slyšel, že je líný, Kyle?“

„Ano,“ odpověděl neochotně Kyle. Byla to pravda.

Bard se rozhodl, že si proti chudákovi Bartkowskému taky přisadí. „Zatím účtoval nejméně hodin ze všech ve vašem ročníku.“

Pomlouvat kolegy byl ve firmě bojový sport a partneři nebyli o nic lepší než společníci. Zelenáč, který si ulehčoval práci nebo se vyhýbal projektům, dostal nálepku líný a ta mu už zůstala. Většině lenochů to bylo jedno. Pracovali méně, dostávali stejný plat a bylo dost nepravděpodobné, že by je někdo vyhodil, leda by okradli klienta nebo se zapletli do nějakého sexuálního skandálu. Prémie sice dostávali malé, jenže komu záleží na prémiích, když bere tučný plat? Programoví lenoši se takhle dokázali u jedné firmy vézt klidně šest sedm let, než jim sdělili, že se partnery nikdy nestanou, a ukázali jim dveře.

„A co Jeff Tabor?“ ptal se dál Doug.

„Toho znám dobře. Ten líný rozhodně není.“

„Povídá se, že je střelec,“ podotkl Doug.

„Jo, a je to přesné. Je to soutěživec, ale nejde přes mrtvoly.“

„Máte ho rád, Kyle?“

„Jo. Tabor je dobrý kluk. A neuvěřitelně chytrý.“

„No, asi ne dost,“ rýpl si Bard. „Zkoušku neudělal.“

Kyle to nekomentoval, ale ani nebylo třeba, protože v té chvíli jim do cesty vletěl taxík, takže musel dupnout na brzdu a současně se opřel do klaksonu. Z okénka řidiče vyletěla nejdřív pěst a pak vztekle vztyčený prostředníček. Zachovej klid, říkal si.

„Na tyhle idioty si musíte dávat pozor,“ podotkl Doug.

Na zadním sedadle se ozvalo šustění nějakých důležitých papírů a Kyle věděl, že se tam nad něčím radí. „Dostaneme soudce Hennessyho, nebo jeho zástupce?“ zeptal se Doug Barda. Kyle z rozhovoru vypadl, ale vůbec mu to nevadilo. Bylo mu milejší soustředit se na provoz a vůbec neměl chuť hodnotit výkony svých kolegů.

Po deseti minutách v hustém provozu byl Kyle zpocený a ztěžka dýchal. „Na rohu Nassau a Chambers je parkoviště, dva bloky od soudu,“ radil Bard. Kyle nervózně kývl. Parkoviště našel, ale bylo plné. To na zadním sedadle vyvolalo šťavnaté nadávání.

Peckham se ujal velení. „Koukejte, Kyle, pospícháme. Vyhoďte nás před soudem na Foley Square a pak to tu objeďte, než najdete místo někde na ulici.“

„Na které?“

Doug cpal papíry zpátky do aktovky. Bard najednou musel vyřídit nějaký nutný telefon. „To je jedno. Kdekoli, a když žádné místo nenajdete, tak prostě jezděte dokola. Tady nás vyložte.“

Kyle zajel k chodníku a za ním se okamžitě ozvalo troubení. Oba právníci se vysoukali ven. Peckhamova závěrečná slova zněla: „Prostě jezděte, ano? Však se něco najde.“

Bard se dokázal od telefonu odpoutat natolik, aby znovu připomněl: „A s tím autem opatrně. Je mojí ženy.“

Když Kyle zůstal sám, opatrně se vrátil do proudu aut a snažil se uklidnit. Zamířil k severu po Centre Street, jel čtyři bloky, pak zahnul doleva na Leonard a vydal se na západ. Každý dostupný kousíček místa byl nacpaný auty a motorkami. Neuvěřitelná spousta nápisů a značek varovala před parkováním na každém nadějném místě. Kyle nikdy neviděl tolik výhružných značek a nápisů najednou. Nepotkal žádné podzemní garáže, zato několik policistů, kteří na ulicích lepili na přední skla aut jednu pokutu za druhou. Pomaličku minul dlouhý blok a pak odbočil doleva na Broadway, kde byl provoz ještě větší. Plížil se asi šest bloků a zahnul zase doleva na Chambers. Po dvou blocích byl zpátky u soudní budovy, ve které si měl odbýt svou premiéru v soudní síni, byť jen jako záloha.

Doleva na Centre, doleva na Leonard, doleva na Chambers a zpátky k soudu. Protože neustále myslel na účtování, občas koukl na hodiny. Druhý okruh zabral sedmnáct minut a ani teď Kyle cestou nezahlédl jediné parkovací místo. Viděl stejné značky, stejné dopraváky, stejné bezdomovce, stejného dealera drog sedícího na lavičce s mobilem na uchu.

Bylo devět a Peckham nezavolal, dokonce ani aby mu vynadal, kde sakra vězí. Stání už začalo, ale bez Kyla-advokáta. Šofér Kyle byl ovšem v plné práci. Po třech okruzích ho trasa přestala bavit a přidal k ní další bloky na severní i západní straně. Uvažoval o tom, že si koupí kávu s sebou, ale rozmyslei si to; co kdyby v novém jaguáru Bardovy manželky polil béžové čalounění z jemné kůže? Uvelebil se v sedadle a už si za volantem zvykl. Bylo to moc pěkné auto. Sto tisíc dolarů, ale rozhodně za ně stálo. Benzinová nádrž byla asi v polovině a to ho znepokojovalo. Takové pocukávání musí tenhle velký motor dost namáhat. Stání, které mu právě utíká, je důležité a nepochybně se ho účastní mnoho vlivných právníků, kteří všichni chtějí přednést svoje stanovisko, a může to taky trvat dost dlouho. Bylo zřejmé, že každé legální parkovací místo na dolním Manhattanu je obsazené, a vzhledem k tomu, že měl od Peckhama jasný rozkaz „prostě jezdit“, smířil se s tím, že to zkrátka bude stát nějaký ten benzin. Začal hledat pumpu. Dotankuje, naúčtuje to klientovi a u Barda si udělá očko.

Když měl plnou nádrž, začal přemýšlet, jak ještě jinak by se mohl zavděčit. Nechat to rychle umýt? Nebo vyměnit olej? Když posedmé nebo poosmé míjel soud, pouliční obchodník s preclíky se na něj podíval, rozhodil ruce a řekl něco jako: „Zbláznil ses, člověče?“ Kyla to ale nevyvedlo z míry. Rozhodl se, že mýt auto ani měnit olej nebude.

V provozu už se cítil jistě, vzal tedy telefon a zavolal Dale. Zvedla to po třetím zazvonění a tlumeným hlasem vysvětlila: „Jsem v knihovně.“

„Jsi v pořádku?“

„Jo.“

„Slyšel jsem něco jiného.“

Pauza. „Dvě noci jsem nespala. Už jsem nejspíš v deliriu.“

„Podle toho, jak mluvíš, asi jo.“

„Kde jsi?“

„Teď zrovna na Leonard Street, řídím nový jaguár manželky Noela Barda. Co asi myslíš, že dělám?“

„Promiň, že jsem se zeptala. Jaký byl pohřeb?“

„Strašný. Pojď dneska na večeři. Potřebuju to někomu povědět.“

„Dneska jdu domů, do postele, spát.“

„Něco sníst musíš. Vezmu nějakou čínu, dáme si trochu vína a pak budeme spát oba. Vůbec žádný sex. Už jsme to přece tak dělali.“

„Uvidíme. Já teď musím jít. Tak zatím.“

„Myslíš, že to vyjde?“

„Pochybuju.“

V 11.00 si Kyle pogratuloval, protože teď mohl klientovi naúčtovat 800 dolarů za to, že jezdil pořád dokola. Pak se sám sobě zasmál Šéfredaktor Yale Law Journal sedí za volantem, elegantně vytáčí rohy, plynule brzdí a rozjíždí se, pozoruje okolí, vyhýbá se taxíkům, tomu se říká život úspěšného právníka z Wall Street.

Kdyby ho viděl otec.

Telefon se ozval v 11.40. Bard řekl: „Odcházíme od soudu. Co s vámi bylo?“

„Nemohl jsem najít parkování.“

„Kde jste?“

„Dva bloky od soudu.“

„Vyzvedněte nás tam, kde jste nás vyložil.“

„Jak račte.“

Za pár minut Kyle zastavil u chodníku jako zkušený šofér a jeho dva pasažéři nasedli dozadu. Vyjel a zeptal se: „Kam to bude?“

„Do kanceláře,“ odsekl Peckham a několik minut nikdo nic dalšího neřekl. Kyle očekával otázky o tom, co těch posledních pár hodin dělal. Kde jste byl, Kyle? Proč jste prošvihnul to stání, Kyle? Ale nic. Posmutněle si uvědomil, že tam nejspíš nikomu nechyběl. Jen aby nebylo ticho, konečně se zeptal: „Tak jak šlo stání?“

„Nijak,“ odpověděl Peckham,

„Jaké stání?“ přidal se Bard.

„Tak co jste od devíti ráno dělali?“

„Čekali jsme na Jeho Ctihodnost Theodora Hennessyho, až se probere z kocoviny a poctí nás svou přítomností,“ vysvětlil Bard.

„Odložil to o dva týdny,“ dodal Peckham.

Když vystoupili z výtahu ve třicátém druhém patře, Kylúv telefon zavibroval. Byla tam textovka od Tabora. „Přijd honem do Krychle. Problém.“

Tabor ho čekal u schodiště. „Tak jaké to bylo u soudu?“

„Skvělé. Miluju soudní praxi. Co se děje?“ Rychle prošli chodbou kolem Sandry.

„Dale,“ vysvětloval šeptem Tabor. „Omdlela, zhroutila se, upadla do bezvědomí nebo tak něco.“

„Kde je?“

„Tělo jsem ukryl.“

V Krychli ležela Dale pokojně na spacáku, částečně schovaná pod Taborovým stolem. Oči měla otevřené a zdálo se, že je při sobě, ale byla hrozně bledá.

V úterý ráno vstávala v pět a od té doby nespala. To je asi pětapadesát hodin, což je možná rekord.

Kyle si vedle ní klekl, zlehka ji vzal za zápěstí a zeptal se: „Už je to lepší?“

Kývla, že ano, ale moc přesvědčivě to nevypadalo.

Tabor, který hlídal, jestli nikdo nejde, se ohlédl a pokračoval: „Nechce, aby to někdo věděl. Chtěl jsem volat ošetřovatelku, ale nedovolila mi to. Co ty myslíš, Kyle?“

„Pulz máš v pořádku,“ prohlásil Kyle. „Můžeš chodit?“

„Snad jo.“

„Tak teď si my tři dojdeme na krátký oběd,“ řekl Kyle. „Odvezu tě domů a odpočineš si. Tábore, zavolej auto.“

Vzali ji každý pod jednou paží a pomalu ji zvedli. Vstala, několikrát se zhluboka nadechla a pak řekla: „Můžu jít.“

„Jsme hned vedle tebe,“ ujistil ji Kyle.

Když odcházeli z budovy, vysloužili si pár zvědavých pohledů – jedna drobná, elegantně oblečená společnice s velmi bledou pletí, zavěšená do svých dvou kolegů. Nepochybně mířili na krátký oběd, ale každému to bylo jedno. Tabor jí pomohl do auta a pak se vrátil do Krychle, aby je kryl, kdyby bylo třeba.

Kyle ji napůl vynesl tři patra do bytu, pomohl jí svléknout a uložil ji. Dal jí pusu na čelo, zhasl a zavřel dveře. Několik hodin se ani nepohnula.

Sám se usadil v obýváku, svlékl si kabát, sundal kravatu a boty. Na malý kuchyňský stůl si postavil laptop, FirmFone a desky s poznámkami k jedné zprávě, kterou zatím zanedbával. Jen se uvelebil, víčka mu pomalu těžkla a těžkla, až si nakonec lehl na pohovku, že si krátce schrupne. Vzbudil ho za hodinu telefon od Tabora. Kyle ho ujistil, že Dale klidně spí a až si pořádně odpočine, bude v pořádku.

„Ve čtyři odpoledne vyjde prohlášení,“ varoval ho Tabor. „Definitivní zpráva o tom odtržení. Koukej na e-maily.“

Přesně v 16.00 rozeslala firma Scully & Pershing mail všem svým právníkům, v němž oznámila odchod šesti partnerů a jednatřiceti společníků ze soudního oddělení. Následoval seznam jmen. Odchody vstupují v platnost dnes v 17.00. Pak následovala standardní chvalořeč na velikost firmy a ujištění, že roztržka nebude mít žádný vliv na její schopnosti plnit všechny potřeby svých mnoha ceněných a vážených klientů.

Kyle nakoukl do ložnice. Pacientka dýchala dobře a nezměnila polohu.

Ztlumil světlo v obýváku a natáhl se na pohovce. Kašli na zprávu, kašli na účtování. Firma ať jde k čertu, aspoň na pár ukradených chvilek. Kdy zase bude mít možnost si v úterý odpoledne takhle odpočinout? Připadalo mu, že pohřeb byl před měsícem. Pittsburgh byl v jiné galaxii. Baxter odešel, ale není zapomenut. On potřebuje Joeyho, ale ten odešel také.

Znovu ho vzbudilo vibrování mobilu. Byl to e-mail od Douga Peckhama a stálo v něm: „Kyle, velké změny na soudním. Přidělili mě k případu Trylon. Vás taky. Kancelář Wilsona Rushe, zítra přesně v 7.00.“

30

V případě staršího partnera a člena řídící rady firmy nehrála cena podlahové plochy žádnou roli. Kancelář Wilsona Rushe zabírala celý roh jednatřicátého patra a byla nejméně čtyřikrát větší než jakákoli, kterou tu Kyle zatím viděl. Pan Rush měl zjevně rád lodi. Jeho leštěný psací stůl podepírala čtyři kormidla ze starých jachet. Na dlouhé komodě za ním stála sbírka detailně propracovaných modelů štíhlých fregat a škunerů. Na všech obrazech tu byla vznosná plavidla na moři. Když Kyle vešel a rychle se rozhlédl, uvědomil si, že téměř čeká, kdy se mu podlaha pod nohama zahoupá a postříká ho slaná voda. Na výzdobu ale zapomněl hned, když pan Rush řekl: „Dobré ráno, Kyle. Pojdte sem k nám.“

Velký muž vstal od velkého konferenčního stolu na opačném konci kanceláře. Už se tam shromáždil dost slušný dav a tvrdě se tam pracovalo. Kyle si sedl vedle Douga Peckhama. Následovalo stručné představování. Kromě Rushe a Peckhama tu bylo ještě devět lidí a Kyle z nich většinu znal aspoň od vidění. Byla mezi nimi i Sherry Abneyová, ta starší společnice, kterou Bennie sledoval. Usmála se na něj a Kyle jí úsměv oplatil.

Wilson Rush, který seděl v čele stolu, začal krátkým shrnutím současných změn. Dva z partnerů, kteří se vzbouřili s Tobym Rolandem, a sedm z jednatřiceti společníků byli přiděleni k případu Trylon versus Bartin – „o tom budu mnohem podrobněji mluvit za chvilku“ – a bylo nezbytné okamžitě přeskupit firemní síly, protože jejich klient, Trylon, je důležitý a náročný. Proto do boje nastupují dva jiní partneři, Doug Peckham a Isabelle Gaffneyová, a s nimi osm společníků.

Pan Rush vysvětlil, že domácí právníci Trylonu jsou z těch odchodů celí nervózní a že je nutné armádu posílit, doslova vrhnout proti APE a Bartin Dynamics víc právníků.

Isabelle, neboli Izzy, jak se jí říkalo za jejími zády, získala značnou proslulost tím, že jednou přikázala dvěma společníkům, aby počkali na porodním sále, než si vyřídí jednu vedlejší záležitost – přivede na svět dítě. Ve firmě se povídalo, že ji nikdy nikdo neviděl se usmívat. A rozhodně se k tomu nechystala ani teď, kdy Wilson Rush přednášel o přesunech a přestavbách a obratném manévrování s neomezenou zásobou schopných právníků, které měl k dispozici.

Do týmu přišli i dva čerství společníci, Kyle a záhadný mladík z Pensylvánské jménem Atwater. Z dvanácti nováčků soudního oddělení byl Atwater zdaleka ten nejzamlklejší a nejsamotářštější. Dale byla s velkým odstupem druhá, ale docela pěkně se rozehřála, aspoň podle Kylova názoru. Znova strávil noc u ní na pohovce, sám, zatímco ona nevěděla o světě. Spal málo, měl moc o čem přemýšlet. Šok z toho, že ho přidělili k případu Trylon, způsobil, že hleděl do stropu a pro sebe si mumlal. Hrůza Baxterovy vraždy, vzpomínka na mši a pohřeb, ostrá slova Joeyho Bernarda – kdo by mohl spát, když se kolem plíží takovéhle zlé sny?

Pozdě večer zavolal Peckhama a snažil se zjistit, proč zrovna jeho přeložili k procesu, kterému se výslovně snažil vyhnout. Peckham ho ale nepolitoval a ani neměl náladu se bavit. Bylo to rozhodnutí Wilsona Rushe. Konec rozhovoru.

Pan Rush nyní procházel základní aspekty případu, což všechno byl materiál, který Kyle už měsíce uměl zpaměti. Kolem stolu kolovaly desky. Uplynula předlouhá půlhodina a Kyle si začínal říkat, jak je možné, že někdo tak nudný a metodický jako Wilson Rush může mít u soudu takové úspěchy. Momentálně je žaloba ve fázi zjišťovacího řízení a obě strany válčí o dokumenty. Naplánováno je nejméně dvacet soudních výslechů.

Kyle si dělal poznámky, protože si je dělali všichni ostatní, ale myslel přitom na Bennieho. Ví už, že Kyle získat tohle vytoužené místo? Bennie znal všechny členy týmu Trylonu. Věděl, že Sherry Abneyová je nadřízenou Jacka McDougla. Má ve firmě ještě jiného špeha? Další oběť vydírání? A jestli má, sleduje ten někdo Kyla a podává o něm Benniemu hlášení?

Každá schůzka s Benniem mu strašně vadila, ale jejich příští setkání bude nejhorší. Jak se má chovat normálně a mluvit aspoň trochu zdvořile s člověkem, který je zodpovědný za vraždu Baxtera Tatea? A přitom nesmí ani vzdáleně naznačit, že má podezření.

„Nějaké otázky?“ zeptal se pan Rush.

No to si piš, říkal si Kyle v duchu. Víc otázek, než na kolik bys dokázal odpovědět.

Po instruktážní hodině si Kyla, Atwatera a šest dalších nových společníků vzala na starost Sherry Abneyová a odvedla je do tajné místnosti v osmnáctém patře. Tedy pro některé byla tajná, ale Bennie a Nigel o ní rozhodně věděli. Po cestě se seznámili s Gantem, neprávníkem, který byl něco jako bezpečnostní expert. Gant je zastavil u dveří a vysvětlil jim, že jsou jediné, kterými se dá vejít dovnitř a zase odejít. Pro každý vstup a odchod potřebují kódovaný plastový obdélníček menší než kreditka. Každý právník má svou kartičku, a kdykoli přijde nebo odchází, systém to zaznamená. Gant pak ukázal ke stropu a informoval je, že všechno sledují videokamery.

Místnost za dveřmi byla velká asi jako kancelář Wilsona Rushe. Žádná okna, holé zdi, ošklivý olivově zelený koberec. Nebylo tam nic než deset čtvercových stolů a na každém velký počítač.

Slova se ujala Sherry Abneyová. „K tomuhle případu se teď vztahuje asi čtyři miliony dokumentů. A všechny jsou tady, v našem virtuálním skladišti,“ prohlásila a poplácala počítač jako pyšná matka. „Skutečné papíry jsou v zabezpečeném skladišti ve Wilmingtonu, ale ke všem máte přístup odsud. Hlavní server je zamčený vedle.“ Poplácávala dál. „Tohle jsou špičkové počítače, vyrobené na zakázku firmou, o které jste nikdy néslyšeli a nikdy neuslyšíte. Za žádných okolností se nepokoušejte hardware opravovat, zkoumat nebo si s ním třeba jenom hrát.

Software se jmenuje Sonic a je taky upravený speciálně pro potřeby tohohle případu. Dali ho dohromady lidi od počítačů tady u nás. V zásadě je to Barrister, ale z bezpečnostních důvodů má přidané nějaké ty alarmy a upozornění. Přístupový kód se mění každý týden. Heslo se mění denně, někdy i dvakrát. Pokaždé dostanete kódovaný e-mail. Pokud se pokusíte o přístup s nesprávným kódem nebo heslem, vypukne peklo. Taky by vás to mohlo stát místo.“

Rozhlédla se kolem co nejvýhrůžněji a pak pokračovala: „Tenhle systém je uzavřený a nelze do něj vstoupit z žádného jiného místa ve firmě ani mimo firmu. Online sice je, ale je nepřístupný. Tohle je jediná kancelář, kde k dokumentům můžete, a je zavřená od deseti večer do šesti do rána. Takže přes noc se tu bohužel dělat nedá, ale je otevřeno sedm dní v týdnu.“

Podle jejích pokynů si každý společník sedl k počítači a dostal přístupový kód a heslo. Na obrazovce nebyl nikde ani náznak, kdo počítače vyrobil a kdo vytvořil software.

Sherry chodila od jednoho právníka ke druhému, dívala se na monitory a vykládala jako vysokoškolský profesor. „Na začátku je tam podrobný výukový program a já vám doporučuji, abyste si ho prošli ještě dnes. Najděte si rejstřík. Dokumenty jsou rozdělené v zásadě do tří skupin a asi stovky podskupin. Kategorie A obsahuje neškodné smetí, které už Bartin dostal – dopisy, e-maily, firemní zprávy, je to nekonečný seznam. V kategorii B jsou důležité dokumenty, které můžeme u soudu předložit, ale ještě jsme to neudělali. Kategorie D, jako „Důvěrné“, to je ta, kde najdete ty opravdu důležité věci, asi milion dokumentů, které se týkají technologie a výzkumu. A jak víte, o to právě v našem sporu jde. Jsou přísně tajné, důvěrné a nikdo než soudce neví, jestli je někdy uvidí Bartin. Pan Rush myslí, že ne. Kategorie D je neveřejná, utajená, produkt právnické práce. Když vstoupíte do kategorie D, tady vedle na počítači pana Ganta se to okamžitě objeví a zaznamená. Dotazy?“

Všech osm společníků hledělo na monitory a všichni mysleli na totéž: Uvnitř jsou čtyři miliony dokumentů a někdo je musí prostudovat.

„Sonic je úžasný,“ dodala Sherry. „Jakmile ho zvládnete, budete schopní najít dokument nebo skupinu dokumentů za pár vteřin. Já tady budu celý zbytek dneška, pomůžu vám se zaškolením. Čím rychleji se v naší virtuální knihovně vyznáte, tím budete mít snazší život.“

***

V pátek odpoledne v 16.20 dostal Kyle e-mail od Bennieho. Stálo v něm: „Pojďte se dnes večer sejít. 21.00. Detaily později. BW.“

Kyle odpověděl: „Nemůžu.“

„Zítra odpoledne, kolem páté nebo šesté?“ napsal Bennie.

Kyle: „Nemůžu.“

Bennie: „V neděli večer, 22.00?“

Kyle: „Nemůžu.“

***

V sobotu v sedm deset probudilo Kyla bušení na dveře bytu.

„Kdo je?“ křikl a klopýtal neuklizeným pokojem ke dveřím.

„Bennie,“ ozvalo se.

„Co chcete?“ volal Kyle.

„Přinesl jsem vám kafe.“

Kyle odemkl, sundal řetěz a Bennie rychle prošel dovnitř.

V rukou držel dva vysoké kelímky s kávou. Postavil je na kuchyňskou linku a rozhlédl se. „To je ale díra,“ prohlásil. „Já myslel, že slušně vyděláváte.“

„Co chcete?“ utrhl se na něj Kyle.

„Nelíbí se mi, když mě někdo ignoruje,“ oplatil mu stejným tónem Bennie a prudce se obrátil, jako by se ho chystal uhodit. Tvář měl napjatou a v očích vztek. Napřaženým prstem se zastavil jen pár centimetrů od Kylova obličeje. „Nebudete mě ignorovat, jasné?“ syčel. Takhle vybuchl poprvé, co se znali.

„Uklidněte se.“

Kyle se protáhl kolem něj, přičemž do něj ne právě jemně vrazil ramenem. Došel do ložnice a našel tam tričko. Když se vrátil do obýváku, Bennie sundával z kelímků víčka. „Chci zprávu o vývoji.“

Nejbližší zbraň byla keramická stolní lampa, kterou Kyle koupil v bazaru. Vzal si kávu, ale nepoděkoval. Podíval se na lampu a představoval si, jak by se hezky roztřískla o Bennieho plešatou hlavu, jak by to bylo krásné slyšet obě dvě praskat na kusy, lampu i tu lebku, a jak snadno by mohl mlátit a mlátit, až by tenhle hajzl ležel na zemi mrtvý a krev by mu vytékala na koberec. Pozdravuje tě můj starý kamarád Baxter. Napil se a pak se nadechl. Oba stáli. Bennie měl na sobě svůj baloňák, Kyle byl oblečený v červených boxerkách a zmačkaném tričku.

„Včera mě přidělili k případu Trylon. To je novinka, co, nebo už to víte?“

Z Bennieho očí se nedalo nic vyčíst. Také se napil a pak řekl: „Co ta tajná místnost v osmnáctém patře? Povězte mi o ní něco.“

Kyle ji popsal.

„Co počítače?“

„Výrobce neznámý. Obyčejný desktop, ale údajně vyrobený na zakázku přímo pro tenhle projekt a všechny jsou propojené se serverem, který je zamčený vedle. Spousta paměti a taky spousta varování a poplachů. Všude videokamery a ve vedlejší místnosti bezpečnostní expert, který všechno monitoruje. Podle mě je to slepá ulička. Odtamtud se nic ukrást nedá.“

Bennie zavrčel a povýšeně se ušklíbl. „Už jsme se dostali do větších trezorů, ujišťuju vás. Všechno se dá ukrást. S tím si hlavu lámat nemusíme. Software je Sonic?“

„Ano.“

„Už s ním umíte?“

„Ještě ne. Dneska dopoledne jdu na další školení.“

„Kolik dokumentů?“

„Přes čtyři miliony.“

To vyvolalo jediný úsměv za celé dopoledne. „Co přístup do místnosti?“

„Otevřeno sedm dní v týdnu, ale zavřeno od deseti večer do šesti do rána. Jsou tam jen jedny dveře a ty sledují nejmíň tři kamery.“

„Musí vám někdo povolit vstup?“

„Myslím, že ne. Ale ten klíč zaznamenává každý příchod i odchod.“

„Ukažte mi ho.“

Kyle neochotně donesl klíč ze svého pokoje a podal mu ho. Bennie ho prozkoumal jako chirurg a pak mu ho vrátil. „Chci, abyste příštích pár dnů do té místnosti chodil co nejčastěji, ale nesmíte vzbudit podezření. Choďte tam v různou dobu a všeho si všímejte. Sejdeme se v úterý večer v pokoji 1780, hotel Four Seasons na Padesáté sedmé. Jasné?“

„Jo.“

„A žádná překvapení.“

„Rozkaz.“

31

Na Manhattanu pracuje sedmdesát osm tisíc právníků a vybrat si z nich jednoho by nemělo být tak těžké. Kyle ten seznam upravoval, zjišťoval si další údaje, přidával jména, škrtal jména. S tímhle tajným projektem začal krátce potom, co do New Yorku přijel, a několikrát ho přerušil. Nebyl si jistý, jestli si někdy doopravdy najme právníka, ale pro všechny případy chtěl o nějakém dobrém vědět. Baxterova vražda všechno změnila. Teď už nehledal jen ochranu; teď chtěl spravedlnost.

Roy Benedict byl trestní obhájce s dvěstěčlennou firmou, která sídlila ve výškové budově jeden blok východně od Scully & Pershing. Vzhledem k tomu, že Kyla na každém kroku někdo sledoval, bylo klíčově důležité, kde zvolený právník působí. Benedict vyhovoval i v ostatních podstatných věcech. Než začal na Newyorské univerzitě studovat práva, pracoval pro FBI, a po promoci strávil šest let na ministerstvu spravedlnosti. Měl kontakty, staré přátele, kteří sice teď stáli na opačné straně, ale mohl jim věřit. Zločin byla jeho specialita. Na žebříčku advokátů zaměřených na hospodářskou kriminalitu byl zařazený v první stovce, ale zase ne mezi prvními deseti. Kyle potřeboval spolehlivou radu, ale nemohl si dovolit žádného nafoukance. Benedictova firma často stála na opačné straně soudní síně v procesech vedených Scully & Pershing. Třešničkou na dortu bylo, že asi před pětadvaceti lety hrával basketbal v Duquesne. Když mu Kyle volal, neměl Benedikt moc náladu na povídání a prohlásil nejdřív, že nové klienty nebere, ale zmínka o basketbalu zabrala.

Domluvili si schůzku v pondělí ve dvě a Kyle přišel o něco dřív. Zjistil, že nedokáže projít právnickou firmou, aniž by ji porovnával s tou svojí. Byla menší a neutrácela tolik peněz na to, aby udělala dojem na návštěvníky abstraktními obrazy a značkovým nábytkem. Recepční nebyly tak hezké.

V aktovce měl Kyle o Royovi Benedictovi celé desky – staré výsledky a fotky z Duquesne, životopisy z právnických adresářů, novinové články o dvou jeho proslulejších případech. Bylo mu čtyřicet sedm, měřil skoro dva metry a zdálo se, že je ve skvělé formě a připravený se kdykoli pustit do hry. Kancelář měl menší než většina partnerů u Scully, ale pěkně vybavenou a zjevně rušnou. Choval se srdečně a vypadalo to, že se upřímně rád setkává s jiným newyorským právníkem, který hrával basket za Dukes.

Kyle mu vysvětlil, že toho moc nenahrál. Chvíli si ještě povídali o basketu, ale pak to Kyle uťal: „Víte, pane Benedicte –“

„Royi.“

„Dobře, Royi, já se tady nemůžu moc dlouho zdržet, protože mě sledují.“

Uplynulo pár vteřin, jak se to Roy snažil zpracovat v hlavě. „A proč někdo sleduje čerstvého společníka největší právnické firmy na světě?“

„Mám pár problémů. Je to dost komplikované a myslím, že potřebuju advokáta.“

„Nedělám nic než hospodářský zločin, Kyle. Máte průšvih v tomhle ohledu?“

„Ještě ne. Ale tlačí na mě, abych těch zločinů spáchal celý dlouhý seznam.“

Roy poťukával tužkou o stůl a snažil se rozmyslet si, jak postupovat.

„Vážně potřebuju advokáta,“ dodal Kyle.

„Moje záloha je padesát tisíc,“ řekl Roy a pečlivě sledoval, co to s Kylem udělá. Věděl s přesností na deset tisíc, kolik asi tak Kyle jako čerstvý společník vydělává. Jeho firma sice se Scully & Pershing nesoutěžila, ale také za ní moc nezaostávala.

„Tolik zaplatit nemůžu. Mám pět tisíc v hotovosti.“ Kyle vytáhl z kapsy obálku a hodil ji na stůl. „Když mi dáte trochu času, opatřím ten zbytek.“

„O co v tom případu jde?“

„O znásilnění, vraždu, loupež, odposlouchávání, vydírání a ještě o pár dalších věcí. Podrobnosti vám říct nemůžu, dokud se nedohodneme.“

Roy kývl, pak se usmál. „Teď vás taky někdo sleduje?“

„Jistě. Sledují mě už od února, to jsem byl ještě na Yale.“

„Jde vám o život?“

Kyle o tom chvilku přemýšlel. „Ano, myslím, že ano.“

Ve vzduchu visela spousta nezodpovězených otázek a Roy podlehl zvědavosti. Otevřel zásuvku a vytáhl z ní papíry. Rychle je prolétl očima – byly to tři listy sešité dohromady – připsal na ně něco perem a pak je Kylovi přistrčil. „Tohle je smlouva o právních službách.“

Kyle si to spěšně přečetl. Počáteční záloha byla snížena na 5000. Hodinová sazba se zmenšila na polovinu, z 800 dolarů na 400. Kyle se teprve nedávno smířil s faktem, že si účtuje 400 za hodinu. Teď bude tolik platit jako klient. Podepsal a řekl: „Díky.“

Roy vzal obálku a zastrčil ji do zásuvky. „Tak odkud začneme?“ zeptal se a Kyle se svezl hloub do křesla. Bylo mu, jako by se mu z ramenou zvedalo obrovské břímě. Nebyl si jistý, jestli tím tahle noční můra skončí, nebo jestli si spíš pod sebou podřezává větev, ale už sám fakt, že si může s někým promluvit, byl ohromná útěcha.

Kyle zavřel oči a řekl: „Já nevím. Je toho strašně moc.“

„Kdo vás sleduje? Jsou to vládní agenti?“

„Ne. Soukromí. Ale výborní. Nemám ponětí, co jsou zač.“

„Tak začněte od začátku, ne?“

„Dobře.“

Kyle začal s Elaine, s mejdanem, obviněním ze znásilnění, vyšetřováním. Popsal Bennieho a jeho lidi, to, jak ho vydíral, video a svůj tajný úkol krást dokumenty u Scully & Pershing. Vytáhl z aktovky složku a ukázal mu fotky Bennieho a identikity Nigela a dvou dalších goril, které ho sledují na ulici.

„Bennie Wright je falešné jméno. Ten chlap jich má patrně tak dvacet. Mluví se slabým přízvukem, který je nejspíš východoevropský. Ale to hádám.“

Roy si prohlížel Bennieho fotku.

„Existuje nějaký způsob, jak ho identifikovat?“ zeptal se Kyle.

„To netuším. Víte, kde je?“

„Tady, v New Yorku. Viděl jsem ho v sobotu a zítra večer s ním zase mám schůzku. On je můj řídící agent. Já jsem jeho aktivum.“

„Povídejte dál.“

Kyle vytáhl další desky a nastínil v základních rysech válku mezi Trylonem a Bartinem, ale řekl jen to, co bylo otištěno v novinách. Roy byl sice jeho advokát a vázalo ho právnické tajemství, ale i Kyle sám byl právník a jeho klient od něj očekával totéž. „Je to největší pentagonský kontrakt v historii, takže to taky může být největší žaloba, co kdy byla podaná.“

Roy několik minut letmo pročítal články a pak řekl: „Slyšel jsem už o tom. Pokračujte.“

Kyle popsal, jak ho sledují a odposlouchávají, a Roy zapomněl na Trylon a Bartin. „Za odposlouchávání je pět let, ve federálním vězení.“

„Odposlouchávání, to nic není. Co takhle vražda?“

„Koho zavraždili?“

Kyle stručně vysvětlil, jakou roli v tom všem hrál Joey, a pak překvapující příjezd Baxtera a jeho odhodlání se s tou dívkou usmířit. Podal mu dobrých deset novinových článků o zavraždění Baxtera Tatea.

„Něco jsem o tom viděl ve zprávách,“ připustil Roy.

„Minulou středu jsem nesl rakev,“ řekl Kyle.

„Upřímnou soustrast.“

„Díky. Policajti nemají tušení, kdo to byl. Já jsem přesvědčený, že ten útok nařídil Bennie, ale vrahové zmizeli.“

„Proč by Bennie zabíjel Baxtera Tatea?“ Roy si střídavě psal poznámky, díval se na tvář Bennieho Wrighta a listoval složkou, ale většinou jen zmateně, nevěřícně vrtěl hlavou.

„Neměl na vybranou,“ vysvětloval Kyle. „Kdyby se Baxterovi povedlo vyklopit Elaine nějaké zbrklé přiznání, což bylo víc než pravděpodobné, následovaly by věci, na které by Bennie neměl žádný vliv. Podle mě by ta holka začala bláznit, znova by začala vykřikovat něco o znásilnění, a mě by hnali zpátky do Pittsburghu, stejně jako Joeyho a Alana Strocka. Můj život by byl okamžitě v troskách. Vyhodili by mě z firmy, odjel bych z New Yorku a Bennie by přišel o své aktivum.“

„Ale když je Baxter mrtvý, není to video o něco méně nebezpečné?“

„To jo, ale pořád existuje. A věřte mi, opravdu nestojíme o to, aby vyšlo na denní světlo. Je to dost hrůza.“

„Ale neusvědčuje vás?“

„Jenom z toho, že jsem byl ožralý idiot. Když dojde na sex, není mě tam nikde vidět. Ani si na to nevzpomínám.“

„A vy nemáte ponětí, kde Bennie k tomu videu přišel?“

„To je ta největší otázka ze všech a já jsem si ji během posledních osmi měsíců kladl každou hodinu nejmíň jednou. Že se o něm nějak doslechl a pak ho ukradl nebo koupil, to mi vážně nejde do hlavy. Nevím, co z toho mě děsí víc – to video jako takové, nebo fakt, že se dostalo Benniemu do rukou.“

Roy zase zavrtěl hlavou, potom vstal a narovnal šlachovité tělo. Protáhl se a vrtěl hlavou dál. „Kolik stážistů bylo minulé léto u Scully & Pershing?“

„Kolem stovky.“

„Takže Bennie a ta jeho parta si sehnali jména té stovky letních stážistů a všechny si je důkladně prověřili a hledali nějakou Achillovu patu. Když v seznamu došli k vašemu jménu, začali čenichat po Pittsburghu a Duquesne. Nejspíš se doslechli o tom znásilnění, zatlačili na někoho u policie, opatřili si ten spis a rozhodli se zavrtat ještě hloub. Případ je uzavřený, takže policajti mluví víc, než by měli. Povídalo se, že existuje to video, ale policie ho nikdy nenašla. Benniemu se to ale nějak povedlo.“

„Má spoustu peněz a spoustu lidí.“

„To zjevně má, takže pro koho asi pracuje?“

Roy se podíval na hodinky, zamračil se a řekl: „Mám ve tři schůzku.“ Popadl na stole telefon, chvilku čekal a pak do něj vyštěkl: „Zrušte tu schůzku ve tři. A pro nikoho tu nejsem.“ Pak padl zase do křesla a klouby ruky si zamnul bradu.

„Pochybuju, že by pracoval pro APE. Nechce se mi věřit, že by konkurenční právnická firma utratila takové peníze na to, aby porušila tolik zákonů. To si neumím představit.“

„Bartin?“

„To je mnohem pravděpodobnější. Spousta peněz, spousta motivů. U Bartina jsou určitě přesvědčení, že jim Trylon ty dokumenty ukradl. Takže proč by si je neukradli zpátky?“

„Nějaké další podezření?“

„Prosím vás, Kyle. Tady jde o vojenskou technologii. Číňani a Rusové radši ukradnou to, co nedokážou vyvinout. To je podstata té hry. My oslňujeme výsledky výzkumů, oni je prostě kradou.“

„Ale přes právnickou firmu?“

„Právnická firma je nejspíš jen jeden dílek skládačky. Mají špehy i jinde a taky disponují víc lidmi, jako je Bennie, co nemají žádné jméno, žádný domov, zato deset pasů. Nejspíš je to dobře vycvičený bývalý zpravodajec – profesionál, který se dneska nechává najmout za hromady dolarů přesně na takové věci, jaké teď dělá.“

„Zabil Baxtera.“

Roy pokrčil rameny. „Zabíjet mu nevadí.“

„No skvěle. Zrovna když se mi trochu ulevilo.“

Roy se usmál, ale vrásky mu z čela nezmizely. „Koukněte, dejte mi pár dnů, abych si to všechno přebral.“

„Musíme postupovat rychle. Když teď mám přístup k těm dokumentům, je z toho Bennie celý pryč.“

„Sejdete se s ním zítra večer?“

„Ano. V hotelu Four Seasons na padesáté sedmé. Chcete se přidat?“

„Díky, ne. Jak dlouho ty schůzky trvají?“

„Když mám Štěstí, tak deset minut. Trochu se pohádáme, štěkáme na sebe a pak já prásknu dveřmi. Tvářím se jako tvrďák, ale celou tu dobu jsem k smrti vyděšený. Potřebuju pomoct, Royi.“

„To jste na správném místě.“

„Díky. Už musím jít. Doofus čeká.“

„Doofus?“

Kyle vstal, natáhl se přes stůl, vylovil jeden z identikitů a položil ho navrch na hromádku. „Tohle je Doofus, nejspíš nejhorší z těch vší, co mě minulých devět měsíců sledují. Tady jeho kamarád je Rufus. Taky je to hnusák, ale ne tak velký jako Doofus. Už jsem se naučil skvěle předstírat, že o nich nevím, takže ti klauni si teď myslí, že mě můžou sledovat třeba se zavřenýma očima. Dělají spousty chyb.“

Potřásli si rukama a rozloučili se. Dlouho potom, co byl Kyle pryč, hleděl Roy z okna a snažil se srovnat si to všechno v hlavě. Pětadvacetiletý bývalý šéfredaktor Yale Law Journal, a po ulicích New Yorku ho pronásleduje banda smrtelně nebezpečných profesionálních agentů, kteří ho vydírají, aby špehoval ve vlastní firmě.

Royovi ten scénář připadal úžasný. Usmál se a zase si uvědomil, jak moc má svou práci rád.

***

Ta nehezká roztržka v soudním oddělení s sebou přinesla i pár příjemných věcí. Bude potřeba víc partnerů, a dřív. Při tom množství mezer, které bude třeba naplnit, se nabízela spousta příležitostí k postupu. A co bylo hlavně pro čerstvé společníky nejdůležitější, uvolnily se kanceláře. Jen nespokojenci prchli, začalo handrkování. Tabor přes víkend ulovil vlastní místnost a do nedělního večera se tam přestěhoval.

Kyle o stěhování neuvažoval. Docela si na svou malou komůrku zvykl a taky se mu líbilo mít Dale takhle blízko. Občas se trochu mazlili, když to bylo úplně bezpečné. Těšil se na to, v čem zase ráno přijde, a očekával kompletní výklad, co má na sobě a kdo to navrhl. Bavit se o jejím oblečení byla skoro taková zábava jako ho svlékat.

Překvapilo ho, když se u něj v pondělí pozdě odpoledne zastavila Sherry Abneyová a vyzvala ho, ať jde za ní. Vyšli o patro výš, do třicátého čtvrtého poschodí, minuli asi desatery dveře, pak Sherry do jedněch vstoupila a řekla: „Tahle je vaše.“

Byla to čtvercová místnost, asi tři a půl na tři a půl metru, se skleněným stolem, koženými křesly, hezkým kobercem a oknem, které bylo obrácené na jih a kterým dovnitř proudilo skutečné sluneční světlo. Kyle nebyl mocen slova. Proč já? chtěl se zeptat. Ale předstíral, že ho to nepřekvapuje.

„Zásluhou Wilsona Rushe,“ dodala.

„To je od něj hezké,“ kývl Kyle a přistoupil k oknu.

„Budete mít společnou sekretářku tady vedle s Cunninghamem. Já sedím na konci chodby, kdybyste něco potřeboval. Být vámi, tak se nastěhuju, protože pan Rush by se tu mohl zastavit na krátkou obhlídku.“

Stěhování zabralo asi čtvrt hodiny. Kyle šel čtyřikrát tam a zpátky a při poslední cestě mu Dale nesla spacák a laptop. Měla upřímnou radost za něj a dokonce mu navrhla i pár vylepšení.

„Škoda, že tu nemáš pohovku,“ řekla.

„V kanceláři ne, miláčku.“

„Tak kde a kdy?“

„Máš chuť?“

„Potřebuju, aby mě někdo miloval, nebo aspoň po mně toužil.“

„Co takhle večeři a pak rychlovku?“

„Co takhle maratón a pak rychlou večeři?“

„No páni.“

Vyklouzli z budovy kolem sedmé večer a jeli taxíkem k ní do bytu. Kyle si rozepínal košili, když zadrnčel FirmFone. Blíže neurčený partner rozeslal e-mail, že potřebuje asi deset nevolníků. Všichni okamžitě na palubu k naléhavým pracovním orgiím, které jsou naprosto klíčové pro budoucnost firmy. Kyle e-mail ignoroval a zhasl světlo.

32

Bez jakéhokoli důvodu, jen z čiré tvrdohlavosti, dorazil Kyle v úterý večer na schůzku v hotelu Four Seasons o pětačtyřicet minut později. Čekal, že tam bude také Nigel, takže ho nijak nepřekvapilo, když mu Bennieho komplic přišel otevřít a předstíral, že ho hrozně rád vidí. „Kyle, kamaráde, tak jak je?“ halekal s falešným úsměvem.

„Báječně. A jak vy se jmenujete?“

„Nigel.“

„No jo, zapomněl jsem. Příjmení?“

„Je mi líto.“

„Máte nějaké příjmení, nebo jich máte tolik, že si nedokážete vzpomenout, které je zrovna teď to správné?“

„Dobrý večer, Kyle,“ řekl Bennie, vstal a složil noviny.

„No ne, vás rád vidím, Bennie.“ Kyle položil aktovku na postel, ale kabát si nesvlékl. „Tak, kdo tuhle schůzi svolal?“

„Řekněte nám něco o té místnosti v osmnáctém patře,“ vyzval ho Bennie bez dalších okolků.

„Už jsem ji popsal.“

Vložil se do toho Nigel. „Deset monitorů na deseti stolech, je to tak, Kyle?“

„Ano.“

„A kde jsou samotné počítače?“

„Na stole, vedle monitorů.“

„A ty počítače jsou vysoké a hubené, nebo nízké a široké? Napovězte nám trochu.“

„Spíš hranatá krabice, napravo od monitoru.“

Na prádelníku vedle televize ležel tenký sešitek, už otevřený. Nigel ho popadl a řekl: „Podívejte se na tyhle počítače, Kyle. Všechny tvary a velikosti, různé značky z celého světa. Vidíte tam něco aspoň vzdáleně podobného?“

Kyle metodicky sešitkem listoval. Na každé straně byly barevné fotky osmi počítačů, celkem deset stran, osmdesát strojů, které se lišily designem i konstrukcí. Ukázal na jeden, který vypadal spíš jako barevná inkoustová tiskárna než jako počítač.

„Ano, jako krabice,“ podotkl Nigel. „Kolik to má CD mechanik?“

„Žádnou.“

„Žádnou? Víte to jistě, Kyle?“

„Ano. Jsou postavené tak, aby byly maximálně zabezpečené. Nejsou tam žádné mechaniky, žádné porty, žádný způsob, jak přenášet data.“

„Nějaké ovládání? Tlačítka, přepínače, světýlka nebo tak něco, Kyle?“

„Nic. Úplně hladká krabice.“

„A server?“

„Ten je zamčený vedle. Není vidět.“

„Zajímavé. A monitory, Kyle?“

„Obyčejné ploché LCD.“

„Podíváme se na to,“ řekl Nigel a otevřel sešitek na stránkách s nejrůznějšími monitory. „Velikost, Kyle?“

„Čtrnáct palců.“

„Barevné, předpokládám?“

„Ano.“ Kyle se zastavil na třetí stránce a ukázal. „Tenhle je hodně podobný.“

„Výborně, Kyle.“

„A tiskárny?“

„Žádná.“

„Nikde v místnosti? Ani jediná tiskárna?“

„Ne.“

Nigel chvilku mlčel, drbal se na bradě a uvažoval o tom. „Řekněme, že pracujete na nějaké zprávě nebo rozboru. Když ho máte odevzdat, co se stane?“

„Upozorníte nadřízeného, ten přijde do místnosti, otevře si soubor, projde ho a tak dál. Pokud se má předkládat u soudu a předat advokátům druhé strany, tak se vytiskne.“

„Kde? Já myslel, že tam žádné tiskárny nejsou.“

„Ve vedlejší místnosti jedna je, sedí u ní koncipient a tisk monitoruje. Každý list papíru, který se vytiskne, je kódovaný a kopie se uloží. Všechno, co vytisknete, zanechá stopu.“

„To je vážně docela pěkné.“ S těmito slovy Nigel rázně couvl. Slova se ujal zase Bennie. „Kyle, kolikrát jste do té místnosti vstoupil?“

„Posledních pět dní jednou denně.“

„A kolik lidí tam normálně sedí?“

„Záleží na tom. V neděli odpoledne jsem tam byl asi hodinu sám. Dneska ráno tam bylo pět nebo šest dalších kolegů.“

„Byl jste tam pozdě večer, když místnost zavírají?“

„Ne, zatím ne.“

„Tak to udělejte. Buďte tam v deset večer.“

„Nemůžu tam chodit jen tak, Bennie. To není kuchyňka. Je to trvale pod dohledem, kamery a tak. Musím mít důvod tam jít, nemůžu tam prostě jenom očumovat.“

„Všimne si někdo, když přicházíte nebo odcházíte?“

„U dveří není stráž. Klíč každý příchod i odchod zaznamená a nepochybuju o tom, že se to všechno nahrává na uzavřený okruh.“

„Berete si tam s sebou aktovku?“

„Ne.“

„Je to zakázané?“

„Ne.“

„Máte na sobě sako?“

„Ne. Saka nejsou v kanceláři povinná.“

Bennie a Nigel se jeden na druhého asi minutu dívali a bylo vidět, že oba intenzivně přemýšlejí.

„Půjdete tam zítra?“ zeptal se Bennie.

„Možná. To ještě nevím. Záleží na tom, jakou práci ráno dostanu.“

„Chci, abyste zítra do té místnosti šel s aktovkou a v saku. Až se usadíte, to sako si sundejte. Aktovku nechte pod stolem.“

„Půjde to, Kyle?“ dodal rychle Nigel.

„No jasně. Proč by ne? Ještě něco? Co kdybych si tam donesl pytel chipsů a nadrobil do klávesnice? Co tím sledujete?“

„Prostě nám věřte, Kyle,“ odpověděl mírně Nigel. „Víme, co děláme.“

„Vy jste ten poslední člověk, kterému bych věřil.“

„Ale no tak, Kyle.“

„Koukejte, jsem unavený. Už bych fakt rád šel.“

„Jaké máte plány na příštích pár dní?“ zeptal se Bennie.

„Zítra budu pracovat, z kanceláře odejdu kolem páté, vlakem dojedu do Filadelfie, půjčím si auto a vyrazím do Yorku. Ve čtvrtek budu s tátou slavit Díkůvzdání. Zpátky ve městě budu v pátek pozdě odpoledne a v kanceláři v sobotu brzo ráno. Stačí?“

„Sejdeme se v neděli večer,“ řekl Bennie.

„U vás nebo u mě?“

„Detaily vám pošlu.“

„Pěkné Díkůvzdání, mládenci,“ řekl Kyle, když odcházel.

***

Na dveře nové kanceláře si Kyle pověsil dva nepromokavé univerzální baloňáky, jeden černý a jeden světle hnědý. Ten černý nosil denně, na cestu do práce a z práce, nebo když se pohyboval po městě. Hnědý používal málokdy, jen v případě, že skutečně nechtěl, aby ho sledovali. Ve středu ve 14.30 si ho přehodil přes ruku a sjel výtahem do druhého patra. Odtamtud pokračoval nákladním výtahem do suterénu, kabát na sebe hodil a začal se proplétat mezi tlustými trubkami, elektrickými kabely a výměníky až ke kovovému schodišti. Řekl něco technikovi, se kterým si už párkrát povídal. Na denní světlo vyšel v úzké uličce, která jen taktak oddělovala sídlo firmy od padesátipatrového mrakodrapu vedle. Za deset minut vstoupil do kanceláře Roye Benedicta.

Chvilku si povídali po telefonu a Kyle si nebyl jistý, jestli se mu ten plán líbí.

Roy ale žádné pochybnosti neměl. Prošel si všechny dokumenty, analyzoval fakta a problémy, zhodnotil, v jak obtížné situaci se Kyle nachází, a byl připraven zasáhnout. „Mám kamaráda u FBI,“ začal. „Kamaráda, kterému absolutně věřím. Kdysi jsme spolu pracovali, než jsem se stal právníkem, a dnes, i když stojíme na opačných stranách, mu věřím snad ještě víc. Dělá tady v New Yorku a je dost velké zvíře.“

Kyle si vzpomněl na své poslední setkání s FBI. Falešná jména, falešné odznaky, dlouhá noc v hotelovém pokoji s Benniem. „Poslouchám,“ kývl skepticky.

„Chci se s ním sejít a všechno mu to vyložit. Všechno.“

„Co udělá?“

„Tady došlo ke zločinům. Další jsou právě v běhu a ještě další se plánují. A nejsou to malé zločiny. Řekl bych, že bude stejně šokovaný, jako jsem já. A tuším, že se do toho FBI vloží.“

„Takže Bennieho zavřou?“

„Jasně. Nechcete ho vidět za mřížemi?“

„Na doživotí. Ale má za sebou dost rozsáhlou síť.“

„FBI umí nastražit pastičky. Občas se jim něco nepovede, ale celkové výsledky mají velmi dobré. Jednám s nimi každou chvilku, Kyle. Vím, jak jsou dobří. Když teď s nimi promluvím, tichounce se do toho pustí a připraví si půdu. Když chtějí, mohou proti nepříteli vrhnout celou armádu. A vy teď zrovna armádu potřebujete.“

„Díky.“

„Ale musím mít vaše svolení, že s nimi můžu promluvit.“

„Je šance, že se na to podívají a nechají to být?“

„Je, ale pochybuju o tom.“

„Kdy budete s tím svým kamarádem mluvit?“

„Možná už dnes odpoledne.“

Kyle skoro nezaváhal. „Tak do toho,“ kývl.

33

Byla už skoro půlnoc, když Kyle tiše proklouzl nezamčenými dveřmi do kuchyně svého rodného domu v Yorku. Všude bylo zhasnuto. Otec věděl, že Kyle přijede pozdě, jenže John McAvoy si noční spánek ničím kazit nenechal. Stařičký Zack, bordercolie, který ještě nikdy nepotkal žádného vetřelce, co by se mu nelíbil, se namáhavě zvedl z polštáře pod stolem a přišel Kyla pozdravit. Kyle ho pohladil po hlavě, vděčný za to, že ho ještě vidí. Zackův věk a přesný původ nebyl nikdy úplně jasný. Byl to dárek od klienta, splátka na honorář, a svoje dny nejradši trávil pod stolem Johna McAvoye, kde prospal všechny možné právní problémy. Obědval obvykle ve firemní kuchyňce s některou sekretářkou.

Kyle odkopl mokasíny, potichu vyšel nahoru do svého pokoje a během pár minut byl už pod peřinou a spal.

Ani ne za pět hodin John prakticky vykopl dveře a zahřímal: „Vstávej, dacane! Spát můžeš, až budeš mrtvý.“

V zásuvce našel Kyle staré termoprádlo a vlněné ponožky a ze skříně, ze sbírky zaprášených šatů, které měl ještě ze střední školy, vytáhl loveckou kombinézu. V domě, kde chyběla žena, se hromadil prach, pavučiny a nepoužívané oblečení. Vysoké boty byly přesně tam, kde je nechal před rokem, o loňském Díkůvzdání.

John stál v kuchyni u stolu a chystal se do války. Ležely tam tři pušky s dalekohledem a několik krabiček s náboji. Kyle, který se umění i pravidla lovu naučil už jako dítě, věděl, že otec pušky už včera pořádně vyčistil.

„Dobré ráno,“ pozdravil John. „Připravený?“

„Jo. Kde je kafe?“

„V termosce. Kdy jsi přijel?“

„Teprv před pár hodinami.“

„Jsi mladý. Jdeme.“

Naložili vybavení do posledního modelu pickupu ford. Tahle čtyřkolka byla Johnovým nejmilejším dopravním prostředkem po Yorku i okolí. Patnáct minut poté, co vylezl z postele, jel už Kyle tmou mrazivého rána, srkal černou kávu a uždiboval musli tyčinku. Město brzo nechali za zády. Silničky byly čím dál užší.

John kouřil, dým unikal malou štěrbinkou v pootevřeném okně u řidiče. Ráno obvykle moc nemluvil. Protože trávil celé dny v rušné advokátní kanceláři na malém městě, kde zvonily telefony, čekali klienti a pobíhaly sekretářky, tuhle ranní samotu potřeboval.

Kyle byl ještě ospalý, ale zároveň ohromený šokem z otevřených prostor bez lidí, prázdných silnic, krásné přírody. Co vlastně ho lákalo na velkém městě? Zastavili u brány. Kyle ji otevřel a John projel. Pak pokračovali dál do kopců. Na východě se pořád ještě neobjevil ani náznak slunce.

„Tak co ta tvoje nová láska?“ pokusil se Kyle konečně o rozhovor. Otec se nedávno zmínil o nové přítelkyni, s kterou to prý je vážné.

„Docela to jde. Dneska nás zve na večeři.“

„A jak se jmenuje?“

„Zoe.“

„Zoe?“

„Zoe. Je to řecké jméno.“

„Je Řekyně?“

„Její matka je Řekyně. Otec je Angličan ještě s něčím. Ona je prostě voříšek jako my ostatní.“

„Je hezká?“

John oklepl popel z okna. „Myslíš, že bych s ní chodil, kdyby nebyla hezká?“

„Jo. Pamatuju se na Rhodu. Ta byla hrozná.“

„Rhoda byla sexy. Ty jsi prostě její krásu neuměl ocenit.“ Auto vjelo na nerovný úsek štěrkové cesty a začalo s nimi pěkně házet.

„Odkud je Zoe?“

„Z Readingu. Proč se tak vyptáváš?“

„Kolik je jí?“

„Devětačtyřicet a je ohromně sexy.“

„Vezmeš si ji?“

„Nevím. Mluvili jsme o tom.“

Cesta se změnila ze štěrkové v prašnou. John zaparkoval na kraji pole a zhasl světla. „Čí je tohle pozemek?“ zeptal se tiše Kyle, když si brali pušky.

„Kdysi to tu patřilo rodině Zoeina exmanžela. Ona to dostala při rozvodu. Osmdesát hektaru samý jelen.“

„Neblázni.“

„Vážně. Všechno legální a čisté.“

„A ty jsi ji při tom rozvodu zastupoval?“

„Před pěti lety. Ale chodit jsme spolu začali až loni. Nebo možná předloni, já už nevím.“

„Takže lovíme na Zoeině pozemku?“

„Jo, ale jí to nevadí.“

Tak takhle se dělá právo na malém městě, myslel si Kyle. Dvacet minut šli po okraji lesa beze slova. Zastavili se pod jilmem právě ve chvíli, kdy na malé údolíčko pod nimi dopadl první náznak denního světla.

„Támhle za tím kopcem zrovna minulý týden střelil Bill Henry osmeráka,“ ukázal John. „Je tu pár dost velkých jelenů. Když ho dokáže dostat on, dokáže to každý.“

V koruně jilmu byl posed, šest metrů vysoko. „Já budu asi o sto metrů dál, támhle, je tam ještě jeden. Nic než jeleny, jasné?“

„Jasné.“

„Máš ještě platný lovecký lístek?“

„Nejspíš ne.“

„Ale to je fuk. Hajný je pořád ještě Lester. Jeho syna jsem minulý měsíc zachránil před basou. Feťák. Metamfetamin.“ John odcházel, a než zmizel ve tmě, ještě připomněl: „A ne abys usnul!“

Kyle si přehodil pušku přes rameno a vylezl po žebříku nahoru. Posed byl malá plošina z prken a trámků, ukotvená na jilmu, a jako u všech posedů se tu na pohodlí moc ohled nebral. Zkroutil se na jednu stranu, pak na druhou, nakonec se uvelebil zadkem na prkně, zády opřený o kůru, a nohy spustil dolů. Na posedy chodil od pěti let a naučil se, že musí být naprosto nehybný. V listí zašustil vánek. Slunce rychle stoupalo. Jeleni za chvilku tiše vyjdou z lesa na kraj pole, aby si hledali kostřavu a kukuřici.

Puška byla Remington 30.06, dárek ke čtrnáctým narozeninám. Bezpečně si ji opřel přes hruď a okamžitě usnul.

Vzbudilo ho prásknutí výstřelu. Popadl pušku, připravený střílet. Podíval se na hodinky – schrupnul si čtyřicet minut. Vlevo, kde byl jeho otec, uviděl několik bílých nadskakujících ocásků prchající zvěře. Uběhlo deset minut a John se neozval. Zřejmě první ranou minul a byl ještě na posedu.

Uplynula hodina a další zvěř se neobjevila. Kyle dělal, co mohl, aby zůstal vzhůru.

Den Díkůvzdání. Kanceláře Scully & Pershing byly oficiálně zavřené, ale Kyle věděl, že pár střelců tam stejně sedí oblečeno do džínů a vysokých bot a účtuje o sto šest. Také několik partnerů tvrdě pracuje, protože jim na záda dýchají termíny. Zavrtěl hlavou.

Uslyšel kroky. Otec šel k němu a nijak se nesnažil nedělat hluk. Za chvíli stál John pod jilmem. „Pojď jinam,“ řekl. „Hned za tím polem je potok, a to je oblíbené napajedlo.“

Kyle opatrně sestoupil, a když stál zase na zemi, John se zeptal: „Ty jsi toho jelena neviděl?“

„Ne.“

„Já nechápu, jak jsi ho mohl přehlídnout. Běžel přímo kolem tebe.“

„To byl ten, co jsi na něj střílel?“

„Jo, nejmíň desaterák.“

„Tys ho taky minul, ne?“

Vrátili se k autu a sáhli po termosce. Seděli na korbě, srkali silnou kávu z papírových kelímků a dojídali poslední tyčinky. Kyle řekl: „Tati, já už nechci dál lovit. Potřebuju s tebou mluvit.“

Otec ho poslouchal nejdřív klidně, pak si zapálil cigaretu. Když Kyle líčil vyšetřování toho znásilnění, očekával výbuch, sérii ostrých a bolestných otázek, proč ho tehdy nezavolal. Ale John pozorně poslouchal bez jediného slova, jako by to už všechno věděl a tuhle zpověd očekával.

První záblesk hněvu přišel, když do vyprávění vstoupil Bennie.

„Vydírali tě,“ sykl John a zapálil si další cigaretu. „Hajzlové.“

„Zatím jen poslouchej, ano?“ poprosil Kyle a pokračoval plnou parou vpřed. Chrlil ze sebe podrobnosti a občas zvedl ruku, aby se ho otec nepokusil přerušit. Po chvíli už John jen stoicky poslouchal, všechno si to nevěřícně rovnal v hlavě a neříkal nic. Video, Joey, Baxter, vražda, Trylon a Bartin a tajná místnost v osmnáctém patře. Schůzky s Benniem, plán na loupež dokumentů a jejich předání nepříteli. A nakonec to, jak si Kyle najal Roye Benedicta a na scénu vstoupila FBI.

Kyle se otci několikrát omluvil, že mu nedůvěřoval. Přiznal své chyby, kterých bylo tolik, že si je ani všechny nepamatoval. Otevřel duši, a když skončil – měl pocit, že po mnoha hodinách – stálo slunce vysoko na obloze, káva byla dávno pryč a jeleni zapomenuti.

„Myslím, že potřebuju pomoct,“ pronesl tiše.

„Potřeboval bys nakopat do zadku, žes mi to neřekl.“

„Jo, já vím.“

„Proboha, Kyle. To je ale průšvih.“

„Neměl jsem na vybranou. Děsilo mě to video, a pomyšlení, že mě budou znova vyšetřovat pro znásilnění, jsem prostě nesnesl. Kdybys ho viděl, tak bys to pochopil.“

Nechali pušky v autě a vydali se úzkou lesní pěšinou na dlouhou procházku.

***

Krocana s oblohou a se vším, co k tomu patří, dodalo lahůdkářství, které podobné kompletní menu nabízelo každému, kdo se nechtěl namáhat. John prostíral a Kyle jel vyzvednout svou matku.

Patty mu otevřela s úsměvem a dlouze ho objala. Byla právě v lepší fázi nemoci a správně nadávkovaná léky. Provedla Kyla po bytě a byla celá nadšená, že mu může ukázat svá nejnovější mistrovská díla. Nakonec ji dostal zpátky ke dveřím a do pronajatého auta a krátce projeli Yorkem. Měla rtěnku, makeup a na sobě hezké oranžové šaty, které si Kyle pamatoval z dob své puberty. Vlasy měla čisté, upravené a skoro bílé. Bez ustání vykládala novinky o místních lidech, které před lety znávala, a přeskakovala z jednoho tématu na druhé tak náhodně, že by to za jiných okolností bylo komické.

Kylovi se ulevilo. Byla šance tak padesát na padesát, že zrovna léky brát nebude a tudíž nebude při smyslech. Rodiče se přivítali zdvořilým objetím a malá, těžce zkoušená rodina se pomalu prokousávala novinkami o obou dvojčatech. Ani jedna z dcer už nepřijela do Yorku nejméně rok. Jedna žila v Santa Monice, druhá v Portlandu. Zavolali oběma a předávali si navzájem telefon. V obýváku běžela televize se ztlumeným zvukem a v ní fotbal, na který se nikdo nedíval. Kyle nalil víno do tří sklenic, i když dobře věděl, že matka se ho ani nedotkne.

„Ty už zas piješ víno,“ podotkl John a postavil na stůl malého krocana.

„Ne moc.“

Oba muži Patty obsluhovali, skákali kolem ní a vůbec dělali, co mohli, aby se cítila dobře. Neustále vykládala něco o svém umění a o událostech v Yorku, ke kterým došlo před lety. Dokonce se zmohla na to, že Kylovi položila pár otázek o jeho práci v New Yorku, a on líčil svůj život tak, že vypadal záviděníhodně. Napětí pramenící z newyorských událostí bylo doslova hmatatelné, ale Patty si toho nevšimla. Nejedla skoro nic, ale syn a manžel shltali oběd, jak nejrychleji to šlo. Po ořechovém koláči a kávě oznámila, že chce zpátky ke své práci. Prohlásila, že je unavená, a Kyle ji hned naložil do auta na desetiminutovou cestu domů.

Jeden fotbalový zápas splýval s druhým. Kyle na pohovce a John v křesle chvíli koukali na hru, chvíli klimbali a neříkali skoro nic. Vzduch ztěžkl nedořečenými větami, otázkami, které přicházely a odcházely, plány, které bylo třeba probrat. Otec měl chuť kázat a křičet, ale jeho syn byl teď příliš zranitelný.

„Pojď se projít,“ řekl Kyle, když se skoro setmělo.

„Kam?“

„Jenom kolem bloku. Potřebuju s tebou mluvit.“

„A nemůžeme mluvit tady?“

„Pojď se projít.“

Nabalili se a vzali Zacka na vodítko. Když vyšli na chodník, Kyle řekl: „Promiň, ale já nerad vedu vážné rozhovory uvnitř.“

John si zapálil cigaretu s obratností dlouholetého kuřáka; pohyby měl perfektně koordinované a nepotřeboval se ani na chvilku zastavit. „Skoro se bojím zeptat proč.“

„Štěnice, mikrofony a hnusáci, co všechno poslouchají.“

„Počkej, rozumím tomu dobře? Ty myslíš, že ty gorily mi možná napíchly dům?“

Pomalu kráčeli ulicí, kde Kyle běhával jako chlapec. Znal majitele každého domu, nebo aspoň tehdejší majitele, a věděl, že každý dům má svůj příběh. Ukázal na jeden z nich pokývnutím a zeptal se: „Co se stalo s panem Polkem?“

„Konečně umřel. Na vozíku byl skoro padesát let. Smutný případ. Ale na něco jsem se ptal. Nejsme tady kvůli vzpomínání, ne?“

„Ne, myslím, že dům ani kancelář napíchnuté nemáš, ale vyloučené to není. Ti chlapi spoléhají na sledování a mají neomezený rozpočet. A někoho napíchnout je jednoduché. Mně to můžeš věřit, já jsem na to odborník. Za půl hodiny bych dokázal sestavit improvizované odposlouchávací zařízení z pár jednoduchých elektronických součástek.“

„A jak jsi k takovým znalostem přišel?“

„Knihy. Manuály. Na Manhattanu je taky skvělý krámek pro špiony. Občas tam zajdu, když se mi povede ty svoje stíny setřást.“

„To je neuvěřitelné. Kdybych tě neznal, řekl bych, že ti přeskočilo. Mluvíš jako schizofrenik, mám pár takových klientů.“

„Ještě blázen nejsem, ale naučil jsem se sázet na jistotu a závažné rozhovory vést radši venku.“

„Tvůj byt je napíchnutý?“

„To si piš. Vím přinejmenším o třech odposlouchávacích zařízeních, co jsou tam schovaná. Jedno je ve vývodu klimatizace nad pohovkou v obýváku. Druhé je schované ve zdi v ložnici, hned nad prádelníkem, a třetí v kuchyni, v obložení dveří. Nemůžu si je důkladně prohlédnout, protože tam jsou taky tři miniaturní kamery, nebo aspoň tři, které mě neustále sledují, když jsem v bytě, což není často. Podařilo se mi ty věci objevit, když jsem předstíral různé pravidelné domácí práce – čištění větráků, umývání oken, drhnutí podlahy. Ten byt je díra, ale docela čistá.“

„A telefon?“

„Mám pořád ještě ten z vysoké a odposlouchávají ho. Proto jsem si nekoupil nový. Vím, že poslouchají, a tak jim podstrkuju různé nesmysly, aby byli spokojení. Nechal jsem si do bytu zavést pevnou linku a jsem si jistý, že je napíchnutá taky. Nemohl jsem to ale prohlídnout, protože mě sledují ty kamery. Používám ji jenom na neškodné věci – objednávám pizzu, nadávám na domácího, volám si auto.“ Kyle vytáhl FirmFone a podíval se na něj „Tohle je telefon, který nám hned první den dala firma. Jsem si dost jistý, že ten je bez štěnic.“

„Otázka zní, proč ho máš v kapse na Den díkůvzdání?“

„Ze zvyku. Je vypnutý. Používám pevnou linku u sebe v kanceláři. Usoudil jsem, že jestli dokážou napíchnout telefony ve firmě, tak jsme v háji všichni.“

„No ty rozhodně v háji jsi, o tom nepochybuj. Měl jsi mi to říct už před několika měsíci.“

„Já vím. Spoustu věcí jsem měl udělat jinak, ale netušil jsem, jak to dopadne. Bál jsem se. Vlastně se bojím pořád.“

Zack se zastavil u hydrantu. John potřeboval další cigaretu. Vítr zesílil a hnal proti nim listí. Byla tma a před sebou měli ještě večeři u Zoe.

Obcházeli blok a mluvili o budoucnosti.

34

Společníci, kteří si dovolili natolik polevit, že skutečně využili krátkého svátečního volna, se v sobotu ráno houfně vrátili. Oddech je osvěžil, i když po tom uspěchaném cestování tam a zpátky byli ještě unavenější. A to, že neseděli v kanceláři, samozřejmě také znamenalo, že neúčtovali.

Kyle zmáčkl hodiny přesně v 8.00, kdy vstoupil do tajné místnosti v osmnáctém patře a uvelebil se u počítače. Byli tam s ním čtyři další členové týmu Trylonu, ponoření do virtuálního světa nekonečných rešerší. Některé pozdravil kývnutím, ale nikdo nepromluvil. Kyle měl na sobě džíny a vlněné sportovní sako a v ruce držel černou aktovku Bally, dobrých patnáct centimetrů tlustou a už trochu ošoupanou. Koupil si ji na Páté avenue týden předtím, než do firmy nastoupil. Ve firmě všichni nosili černé aktovky.

Postavil ji vedle sebe na podlahu, částečně pod stůl, přímo pod krabicovitý počítač, který tak zajímal miláčka Nigela. Vytáhl blok, pak desky se spisem, a za chvilku už jeho stůl vypadal autenticky. Po pár minutách si svlékl sako, pověsil ho na opěradlo židle a vykasal si rukávy. Trylon teď platil Scully o 400 dolarů na hodinu víc.

Když se letmo rozhlédl po místnosti, objevil ještě jednu aktovku. Všechna ostatní saka a bundy zůstaly nahoře v kancelářích. Hodiny se vlekly a Kyle se ponořil do futuristického světa hypersonického bombardéru B-10 a lidí, kteří ho navrhli.

Jediná dobrá věc na téhle místnosti byla, že tu byly zakázané mobily. Za pár hodin potřeboval Kyle přestávku a také si chtěl zkontrolovat zprávy. Obzvlášť čekal, že se ozve Dale, která se v tak krásné ráno do práce neobtěžovala. Došel do své kanceláře, zavřel za sebou dveře, což bylo drobné porušení firemních pravidel, a zavolal jí na soukromý mobil. Každý společník měl jako záchranu před nenáviděným FirmFonem také jeden soukromý.

„Ano?“ ozvala se.

„Kde jsi?“

„Ještě v Providence.“

„Vracíš se do New Yorku?“

„Nejsem si jistá.“

„Mám ti připomínat, mladá dámo, že tohle už je třetí den po sobě, co jsi nenaúčtovala ani hodinu?“

„Předpokládám, že ty jsi v kanceláři.“

„Jo, snažím se nahrabat si hodiny jako každý jiný nováček. Jsou tady všichni kromě tebe.“

„Tak mě vyhoď. Nebo žaluj. Mně je to fuk.“

„Tak s tímhle postojem se partnerem nikdy nestaneš.“

„Slibuješ?“

„Co takhle dneska večeře? V East Village je nová restaurace, která zrovna dostala dvě hvězdičky od Franka Bruniho.“

„To mě zveš na rande?“

„Prosím. Můžeme třeba platit napůl, když jsme ta genderově neutrální firma.“

„Ty jsi tak romantický.“

„Na romantiku může dojít potom.“

„Aha, tak o to ti jde?“

„Jako vždycky.“

„Dorazím kolem sedmé. Pak ti zavolám.“

***

Kyle přišil Trylonu dvanáct hodin a pak zavolal sedan na cestu na večeři. V restauraci bylo dvacet stolů, vařila se tam turecká kuchyně a neplatila tam žádná pravidla o předepsaném stylu oblečení, i když džíny byly nejlepší volba. Po dvouhvězdičkovém hodnocení v Times tam měli narváno. Kyle získal stůl jen proto, že někdo zrušil rezervaci.

Dale seděla u baru, pila víno a vypadala téměř vyrovnaně. Políbili se na obě tváře, pak se k sobě přitiskli a začali si povídat o Díkůvzdání, jako by právě strávili měsíc na pláži. Oba její rodiče učili matematiku na univerzitě v Providence, a i když to byli skvělí lidé, vedli dost nudný život. Dale měla na matematiku nadání a poměrně rychle získala PhD, ale začala mít strach, že skončí jako rodiče. Právo ji lákalo. To právo, které znala z filmů a televize – jako neustálé vzrušení. Právo jako úhelný kámen demokracie a bitevní pole mnoha společenských konfliktů. Na právnické fakultě zářila, dostala nabídky od špičkových firem a teď, po třech měsících v praxi, jí zoufale chyběla matematika.

Později, kdy už seděli u stolu, ale pořád ještě pili víno, se rychle svěřila s vzrušující novinkou: „Ráno jsem měla přijímací pohovor.“

„Já myslel, že místo máš.“

„Jo, ale příšerné. V Providence je jedna menší firma, v takovém starém domě v centru. Když jsem byla na vysoké, chodila jsem tam jedno léto na brigádu, kopírovala, vařila kafe a dělala takovou holku pro všechno. Asi dvacet právníků, z toho polovina žen, žádná konkrétní specializace. Ukecala jsem je na pohovor v sobotu ráno.“

„Ale máš přece záviděníhodné postavení společnice v největší firmě na světě. Co víc můžeš chtít?“

„Život. Stejně jako ty.“

„Já? Já chci být partner, abych mohl spát každý den až do pěti, dokud v padesáti neumřu. To chci já.“

„Jen se rozhlídni, Kyle. Moc málo lidí zůstane přes tři roky. Ti chytří odejdou za dva. Blázni si z toho udělají celoživotní kariéru.“

„Takže odcházíš?“

„Já na to nejsem stavěná. Myslela jsem si, kdovíjak nejsem tvrdá, ale teď ti to docela ráda přenechám.“

Číšník si zapsal jejich objednávku a dolil víno. Seděli bok po boku v úzkém a nízkém boxu, odkud měli rozhled po místnosti. Kyle měl pod stolem ruku mezi jejími koleny.

„Kdy odcházíš?“ zeptal se.

„Jak nejrychleji to půjde. Dneska ráno jsem o to místo div nežebrala. A když mě nevezmou, budu hledat jinde. Tohle je šílenství, Kyle, a já jdu od toho.“

„Gratuluju. Ostatní nováčci ti budou závidět.“

„Co ty?“

„Nemám ponětí. Mám pocit, že jsem teprve na začátku. Tohle je výcvik a ještě nás všechno bolí.“

„Mě už nebude. Jednou jsem se zhroutila. Znova se to nestane. Přibrzdím nejvýš tak na padesát hodin týdně a ať si někdo troufne něco říct.“

„Jen tak na ně.“

Číšník donesl olivy a kozí sýr a oni ho začali oždibovat. „Co v Yorku?“ zeptala se.

„Jako vždycky. Obědval jsem se svou skutečnou matkou a večeřel s tou budoucí, byli jsme si zalovit jeleny, ale nic jsme nestřelili, a pořádně jsem si popovídal s tátou.“

„O čem?“

„Jako obvykle. O životě. O minulosti. O budoucnosti.“

***

Nigel byl už u druhé schůzky za sebou, a dávno předtím, než Kyle dorazil do hotelového apartmá, probíhaly tam přípravy. Na malý stůl postavil Nigel počítač, který byl hodně podobný těm v osmnáctém patře. Vedle něj stál úplně stejný monitor jako ten, do kterého Kyle včera hleděl dvanáct hodin.

„Trefili jsme se, Kyle?“ protáhl Nigel a pyšně odhalil svou okopírovanou sestavu. „Posaďte se, prosím.“

Kyle si sedl ke stolu a Nigel s Benniem sledovali každý jeho pohyb.

„Vypadá to hodně podobně,“ připustil Kyle.

„Tohle je jenom hardware. Není tak důležitý, ale snažíme se přijít na to, kdo ho vyrábí. Záleží jenom na softwaru, to samozřejmě víme. Tak jak moc jsme se spletli?“

Počítač ani monitor neměly žádnou značku, jméno, název výrobce nebo označení modelu. Byly stejně nenápadně neurčité jako ty, které se snažily napodobit.

„Jo, je to dost podobné,“ zopakoval Kyle.

„Pořádně se podívejte a najděte nějaký rozdíl,“ naléhal Nigel. Stál vedle něj, předkláněl se a koukal na obrazovku.

„Ten počítač má trošku tmavší barvu, skoro šedou, a je čtyřicet centimetrů široký a padesát vysoký.“

„Vy jste to změřil?“

„Slyšíte, ne? Pomocí bloku, ten má na výšku osmatřicet.“

„Geniální nápad!“ vykřikl Nigel a vypadalo to, že Kyla obejme. Bennie nedokázal skrýt úsměv.

„To musí být Fargo,“ prohlásil Nigel.

„Cože?“

„Fargo, jedna firma, co vyrábí různé speciální počítače. Sídlí v San Diegu, dělá pro vládu a pro armádu, spoustu zakázek má i od CIA. Takové odolné počítače, co mají větší zabezpečení a víc vychytávek, než si umíte představit. V obchodě něco takového nenajdete. A Fargo vlastní Denee, a to je klient víte koho. Náš milý Scully mu kryje záda za tisíc babek na hodinu.“

Nigel při řeči stiskl klávesu a na obrazovce naskočila stránka, která se nepodobala ničemu, co Kyle zatím viděl. Rozhodně to nebyl ani Microsoft, ani Apple.

„A teď mi Kyle, řekněte, jak vypadá první stránka. Je aspoň trochu jako tahle?“

„Ne, ani zdaleka ne. Úvodní stránka má jednu ikonu pro výukový program, ale to je všechno – žádné další ikony, okna, nastavitelné prvky, volby formátování, zkrátka nic než index dokumentů. Počítač zapnete, probojujete se přístupovými kódy a hesly, počkáte asi deset vteřin a šup, jste v knihovně. Nemá to žádné systémové informace, specifikace ani žádnou domovskou stránku.“

„Fascinující,“ prohlásil Nigel s pohledem stále upřeným na monitor. „A ten index, Kyle?“

„Ten je hodně složitý. Začíná to s hrubým rozdělením dokumentů, ty se pak dál dělí na podkategorie a podskupiny a podtohle a podtámhleto. Dá to dost práci, najít zrovna to, co hledáte.“

Nigel o krok couvl a protáhl se. Bennie naopak přišel blíž a zeptal se: „Řekněme, že byste chtěl najít materiály k dýchajícím motorům B-10 a k různým typům paliva, které se testovaly. Jak byste na to šel?“

„To nevím. Ještě jsem to nedělal. Nic o žádných dýchajících motorech jsem neviděl.“ Byla to pravda, ale Kyle zároveň usoudil, že až potud a dost. Vzhledem k tomu, že ve hře bylo přes čtyři miliony dokumentů, mohl snadno tvrdit, že to či ono neviděl, ať už budou zvědaví na cokoli.

„Ale můžete ty informace najít?“

„Můžu je najít dost rychle, až budu vědět, kde je hledat. Program Sonic je dost svižný, ale člověk se musí probrat tak asi tunou materiálů.“

Bennie se pohyboval rychleji a mluvil o něco naléhavěji než jindy. Nigel byl z Kylových informací doslova nadšením bez sebe. Bylo zjevné, že jsou z toho pokroku celí rozčilení.

„Byl jste včera v té místnosti?“ zeptal se Bennie.

„Ano, celý den.“

„S aktovkou a sakem?“

„Jo, měl jsem oboje a nebyl s tím problém. Aktovku tam měl ještě jeden. Nikdo je neprohlíží.“

„Kdy se do té místnosti vrátíte?“ zeptal se Bennie.

„Tým má ráno schůzku a je slušná šance, že dostanu další úkol. V pondělí nebo nejvýš v úterý.“

„Tak se sejdeme v úterý večer.“

„Už se nemůžu dočkat.“

35

Když teď byl Kyle oficiálním členem týmu Trylonu, měl tu čest začínat každý týden v pondělí v sedm hodin ráno poradou ve velkém konferenčním sále, který ještě nikdy neviděl. Po třech měsících strávených v budově stále ještě žasl nad různými schůzovními sály, balkony, rafinovaně schovanými mezipatry a malými knihovnami, na které neustále narážel. Ta firma by potřebovala vlastního průvodce.

Tahle místnost byla v jednačtyřicátém patře a byla tak rozlehlá, že mnohé menší právní firmy by se tam vešly celé. Stůl uprostřed vypadal dlouhý jako bowlingová dráha. Kolem něj se tísnilo plus mínus čtyřicet právníků, lili do sebe kávu a připravovali se na další dlouhý týden. V čele stolu se zvedl Wilson Rush, odkašlal si a všichni okamžitě zmlkli a znehybněli. „Dobré ráno. Začínáme naši týdenní poradu. Mluvte prosím stručně. Schůzka bude trvat pouze jednu hodinu.“

Nikdo nepochyboval o tom, že přesně v 8.00 odsud všichni odejdou.

Kyle seděl od Rushe tak daleko, jak to jenom šlo. Krčil se a zuřivě si psal poznámky, které nikdo, dokonce ani on sám, nemohl později přečíst. Každý z osmi partnerů se postupně zvedl a přednesl stručnou zprávu o vývoji takových fascinujících témat, jako byly nejnovější návrhy podané v případu, dohadování o dokumentech a expertech, poslední tahy APE a Bartina. Doug Peckham předložil svou první zprávu o jednom komplikovaném postupu v důkazním řízení. Kyla i ostatní tím málem uspal.

Kyle ale zůstal vzhůru, a zatímco škrábal poznámky do bloku, v duchu si přikazoval, že se nesmí nad absurditou celé situace usmát. On je špeh dokonale nastrčený svým agentem a má na dosah tajemství tak důležitá, že jejich hodnotu ani nechápe. Rozhodně tak důležitá, aby kvůli nim někomu stálo za to spáchat vraždu.

Kyle vzhlédl, když se slova ujala Isabelle Gaffneyová. Neposlouchal ji, ale podíval se přes celou délku bowlingové dráhy na Wilsona Rushe. Zdálo se mu, že velký muž se na něj mračí. Ale možná taky ne; byli od sebe hrozně daleko a starý pán měl na nose brýle, takže se těžko dalo poznat, na koho přesně se to škaredí.

Co by Rush udělal, kdyby znal pravdu? Co by udělal tým Trylonu a stovky dalších partnerů a společníků Scully, kdyby znali pravdu o Kylu McAvoyovi, bývalém šéfredaktorovi Yale Law Journall

Následky by byly příšerné. Kyle si jen představil rozsáhlost toho spiknutí a srdce mu začalo prudce bušit. V ústech mu vyschlo a tak se napil vlažné kávy. Měl chuť vrhnout se ke dveřím, seběhnout tryskem dvaačtyřicet pater a hnát se ulicemi New Yorku pryč jako šílený.

***

Během pauzy na oběd použil Kyle svou obvyklou únikovou cestu přes suterén a spěchal do kanceláře Roye Benedicta. Několik minut si povídali a pak Roy řekl, že jsou u něj dva lidi, s nimiž by se Kyle měl seznámit. První byl jeho kontakt z FBI, druhý zkušený právník z ministerstva spravedlnosti. Kyle nervózně souhlasil a šel za ním do vedlejší konferenční místnosti.

Zástupce FBI se jmenoval Joe Bullington a byl to přátelský muž se širokým úsměvem plným zubů a srdečným stiskem ruky. Za ministerstvo spravedlnosti tam byl jistý Drew Wingate, který se tvářil kysele a vypadal, že by si nejradši nepodával ruce vůbec. Všichni čtyři si sedli k malému stolu, Roy a Kyle na jedné straně, dva vládní úředníci na druhé.

Byla to Royova schůzka a on se také ujal jejího řízení. „Tak nejdřív, Kyle, kolik máte času?“

„Asi hodinu.“

„Všechno jsem jim vyložil. Asi desetkrát jsem s panem Bullingtonem a panem Windgatem hovořil a teď je důležité, abychom si řekli, jak si stojíme. Joe, pověz nám něco o panu Benniem Wrightovi.“

Bullington, který se ani na chvilku nepřestával usmívat, stiskl ruce k sobě a začal: „Dobře. Tak tedy, prohnali jsme fotku toho člověka naším systémem. Detaily vás nudit nebudu, ale máme dost důmyslné počítače, které v sobě mají uložené obličeje milionů lidí. Když do nich vložíme nějakého podezřelého, počítače hledají a prohlížejí a většinou nakonec najdou, co potřebujeme. U pana Wrighta, nebo kdo to vlastně je, nepřišly na nic. Žádný zásah. Ani stopa. Pak jsme tu fotku poslali CIA a oni tam provedli podobné pátrání, jiné počítače, jiný software, ale stejný výsledek. Nic. Upřímně řečeno, překvapilo nás to. Byli jsme si dost jistí, že dokážeme toho člověka identifikovat.“

Kyla to nepřekvapilo, ale zklamalo. Četl o superpočítačích používaných zpravodajskými službami a poté, co s Benniem strávil celý dlouhý život, chtěl vědět, kdo to je.

Bullington se zase trochu rozveselil a pokračoval: „Nigel, to je něco jiného. Vložili jsme váš identikit jeho tváře do našeho systému a nic jsme nenašli. Ale CIA jednu pravděpodobnou shodu má.“ Bullington otevřel desky, vytáhl z nich černobílou fotku dvacet na pětadvacet a podal ji Kylovi, který okamžitě kývl: „To je on.“

„Fajn. Jeho pravé jméno je Deny Hobart, narozený v Jižní Africe, vyrostl v Liverpoolu, vyškolený jako technik u britské zpravodajské služby. Před deseti lety ho vyhodili, protože se naboural do důvěrných složek nějakých bohatých Švýcarů. Obecně se považuje za jednoho z nejgeniálnějších hackerů světa. Geniální asi je, ale taky pěkný lump, žoldák, zatykače nejméně ve třech státech.“

„Kolik jste toho těm lidem prozradil?“ zeptal se Wingate. Znělo to spíš jako obvinění než jako otázka. Kyle se podíval na svého právníka, který kývl a řekl: „Jen mluvte, Kyle. Tohle není žádné vyšetřování. Neudělal jste nic špatného.“

„Popsal jsem jim, jak asi vypadá ta místnost s počítači, a takovéhle všeobecné věci. Dost na to, aby zůstali klidní, ale žádné skutečné informace.“

„No, abych to dokončil,“ vložil se do toho zase Bullington, „další dva identikity neukázaly vůbec nic. Ale jestli jsem to dobře pochopil, tihle dva vás jenom sledují a nejsou tak důležití.“

„Správně,“ kývl Kyle.

„Váš identikit pana Hobarta je pozoruhodný, Kyle,“ dodal Bullington.

„Je z webu. QuickFace.com. To by zvládl každý.“

„Co plánujete dál?“ zeptal se Wingate.

„Máme schůzku zítra večer. Podle plánu bych se měl nějak nabourat do systému, buď nahrát nebo přeposlat ty dokumenty a předat jim je. Nemám ponětí, jak si to představují. Ten počítačový systém mi připadá naprosto bezpečný.“

„A kdy k tomu má dojít?“

„To mi neřekli, ale mám dojem, že to už má být brzo. Mám pro vás otázku.“

Ani Bullington, ani Wingate se nenabídli, že ji zodpoví, a tak se do toho Kyle pustil sám: „Co jsou ti lidi zač? Pro koho pracují?“

Bullington ukázal zuby a chlapecky pokrčil rameny. „To vážně nevíme, Kyle. Hobart je děvka, která cestuje po světě a prodává se. Odkud je Bennie, nemáme ponětí. Říkáte, že není Američan?“

„Nemluví tak.“

„Jenže dokud netušíme, kdo to je, nemůžeme zjistit, pro koho pracuje.“

„Při té první schůzce tehdy v únoru, kdy jsem se prvně setkal s Benniem, bylo nejmíň pět dalších agentů. A všichni to určitě byli Američani.“

Bullington zavrtěl hlavou. „Nejspíš žoldáci, ranaři najatí na tuhle jednu práci, kteří dostali zaplaceno a zmizeli. Existuje celý temný svět bývalých policajtů, agentů, bývalých vojáků a zpravodajců, které z nejrůznějších důvodů vyšoupli. Byli vycvičeni v utajení a tam taky pracují. Nechají se najmout od každého, kdo jim zaplatí. Těch pět nejspíš vůbec netušilo, oč Benniemu jde.“

„Jaká je šance chytit ty, co zabili Baxtera Tatea?“

Úsměv na chvilku zmizel. Tváře obou vládních úředníků vypadaly smutně a šokované. Nakonec Bullington řekl: „Nejdřív musíme chytit Bennieho, potom se propracujeme nahoru k hlavounům, co ho platí, a pak zase zpátky dolů ke gorilám, které dělají špinavou práci. Jestli je ale profík, a je celkem zřejmé, že je, tak je dost málo pravděpodobné, že z něj ta jména vymáčkneme.“

„Jak ho chytíte?“

„To je jednoduché. Dovedete nás k němu.“

„A zavřete ho?“

„To ano. Můžeme ho obžalovat z tolika věcí, že bychom ho mohli zatknout desetkrát – odposlouchávání, vydírání, konspirace, vyberte si. Strčíme ho za mříže, Hobarta s ním, a žádný federální soudce na světě ho nepustí na kauci. Nejspíš ho odvezeme do přísně střeženého zařízení daleko od New Yorku a začneme ho vyslýchat.“

Představa Bennieho připoutaného k židli, jak se na něj sápou dva pitbulové, byla docela příjemná.

Roy si odkašlal, podíval se na hodinky a řekl: „Díky, ale teď nás prosím omluvte. Potřebuju to s Kylem probrat. Zavolám vám.“ Nato Kyle vstal, znovu si s oběma potřásl rukou a šel za svým právníkem zpátky do jeho kanceláře. Roy zavřel dveře a zeptal se: „Tak co myslíte?“

„Vy těm dvěma věříte?“ odpověděl Kyle otázkou.

„Ano. Vy ne?“

„Svěřil byste jim svůj život?“

„Ano.“

„Představte si třeba tohle. V USA momentálně existuje nejmíň osmnáct zpravodajských služeb, a to jsou jen ty, o kterých je něco na papíře. Nejspíš je jich ještě pár dalších, o nichž nevíme vůbec. Co když Bennie pracuje pro některou z nich? Co když je tohle jenom jeden z několika projektů, jak získat a ochránit všechna tajemství? Co když ty superpočítače jeho tvář nenašly, protože ji najít neměly?“

„Ale to je přece směšné, Kyle. Takovýhle lotr že by pracoval pro Spojené státy, špehoval americkou právní firmu, zabíjel americké občany? To se mi nezdá.“

„Jasně že je to směšné, ale když příští terč může být vaše lebka, dělá to s představivostí divy.“

„Nerozčilujte se. Tohle je vaše jediná cesta, jak z toho ven.“

„Žádná cesta ven není.“

„Ale je. Budeme postupovat krok za krokem. Nepanikařte.“

„Nezpanikařil jsem devět měsíců, ale už k tomu nemám daleko.“

„Ale kdepak. Klid. Musíme těm dvěma věřit.“

„Zavolám vám zítra.“

Kyle popadl hnědý kabát a vyšel z kanceláře.

36

Cessna 182 patřila lékaři na odpočinku, který s ní létal jedině v pěkném počasí a nikdy v noci. S Johnem McAvoyem se znal přes čtyřicet let a několikrát ho přepravoval po státě za různými právními záležitostmi. Tyhle malé výlety byly právě tak pro zábavu jako pracovní – John si nasadil sluchátka, převzal řízení a ohromně si to užíval. Vždycky se hádali o placení. John chtěl zaplatit víc než jen náklady na palivo, doktor žádal míň, protože létání byl jeho koníček a ty peníze nepotřeboval. Tentokrát se nakonec dohodli na 250 dolarech za cestu. Sešli se na letišti v Yorku v úterý ráno a za perfektního počasí odstartovali. Za jednasedmdesát minut přistáli ve Scrantonu. John si najal auto a doktor s cessnou odletěl mrknout se na syna ve Williamsportu.

Kancelář Michelin Chitzové byla ve druhém patře staré budovy na Spruce Street v centru Scrantonu. John vešel přesně v 9.00 a uvnitř ho chladně uvítala sekretářka. Nikdy se s paní Chitzovou nesešel, dokonce o ní ani neslyšel, jenže to ve státě, kde působí přes šedesát tisíc právníků, není nic neobvyklého. Jeden scrantonský právník, se kterým se znal, mu řekl, že má kancelář, kde pracují pouze ženy – dvě společnice, pár koncipientek a obvyklé množství sekretářek a dalších sil na částečný úvazek. Muže tam nepřijímali. Paní Chitzová se specializovala na rozvody, svěření do péče a pracovní diskriminaci, z ženského hlediska samozřejmě, a měla práce víc než dost. V zájmu svých klientek umí být tvrdá, výborně vyjednává a soudní síně se nebojí. A taky koukat se na ni dá, informoval Johna onen právník.

A v tomhle ohledu měl pravdu. Když John vešel do kanceláře a pozdravil, paní Chitzová na něj čekala. Měla na sobě černou koženou sukni, ne příliš krátkou, přiléhavý fialový svetr a černofialové platformy s ostrou špičkou a volnou patou, na jaké by si netroufla ani většina prostitutek. Mohlo jí být tak pětačtyřicet, a podle Johnových zdrojů byla nejméně dvakrát rozvedená. Měla na sobě spoustu bižuterie a make-upu, na Johnův vkus až příliš mnoho, ale to ho v současné situaci nemuselo zajímat.

On sám měl na sobě nudný šedý oblek a jednobarevnou tmavočervenou kravatu; podle obleku by si ho rozhodně nikdo nezapamatoval.

Usadili se u malého stolu v místnosti vedle kanceláře a sekretářka odešla pro kávu. Chvilku hráli na „koho znáš“ a pálili po sobě jmény právníků od Filadelfie po Erie. Když sekretářka naservírovala kávu a zavřela za sebou dveře, paní Chitzová řekla: „Tak půjdeme k věci, ne?“

„Výborně,“ prohlásil pan McAvoy. „Říkejte mi Johne, prosím.“

„Dobře, a já jsem Mike. Nevím, jestli je to správná zkratka pro Michelin, ale kdysi mi tak začali říkat a už mi to zůstalo.“

„Tak dobře, Mike.“ Zatím se chovala přátelsky a vstřícně, ale Johnovi bylo jasné už teď, že za tím úsměvem se skrývá hodně tvrdá právnička. „Chcete začít?“ zeptal se.

„Ne. Vy jste mě volal. Vy jste sem přijel. Vy něco chcete, tak do toho.“

„Dobře. Klient je můj syn, což není ideální situace, ale tak to prostě je. Jak víte, pracuje pro právnickou firmu v New Yorku. Právnická fakulta na Yale, předtím Duquesne. Detaily toho údajného znásilnění nepochybně znáte.“

„To znám. Elaine tady pracuje na půl úvazku a hodně jsme se spřátelily. Chce časem začít studovat práva.“

„Přeju jí, aby se jí to povedlo. Jak víte, policie v Pittsburghu vyšetřování uzavřela krátce po tom, co s ním začala. Upřímně řečeno, já jsem o tom až do nedávna vůbec nevěděl.“

Bylo zřejmé, že ji to překvapilo, a John pokračoval: „Ne, Kyle mi nic neřekl, když se to stalo. Měl to v úmyslu, ale pak vyšetřování uzavřeli. Mrzí mě to, protože jinak k sobě máme hodně blízko, ale není to důležité. Slyšel jsem, že vy a slečna Keenanová jste se tady ve Scrantonu před pár týdny setkaly s Joeym Bernardem a že ta schůzka nedopadla zrovna nejlíp, aspoň podle toho, co vyprávěl Joey. Vím taky, že Baxter Tate vaši klientku kontaktoval, chtěl si s ní promluvit a byl zřejmě na cestě za ní, když ho zavraždili.“

„Správně.“

„Plánovali setkání?“

„Ano.“

„Takže to vypadá, že ta příhoda, která se stala před pěti a půl lety, pořád není minulost. Můj klient by rád celou záležitost vyřešil a uzavřel. Visí nad těmi mladíky jako černý mrak a já jsem tady, abych zjistil, jakým způsobem by se ho mohli zbavit. Zastupuji jedině svého syna. Ostatní o tom nic nevědí. Tateova rodina nemá pochopitelně o ničem ani ponětí a umíte si asi představit, co teď právě prožívají. Joey se bude ženit, jeho přítelkyně čeká dítě. Alan Strock, aspoň pokud víme, na celou epizodu zapomněl.“

Mike ještě nevzala do ruky pero. Soustředěně poslouchala a poklepávala špičkami prstů o sebe. Většinu z těch prstů zdobily prsteny a na zápěstí měla laciné náramky. Tvrdé oříškové oči ani nemrkly. „Jistě máte nějaký návrh,“ řekla. Naslouchat jí zřejmě stačilo.

„Nejsem si jistý, co vaše klientka chce. Možná by byla nadšená, kdyby všichni tři spolubydlící, kteří ještě žijí, přiznali, že došlo k znásilnění, kdyby je odsoudili a kdyby šli do vězení. Možná by jí stačila tichá omluva. Nebo má možná na mysli finanční vyrovnání. Můžete mi napovědět?“

Mike si olízla rtěnku a zachřestila náramky. „Znám Elaine dva roky. Má za sebou ne právě příjemnou minulost. Je křehká, zranitelná a občas podléhá hodně černým náladám. Možná je to deprese. Už skoro rok abstinuje, ale s těmi démony bojuje pořád. Beru ji skoro jako dceru, a od prvního dne přísahala, že ji znásilnili. Já jí to věřím. Je přesvědčená, že se do toho vložila Tateova rodina, vyvinula nátlak na svoje přátele, ti zase na policii, a ta z toho rychle vycouvala.“

John zavrtěl hlavou. „To není pravda. Ani jeden z těch čtyř chlapců to rodičům neřekl.“

„Možná, ale to nevíme jistě. Bez ohledu na to, mnoho Elaininých problémů má původ právě v téhle události. Byla to zdravá, veselá studentka, které se na koleji líbilo, a měla velké plány. Krátce po tom znásilnění ze školy odešla a od té doby s tím pořád bojuje.“

„Viděla jste její studijní výsledky z Duquesne?“

„Ne.“

„V prvním semestru u jedné zkoušky propadla, druhý předmět vůbec nedodělala a v těch zbylých třech měla známky dost hrozné.“

„Jak jste se dostal k jejím studijním výsledkům?“

„V druhém semestru se trochu zlepšila, měla samé trojky. Všechny čtyři zkoušky dělala až po tom údajném znásilnění, pak odjela domů a do Duquesne se už nevrátila.“

Mike zvedla obočí a celá ztuhla.

„Jak jste se dostal k jejím studijním výsledkům?“ zavrčela znova. Tak vida, přece se umí rozčílit.

„Nedostal jsem se k nim, a není to důležité. Jak často vám klienti řeknou celou pravdu?“

„Chcete naznačit, že Elaine lže?“

„Pravda je pohyblivý cíl, Mike. Jedno je ale jisté – že se už nikdy přesně nedozvíme, co se tu noc stalo. Ti mladí pili a kouřili trávu osm hodin v kuse a byli mnohem promiskuitnější, než by se nám líbilo. O vaší klientce se vědělo, že spí s kdekým.“

„Všichni spali s kdekým. To není omluva pro znásilnění.“

„To jistě ne.“

Bylo jasné, že jde o peníze. Museli ještě odstranit několik překážek, ale oba právníci věděli, že nakonec budou probírat možnost „finančního vyrovnání“.

„Co o té události říká váš klient?“ zeptala se Mike, zase už klidně. Záblesk vzteku vyprchal, ale mohl se kdykoli vrátit.

„To odpoledne byli u bazénu a pak se mejdan přesunul dovnitř, do bytu. Bylo jich tam asi patnáct, víc kluků než holek, ale Elaine u toho nebyla. Prý byla na jiném mejdanu vedle. Asi kolem půl dvanácté se objevili policajti a mejdan skončil. Nikoho nezatkli, policie byla shovívavá.“

Mike přikývala. Tohle všechno bylo v policejní zprávě.

„Když policajti odešli,“ pokračoval John, „objevila se Elaine. Začali se s Baxterem osahávat na pohovce a pak to přirozeně pokračovalo. Můj klient koukal ve stejné místnosti na televizi, stejně jako Alan Strock. Můj klient byl pod vlivem, a to říkám hodně mírně, a za chvíli usnul. Ví jistě, že s Elaine tu noc nespal, a nebyl si tenkrát ani jistý, jestli s ní spal někdo jiný. Byl příliš opilý, než aby si ráno něco pamatoval, a jak jistě víte, vaše klientka s tím obviněním přišla až za čtyři dny. Policie tu záležitost vyšetřovala. Všichni čtyři chlapci se už chtěli svěřit rodičům, ale vyšetřovatelé si brzo uvědomili, že z toho věrohodný případ neudělají. V nedávné době můj klient mluvil s Baxterem Tatem a Joeym Bernardem, a oba připustili, že ten inkriminovaný večer měli s vaší klientkou sex. Oba jsou si jistí – byli si jistí – že s tím souhlasila.“

„Tak proč se Baxter tak hrozně chtěl omlouvat?“

„To vám říct nemůžu. Baxtera nezastupuju.“

„Proč se omlouval Joey? To udělal v mojí přítomnosti, víte?“

„Omluvil se Joey za to, že Elaine znásilnil, nebo se omluvil za nedorozumění?“

„Omluvil se, a to je důležité.“

„To ale stejně nic neznamená, omluva není žádný důkaz. Nemáte šanci dokázat, že k nějakému znásilnění došlo. K sexu ano, to jistě, ale nic jiného dokázat nemůžete.“

Konečně si něco zapsala. Fialkový blok, elegantní písmo, chřestící zápěstí. Zhluboka se nadechla a obrátila se k oknu.

Teď přišla chvíle, aby tým McAvoy zariskoval. Neprozradí samozřejmě všechna fakta, protože pro úspěšné vyjednávání není plná pravda důležitá. Ale byla tu jedna bomba, která by mohla každou dohodu zhatit, a tu bylo potřeba zneškodnit.

„Mluvila jste s těmi detektivy v Pittsburghu?“ zeptal se John.

„Ne, ale četla jsem celý spis.“

„Byla tam nějaká zmínka o videu?“

„Ano, nějaké poznámky v tom smyslu jsem tam viděla. Policie ho ale nenašla. Elaine taky slyšela, že se o něm něco povídalo.“

„To se jen nepovídalo. To video existuje.“

Vzala to bez mrknutí oka. Očima, rukama ani tělem nedala najevo překvapení. Skvělý poker face, řekl si v duchu uznale John. Prostě čekala.

„Já jsem ho neviděl,“ pokračoval. „Ale můj klient ano, v únoru letošního roku. Nevím, kde je teď, a nevím ani, kolik dalších lidí ho vidělo, ale nejspíš hodně málo. Je šance, že se někde vynoří, možná na internetu, možná ve vaší e-mailové schránce.“

„A co to video dokazuje?“

„Dokazuje, že vaše klientka byla opilá a kouřila trávu, když si sedla na pohovku s Baxterem Tatem a začala se s ním líbat a osahávat. Kamera byla v takovém úhlu, že na něm není celý pár při sexu, ale podle polohy od kolen dolů je zjevné, že se docela bavili. Baxtera vystřídá Joey. Občas Elaine není aktivní, občas se zjevně účastní. Podle názoru mého klienta to dokazuje, že byla občas při sobě, občas ne, ale jistý si není. Nic není jisté, kromě toho, že ani on, ani Alan Strock s ní nespali.“

„Kde je to video?“

„Nevím.“

„Ví to váš klient?“

„Ne.“

„Kdo to video má?“

„Nevím.“

„Tak dobře, kdo ho vašemu klientovi ukázal?“

„Pravé jméno toho člověka nezná. Nikdy se s ním nepotkal až do chvíle, kdy mu to video ukázal.“

„Aha. Takže to vypadá na dost složitou historii.“

„Velice složitou.“

„Zničehonic se objeví nějaký cizí chlap, ukáže vašemu synovi video a pak zmizí?“

„Správně, až na to zmizení. Ten cizí chlap je s ním pořád v kontaktu.“

„Vydírání?“

„Něco takového.“

„Proto jste tady? Váš klient má z toho videa strach? Chcete se s námi usmířit, aby ten vyděrač ztratil půdu pod nohama?“

„Jste velice chytrá.“ Pořád ještě nemrkla. Vypadalo to, že mu čte myšlenky.

„To ale musí být video,“ podotkla.

„Mého klienta to znepokojuje, i když té sexuální části se neúčastní. Video jasně ukazuje, že vaše klientka se spokojeně pustila do pořádného dovádění na pohovce. Jestli byla celou dobu při sobě, to z videa nebylo jasné.“

„Je tam vidět, jak mluví, chodí, pohybuje se po bytě?“

„Zřetelně. Ti kluci ji nepřivlekli násilím z ulice, Mike. Byla v jejich bytě mockrát, opilá i střízlivá.“

„Chudinka,“ řekla Mike; byl to první chybný krok, který udělala.

„Chudinka se náramně bavila. Po kapsách měla neustále drogy a vedle nich taky sbírku falešných průkazů, a nikdy nevynechala žádný mejdan.“

Mike pomalu vstala a řekla: „Omluvte mě na chvilku.“ Vrátila se do své kanceláře a John při každém kroku obdivoval černou kůži. Slyšel její tichý hlas, nejspíš do telefonu, a pak se vrátila s nuceným úsměvem.

„O tomhle bychom mohli debatovat celé hodiny,“ řekla, „a nic bychom nevyřešili.“

„Souhlasím. Baxter byl před třemi týdny v New Yorku za mým klientem. Během dlouhého rozhovoru o tom, co se stalo, řekl mému klientovi, že se tenkrát Elaine asi vnutil. Měl z toho těžké výčitky svědomí. Možná přece jen šlo o sexuální útok.“

„A ten, kdo ho spáchal, je mrtvý.“

„Přesně tak. Ovšem můj klient tam byl, když se to stalo. Byl to jeho byt, jeho kamarád, jeho mejdan, jeho pití. Chce se toho definitivně zbavit, Mike.“

„Kolik?“

Johnovi se povedlo nervózně se zasmát. Taková přímočarost! Ona se ovšem ani neusmála.

Udělal si poznámku a zeptal se: „Je možné dosáhnout nějakého finančního vyrovnání oplátkou za to, že vaše klientka se vzdá všech občanskoprávních nároků a zaváže se, že nebude žalovat?“

„Ano, pokud bude vyrovnání dostatečné.“

John si chvíli mlčky dělal další poznámky a pak řekl: „Můj klient nemá moc peněz.“

„Já vím, kolik váš klient vydělává. Já dělám právo dvacet let, a on bere víc než já.“

„I než já, po pětatřiceti letech. Ale splácí studentské úvěry a život v New Yorku není levný. Budu mu nejspíš muset vypomoct, a já nejsem nijak zámožný člověk. Dluhy nemám, ale rušná praxe v centru Yorku není zrovna na zbohatnutí.“

Jeho upřímnost ji na chvilku odzbrojila. Usmála se a vypadalo to, že se trochu uklidnila. Pak si dopřáli chvilku odpočinku – vyprávěli si historky o tom, jak náročná je právnická praxe v americkém maloměstě. Když nastala vhodná chvíle, John ji vyzval: „Povězte mi něco o Elaine. Práce, plat, finance, rodina a tak dál.“

„No, jak jsem už říkala, pracuje na částečný úvazek tady, ale to je za pár drobných. Vydělává 24 000 ročně jako zástupkyně vedoucího parku oddechu tady ve městě, a tam se moc velká kariéra dělat nedá. Má pronajatý skromný byt, o který se dělí se svou přítelkyní Beverly, a jezdí nissanem na leasing. Její rodina je z Erie. Nevím, jak dobře se jim vedlo dřív, ale v poslední době to vzalo obrat k horšímu. Je jí třiadvacet, může se spoléhat jen sama na sebe a nějak přežívá. Má ale pořád ještě sny o tom, že dosáhne něčeho víc, než co má teď.“

John si udělal pár poznámek a pak řekl: „Včera jsem mluvil s advokátem rodiny Tateových, je z velké firmy v Pittsburghu. Baxter měl svěřenecký fond, který mu posílal šest tisíc měsíčně, a nikdy mu to nestačilo. Tahle suma by se časem zvětšovala, ale všechny tateovské fondy teď ovládá jistý strýček, a ten je drží pevnou rukou. Když Baxter zemřel, jeho fond zanikl. Nezůstalo po něm skoro nic, takže jakýkoli příspěvek od jeho rodiny by závisel na její dobré vůli. Ta rodina ale není zrovna proslulá charitativní činností a těžko si umím představit, že by je napadlo vypsat nějaký šek Baxterově bývalé přítelkyni.“

Mike souhlasně kývla. „Co Joey?“ zeptala se.

„Ten tvrdě pracuje, aby uživil rozrůstající se rodinu. Nejspíš žije z ruky do úst a do konce života to lepší nebude. Můj klient by z toho rád vynechal jak Joeyho, tak Alana Strocka.“

„To je obdivuhodný přístup.“

„Nabízíme dvě platby. Jednu teď a jednu za sedm let, až vyprší promlčecí lhůta. Pokud vaše klientka dokáže to všechno přejít, vzdá se myšlenky na trestní stíhání, dostane pěknou sumičku. Dvacet pět tisíc teď, a příštích sedm let bude můj klient přidávat ročně deset tisíc na investiční účet, který vynese 100 000, až bude Elaine třicet.“

Stejný poker face. „Pětadvacet předem, to je směšné.“

„On těch pětadvacet tisíc nemá. Budou ode mě.“

„Nám je jedno, odkud budou. Víc nás zajímá částka.“

„No tak, teď zrovna nemáte nic, a když se nedohodneme, tak při tom pravděpodobně taky zůstane. Vaše šance na nějaké nařízené vyrovnání jsou dost malé.“

„Tak proč vůbec něco nabízíte?“

„Pro klid mysli. No tak, Mike, pojďme to definitivně pohřbít, ať ti kluci můžou klidně spát. Kyle na tu věc skoro zapomněl, sakra, vždyť pracuje sto hodin týdně. Potom Joey narazil na Elaine, nato se objevil Baxter celý provinilý, protože si vzpomínal na víc, než si pamatoval dřív. Vždyť je to bláznovství. Byli jenom partička opilých študáků.“

To byla pravda, v tom Mike nemohla nic namítat. Přehodila si nohu přes nohu a John nedokázal odolat, aby se podíval na ty boty s vysokými podpatky. Jen krátce sjel pohledem dolů a zas nahoru, ale všimla si toho.

„Promluvím s Elaine a dáme vám protinabídku,“ řekla.

„Dobře, ale moc manévrovacího prostoru nemám, Mike. Ta první splátka bude půjčka ode mě klientovi, a on sám je zjevně nervózní ze sedmiletého závazku. Je mu pětadvacet a dál než tři roky dopředu se ještě nekouká.“

„Zavolám Elaine a ona sem bude pravděpodobně chtít přijet a promluvit si s vámi o tom osobně.“

„Neodjedu, dokud se na něčem nedohodneme. Zajdu si vedle do kavárny, tím zabiju nějaký čas.“

Za hodinu se vrátil. Zaujali stejná místa, vzali do ruky pera a pokračovali ve vyjednávání.

„Předpokládám, že naši nabídku nepřijímáte,“ začal John.

„Ano a ne. Ten sedmiletý plán je v pořádku, ale Elaine potřebuje větší částku hned. Má před sebou ještě dva roky bakalářského studia ve Scrantonu. Její sen jsou práva, ale ten se jí bez pomoci nesplní.“

„Jak velké pomoci?“

„Sto tisíc hned.“

John se zašklebil a kroutil sebou a hlučně zalapal po dechu. Ve tváři se mu střídaly šok, nevíra, ohromení, odmítnutí. Byl to všechno dobrý herecký výkon, natrénovaný dlouhou praxí pro chvíli, kdy druhá strana předložila svůj první návrh. Zoufalství, téměř porážka. „Podívejte, Mike, myslel jsem, že se tady snažíme dojít k nějaké dohodě, ne? Ale vy se spíš pokoušíte vyloupit banku.“

„Za dva roky bude Elaine pořád ještě vydělávat 24 000 ročně. Váš klient naproti tomu bude vydělávat asi 400 000 ročně se zaručeným navýšením. Tohle pro něj není tak moc.“

John vstal, jako by odcházel a končil s jednáním. „Musím mu zavolat.“

„Jistě. Počkám.“

John vyšel před dům, přiložil si mobil k uchu, ale nevolal nikoho. Částka, kterou zaplatí, má mnohém méně společného s tím, co Elaine potřebuje, než s tím, aby mlčela. Za těchto okolností bylo sto tisíc jako zadarmo.

„Můžeme jít na sedmdesát pět tisíc, výš ani o dolar,“ řekl John, když se vrátil ke stolu.

Její pravá ruka se napřáhla a vesele zachřestila. „Domluveno,“ řekla. Potřásli si na to rukama a další dvě hodiny se handrkovali nad papíry. Když skončili, pozval ji John na oběd a ona ochotně souhlasila.

37

Nejnovější počítačové pracoviště Nigel spěšně sestavil na pěkném mahagonovém stole uprostřed obývacího pokoje prostorného apartmá hotelu Waldorf-Astoria na Park Avenue. Počítač byl čtyřicet krát padesát centimetrů velká replika těch deseti modelů na osmnáctém patře. Také monitor přesně souhlasil. Vedle něj stála zlověstná tmavomodrá krabice, velká asi jako větší laptop.

Nigel pyšně a do detailů popisoval různé šňůry a kabely, „špagety“, jak tomu říkal, a Bennie s Kylem ho beze slova sledovali. Byl tu přívod elektřiny, audio, monitor a kabel k tiskárně. „Audio, Kyle. Ozývá se nám z té krabičky něco?“

„Ne, audio to nemá,“ odpověděl Kyle, a Nigel pečlivě svinul audiokabel a odložil ho. Sklonil se hluboko dozadu za počítač a ukázal na kouzelné místečko: „Tady to je, Kyle, země zaslíbená, USB port. Skoro schovaný, ale já vím, že tam je, protože mám kontakty u Farga. Musí tam být, věřte mi.“

Kyle něco zavrčel, ale neřekl nic.

„Plán je takový, Kyle,“ začal rozčileně vykládat Nigel, fascinovaný svou prací. Ze soupravy špičkového hackerského nádobíčka vylovil dva malé přístroje stejného tvaru i velikosti, široké asi dva centimetry, dlouhé asi Čtyři. „Tohle je bezdrátový USB vysílač, úplně nový typ, to nejmodernější, co dneska existuje. Veřejnosti ještě není k dispozici, ani zdaleka ne,“ prohlásil a pak ho rychle zapojil do portu, který ležel pod přívodem proudu. „Takhle ho tam zastrčíte a máme to. Je skoro neviditelný.“ Mávnutím ukázal na ten druhý a vysvětlil: „A tenhle brouček, to je USB přijímač, který patří tadyhle do té modré krabičky. Sledujete mě, Kyle?“

„Jo, sleduju.“

„Ta modrá krabice přijde do vaší aktovky. Postavíte aktovku na zem, rovnou pod počítač, přecvaknete spínač a dokumenty se samy stáhnou.“

„Jak rychle?“

„Šedesát megabytů za vteřinu, asi tisíc dokumentů, za předpokladu, že ten přijímač bude do tří metrů od vysílače, což by nemělo být těžké. Čím blíž, tím líp. Rozumíte tomu?“

„To tedy sakra nerozumím,“ utrhl se Kyle a posadil se před monitor. „To si jako představujete, že se natáhnu za počítač, napíchnu vysílač, nechám ho tam, stáhnu dokumenty a tak dál, a to všechno ve chvíli, kdy budou v místnosti další lidi a budou mě sledovat kamery. Jak mám tohle podle vás provést?“

„Upustíte tužku,“ radil Bennie. „Rozlijete kafe. Rozsypete papíry. Prostě nějak odvedete pozornost. Jděte tam, až tam nikdo nebude, a držte se zády ke kameře.“

Kyle zavrtěl hlavou. „To je moc riskantní. Tohle nejsou žádní hlupáci, víte? Hned ve vedlejší místnosti je ve službě bezpečák. Jmenuje se Gant.“

„A pracuje šestnáct hodin denně?“

„Nevím, kdy pracuje. V tom to právě je. Nikdy nevíte, kdo vás vidí.“

„My se v ochrankách vyznáme, Kyle, a ti chlápci, co jsou placení za koukání na průmyslové kamery, obvykle půl dne prospí. Je to strašná nuda.“

„To není kuchyňka, Bennie. Já tam chodím pracovat. Pro vás je možná priorita krádež, ale firma ode mě čeká, že se budu hrabat v dokumentech. Budu mít určitě nějaký projekt s pevnou uzávěrkou a některý partner na něj bude čekat.“

Nigel se do toho vložil. „Budou na to stačit tak dvě hodiny, Kyle, pokud ty dokumenty rychle najdete.“

Bennie nad všemi obavami mávl rukou. „Priorita jedna jsou ty dýchající motory, co Trylon s Bartinem společně vyvinuli. Ta technologie je tak chytrá, že z ní je Pentagon doteď v extázi. Priorita dvě je palivová směs. Hledejte „kryogenní vodíkové palivo“ a pak „náporový motor“. V těch dokumentech by měla být tuna výzkumů. Priorita tři jsou „vlnové skluzy“. Hledejte je. Jsou to aerodynamické vzorce, s jejichž pomocí se u B-10 zvyšuje poměr vztlaku a odporu. Tady je přehled.“ Bennie podal Kylovi dvoustránkové shrnutí.

„Je vám něco z toho povědomé?“ naléhal Nigel.

„Ne.“

„Je to tam,“ trval na svém Bennie. „To je samé jádro výzkumu, podstata procesu, a vy to dokážete najít, Kyle.“

„No děkuju za důvěru.“

Nigel vytáhl vysílač a podal ho Kylovi, aby si to zkusil. „Předveďte nám to.“ Kyle se pomalu zvedl, naklonil se přes počítač, odstrčil pár kabelů a s námahou nakonec dokázal zastrčit vysílač do USB portu. Sedl si a řekl: „Tohle nepřichází v úvahu.“

„Ale samozřejmě že ano,“ pokáral ho Bennie. „Používejte mozek.“

„Ten je mrtvý.“

Nigel oběhl stůl k modré krabici. „Tenhle software je můj speciální recept. Jak tam zastrčíte ten vysílač, sáhnete dolů a přepnete tenhle malý spínač. A skript už sám najde počítač a začne stahovat databázi. Všechno to půjde rychle, Kyle, a jestli chcete, můžete si udělat pauzu, odejít z místnosti, jít se třeba vyčurat nebo na kafe, a tvářit se, jako že se vůbec nic neděje. A tadyhle ta moje malá mašinka si mezitím nasaje dokumenty.“

„No to je fakt nádhera.“

Bennie vytáhl černou aktovku značky Bally, stejnou, jako byla ta Kylova, s krátkým víkem, které se na jedné straně zacvaklo. Byly v ní tři přihrádky, ta prostřední vypolstrovaná pro laptop. Náhradní aktovka měla i pár škrábanců a Kylovu vizitku od Scully & Pershing zastrčenou v koženém okénku. „Vezmete si tohle,“ řekl. Nato Nigel opatrně uchopil modrou krabici a vložil ji do prostřední přihrádky aktovky. „Když rozepnete tuhle část, přijímač už bude na svém místě. Kdybyste z nějakého důvodu potřeboval operaci přerušit, tak tašku zavřete, tady tohle zmáčknete a aktovka se automaticky zamkne.“

„Přerušit?“

„To je jen pro všechny případy, Kyle.“

„Tak moment, jestli tomu dobře rozumím. Něco se stane, někdo si mě všimne, možná se v nějakém superpočítači, o kterém nic nevíme, spustí alarm hned, jak začnu rýpat do databáze, a vy chcete, abych v tom případě zamkl víko aktovky, popadl ten skoro schovaný vysílač a pak co? Mám utéct z místnosti jako přistižený zloděj v krámě? Kam mám jít, Nigele? Co mi k tomu řeknete, Bennie?“

„Klid, Kyle,“ chlácholil ho s falešným úsměvem Bennie. „Nebude to nic těžkého. To zvládnete.“

„Žádné alarmy nebudou, Kyle,“ přidal se Nigel. „Na to je můj software moc dobrý, věřte mi.“

„Mohl byste to prosím přestat pořád opakovat?“

Kyle došel k oknu a podíval se na siluetu Manhattanu. Bylo skoro půl desáté večer, úterý. Nejedl nic od chvíle, co si s Taborem na čtvrthodinku zaběhli do firemní kantýny, a to bylo 11.30. Ale hlad byla jen jedna drobná položka na dlouhém neveselém seznamu.

„Tak, jste připravený, Kyle?“ zavolal na něj Bennie přes pokoj. To nebyla otázka, ale výzva.

„Připravenější už nebudu,“ odpověděl, aniž se otočil.

„Kdy?“

„Co nejdřív. Chci to mít z krku. Zastavím se zítra párkrát v té místnosti, kouknu, kdo a kdy tam chodí. Řekl bych, že kolem osmé zítra večer by to šlo. Je to dost pozdě, ale zase zbývá ještě dost času na stahování, tedy pokud mě hned nezastřelí.“

„Nějaké otázky k vybavení, Kyle?“ zeptal se Nigel.

Kyle se ztuhle vrátil k pracovišti a rozhlédl se po přístrojích. Konečně odpověděl: „Ne, je to celkem jednoduché.“

„Super. A ještě jedna věc, Kyle. Ta modrá krabice má bezdrátový signál, takže budu velice přesně vědět, kdy stahujete.“

„K čemu to potřebujete?“

„Monitoring. Budeme hodně blízko.“

Další pokrčení rameny. „Mně je to fuk.“

Modrá krabička byla pořád ještě ve střední přihrádce a Nigel s ní zacházel jako s bombou. Kyle pak přidal materiály, které měl ve vlastní aktovce, a když popadl ucho a chtěl aktovku zvednout, překvapila ho její váha.

„Trošku těžší, co, Kyle?“ ptal se Nigel, který sledoval každý jeho krok.

„To tedy je.“

„Nebojte se. Vyztužili jsme dno, uprostřed Broad Street vám to nevypadne.“

„Ta druhá je mi milejší. Kdy ji dostanu zpátky?“

„Brzo, hodně brzo.“

Kyle si oblékl baloňák a zamířil ke dveřím.

„Zlomte vaz, Kyle. O tohle nám celou dobu šlo. Věříme vám.“

„Táhněte k čertu,“ odsekl Kyle a vyšel z místnosti.

38

Během krátké bezesné noci aktovka ještě ztěžkla, a když ji Kyle brzo ráno ve středu vyvlekl z taxíku, napůl si přál, aby se to dno opravdu utrhlo, modrá krabička vypadla na Broad Street a roztříštila se na tisíc kousků, a ten Nigelův software podle domácího receptu aby skončil ve škarpě. Nebyl si jistý, co by se stalo pak, ale všechno bylo lepší než to, co měl teď udělat.

Dvacet minut poté, co Kyle vyjel výtahem do třicátého čtvrtého patra, vstoupil do stejného výtahu Roy Benedict spolu se dvěma mladíky, kteří byli nepochybně společníci Scully & Pershing. Všechno souhlasilo. Bylo jim pod třicet. Bylo 6.35 ráno. Vypadali unavení a nešťastní, ale měli na sobě drahé obleky a v ruce krásné aktovky, černé. Byl připravený na to, že uvidí známé tváře, i když to bylo nepravděpodobné. Nebylo tak neobvyklé vidět v budově advokáty z jiných firem. Roy znal nějakých pět šest partnerů od Scully, ale když se téměř najednou žene do práce patnáct set právníků, je pravděpodobnost malá. A měl pravdu. Dva zombie, kteří s ním jeli nahoru, byli jen dvě duše bez tváře, které tu tak za rok nejspíš už nebudou.

Aktovka, kterou měl Roy v ruce, byla také černá a od Ballyho, stejná jako ta, kterou si Kyle koupil v srpnu, už třetí, která byla v téhle akci potřeba. Vystoupil sám z výtahu v třicátém čtvrtém patře a prošel kolem prázdné recepce a dál chodbou, čtvrté, páté, šesté dveře napravo, a za nimi byl jeho klient, seděl u stolu, pil kávu a čekal. Rozhovor byl krátký. Roy vyměnil aktovky a chystal se odejít.

„Kde jsou federálové?“ zeptal se Kyle velice tiše, i když na chodbě „Za rohem v dodávce. Provedou rychlý průzkum, že to nemá žádné sledovací zařízení. Když něco najdou, donesu to honem zpátky a vymyslíme nějakou historku. Když ne, odvezou si to do laboratoře v Queensu. Je to pěkná tíha.“

„To ta modrá krabička. Speciálně zkonstruovaná geniálními zločinci.“

„Kdy ji potřebujete?“

„Řekněme kolem sedmé večer. To je dvanáct hodin. Mělo by to stačit, ne?“

„Říkali, že ano. Podle Bullingtona už mají připravenou celou armádu počítačových mágů, které přímo svrbí prsty, aby to rozebrali.“

„Nesmějí to rozbít.“

„Nerozbijí. Zvládáte to?“

„Jo. Mají zatykače?“

„To si pište. Odposlouchávání, vydírání, konspirace, zkrátka samé šťavnaté věci. Čekají jen na vás.“

„No, jestli půjde Bennie do basy, tak to je pořádná motivace.“

„Zlomte vaz.“

Roy odešel a na podlaze nechal stát aktovku Bally i se stejnými odřeninami a vizitkou. Kyle do ní rychle nacpal složky, bloky a pera a šel si ještě pro kávu.

***

O dvanáct dlouhých hodin později se Roy vrátil s druhou aktovkou. Sedl si a Kyle zavřel dveře. „Tak co?“ zeptal se.

„Je to opravdu to, co to je. Speciálně upravený počítač podobný těm, které používá armáda, všechno je jištěné. Nemá jinou funkci než stahování dat. Dva harddisky, každý 750 gigabytů. Má tolik paměti, že by se tam vešlo všechno, co je v tomhle baráku a ještě ve třech sousedních. Hodně dobrý software, který experti z FBI ještě neviděli. Ti chlápci jsou špička, Kyle.“

„O tom mi něco povídejte.“

„A opravdu je tam bezdrátový signál, aby vás mohli monitorovat.“

„Sakra. Takže musím něco stáhnout?“

„Obávám se, že ano. Ten signál nemůže určit, co stahujete a kolik. Jenom je upozorní, že jste uvnitř a začal jste přesouvat databázi.“

„Do prdele!“

„To zvládnete, Kyle.“

„Na tom jediném se shodnete všichni.“

„Víte, kde se s nimi setkáte?“

„Ne. To se dozvím na poslední chvíli. Za předpokladu, že to dokážu stáhnout a nespustit přitom žádný poplach, zavolám tu radostnou zprávu Benniemu a on mi řekne, kde se setkáme. Za hodinu půjdu do té místnosti a hodlám odtamtud odejít přesně v devět, bez ohledu na to, co se stáhne. Takže v devět patnáct bych s trochou štěstí měl vyrazit na ulici.“

„Zůstanu ve své kanceláři. Když budete mít možnost, zavolejte mi, prosím. Tomu tedy říkám vzrůšo, Kyle.“

„Vzrůšo? A nechcete tomu radši říkat hrůza?“

„Jestli to někdo dokáže, tak vy!“ S těmi slovy Roy znova vyměnil aktovky a zmizel.

Kyle šedesát minut hleděl na hodiny, neudělal nic, než že naúčtoval Trylonu hodinu, a pak konečně vyrazil. Povolil si kravatu, vykasal rukávy a snažil se vypadat co nejnormálněji. Sjel výtahem do osmnáctého patra.

V místnosti byla Sherry Abneyová a on ji musel pozdravit. Podle toho, jak vypadal její stůl, tam byla už několik hodin a moc se jí nedařilo. Kyle si vybral pracoviště co nejdál od ní. Seděla zády k němu.

I přes to, jak si stěžoval a fňukal, nepředpokládal, že by ho mohl přistihnout jiný člen týmu Trylonu. Všech deset židlí bylo obráceno směrem ke zdi, takže když dělal rešerše, neviděl nic než monitor, počítač a stěnu za ním. Skutečné nebezpečí bylo nahoře, číhalo v čočkách videokamer. Přesto by ale měl radši místnost pro sebe.

Za čtvrt hodiny se rozhodl jít na záchod. Cestou ven se zeptal Sherry: „Nechcete kafe?“

„Ne, dík. Za chvilku odcházím.“

Výborně. Odešla ve 20.30, což byl takový šikovný zlom, který vždycky usnadnil účtování. Kyle si položil na počítač blok a na něj dvě pera, zkrátka věci, které můžou sklouznout a kutálet se a bude je třeba sesbírat. Vedle monitoru rozházel několik složek a vůbec nadělal nepořádek. Ve 20.40 zaklepal na kovové dveře, které vedly do malé místnosti s tiskárnou, ale nic se neozvalo. Pak zkusil druhé kovové dveře, o kterých nevěděl, kam vedou, ale tušil, že to asi bude ta místnost, kde vysedává a hlídá Gant. Občas Ganta vídal a usoudil, že pracuje někde blízko. Ve 20.45 se rozhodl pustit se do toho, než dorazí nějaký další společník ještě na jednu poslední hodinu práce. Došel ke svému stolu a hodil blok na počítač, takže pera se rozlétla. Rozhodil rukama, co nejhlasitěji zařval: „Do prdele!“ a pak se naklonil, jako by chtěl věci sebrat. Našel jedno pero, ale nemohl najít druhé, takže hledal dál. Na podlaze, za monitorem, pod židlí a pak znova za počítačem, kde obratně zastrčil malinký vysílač do USB portu. V té chvíli našel i to ztracené pero a zvedl ho tak, aby ho kamery viděly. Pak se znova uvelebil, teď už klidně a bez nadávání, a začal ťukat do klávesnice. Postrčil aktovku blíž ke stolu, přímo pod počítač, a pak cvakl spínačem.

Žádný alarm. Na obrazovce žádné varování před viry. Žádný vpád Ganta s ozbrojenými strážnými v patách. Nic. Hacker Kyle stahoval soubory, kradl závratnou rychlostí. Za devět minut přetáhl všechny dokumenty kategorie A – dopisy, zprávy, sto různých druhů neškodných informací, které už APE i Bartin měli k dispozici. Když skončil s dokumenty kategorie A, zopakoval celý proces a stáhl je znova. A ještě jednou, a ještě jednou.

Hodinu poté, co vešel do místnosti, použil znova trik se ztraceným perem, a jak se přehraboval ve věcech, vytáhl vysílač z USB portu. Potom uklidil nepořádek, který nadělal, a odešel. Spěchal do své kanceláře, vzal si sako a kabát a dostal se až k výtahu, aniž kohokoli potkal. Sjel dolů bez jediné zastávky a tam si teprve uvědomil, že právě prožívá okamžik, kterého se vždycky bál. Odchází z budovy jako zloděj a v aktovce má tolik ukradených složek, že by to stačilo na usvědčení z mnoha zločinů a na doživotní vyloučení z advokátní komory.

Jen vyšel do sychravé prosincové noci, okamžitě zavolal Bennieho. „Úkol splněn!“ ohlásil pyšně.

„Skvěle, Kyle. Hotel Oxford, roh Lexington a Třicáté páté. Pokoj 551, za patnáct minut.“

„Jedu tam.“ Kyle došel k černému sedanu, registrovanému u dobře známého autodopravce v Brooklynu, a nasedl dozadu. Drobný Asiat za volantem se zeptal: „Kam to bude?“

„A jak vy se jmenujete?“

„Al Capone.“

„A kde jste se narodil, Ale?“

„Tutwiler, Texas.“

„To je ono, Ale. Hotel Oxford, pokoj 551.“

Agent Al okamžitě někomu zavolal a tuto informaci opakoval. Několik minut poslouchal, jel velice pomalu, a pak řekl: „Tak, plán je takový, pane McAvoyi. Máme na cestě tým a měli by být v hotelu za deset minut. My si tady dáme načas. Až bude šéf v hotelu, zavolá mi a sdělí mi další instrukce. Chcete vestu?“

„Cože jestli chci?“

„Vestu, neprůstřelnou. V kufru jedna je, jestli ji chcete.“

Kyle měl tak plnou hlavu loupeže, že vůbec neuvažoval o tom, co se stane, až budou Bennieho zatýkat a Nigela doufejme s ním. Byl si jistý, že FBI dovede ke svému řídícímu agentovi, ale nad detaily své zrady moc nepřemýšlel. Proč by asi tak potřeboval neprůstřelnou vestu?

Aby zastavila kulky, samozřejmě. Hlavou mu mu bleskla vzpomínka na Baxtera.

„Ani ne,“ odpověděl Kyle a uvědomil si, jak málo je k podobným rozhodnutím kvalifikovaný.

„Dobře, pane.“

Al hledal dopravní zácpy, jezdil oklikami, zkrátka snažil se, aby trochu natáhl čas. Když mu zazvonil mobil, chvilku poslouchal a pak řekl: „Tak to mám, pane McAvoyi. Já zastavím před hotelem a vy vejdete do haly sám. Jděte k výtahům po pravé straně a vyjeďte do čtvrtého patra. Tam vystupte, dejte se doleva, jsou tam dveře na schodiště. Na schodech vás bude čekat pan Bullington a několik dalších agentů. Ti už si pak operaci převezmou.“

„To bude zábava.“

„Hodně štěstí, pane McAvoyi.“

Za pět minut Kyle vstoupil do haly hotelu Oxford a řídil se instrukcemi. Na schodišti mezi čtvrtým a pátým patrem se setkal s Joem Bullingtonem a dvěma dalšími agenty. Všichni byli oblečení přesně jako ti, co ho sebrali přibližně před deseti měsíci po žákovském basketbalovém zápase v New Havenu. Tihle ale byli skuteční a on neměl potřebu zkoumat jejich doklady. Všichni vypadali napjatě a Kylovi prudce bušilo srdce.

„Já jsem agent Booth, tohle je agent Hardy,“ řekl jeden, a na Kyla udělalo dojem, jak jsou mohutní.

„Jděte ke dveřím 551,“ řekl Booth. „Jen se začnou otvírat, hodně prudce do nich kopněte a uskočte. Budeme hned za vámi. Střílet zřejmě nebudou. Předpokládáme, že jsou ozbrojení, ale nečekáme problémy. Jak budeme uvnitř, vás ze scény odvedeme.“

Cože? Žádné střílení? Kyle už chtěl udělat nějaký vtip, ale kolena se mu najednou podlomila.

„Jasné?“ zavrčel na něj Booth.

„Jasné. Jdeme.“

Kyle vstoupil do chodby a tak sebejistě, jak jen dokázal, šel k pokoji 551. Stiskl tlačítko, zhluboka se nadechl a rozhlédl se. Booth s Hardym stáli necelých pět metrů od něj, připravení ke skoku, lesklé černé pistole v rukou. Z druhého konce chodby se blížili další dva agenti, také s pistolemi.

Možná jsem si tu vestu měl přece jen vzít, napadlo Kyla.

Znova stiskl tlačítko. Nic. Zevnitř se neozval ani zvuk, ani hlas.

Plíce mu přestaly pracovat a žaludek se mu sevřel. Aktovka vážila asi tunu; teď, když v ní byly ukradené dokumenty, byla mnohem těžší.

Zamračil se na Bootha, který se tvářil nechápavě. Kyle stiskl knoflík potřetí, pak zaklepal na dveře a zavolal: „Hej, Bennie. To jsem já, Kyle.“

Nic. Zazvonil počtvrté, pak popáté.

„Je to jeden pokoj, ne apartmá,“ zašeptal Booth. Pak gestem nařídil nějakou dobře nazkoušenou formaci a řekl Kylovi. „Ustupte stranou, prosím. Jděte támhle na konec a počkejte tam.“ Hardy vytáhl elektronický klíč od pokoje a vložil ho do zámku. Rozsvítilo se zelené světlo a čtyři agenti FBI vrazili dovnitř, jeden vzpřímený, druhý přikrčený, jeden vlevo, jeden vpravo, něco křičeli a mířili zbraněmi na všechny strany. Utíkal k nim Joe Bullington a za ním další agenti.

Pokoj byl prázdný, nebo se v něm přinejmenším neskrýval žádný podezřelý. Jestli tu nedávno někdo byl, nic tady nenechal. Bullington se objevil znova na chodbě a křikl do nějakého telefonu nebo vysílačky: „Uzavřete budovu!“ Podíval se naprosto ohromeně po Kylovi a Kyle začal vadnout. Kolem pobíhali agenti, zdivočelí nerozhodností a zmatkem. Někteří běželi ke schodům, jiní k výtahům.

Z čísla 562 vyšla stará žena a křikla: „Ticho!“, ale rychle ztratila páru, když se k ní otočili dva agenti se zbraněmi. Spěšně se stáhla; nic se jí nestalo, ale do rána určitě neusne.

„Kyle, sem, prosím,“ poslal ho Bullington pokynem ruky do čísla 551. Kyle s aktovkou v ruce vešel. „Zůstaňte pár minut tady,“ požádal Bullington. „Tihle dva tu budou s vámi.“

Kyle si sedl na kraj postele, aktovku mezi nohama. Dva agenti zavřeli dveře a odložili zbraně. Ubíhaly minuty a jeho napadaly stovky scénářů, a žádný z nich nebyl moc příjemný. Vzpomněl si na Roye a zavolal ho. Byl ještě v kanceláři a čekal na novinky.

„Utekli,“ řekl Kyle pomalu a ochable.

„Jak to myslíte?“

„Jsme v tom hotelovém pokoji a ten je prázdný. Jsou pryč, Royi.“

„Kde jste?“

„Pokoj 551, hotel Oxford, a nejspíš pod dozorem. FBI prohledává hotel, ale nikoho nenajdou.“

„Jsem tam za patnáct minut.“

Zatímco FBI prohledávala hotel, tři další agenti přijeli do Kylová bytu v Chelsea. Odemkli si jeho klíčem, tiše vstoupili a začali s prohlídkou, která trvala čtyři hodiny a odhalila tři skryté kamery, odposlech na pevné lince a šest dalších špionážních zařízení. Spousta usvědčujících důkazů. Federálové by měli spolehlivý případ, jenže jim chyběla jedna dost podstatná věc – podezřelí.

39

Roy dorazil v jedenáct večer. Joe Bullington na něj čekal u hlavního vchodu a provedl ho přes halu. Hotel byl ještě uzavřený, agenti prohledávali pokoj po pokoji k nelibosti mnoha hostů a v recepci panoval chaos.

Royova první otázka zněla: „Co Kyle? Jak je mu?“

„Je dost otřesený,“ řekl Bullington. „Pojď po schodech. Výtahy jsme zastavili. Sakra, my jsme tady otřesení všichni.“

Druhá otázka se nabízela nejvíc. „Co se stalo?“

„Nevím, Royi. Nechápu to.“

Kyle seděl na kraji postele, aktovku pořád ještě mezi nohama, baloňák dosud na sobě, zíral bez výrazu na podlahu a ignoroval oba agenty, kteří ho hlídali. Roy mu položil ruku na rameno, pak si klekl, aby mu hleděl do obličeje, a řekl: „Kyle, jste v pořádku?“

„Jasně.“ Trochu to pomohlo, vidět tvář člověka, kterému věřil.

Bullington chvilku telefonoval. Pak přístroj sklapl a řekl: „Ve druhém patře je volné apartmá. Dá se líp zabezpečit a je větší. Přesuneme se.“

Když odcházeli, Kyle zamumlal: „Slyšel jste to, Royi? Dá se líp zabezpečit. Tak oni mě teď chrání.“

„To nic, Kyle.“

Apartmá mělo tři pokoje, z nichž jeden mohl velice dobře fungovat jako kancelář – byl tam psací stůl, fax, internet, několik pohodlných židlí a na jednom konci místo pro porady. „To bude dobré,“ kývl Bullington, shodil nejdřív baloňák a pak sako, jako by se tu chystali nějaký čas pobýt, a Kyle s Royem udělali totéž. Našli si místo a usadili se. Dva mladší agenti zůstali u dveří.

„Tak, zatím víme tohle,“ začal Bullington jako správný velitel zvláštních agentů. „Pokoj si rezervoval dnes odpoledne jistý pan Randall Kerr, který použil falešné jméno i falešnou kreditku. Kolem 20.45 se přišel ubytovat, sám, měl jedno malé příruční zavazadlo a černou aktovku. Když si povídal s recepční, řekl jí, že zrovna přiletěl z Mexico City. Podívali jsme se na video. Je to určitě Bennie a ani se nesnaží maskovat. Šel nahoru a podle elektronického záznamu o použití klíče otevřel dveře do pokoje 551 ve 20.58. Znovu je otevřel za osmnáct minut a zřejmě odešel, protože dveřmi pak už neprošel. Na chodbách a v hale je pár kamer, ale zatím nic. Zmizel.“

„Samozřejmě že zmizel,“ kývl Kyle. „Nenajdete ho.“

„Snažíme se.“

„Co jste stáhl, Kyle?“

„Dokumenty kategorie A. Pětkrát nebo šestkrát. Ničeho jiného jsem se nedotkl.“

„A to šlo hladce?“

„Pokud vím, ano. V té místnosti žádné problémy nebyly.“

„V kolik jste začal stahovat?“ ptal se Bullington.

„Kolem tři čtvrtě na devět.“

„A v kolik jste volal Bennieho?“

„Těsně před desátou.“

Bullington chvilku uvažoval a pak nahlas pronesl to, co bylo každému zřejmé. „Takže Bennie počkal, dokud nedostali váš signál, a když věděl, že stahujete, ubytoval se v tom pokoji. Osmnáct minut nato utekl. To nedává smysl.“

„Kdybyste ho znal, tak ano,“ prohlásil Kyle.

„Nerozumím,“ řekl Bullington.

„Někdo o tom našem plánu Bennieho informoval, to je jasné. Já jsem to nebyl. Můj právník taky ne. Jediní další, kdo o tom věděli, jste vy, pane Bullingtone, FBI, pan Wingate a jeho parta na spravedlnosti. Nemáme tušení, kdo to prozradil, a nejspíš ho ani nikdy mít nebudeme. No ale Bennie dostal ten tip a rozhodl se, že se trochu pobaví. Věděl, že vás sem zavedu, abyste ho chytli, takže tohle všechno je pastička. Bennie je nejspíš někde dole na ulici, kouká se, jak se v hotelu rojí stovka vašich agentů, a může se zalknout smíchy.“

Bullingtonovi zrudly tváře. Najednou si musel zavolat a odešel z pokoje.

„Klid, Kyle,“ chlácholil ho tiše Roy. Kyle si založil ruce v zátylku a předklonil se. Aktovku měl pořád ještě zastrčenou mezi nohama. Zavřel oči a pokoušel se uklidnit, ale nedařilo se mu to. Roy ho chvilku pozoroval, ale neříkal nic. Pak šel k minibaru a vytáhl z něj dvě láhve vody.

„Měli bychom si promluvit,“ řekl a jednu láhev podal Kylovi. „musíme se rychle rozhodnout v několika otázkách.“

„Dobře. Co uděláme s touhle zatracenou věcí?“ zeptal se Kyle a poplácal aktovku. „Scully to nepotřebuje, protože ty dokumenty nejsou důvěrné. Ukradl jsem jenom kopii. O nic ještě nepřišli. Jejich složky budou vypadat nedotčené.“

„FBI to určitě bude chtít jako důkaz.“

„Důkaz proti komu?“

„Proti Benniemu.“

„Benniemu? Ten je v tahu, Royi, slyšíte? Nikdy ho nenajdou, protože je mnohem chytřejší než oni. Bennieho nezavřou a nepůjde před soud. Bennie je nejspíš touhle dobou v letadle, možná soukromém, probírá svých patnáct pasů a přemýšlí, který použít teď.“

„Nebuďte si tak jistý.“

„A proč ne? Dneska nás převezl, ne? Má vysoko postavené kamarády, možná ani ne tady v New Yorku, možná ve Washingtonu. Zapletlo se do toho příliš mnoho lidí, Royi. FBI, ministerstvo spravedlnosti, a to už se pak drby šíří rychle. Tady plány, tam autorizace, schůzky na vysoké úrovni, čím dál víc zpravodajců ve hře. Byla to chyba.“

„Neměl jste na vybranou.“

„Měl jsem omezené možnosti volby. Vypadá to, že jsem zvolil špatně.“

„Co vaše firma?“

„Tam to určitě zvorám taky. Co mi radíte? Však za to platím, i když se slevou.“ Oběma se povedlo usmát, ale velmi krátce.

Roy se napil vody, otřel si ústa rukávem košile a naklonil se ještě blíž. Oba strážní byli pořád v místnosti, v doslechu.

„Nemusíte říkat nic. Zítra se prostě hlaste v práci a tvařte se, že se nic nestalo. Soubory jsou v bezpečí. Nic jste neohrozil. Koukejte, Kyle, vy jste přece nikdy neměl v úmyslu něco Benniemu dát. Musel jste stáhnout nějaké ty soubory, abyste umožnil zatčení. To se nepovedlo. Firma o ničem neví. A když nedojde k trestnímu stíhání, tak se to ani nedoví.“

„Plán přece zněl, dostat Bennieho, všechno ve firmě říct a vydat se jim na milost a nemilost. Něco jako bankovní lupič, který donese zpátky peníze, moc mě to mrzí, nemůžeme na to zapomenout? Samozřejmě trošku komplikovaněji.“

„Chcete zůstat u firmy, Kyle?“

„To, že od Scully & Pershing odejdu, bylo jasné už od chvíle, co jsem vkročil do vaší kanceláře.“

„Třeba by se ještě dal nalézt způsob, jak vám to místo zachránit.“

„Vzal jsem ho, protože mi Bennie držel u hlavy pistoli. Tu teď nahradila jiná, ale přinejmenším hrozba vydírání je pryč. Možná, že to video ještě způsobí nějakou ostudu, ale nic víc. Chtěl bych odsud vypadnout.“

V obýváku zaskřípěla vysílačka a oba agenti sebou škubli. Vzápětí se ale zase vypnula a nic se z ní neozvalo.

Kyle konečně nechal aktovku být a protáhl si nohy. Podíval se na Roye a řekl: „Jste velký partner ve velké firmě. Co byste udělal, kdyby společník provedl takovýhle kousek?“

„Okamžitě bych ho vyhodil.“

„Přesně. Já taky. Na místě, a ani bych nechtěl nic moc slyšet. Jak by mi mohla firma kdy ještě věřit? Je tisíc nováčků, co mě rádi nahradí. A ještě něco, Royi, o čem by firma měla vědět.“ Kyle se podíval do obýváku, kde oba agenti teď koukali na televizi.

„Já nejsem jediný špeh. Bennie věděl příliš mnoho. Ještě někdo jiný je tam nastrčený a předává mu informace. Musím jim to říct.“

U dveří nastal nějaký pohyb, oba strážní rychle vypnuli televizi a postavili se do pozoru. Kyle a Roy se zvedli, protože vešel Bullington s malou, důležitou skupinkou, v jejímž středu kráčel muž asi šedesátiletý. Měl krátké šedé vlasy, pěkný oblek a působil jako někdo, kdo má pod kontrolou situaci. Bullington ho představil jako pana Maria Delana, ředitele newyorské kanceláře FBI.

„Pánové, pan Bennie Wright zjevně opustil budovu a my máme vážný problém,“ oslovil Kyla i Roye. „Nemám ponětí, odkud ta informace unikla, ale ujišťuji vás, že z mé kanceláře to nebylo. Pochybuju ovšem, že by vás to moc uklidnilo. Pátráme po celém městě – nádraží, letadla, metro, heliporty, silnice s mýtným. Každý agent, kterého mám k dispozici, je v ulicích.“

Jestli to na Kyla mělo udělat dojem, minulo se to účinkem. Jen pokrčil rameny, jako by chtěl říct: „To je toho. To je to nejmenší, co můžete dělat.“

Delano pokračoval. „Je nezbytně nutné dostat vás z města, pane McAvoyi. Navrhuju, že vás vezmeme na pár dní pod ochranný dohled, než se usadí prach. To nám taky dá pár dnů na to, abychom Bennieho Wrighta našli.“

„A když ho nenajdete?“ zeptal se Kyle.

„O tom budeme mluvit potom. Na letišti Tetterboro čeká malý tryskáč. Za půl hodiny jste tam. Budete pod ochranou čtyřiadvacet hodin denně, dokud se něco nezmění.“ To, jak rázně to říkal a jak přesně měl připravený plán, napovídalo, že nebezpečí je opravdu vážné. Kyle se nemohl hádat. Byl teď dvojitý agent a také hlavní svědek obžaloby, pokud Bennieho někdy chytí. Když dokázali zabít Baxtera, jen aby nešel za Elaine, těžko říct, co by mohli provést jemu.

„Tak jdeme,“ vybídl ho Delano.

„Potřebuju na minutku mluvit se svým klientem,“ zarazil je Roy.

„Jistě,“ kývl Delano, luskl prsty a místnost se vylidnila. Roy zavřel dveře, a když zůstali sami, nabídl se: „Zavolám Scully a něco jim namluvím.“

Kyle vytáhl FirmFone a řekl: „Není třeba. Ozvu se Dougu Peckhamovi a řeknu, že jsem nemocný. Tenhleten telefónek Bennie nikdy neměl v rukou.“

„Dobře. Asi bude nejlepší, když si aktovku a počítač nechám já.“

„Hlavně to nedávejte FBI.“

„Nedám.“

Potřásli si rukou. „Zachoval jste se správně,“ ujistil ho Roy.

„Správně nebo špatně, nevyšlo to.“

„Nic jste mu nedal, Kyle. Neporušil jste klientovu důvěru.“

„Hádat se můžeme později.“

„Dejte na sebe pozor.“

40

John McAvoy si užíval poklidné čtvrteční ráno u psacího stolu, když mu zatelefonovala sekretářka a oznámila mu, že se tu zastavili dva pánové z FBI a chtěli by s ním mluvit. Nechal je rychle uvést. Představili se, ukázali odznaky, odmítli kávu. „Je v pořádku?“ zeptal se John.

„Je,“ odpověděl agent jménem Halsey. Druhý, který se jmenoval Murdock, to se samolibým úsměvem potvrdil.

„Co se stalo?“

„Kyle nás informoval, že víte o jeho plánu pomoci se zatčením toho agenta, který ho vydíral,“ řekl Halsey.

„Ano, vím, o co šlo, a vím, co měl v plánu. Co se stalo?“

Oba agenti přešlápli. Slova se ujal Murdock. „No, ono to tak úplně nevyšlo. Kyle opatřil dokumenty a měl se s řídícím agentem setkat včera večer kolem desáté v hotelu v centru. Agent ale nepřišel, na poslední chvíli utekl. Zatím jsme ho nechytili.“

John zavřel oči, sundal si brýle na čtení a zapálil si cigaretu. „Kde je Kyle?“

„Je s námi, pod ochranným dohledem. Je v pořádku a rád by s vámi mluvil. To ale teď hned nebude možné.“

Z Johnovy strany stolu se vznesl oblak modrého kouře. „Pod ochranným dohledem?“ opakoval. Kouř přeplul stůl a začal klesat na Halseyho a Murdocka.

„Bohužel. Může mu hrozit nebezpečí.“

„Kdo tu operaci zprasil?“

„Nevíme ani jistě, jestli ji někdo vůbec zprasil, a když, tak jak a proč. Řekněme prostě, že se momentálně intenzivně vyšetřuje.“

„Kdy s ním budu moct mluvit?“

„Brzo,“ ujistil ho Halsey.

„Jsme z Filadelfie,“ dodal Murdock. „ale příštích pár dnů strávíme tady v Yorku. Máme za úkol předávat vám vzkazy.“ Oba agenti vytáhli vizitky. „Vzadu jsou čísla na mobil. Kdybyste cokoli potřeboval, zavolejte.“

***

Kyle se ráno vzbudil pozdě a první, co uslyšel, byly zvuky vln narážejících na pláž. Vznášel se v oblacích – tlustá bílá prošívaná deka, ducaté bílé polštáře, silný bílý přehoz shrnutý u nohou. Široká postel měla nad sebou nebesa. Věděl, kde je, ale trvalo mu několik minut, než sám sebe přesvědčil, že se mu to nezdá.

Na zdech visely laciné pastely plážových scén. Podlaha byla z lakovaného dřeva. Poslouchal oceán a slyšel vzdálený křik racků. Jiné zvuky se neozývaly – dost velký kontrast oproti rannímu ruchu v Chelsea. V žádnou nemožnou hodinu ho nevyděsil budík. Nemusel utíkat do sprchy, co nejrychleji se obléknout a holit a provádět obvyklé ranní rituály, aby byl včas v kanceláři. Nic takového, přinejmenším ne dnes.

Nebyl to nepříjemný způsob, jak začít zbytek života.

Jeho ložnice byla jeden ze tří pokojů ve skromném dvoupatrovém plážovém domku, pronajatém asi hodinu cesty na východ od Destinu na Floridě, na pobřeží zálivu, dvě hodiny čtyřicet osm minut Learjetem z letiště Tetterboro v New Jersey. On a jeho noví přátelé přistáli v Destinu kolem čtvrté ráno. Vyzvedla je dodávka s ozbrojenými řidiči a vezla je po Highway 98; celé kilometry projížděli kolem prázdných apartmánů, plážových domků a malých hotelů. Soudě podle parkovišť tu bylo na dovolené pár lidí a mnoho aut mělo kanadské poznávací značky.

Dvě okna byla pootevřená a záclony jemně nadouval vánek. Trvalo celé tři minuty, než si Kyle vzpomněl na Bennieho, ale odolal a soustředil se na vzdálený křik mořských racků. Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. „Ano,“ zavolal Kyle trochu chraplavě.

Dveře se pootevřely, Todd, jeho nový nejlepší přítel, vstrčil dovnitř buclatý obličej a řekl: „Chtěl jste vzbudit v deset.“

„Díky.“

„Jak je?“

„Dobrý.“

Todd se k nim připojil v Destinu a měl teď na starost hlídat svědka nebo práskače nebo co vlastně Kyle teď byl. Pracoval na pobočce v Pesacole, chodil na Auburn, byl jen o dva roky starší než Kyle a mluvil mnohem víc než kterýkoli jiný agent FBI, skutečný nebo falešný, se kterým se Kyle při téhle odyseji zatím setkal.

Kyle jen v trenýrkách vylezl z měkkých oblaků a šel vedle, do obýváku s kuchyňským koutem. Todd byl nakupovat. Na lince stály cereálie, koláčky a vůbec krabice se vším, co by si Kyle mohl k snídani vyvzpomenout.

„Kafe?“ zeptal se Todd.

„Jasně.“

Na kuchyňském stole leželo několik poskládaných kusů oblečení. Druhý Kylův nejlepší kamarád byl Barry, starší, tišší typ s předčasně šedivými vlasy a víc vráskami, než by jich pětačtyřicátník správně měl mít.

„Dobrejtro,“ pozdravil Barry. „Byli jsme nakupovat. Koupili jsme vám pár triček, šortky, plátěné kalhoty a mokasíny. Samé pěkné věci z místního Kmartu. Nebojte, strýček Sam to platí.“

„Určitě mi to bude děsně slušet,“ usmál se Kyle a vzal si od Todda šálek kávy. Todd i Barry měli oba na sobě pláťáky a trička s límečkem. Nebyli ozbrojení, ale zbraně si odložili na dosah. Někde kolem byli ještě Nick a Matthew.

„Musím zavolat do práce,“ řekl Kyle. „Ohlásit se, víte, říct jim, že jsem nemocný a nemůžu dneska přijít. Touhle dobou už mě nejspíš hledají.“

Todd vytáhl FirmFone a řekl: „Poslužte si. Řekli nám, že je bezpečný. Hlavně ale neprozraďte, kde jste. Ano?“

„A kde jsem?“

„Na západní polokouli.“

„Dost přesné určení.

S kávou a telefonem vyšel Kyle na širokou verandu s výhledem na duny. Pláž byla dlouhá, krásná a opuštěná. Vzduch byl příjemný, spíš chladný, ale přesto mnohem teplejší než mrazivý New York. Neochotně se podíval na telefon. E-maily, textové i hlasové zprávy od Douga Peckhama, Dale, Sherry Abneyové, Tima Reynoldse, Tabora a pár dalších, ale nic, co by ho vyvedlo z míry. Rychle je proběhl; jen obvyklá denní salva kontaktů od lidí, kteří žijí v neustálém napětí a mají k sobě navzájem zbytečně snadný přístup. Dale se dvakrát ptala, jestli se mu něco nestalo.

Zavolal Douga Peckhama, dostal se do hlasové schránky a ohlásil, že ho skolila chřipka, že lehnul, ani se nehnul, je mu pod psa a tak dál. Pak zavolal Dale, která byla na schůzce. Nechal jí stejný vzkaz. Když člověk pracuje s workoholiky, má to jednu celkem zbytečnou výhodu – nemají čas lámat si hlavu s drobnými nemocemi těch druhých. Máš chřipku? Tak si vem prášky a vyspi se z toho, hlavně ty svoje viry nešiř v kanceláři.

Roy Benedict snad musel čekat u telefonu. „Kde jste, Kyle?“ ptal se skoro zadýchaně.

„Na západní polokouli. Je mi fajn. Co vy?“

„Dobrý. Jste v bezpečí?“

„V bezpečí. Jsem schovaný, odklizený, hlídá mě nejméně čtyřčlenná smečka a všichni by strašně rádi někoho střelili. Nějaké novinky o Benniem?“

„Ne. V poledne budou mít připravené zatykače a navrch přidávají další za vraždu. Rozešlou je po světě a budou doufat, že budou mít kliku. Měl jste pravdu. V tom vašem bytě bylo štěnic jako much na skládce. A dobrých, špičková odposlouchávací technika.“

„Jaká čest pro mě.“

„A na zadním nárazníku vašeho džípu našli vysílač.“

„No vidíte, to mě nenapadlo.“

„Tohle všechno je zrovna touhle dobou u soudu, takže jestli Bennie někdy udělá chybu, bude mít přinejmenším v rejstříku slušný záznam.“

„Na žádnou chybu bych nespoléhal.“

„Mluvil jste se svou firmou?“

„Nechal jsem vzkaz Peckhamovi, že mám chřipku. Pár dní mi to bude baštit.“

„Žádné alarmy, nic divného?“

„Ne. Je to zvláštní, Royi. Jsem odtamtud tisíc kilometru, a když se tak ohlížím zpátky, ohromuje mě, jak neuvěřitelně snadné to bylo, napochodovat dovnitř se správným vybavením a odejít se soubory. Mohl jsem sebrat úplně všechno, co v té databázi bylo, přes čtyři miliony dokumentů, a Benniemu nebo jinému lumpovi je předat. A dneska ráno jsem se mohl vrátit do své kanceláře, jako by se nic nestalo. Scully musí někdo varovat.“

„A kdo jim to řekne?“

„Já. Vůbec jim potřebuju pár věcí sdělit.“

„O tom si promluvíme zítra, ano? Celé dopoledne si telefonuju s Bullingtonem. Dvakrát se zmiňoval o programu na ochranu svědků. FBI na to dost naléhá. Jsou kvůli vám pěkně nervózní, Kyle.“

„Já jsem kvůli sobě taky nervózní, ale ochrana svědků?“

„Jasně. Vy si myslíte, že Bennieho nenajdou. Oni jsou přesvědčení, že ano. A jestli mají pravdu a jestli ho postaví před soud s dost neuvěřitelným seznamem obvinění, tak vy budete hvězda. Když nebudete moct svědčit, mají s celým případem smůlu.“

Příjemné ráno na pláži se začalo komplikovat. A proč vlastně ne? Už strašně dávno nic nebylo jednoduché.

„To si budu muset pořádně rozmyslet a rozvážit,“ prohlásil Kyle.

„Tak s tím začněte.“

„Já vám pak zavolám.“

Kyle se oblékl do pláťáků a trička, které mu docela padly, a pak snědl dvě misky cereálií. Přečetl Pensacola News Journal a New York Times. O včerejším pozdvižení v hotelu Oxford se v Times nepsalo. Samozřejmě že ne, řekl si Kyle. Bylo moc pozdě a všechno proběhlo moc tajně. Tak proč to vlastně hledám?

Po snídani a četbě novin přisedl ke kuchyňskému stolu Todd. „Máme pár pravidel,“ prohlásil dobrosrdečně, ale s tvrdým úsměvem.

„Ale to je překvapení.“

„Můžete samozřejmě telefonovat, ale jen z tohohle telefonu. Nesmíte nikomu říct, kde jste. Můžete se procházet po pláži, ale my vás musíme pořád sledovat, z dálky.“

„To si děláte legraci? Jdu si po pláži a za mnou chlap s kulometem? Tomu říkám odpočinek.“

Todd pochopil, že to měl být vtip, a zasmál se. „Bez kulometu, a nebudeme nápadní.“

„Nápadní jste všichni. Agenta poznám na kilometr daleko.“

„A nechoďte moc daleko od domu.“

„Jak dlouho tady budu?“

Todd pokrčil rameny. „Nemám tušení.“

„Jsem pod ochranným dohledem, nebo v ochraně svědků?“

„Myslím, že pod dohledem.“

„Vy to nevíte, Todde? Ale prosím vás. Dohled naznačuje, že jsem z něčeho podezřelý, ne?“ Další pokrčení ramen.

„Jenže já nejsem podezřelý. Jsem svědek, ale program na ochranu svědků jsem vám nepodepsal. Takže podle mého právníka, se kterým jsem zrovna teď mluvil, můžu odsud odejít, kdy budu chtít. Co vy na to, Todde?“

„Myslíte na ty kulomety, co jste o nich zrovna mluvil? Těch tu máme aspoň šest.“

„Takže bych tu měl zůstat, co?“

„Jo.“

„No dobře, je poledne. Co budeme dělat?“

Barry postával poblíž a neušlo mu ani slovo. Todd došel ke stolu s velkým košem obvyklých deskových her, jaké bývají ve všech pronajímaných plážových domcích. Barry řekl: „Máme tu Monopoly, Riskuj, kanastu, scrabble, halmu, vyberte si.“

Kyle se zadíval do košíku. „Tak scrabble.“

41

Chřipka řádila neztenčenou měrou i v pátek. Doug Peckham sice tvrdil, že Kyla lituje, zároveň se ale ptal, jestli „už je mu líp“. V případu Trylon se na ně hrne jeden návrh za druhým a je potřeba každá ruka. Jeho soucit ovšem nešel tak daleko, aby se zajímal, kde Kyle je, jestli se o něj vůbec někdo stará, jaké léky bere a tak dál. Součástí Kylova plánu byla i hrozivá diagnóza, že tenhle konkrétní druh chřipky je „vysoce nakažlivý“. Protože pro New York bylo jako každý prosinec vyhlášeno chřipkové varování, každý mu to věřil. I Dale mu věřila, ale na rozdíl od jiných projevovala i soucit.

Časně odpoledne se teplota vyšplhala na šestadvacet stupňů a Kyla už plážový domek nebavil. „Rád bych se prošel,“ řekl Toddovi. „Můžete prosím připravit pláž?“

„S potěšením. Kterým směrem se chystáte?“

„Na východ, k Miami.“

„Seženu dohromady partu. Už je začínáte nudit.“

Kyle šel hodinu a za tu dobu minul ani ne deset lidí, kteří mířili opačným směrem. Třicet metrů za ním šli jeho strážci, muž a žena, šťastný páreček se sluchátky v uších a pistolemi v kapsách.

Zaslechl hudbu a uviděl hlouček lidí pod střechou z falešných šindelů. Byl to hotel Gator, rodinný hotýlek jako z padesátých let, kde měli malý bazén a nízké ceny. Bylo to depresivní místo, ale jediné, kde bylo trochu živo. Jen tak, pro zábavu, a taky aby trochu potrápil svoje strážce, vyšel Kyle z vody, prokličkoval mezi dvěma malými dunami a přitáhl si židli k Pedrovu baru. Jimmy Buffett tiše prozpěvoval o životě v banánové republice. Sedělo tu celkem sedm hostů, všem bylo přes šedesát, všichni byli obézní, všichni mluvili s ostrým severním přízvukem. První tažní ptáci.

Kyle chvíli ucucával punč a pak si objednal doutník. Mezi dunami uviděl svou strážnou dvojici, jak na něj bezradně hledí a neví, co dělat. Za pár minut se před hotelem objevil další agent. Prošel otevřeným barem, mrknul na Kyla a šel dál. Jsme tady, kamaráde.

Pár minut pil a kouřil a snažil se sám sebe přesvědčit, že je klidný. Že nemá starosti. Že je jen přepracovaný právník, který si užívá pár dnů na pláži.

Ale v New Yorku měl příliš mnoho nedokončené práce.

***

Po třech dnech důkladné ochrany toho měl Kyle plné zuby. Lear přistál na Tetterboro v sobotu krátce po šesté večer. Bylo 6. prosince. Kyle trval na tom, že se ubytuje v apartmá v Grand Hotelu Tribeca, poblíž Village, mezi Walkerovou a White. A na jeho žádost zůstali agenti FBI dole, v hale a v atriu. Měl už dost toho jejich přehánění a hloupých pravidel – aspoň podle jeho názoru hloupých.

Dale dorazila přesně v osm. Přivezli ji dva agenti a propašovali ji dovnitř služebním vchodem. Když zůstali sami, Kyle začal tou falešnou chřipkou a od ní vyprávěl pozpátku. Bylo to dlouhé povídání a ona poslouchala stejně nevěřícně jako předtím John McAvoy a Roy Benedict. Objednali si jídlo na pokoj, humra a dobré bílé burgundské na účet vlády, a dlouhé hodiny mluvili. Kyle odchází z firmy a neví jistě kam. Ona odchází z firmy a míří za klidnějším životem v Providence. On chtěl mluvit o její budoucnosti, ale ona byla rozhodnutá se dozvědět všechno o jeho minulosti. Fascinovalo ji to, děsilo, nevěřila vlastním uším a pořád dokola opakovala: „Proč jsi mi to neřekl?“ To nejlepší, co mohl odpovědět, bylo: „Neřekl jsem to nikomu.“

Povídali si ještě dlouho po půlnoci. Byl to spíš rozhovor mezi dvěma dávnými kamarády než mezi příležitostnými milenci. Rozloučili se dlouhým polibkem a závazným slibem, že se za pár týdnů zase sejdou, jen Kyle pár věcí dořeší. V jednu ráno zavolal dolů a informoval mládence z FBI, že jde spát.

***

Kyle McAvoy naposledy vstoupil do přepychových kanceláří Scully & Pershing v neděli v poledne. Doprovázeli ho Roy Benedict, pan Mario Delano z FBI a pan Drew Wingate z ministerstva spravedlnosti. Odvedli je do konferenční síně na pětatřicátém patře, což byla další místnost, kterou Kyle nikdy neviděl. Tam na ně čekalo šest partnerů firmy, všichni s velice zachmuřeným výrazem. Všichni se navzájem prkenně představili. Jedině Doug Peckham dal vůči Kylovi najevo maličko vřelosti, a i to jen na vteřinku. Posadili se na opačné strany stolu jako nepřátelé, kteří na sebe hledí přes bitevní pole: ředitel Howard Meezer, Peckham; Wilson Rush, který vypadal obzvlášť znepokojeně; legenda na odpočinku Abraham Kintz; a dva o něco mladší partneři z řídícího výboru firmy, které Kyle ještě nikdy neviděl.

sobotu pozdě večer jim Roy Benedict rozeslal pětadvacetistránkový detailní rozbor Kylova velkého dobrodružství a nebylo pochyb o tom, že všech šest partnerů četlo každé slovo víc než jednou. K vylíčení událostí byl přiložen Kylův dopis s výpovědí.

„Pane McAvoyi, vaši výpověď jednomyslně přijímáme,“ začal Meezer.

Nejen přijímáme, ale jednomyslně. Kyle přikývl, ale neřekl nic.

„Četli jsme shrnutí, které připravil váš právník,“ pokračoval Meezer pomalu a metodicky. „Je to fascinující, znepokojivé a vyvolává to celou řadu otázek. Navrhuji, abychom je řešili podle důležitosti.“

Jistě, dobře, ano, ozvalo se kolem stolu.

„První otázka je, co udělat s vámi, pane McAvoyi. Chápeme, z jakého důvodu jste kradl, ale přesto to byla krádež. Vzal jste důvěrné složky váženého klienta za účelem neschváleným touto firmou. To si žádá trestní stíhání, souhlasíte?“

Roy Kylovi nařídil, ať mlčí, dokud mu nedovolí odpovědět.

„Trestní stíhání je možné,“ připustil Roy. „Ale nemáte tím co získat. Firma o nic nepřišla.“

„Ztráta není nutnou podmínkou, pane Benedicte.“

„Technicky vzato s vámi souhlasím. Ale berte to prakticky. Kyle neměl v úmyslu někomu předat dokumenty, které vzal. Udělal to jen proto, aby zarazil spiknutí, které mělo vážně poškodit tuto firmu a jejího klienta.“

„FBI nebude při trestním stíhání spolupracovat, pane Meezere,“ prohlásil Delano, těžká pěst federální vlády.

„Ani ministerstvo spravedlnosti,“ přidal se Wingate.

„Jak je libo,“ řekl Meezer, „ale my od vás pomoc nepotřebujeme. Žalobu pro krádež lze podat u státního soudu a máme docela dobré kontakty s úřady tohoto města. Ovšem nehodláme řešit tuto záležitost jako trestný čin.“ Na ta poslední dvě slova položil silný důraz. „Získali bychom tím málo a ztratit můžeme hodně. Nechceme, aby se naši klienti začali znepokojovat ohledně naší vnitřní bezpečnosti a tahle historka by se jistě ohromně líbila novinářům.“

Wilson Rush se na Kyla mračil, ale Doug nespouštěl oči z bloku. Seděl tam, protože byl Kylovým supervizorem a firma potřebovala v této nepříjemné chvíli prostou početní převahou ukázat svou sílu. Kyle se na něj díval, ignoroval Rushe a přemýšlel, kolik z těch šesti partnerů právě účtuje Trylonu dvojitou sazbu, protože sem museli v neděli.

Účtovat. Účtovat. Doufal, že už nikdy neuvidí další hodinový rozpis, že už se nikdy nebude muset podívat na hodinky a dělit hodinu na desetiny, že už nikdy nebude muset na konci měsíce sčítat údaje, aby si byl jistý, že se dostane přes dvě stě hodin, a tu a tam si přidávat, když mu to o kousek nevyjde.

„Pokud jde o otázku etiky,“ pokračoval Meezer, „jde o vážné porušení právnického tajemství. Měla by se o tom dozvědět státní disciplinární komise.“

Udělal dost dlouhou pauzu, aby mohl někdo na opačné straně stolu odpovědět. „Já myslel, že se chcete vyhnout publicitě,“ podotkl Roy. „Tyhle věci mají sice být soukromé, ale všichni víme, jak často se proslechnou. A pokud Kyle dostane důtku, nebo ho dokonce vyloučí z advokátní komory, bude to pak už veřejná věc. Společník Scully & Pershing vyloučen z advokátní komory za to, že vzal důvěrné složky. Tohle chcete vidět na titulní stránce New York Lawyer.

Přinejmenším čtyři z těch šesti pomalu zavrtěli hlavou a Kylovi došlo, že jsou stejně nervózní jako on. V sázce byla jejich drahocenná reputace. Některý z velkých klientů by od nich mohl odejít. Po něm by mohli následovat další. A konkurenti Scully by tohle porušení bezpečnosti určitě hrozně rádi šířili po Wall Street jako šťavnatý drb.

„Hodláte zůstat v New Yorku, pane McAvoyi?“ zeptal se Meezer.

Roy kývl a Kyle odpověděl. „Ne, ani nemůžu.“

„Dobře. Pokud se zavážete, že nebudete vykonávat právní činnost ve státě New York, my na porušení etiky zapomeneme.“

„Souhlas,“ odpověděl Kyle možná až příliš rychle. Už se nemohl dočkat, až z New Yorku vypadne.

Meezer zalistoval poznámkami, jako by je ještě čekala spousta dalších témat, ale schůzka byla prakticky u konce. Konat se musela, aby firma mohla Kyla oficiálně propustit, možná mu to dát trochu sežrat, poslechnout si jeho omluvu a obě strany aby si pak mohly říct: žádná škoda.

„Kde je ta modrá krabice?“ zeptal se Wilson Rush.

„Zamčená v mé kanceláři,“ odpověděl Roy.

„A není v ní nic než soubory kategorie A?“

„Přesně tak,“ kývl Roy.

„Chtěl bych, aby si ji prohlédli lidé z naší bezpečnostní služby.“

„Kdykoli.“

„Ale my bychom chtěli být u toho,“ vložil se do toho Delano. „Jestli toho Bennieho chytíme, bude ta krabička předmět doličný číslo jedna.“

„Pokročili jste nějak při pátrání?“ odchýlil se Meezer od připraveného scénáře.

Delano nikdy nemohl říct přímo, že při pátrání po nějakém subjektu nepokročili vůbec. Použil tedy standardní frázi: „Sledujeme několik stop. Pořád věříme, že ho najdeme.“

Jinými slovy, nemáme ponětí, kde ho hledat.

Další šustění papírů, další poposedávání. „Ve svém shrnutí upozorňujete, že ve firmě jsou i další bezpečnostní problémy, pane McAvoyi. Chcete to víc rozvést?“

Roy mu dal kývnutím zelenou a Kyle začal: „Ano, ale nejdřív se chci omluvit za své jednání. Doufám, že chápete, jaké jsem k tomu měl důvody, ale ani tak to nebylo správné. A omlouvám se. Pokud jde o bezpečnost, s těmi gorilami jsem se sešel asi desetkrát za tu dobu, co jsem v New Yorku. První schůzka byla v únoru, poslední minulé úterý večer. O každé schůzce jsem si dělal podrobné poznámky – data, místa, doba trvání, kdo byl přítomen, co se řeklo, zkrátka všechno, co na co jsem si vzpomněl. Ty poznámky má můj advokát a FBI jsem dal kopii. Při třech příležitostech jsem dostal informace, které mohl znát jen někdo uvnitř firmy. Myslím, že je tu ještě jeden špeh. Například Bennie – strašně nerad to jméno používám, protože je falešné, nic jiného ale nemáme – takže tenhle Bennie věděl o skladišti dokumentů, na jihu, jak říkal. Během jedné schůzky mi s Nigelem, to taky není pravé jméno, naznačili, že dělají pokroky ve snaze do toho skladiště proniknout. Věděli o tajné místnosti v osmnáctém patře. Bennie znal jména všech partnerů a společníků přidělených k případu. Věděl, že mladý právník jménem McDougle odchází, že pracuje pod starší společnicí jménem Sherry Abneyová na případu Trylon, a doporučil mi, ať začnu hrát squash, protože má tu hru ráda. Bennie mi dal kopie odvolání, návrhů a rozhodnutí – mám přes šest set stránek ze soudního spisu, který, jak víte, je pod zámkem a veřejnosti nepřístupný.“

Na opačné straně stolu se otevřelo všech šest úst. Neotevřela se dokořán, nebylo to prudké kopnutí do břicha, jako když člověk náhle uslyší strašlivou zprávu, ale rána to rozhodně byla. Už to, že jeden bezvýznamný společník se dostal přes jejich neproniknutelné obranné systémy, bylo jako zlý sen. A teď přijde další?

Kyle, aby jim ještě přitížil, dodal něco, o čem byl sice pevně přesvědčen, ale co nemohl dokázat: „A nemyslím, že je to společník,“ dodal. Pak se opřel a tím opustil bitevní pole.

Všech šest partnerů myslelo na totéž. Jestli to není společník, tak to musí být partner.

Doug Peckham ztěžka polkl, odkašlal si a pokusil se promluvit: „Chcete říct –“

Wilson Rush rychle zvedl ruku a mávl mu s ní před obličejem. Bylo to, jako když si král vyžádá ticho. Krátké pozvednutí ruky, a nic se ani nepohnulo.

Roy se po chvíli zeptal: „Ještě něco?“

„Myslím, že je to všechno,“ prohlásil Meezer. Po několika vteřinách rozpačitého ticha Roy vstal, po něm Kyle, Delano a Wingate. Šest partnerů neustoupilo. Seděli bez hnutí a mračili se, dokud Kyle a jeho malá družina neodešli z místnosti.

42

V hale na ně čekali stejní tři mohutní mladíci, kteří přivezli Kyla z hotelu. Celá skupina vykročila ven na Broad Street, pěšky došla jeden blok na východ k vedlejší budově, kde v šestnáctém patře pracoval Roy. Tři agenti, nebo spíš tělesní strážci, se utábořili v recepci a zase čekali. V Royově kanceláři usoudil Drew Wingate, že jeho úloha skončila. Rozloučil se a přislíbil, že kdyby potřebovali nějakou pomoc, mohou se na něj obrátit. Když odešel, Kyle, Roy a Delano se sesedli kolem Royova malého poradního stolu. Nějaká chudák sekretářka, kterou sem vytáhli v neděli, jim s úsměvem naservírovala kávu.

„Jaké máte plány, Kyle?“ zeptal se Delano.

„No, jak to vypadá, v New Yorku už právničit nebudu. Pojedu na pár týdnů domů, udělám si volno, užiju si svátky.“

„Nevím, jestli to je zrovna moudré.“

„Díky, pane Delano. Vážím si toho, že o mě máte takovou starost, ale nehodlám se někde schovávat. Díky za nabídku, že smím vstoupit do temného světa svědecké ochrany, ale nepřijmu ji. Je mi pětadvacet, trochu klopýtám, ale ještě jsem neupadl, a docela dobře si poradím sám.“

Roy zvedal šálek s kávou k ústům, ale ruka mu ztuhla v polovině. „Kyle, to nemyslíte vážně.“

„Smrtelně vážně, a to neměl být vtip. Zrovna jsem přežil tři dny ochrany, všude kolem strážci, jak se schovávají a koukají po lumpech. Děkuju, nechci. Čeká mě lepší budoucnost než falešná jména a nepřetržitý scrabble.“

„Scrabble?“

„To není důležité. Podívejte, uplynulých deset měsíců mě neustále někdo sledoval. Víte, co to s člověkem udělá? Začne trpět stihomamem. Podezírá každého. Hltáte každou novou tvář, protože to může být další gorila. Všimnete si každého kouta, uličky, každého chlapa na lavičce v parku, každého chlapa v tmavém kabátě. Zvednete telefon a říkáte si, kdo ještě vás asi poslouchá. Posíláte e-mail a přepisujete ho, protože by ho mohly číst nesprávné oči. Převlékáte se ve spěchu, zády ke kameře, a snažíte se neukazovat rozkrok. Vejdete do kavárny a míříte rovnou k přednímu oknu, abyste viděli na chodník, kdo jde za vámi. Naučíte se spoustu pitomých triků, protože čím víc víte, tím víc vědět potřebujete. A stěny se k vám přibližují. Svět se zmenšuje, protože někdo se na vás pořád dívá. Už toho mám dost. Nebudu žít na útěku.“

„Ti chlapi zabili Baxtera Tatea bez nejmenšího zaváhání,“ namítl Roy. „Proč myslíte, že vám neudělají totéž?“

„Operace byla ještě v plném proudu, když do ní Baxter vtrhnul. Ale teď skončila, nebo aspoň ta část, která se týkala mě. Bennie je pryč. Operace nevyšla. Možná se vrátí s jiným plánem –“

„To určitě,“ nenechal ho Delano domluvit.

„Ale v tom já už žádnou roli hrát nebudu. Co Bennie získá tím, že mě sejme?“

„Odstraní svědka,“ řekl Roy.

„Jen když ho chytí, a o tom silně pochybuju. Když Bennieho zatknou a postaví před soud, můžeme si o nějakém ukrývání promluvit znova.“

„Jenomže to už bude pozdě, Kyle,“ namítl Delano. „Věřte mi. Jak Bennieho zavřeme, máte na krku zabijáky.“

„Jen ať přijdou. Doma máme aspoň pět pušek na jeleny. V aktovce nosím lugera. Když se ukážou, tak se bude střílet.“

„Mluvte vážně, Kyle,“ poprosil Roy.

„Už jsem se rozhodl. FBI mě nemůže ke svědecké ochraně donutit, takže já tímto oficiálně a se vší úctou odmítám. Děkuju, pane Delano, ale odpověď zní ne.“

„Doufám, že toho nebudete litovat,“ povzdechl Delano.

„Já taky doufám,“ kývl Kyle. „A prosím vás, nesledujte mě. Co kdyby mě popadl rapl a zastřelil bych prvního, koho bych načapal, jak se schovává někde ve stínu.“

„O to nemějte strach. Máme dost co dělat jinde.“ Delano vstal a všichni si potřásli rukama. Pak řekl Royovi: „Jednou týdně se ozvu, co je nového.“

Roy ho doprovodil ke dveřím a FBI odešla z Kylova života. Když se dveře zavřely, Roy znova usedl a zahleděl se na Kyla, jako by tomu pořád nemohl uvěřit. „Jste úžasně statečný,“ řekl.

„Statečný nebo hloupý. Ta hranice občas není úplně jasná.“

„Proč byste se nemohl na pár měsíců nebo řekněme na rok prostě vypařit? Než to všechno vychladne?“

„Rok nic neznamená. Ti chlapi mají dlouhou paměť. Jestli se Bennie bude chtít pomstít, tak mě dřív nebo později najde, a je úplně jedno, kde budu.“

„Nevěříte FBI?“

„Ne. Věřím vám, svému otci, jedné holce jménem Dale, a to je asi tak všechno.“

„Takže to byl někdo zevnitř?“

„To se nikdy nedozvíme, nemyslíte? Mám takové tušení, že Bennie pracuje pro stejnou vládu, které vy a já posíláme daně. Proto utekl. Proto ho nikdy nenajdou.“

„Tomu pořád ještě nevěřím.“

Kyle pokrčil rameny a pak oba dlouho mlčeli.

Konečně se Kyle podíval na hodinky. „Podívejte, Royi, je neděle odpoledne a vy máte rodinu. Jeďte domů.“

„A co vy?“

„Já? Já vylezu tady z těch dveří, pěkně pěšky dojdu do svého bytu, a až tam budu, sbalím šatstvo a tolik té veteše, kolik se mi vejde do auta, nasednu do džípu, co má na tachometru nějakých tři sta tisíc kilometrů, a pojedu domů. Měl bych tam dorazit právě tak včas, abych si mohl dát s tátou pozdní večeři. Zítra sepíšeme smlouvu o partnerství – McAvoy & McAvoy, advokátní kancelář – a já se stanu partnerem dřív než kterýkoli absolvent v historii právnické fakulty Yale.“

„To se mi líbí. Šéfredaktor Yale Law Journal právničí na Main Street v Yorku, stát Pensylvánie.“

„Mně se to taky líbí. Opravdoví klienti. Opravdoví lidi. Opravdové případy. V sobotu na jeleny, v neděli na Steelers. Opravdový život.“

„Vy to myslíte vážně, co?“

„Nikdy jsem nic nemyslel vážněji.“

„Tak dobře. Doprovodím vás.“

Sjeli výtahem do haly a vyšli z budovy. Potřásli si rukama, rozloučili se a Roy se díval, jak jeho klient nonšalantně odchází po Broad Street a mizí za rohem.

JOHN GRISHAM

SPOLEČNÍK

Z anglického originálu The Associate,

vydaného nakladatelstvím Doubleday v New Yorku roku 2009,

přeložila Veronika Volhejnová

Obálku navrhl Ivan Brůha

Redigovala Milena Pellarová

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 336

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2010 jako svou 5090. publikaci

Sazba Olaf Snajder, Brandýs n. L.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod

Euromedia Group, k. s. – knižní distribuce,

Nádražní 32,150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel: 296 536 111

Fax: 296 536 246

distribuce, sd @ euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.knizniweb.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai