Sudca

John Grisham

(2012)

Hodnocení:

*

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

John Grisham

Sudca

Ikar Bratislava

Pôvodná publikácia:

Vydavateľstvo: Ikar Bratislava, 2002

Preklad: Alena Redlingerová

Jazyk: slovenský

Originálne vydanie:

THE SUMMONS

Doubleday, a division of Random House,

New York 2002

ISBN 80-551-0349-6

Táto kniha je fikcia. Mená, postavy, názvy firiem a udalostí sú použité fiktívne alebo sú výplodom autorovej predstavivosti. Akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami alebo osobami, mŕtvymi či živými, je čisto náhodná.

1

Prišlo staromódnou bežnou poštou, pretože sudca mal skoro osemdesiat rokov a technickým novinkám neveril. Kdeže e-mail, ani fax v ňom nevzbudzoval dôveru. Záznamník nepoužíval a telefón len zriedka. Listy vyťukával dvoma prstami, zhrbený nad staručkou underwoodkou, ktorá stála na písacom stole so sklápacím krytom pod portrétom Nathana Bedforda Forresta. Sudcov starý otec bojoval s Forrestom pri Shiloh a verne ho sprevádzal po celom Juhu. V americkej histórii nebola postava, ktorú by si Sudca väčšmi vážil. Za tridsaťdva rokov ani raz nevstúpil do súdnej siene 13. júla, v deň výročia Forrestovho narodenia.

Ležalo v poštovej priehradke, kam profesorovi Rayovi Atleemu chodila korešpondencia, spolu s ďalším listom, časopisom a dvoma faktúrami. Ray okamžite spoznal obálku, lebo bola odnepamäti súčasťou jeho života. Poslal ju otec, muž, ktorého aj Ray v duchu volal Sudca.

Profesor Atlee najprv obracal obálku v rukách, akoby sa nevedel rozhodnúť, či ju má otvoriť hneď, alebo radšej chvíľu počkať. Dobré správy, zlé správy – u Sudcu si človek nikdy nebol istý, aj keď starý pán umieral, a dobré správy boli uňho vzácnosťou. Obálka zjavne obsahovala iba jeden list papiera, ale na tom nebolo nič zvláštne. Sudca bol skúpy na slovo, pokiaľ išlo o písomný prejav, hoci kedysi sa preslávil dlhými a rozvláčnymi prednáškami.

Bolo jasné, že je to úradný list. Sudca si nepotrpel na zdvorilostné frázy, neznášal klebety a malicherné reči, či už v písomnej, alebo hovorenej podobe. Posedieť si s ním na verande pri pohári ľadového čaju znamenalo znova vybojovať občiansku vojnu, pravdepodobne pri Shiloh, a opäť si vypočuť, že porážku konfederačných vojsk zavinil generál Pierre G. T. Beauregard v nablýskaných čižmách, muž, ktorého bude Sudca nenávidieť aj v nebi, ak sa tam náhodou stretnú.

Onedlho zomrie. Má sedemdesiatdeväť rokov a rakovinu žalúdka. Nadváha, cukrovka, náruživé fajčenie fajky, srdce oslabené tromi infarktami a ďalšie neduhy Sudcu trápili už dvadsať rokov a koniec sa neodvratne blížil. Bolesť neustávala. Pri telefonickom rozhovore pred tromi týždňami – volal Ray, pretože Sudca považoval medzimestské hovory za obyčajné zbojstvo – mal unavený a slabý hlas. Rozprávali sa ani nie dve minúty.

Spiatočná adresa bola vytlačená zlatým písmom: Sudca Reuben V. Atlee, 25. súdny obvod, Okresný súd, Clanton, Mississippi. Ray zasunul obálku do časopisu a vykročil. Reuben Atlee už nebol vo funkcii predsedu ekvitného súdu, nemal teda právo používať titul sudca. Rozhodli o tom voliči pred deviatimi rokmi a preňho to bola porážka, z ktorej sa nikdy nespamätal. Tridsaťdva rokov verne slúžil ľuďom, a oni ho bez mihnutia oka vymenili za mladšieho. Sudca vtedy odmietol robiť kampaň v rozhlase a televízii. Vyhlasoval, že má priveľa dôležitejšej práce, ľudia ho dobre poznajú, a ak budú chcieť, dajú mu svoje hlasy. Jeho stratégia, ako sa ukázalo, však svedčila o istej arogancii. V okrese Ford sa udržal, ale v ostatných piatich prehral na celej čiare.

Trvalo tri roky, kým ho prinútili odísť z budovy súdu. Jeho kancelária na prvom poschodí prežila požiar a vyhla sa dvom renováciám. Sudca nikdy nedovolil, aby sa jej dotkla maliarska štetka či kladivo. Keď ho nadriadení nakoniec presvedčili, že ak budovu neopustí dobrovoľne, bude násilne vysťahovaný, zobral nepotrebné spisy, poznámky a staré zaprášené knihy, čo sa v kancelárii nahromadili za tri desaťročia, a všetko odviezol domov do svojej pracovne. Čo sa nezmestilo do pracovne, uložil do chodby pri jedálni a dokonca aj do vstupnej haly.

Ray kývol na pozdrav študentovi, ktorý sedel na chodbe, a pred dverami svojej kancelárie prehodil pár slov s kolegom. Len čo vošiel dnu, zamkol dvere a poštu položil na stôl. Vyzliekol si sako, zavesil ho na háčik na dverách, prekročil kopu hrubých právnických kníh, ktorú prekračoval už najmenej pol roka, a ako každý deň zamrmlal, že je najvyšší čas urobiť v kancelárii poriadok.

V miestnosti triapolkrát štyria pol metra stál malý písací stôl a pohovka, na ktorých bolo rozložených práve toľko papierov, aby Ray vzbudzoval dojem veľmi zaneprázdneného človeka, hoci ním nebol. V letnom semestri mal niekoľko prednášok o protimonopolnom práve. A čakalo sa od neho, že napíše knihu, ďalšie nudné a nezaujímavé dielo o monopoloch, ktoré nikto nebude čítať, ale vylepší mu akademický profil. Napriek tomu, že mal definitívu, ako všetci seriózni profesori sa riadil pravidlom „publikuj, alebo zhyň“.

Sadol si k stolu a papiere odsunul nabok.

Na obálke bola adresa profesor Ray N. Atlee, Právnická fakulta Virgínskej univerzity, Charlottesville, Virgínia. Písmená e a o sa zlievali do jednej škvrny. Už pred desiatimi rokmi bolo treba kúpiť novú pásku do stroja. A na poštové smerovacie čísla si Sudca tiež nepotrpel.

N. znamenalo Nathan, po generálovi, ale vedelo to len zopár ľudí. Rozhodnutie vzdať sa prostredného mena a ísť životom ako obyčajný Ray vyvolalo jednu z mnohých búrlivých hádok s otcom.

Sudca mu zásadne posielal listy do školy, nie na domácu adresu v Charlottesville. Miloval tituly a dôležité adresy, a preto chcel, aby ľudia v Clantone vrátane pracovníkov pošty vedeli, že jeho syn je profesor práva. Nebolo to potrebné. Ray prednášal (a publikoval) už trinásť rokov a všetci, čo v okrese Ford niečo znamenali, to vedeli.

Otvoril obálku a vybral z nej poskladaný list papiera. Aj na ňom bolo honosné záhlavie so Sudcovým menom, bývalým titulom a adresou, opäť bez poštového smerovacieho čísla. Starý pán mal zrejme nevyčerpateľné zásoby listového papiera.

List bol adresovaný Rayovi a jeho mladšiemu bratovi Forrestovi, jediným potomkom, čo vzišli z nevydareného manželstva, ktoré sa v roku 1969 skončilo smrťou ich matky. A ako vždy bol stručný:

Prosím, zariaďte sa tak, aby ste v nedeľu 7. mája o 17:00 boli u mňa v pracovni. Chcem s Vami prediskutovať záležitosti týkajúce sa mojej pozostalosti.

Váš Reuben V. Atlee

Kedysi energický podpis sa akosi zmenšil a Rayovi sa zdal trochu roztrasený. Roky sa objavoval na príkazoch a rozhodnutiach, ktoré zmenili toľké ľudské životy. Rozhodnutiach o rozvodoch, zverení detí do výchovy, zrušení rodičovských práv či o adopcii. Príkazoch urovnávajúcich spory o dedičstvo, prvenstvo vo voľbách alebo vlastníctvo pôdy. Všetci dobre poznali Sudcov autoritatívny podpis, ktorý sa dnes zmenil na mierne povedomú čarbanicu chorého starého muža.

Choroba nechoroba, Ray vedel, že v nedeľu bude v otcovej pracovni presne o piatej. Veď dostal predvolanie, a akokoľvek ho rozčuľovalo, bol si istý, že on aj brat predstúpia pred jeho ctihodnosť, aby si vypočuli ďalšiu prednášku. Pre Sudcu bolo typické, že si vybral deň, ktorý mu vyhovoval, a nikoho sa na nič nepýtal.

Sudca mal vo zvyku – ako takmer všetci sudcovia – určovať dátumy pojednávaní a termíny bez ohľadu na to, či ostatným vyhovovali. Prísnosť, sčasti naučená, bola nevyhnutná, ak chcel zvládnuť nabitý program, nerozhodných advokátov a zaneprázdnených alebo lenivých právnikov. Lenže Sudca používal v rodine podobné metódy vládnutia ako na súde, a to bol hlavný dôvod, prečo Ray prednášal právo vo Virgínii a nevykonával prax v Mississippi.

Ešte raz si prečítal predvolanie a odložil ho na kopu papierov, pripravených na vybavenie. Prešiel k oknu a zahľadel sa na nádvorie, kde všetko kvitlo. Necítil hnev ani zatrpknutosť, len ho rozčuľovalo, že si otec stále diktuje, čo chce. Ale starý pán zomiera, pomyslel si. Dajme mu šancu. Ktovie, koľko ciest domov ich ešte čaká.

Sudcova pozostalosť bola zatiaľ zahalená tajomstvom. Najväčšou položkou bol dom, postavený pred občianskou vojnou, dedičstvo po tom istom Atleem, čo bojoval po boku generála Forresta. Na tienistej ulici v starej Atlante by jeho cena určite prevýšila milión dolárov, ale v Clantone nie. Stál na zanedbanom pozemku tri bloky od námestia. Dlážky sa prehýbali, strecha zatekala, a pokiaľ sa Ray pamätal, v dome sa nikdy nemaľovalo. S bratom ho môžu predať možno za stotisíc, ale kupec bude musieť minúť dvakrát toľko, aby sa v ňom dalo bývať. Ani jeden z nich tam nebude žiť – Forrest už niekoľko rokov neprekročil prah rodičovského domu.

Dom sa volal Javorový rad ako nejaké veľké sídlo so služobníctvom a bohatým spoločenským životom. Posledná posluhovačka Irene zomrela pred štyrmi rokmi a odvtedy v dome nikto nevysával ani neutieral prach. Sudca platil – veľmi neochotne – miestnemu recidivistovi dvadsať dolárov týždenne za kosenie trávy. Osemdesiat dolárov za mesiac bolo v jeho očiach obyčajné zbojstvo.

Keď bol Ray malý, matka zásadne nazývala dom Javorovým radom. Nikdy nevečerali doma, ale v Javorovom rade. Ich adresa nebola Atleeovci na Štvrtej ulici, ale Javorový rad na Štvrtej ulici. V Clantone nebolo veľa domov, čo mali vlastné mená.

Matka zomrela náhle na následky prasknutej aneuryzmy a potom ležala na stole v salóne. Ľudia z mesta sa zastavovali pri dome, vchádzali na verandu, cez halu prešli do salónu, a keď mŕtvej vzdali úctu, pokračovali do jedálne, kde ich pohostili punčom a koláčikmi. Trvalo to dva dni. Ray a Forrest sa ukryli v podkrovnej izbe a preklínali otca, že pripustil také divadlo. Tam dole v otvorenej truhle ležala ich bledá a stuhnutá matka, ešte nedávno pekná mladá žena.

Forrest nenazýval dom inak ako Javorový smrad. Červené a žlté javory, ktoré kedysi lemovali ich ulicu, padli za obeť neznámej chorobe. Nik sa neunúval vykopať zhnité pahýle, čo po nich zostali. Štyri obrovské duby vrhali tieň na trávnik pred domom. Pod nimi sa hromadilo opadané lístie, pretože ho nikto nepohrabal. Dva razy do roka sa odlomil konár a spadol na strechu, kde zvyčajne zostal. Roky plynuli, ale dom napriek všetkému odolával a stál na svojom mieste.

Stále to bol pekný dom v georgiánskom štýle so stĺporadím, čosi ako pomník tým, čo ho postavili, no dnes už len smutná pamiatka na kedysi slávnu rodinu. Ray s ním nechcel mať nič spoločné. To miesto v ňom vyvolávalo nepríjemné spomienky a po každej návšteve trpel depresiou. Rozhodne si nemohol dovoliť hazardovať s financiami a udržiavať dom, ktorý bol na spadnutie. Forrest by ho určite hneď spálil, keby mohol.

Lenže Sudca chcel, aby sa Ray postaral o dom a udržal ho v rodine. Hovorili o tom, aj keď len v náznakoch, už niekoľko rokov. Ray však nikdy nenabral dosť odvahy spýtať sa otca, v akej rodine? Z prvého manželstva deti nemal a ďalšie na obzore nebolo. To isté platilo aj o Forrestovi, ibaže ten mal kopu bývalých mileniek a momentálne žil s Ellie, o dvanásť rokov staršou maliarkou a hrnčiarkou, ktorá mala stotridsaťpäť kíl.

Bol to biologický zázrak, že Forrest nemal deti, aspoň zatiaľ o žiadnom nevedel.

Rod Atleeovcov sa pomaly zmenšoval a čoskoro nevyhnutne vyhynie, no Raya to netrápilo. Žil pre seba, nie pre otca alebo zašlú rodinnú slávu. Do Clantonu chodil iba na pohreby.

Ostatné časti Sudcovej pozostalosti sa nikdy nespomínali. Dávno predtým ako Ray prišiel na svet, bola rodina Atleeovcov bohatá. Mali pôdu, bavlníkové plantáže, otrokov, železnice, banky, boli činní v politike, to všetko za Konfederácie znamenalo veľa, ale na sklonku dvadsiateho storočia, vyjadrené v peniazoch, to nebolo nič. Ale Atleeovci si získali povesť majiteľov „rodinných peňazí“.

Ray už ako desaťročný vedel, že rodina má peniaze. Otec bol sudca a ich dom mal meno, čo v Mississippi znamenalo, že sú bohatí. Matka robila všetko pre to, aby v Rayovi a Forrestovi vypestovala pocit, že sú viac ako ostatní. Bývali v honosnom dome. Boli presbyteriáni. Každý tretí rok dovolenkovali na Floride. Občas zašli na večeru do memphiského hotela Peabody. Chodili pekne oblečení.

Potom Raya prijali na Stanford. Ilúzie sa rozplynuli, keď Sudca bez okoľkov vyhlásil: „Nemôžem si to dovoliť.“

„Čo to má znamenať?“ spýtal sa vtedy Ray.

„Presne to, čo som povedal. Nemôžem si dovoliť Stanford.“

„Nechápem.“

„Vysvetlím ti to. Študuj si, kde chceš. Ale ak pôjdeš na Sewanee, som ochotný ťa podporovať.“

Ray teda odišiel na Sewanee nezaťažený rodinným bohatstvom a otec mu dával toľko, že horko-ťažko zaplatil školné, knihy, stravu, ubytovanie a spolkové poplatky. Právnická fakulta bola v Tulane a Ray prežil iba vďaka tomu, že pracoval ako čašník v reštaurácii s morskými špecialitami vo Francúzskej štvrti.

Sudca dostával tridsaťdva rokov plat, ktorý patril medzi najnižšie v celej krajine. Keď Ray v Tulane čítal správu o platoch sudcov, zistil smutnú skutočnosť, že sudcovia v štáte Mississippi zarábajú päťdesiatdvatisíc dolárov ročne, zatiaľ čo celoamerický priemer bol deväťdesiatpäťtisíc.

Sudca žil sám, na dom takmer nič neminul, okrem fajčenia fajky nemal žiadne zlozvyky a dával prednosť lacnému tabaku. Vozil sa v starom Lincolne, stravoval sa zle, ale zato výdatne, a nosil obleky z päťdesiatych rokov. Mal však ešte jeden zlozvyk: dobročinnosť. Rozdal všetko, čo ušetril.

Nikto nevedel, koľko peňazí ročne venoval na charitatívne účely. Desať percent išlo automaticky presbyteriánskej cirkvi. Škola, na ktorej Ray študoval, dostávala pravidelne dvetisíc dolárov ročne a tú istú sumu posielal Synom veteránov Konfederácie. Tieto tri dary boli nemenné. Ostatné nie.

Sudca Atlee totiž dával každému, kto ho požiadal. Postihnutému dieťaťu na nové barly. Futbalovému mužstvu na cestu na celoštátny turnaj. Členom Rotary klubu, ktorí išli do Konga očkovať bábätká. Na útulok pre zatúlané psy a mačky v okrese Ford. Na novú strechu pre jediné múzeum v Clantone.

Zoznam nemal konca. Stačilo napísať stručnú žiadosť, a šek už bol na ceste. Sudca Atlee rozdával peniaze odvtedy, ako synovia odišli z domova.

Ray si ho vedel predstaviť, ako sedí pri zaprášenom a zapratanom starodávnom písacom stole, vyťukáva na stroji krátke listy a vkladá ich do obálok spolu so sotva čitateľnými šekmi Prvej národnej banky v Clantone – tu päťdesiat dolárov, tam sto, každému trochu, až kým sa peniaze neminuli.

Pozostalostné konanie nebude komplikované, veď nie je čo inventarizovať. Prastaré právnické knihy, otlčený nábytok, rodinné fotografie a pamiatky, dávno zabudnuté spisy a lajstrá – zbytočnosti, z ktorých bude úctyhodná vatra. On a Forrest predajú dom za akúkoľvek cenu a ochotne zachránia zvyšky atleeovských peňazí.

Mal by zavolať Forrestovi, ale rozhovory s bratom vždy radšej odkladal. Forrest bol totiž oveľa zložitejší problém ako umierajúci samotársky otec, ktorý rád rozdáva peniaze. Forrest bol chodiaca katastrofa, tridsaťšesťročné dieťa s mozgom otupeným azda všetkými na území Ameriky legálne aj nelegálne rozširovanými drogami.

Podarená rodinka, zamrmlal Ray.

Vyvesil oznam, že ruší prednášku o jedenástej, a pobral sa na terapiu.

2

Jar v piedmonte, pokojné bezoblačné nebo, zo dňa na deň bohatšia zeleň na úpätiach kopcov, farmári kráčajúci po poliach v meniacom sa údolí Shenandoah. Dážď hlásili až na zajtra, ale v strednej Virgínii je každá predpoveď neistá.

Ray mal nalietaných tristo hodín a zatiaľ čo bežal svojich osem kilometrov, uprene pozeral na oblohu. Behať sa dalo za každého počasia, ale lietať nie. Sľúbil sebe aj svojej poisťovni, že nebude lietať v noci ani v oblakoch. Deväťdesiatpäť percent havárií malých lietadiel zapríčinilo buď počasie, alebo tma a po necelých troch rokoch lietania bol Ray odhodlaný zostať zbabelcom. „Sú starí piloti a sú odvážni piloti,“ hovorilo sa, „ale starého odvážneho pilota nenájdeš.“ Veril tomu na slovo.

Navyše stredná Virgínia bola príliš krásna na to, aby nad ňou lietal v oblakoch. Čakal na ideálne počasie – bez vetra, čo by mu skomplikoval pristátie, bez hmly na obzore, v ktorej by mohol zablúdiť, bez hrozby búrky či zrážok. Jasné ráno zvyčajne určovalo priebeh celého dňa. Mohol si posunúť obedňajšiu prestávku, zrušiť prednášku, odložiť štúdium na daždivý deň alebo týždeň. Ak bola predpoveď priaznivá, vybral sa na letisko.

Ležalo na sever od mesta, pätnásť minút autom od právnickej fakulty. V Dockerovej leteckej škole ho ako vždy nezdvorilo vítali Diek Docker, Charlie Yates a Fog Newton, traja vojenskí letci vo výslužbe, ktorým škola patrila a ktorí vycvičili väčšinu amatérov z okolia. Každý deň sa stretli v Kokpite, ako nazývali rad stoličiek v prednej kancelárii, pili litre kávy a rozprávali si historky o lietaní, plné klamstiev, ktorých bolo stále viac a viac. Každý zákazník a žiak si ich musel vypočuť, či chcel, alebo nechcel, im to bolo jedno. Napokon, poberali celkom slušné dôchodky.

Pri pohľade na Raya si spomenuli na najnovšie vtipy o právnikoch, ktoré sa mu nezdali zvlášť zábavné, ale v nich vyvolali hurónsky rehot.

„Ani sa nečudujem, že nemáte žiakov,“ poznamenal Ray, zatiaľ čo vyplňoval potrebné formuláre.

„Kam sa chystáš?“ spýtal sa Docker.

„Len sa prebehnem po oblohe.“

„Upozorníme leteckú dopravnú kontrolu.“

„Na to ste príliš zaneprázdnení.“

Po desiatich minútach vzájomného podpichovania a vyplňovania formulárov bol Ray konečne voľný. Za osemdesiat dolárov na hodinu si mohol prenajať Cessnu, ktorá ho vynesie tisíc metrov nad zem, ďaleko od ľudí, telefónov, prepchatých ciest, študentov, výskumu a dnes dokonca aj ďaleko od umierajúceho otca, bláznivého brata a problémov, čo ho doma ešte čakajú.

Na ploche letiska bolo tridsať miest pre ľahké lietadlá. Zväčša to boli malé Cessny s vysoko posadenými krídlami a pevným podvozkom, ešte vždy zo všetkých lietadiel najbezpečnejšie. No stáli tam aj honosnejšie stroje. Hneď vedľa Cessny, ktorú si Ray prenajal, bola jednomotorová krásavica Beech Bonanza s výkonom dvesto konských síl, stačil by mesiac tréningu a hravo by si s ňou poradil. Bola oveľa rýchlejšia ako Cessna a mala toľko všelijakých prístrojov, že by sa každému pilotovi zbiehali sliny. A navyše, Bonanza bola na predaj – za 450 000 dolárov –, čo bola, samozrejme, neoficiálna cena. Jej majiteľ staval nákupné strediská a podľa najnovších informácií z Kokpitu si brúsil zuby na King Air.

Ray sa odvrátil od Bonanzy a upriamil pozornosť na malú Cessnu. Ako všetci čerství piloti, aj on kontroloval lietadlo so zoznamom v ruke. Jeho inštruktor Fog Newton totiž každú hodinu výcviku začínal hrôzostrašnou historkou o požiaroch a úmrtiach spôsobených pilotmi, ktorí sa priveľmi ponáhľali alebo boli leniví nazrieť do zoznamu.

Keď mal istotu, že všetky vonkajšie časti sú v poriadku, otvoril dvere, vkĺzol dnu a zapol si pás. Motor sa hladko rozbehol, rádio ožilo. Dokončil predletovú kontrolu a zavolal vežu. Nad jeho hlavou práve letelo dopravné lietadlo. Desať minút potom, ako zatvoril dvere, dostal povolenie na štart. Vzniesol sa do vzduchu a zamieril na západ smerom k údoliu Shenandoah.

Vo výške 6 400 metrov preletel ponad horu Afton. Na chvíľu sa Cessna dostala do vzdušného víru, ktorý ju trochu rozochvel, ale nebolo to nič mimoriadne. Nad poliami sa vzduch celkom upokojil. Oficiálna viditeľnosť bola 32 kilometrov, ale z výšky videl oveľa ďalej. Na oblohe nebolo široko-ďaleko ani mráčika. V ôsmich tisícoch sa na obzore začali vynárať vrcholy hôr v západnej Virgínii. Ray dokončil kontrolu počas letu, nastavil zmes paliva na normálny okružný let a konečne sa uvoľnil.

Rádio utíchlo a Ray vedel, že sa znova ozve, až keď zamieri k veži v Roanoke, vzdialenej šesťdesiatštyri kilometrov na juh. Rozhodol sa vyhnúť Roanoke a zostať v nekontrolovanom vzdušnom priestore.

Ray z vlastnej skúsenosti vedel, že psychiatri v Charlottesville pracujú za dvesto dolárov na hodinu. Lietanie je oveľa lacnejšie a účinnejšie, aj keď to bol uznávaný psychiater, čo mu poradil, aby si rýchlo našiel nového koníčka. Navštevoval lekára, pretože sa potreboval s niekým rozprávať. Presne mesiac potom, ako bývalá pani Atleeová podala žiadosť o rozvod, odišla zo zamestnania aj z ich spoločného domu, odkiaľ si odniesla len šperky a oblečenie, a to všetko stihla za necelých šesť hodín, sa Ray rozlúčil s psychiatrom, odviezol sa na letisko, neistým krokom vošiel do Kokpitu a vypočul si prvú urážku z úst Dicka Dockera alebo Foga Newtona, už si nespomínal, ktorý to bol.

Urážka mu dobre padla, aspoň niekomu na ňom záležalo. Nasledovali ďalšie a zmätený a zronený Ray konečne našiel domov. Už tri roky križuje jasné nebo nad pohorím Blue Ridge a údolím Shenandoah, tíši svoj hnev, zavše uroní zopár slz a zhovára sa s prázdnym sedadlom vedľa seba. Odišla, odpovedá mu prázdne miesto.

Niektoré ženy odídu, ale nakoniec sa vrátia. Iné odídu, a potom ešte dlho zvažujú svoje rozhodnutie. No sú aj také, čo odídu a viac sa neobzrú. Vicki svoj odchod naplánovala a uskutočnila tak chladnokrvne, že mu právnik hneď povedal: „Nemáš šancu, kamarát.“

Jednoducho išla za lepším ako športovec, ktorý získa výhodnejšiu zmluvu v inom tíme. Tu je nový dres, usmej sa do kamery, zabudni na staré ihrisko. Jedného krásneho rána, kým bol Ray v práci, Vicki odišla v limuzíne a za ňou šla dodávka s jej vecami. O dvadsať minút vošla do iného domu, rozľahlého sídla uprostred konskej farmy na východ od mesta, kde ju čakal Lew, zvaný Likvidátor, s otvorenou náručou a predmanželskou zmluvou. Lew bol dravec, ktorému jeho nájazdy vyniesli zhruba polmiliardový zisk a ktorý, ako si Ray zistil, vo veku šesťdesiatich štyroch rokov premenil žetóny na hotovosť, odišiel z Wall Street a nevedno prečo sa usadil práve v Charlottesville.

Kdesi narazil na Vicki, ponúkol jej výhodnú zmluvu, počal s ňou deti, ktoré mali byť Rayove, a obklopený novou rodinou chcel, aby ho ľudia brali vážne ako najnovšie veľké zviera.

Dosť, povedal Ray. Vo výške 8 000 metrov vždy rozprával nahlas a nikto mu neprotirečil.

Predpokladal a dúfal, že Forrest je pre zmenu čistý a triezvy, hoci si uvedomoval, že mu podobné predpoklady a nádeje málokedy vyšli. Po dvadsiatich rokoch liečby a opätovných recidív pochyboval, že sa bratovi niekedy podarí skoncovať so závislosťou. Ray si bol istý, že Forrest je na mizine, lebo to vyplývalo z jeho spôsobu života. V tom prípade ho budú zaujímať peniaze, konkrétne otcova pozostalosť.

Peniaze, ktoré Sudca nerozdal dobročinným organizáciám a chorým deťom, zmizli v čiernej diere pokusov o Forrestovu liečbu. Toľko peňazí a času vyšlo navnivoč, že Sudca, ako to vedel iba on, prakticky vylúčil Forresta zo vzťahu otec – syn. Tridsaťdva rokov rozvádzal manželstvá, odoberal rodičom deti, dával deti do pestúnskych rodín, navždy posielal duševne chorých ľudí do ústavov, odsudzoval previnilých otcov do väzenia – na vykonanie týchto často krutých a ďalekosiahlych rozhodnutí stačil jeho podpis. Keď si prvý raz sadol do sudcovského kresla, zárukou jeho autority bol štát Mississippi, ale neskôr prijímal rozkazy len od Boha.

Ak niekto mohol vyhnať syna, bol to sudca Reuben V. Atlee.

Forrest predstieral, že si z toho nič nerobí. Považoval sa za slobodného človeka a vyhlasoval, že deväť rokov neprekročil prah rodičovského domu. Raz navštívil Sudcu v nemocnici, keď mal infarkt a lekári usúdili, že to treba oznámiť príbuzným. Forrest bol vtedy napodiv triezvy. „Päťdesiatdva dní, braček,“ pochválil sa šeptom Rayovi, keď čakali na chodbe pred jednotkou intenzívnej starostlivosti. Kým liečba zaberala, ustavične rátal dni.

Ak mal Sudca v úmysle zahrnúť medzi svojich dedičov aj mladšieho syna, nikto by nebol viac prekvapený ako Forrest. Ale Ray si bol istý, že teraz, keď sa schyľuje k deleniu majetku, Forrest si nenechá ujsť príležitosť a pokúsi sa pozbierať aspoň omrvinky.

Nad New River Gorge pri Beckley v západnej Virgínii Ray obrátil lietadlo a zamieril späť. Hoci lietanie bolo finančne menej náročné ako psychoterapia, nebolo práve najlacnejšie. Hodiny nemilosrdne tikali. Keby vyhral v lotérii, kúpil by si Bonanzu a lietal by stále. O dva roky dostane rok plateného voľna – bola to jedna z mála výhod pôsobenia na akademickej pôde. Pravda, očakávalo sa od neho, že dokončí osemstostranovú knihu o monopoloch, čo bolo reálne. No Ray sníval o tom, že si prenajme Bonanzu a zmizne v oblakoch.

Dvadsať kilometrov západne od letiska zavolal vežu a dostal povolenie na pristátie. Ray vedel, že to bude hračka, lebo fúkal iba mierny vetrík. Keď klesol o 4 500 metrov a pristávacia plocha bola vzdialená iba 1 600 metrov, Ray viedol maličkú Cessnu na pristátie a z rádia sa ozval iný pilot. Ohlásil sa ako Challenger-dva-štyri-štyri-delta-majk dvadsaťštyri kilometrov na sever od letiska. Veža mu dala povolenie pristáť hneď za Cessnou.

Ray prestal myslieť na druhé lietadlo, predviedol ukážkové pristátie a pomaly roloval k terminálu.

Challenger je súkromné prúdové lietadlo kanadskej výroby, do ktorého sa podľa potreby zmestí osem až pätnásť cestujúcich. Z New Yorku do Paríža preletí bez zastávky, zatiaľ čo letuška servíruje nápoje a jedlá. Nové stojí zhruba 25 miliónov dolárov, to závisí od vybavenia.

Majiteľom 244DM bol Lew, zvaný Likvidátor. Jednoducho ho šlohol jednej z mnohých spoločností, ktoré ozbíjal. Ray sledoval, ako pristáva, a zadúfal, že sa zrúti a zhorí priamo pred jeho očami. Nestalo sa tak, a keď lietadlo rolovalo k súkromnému terminálu, Ray bol zrazu v úzkych.

Od rozvodu videl Vicki dva razy a rozhodne netúžil stretnúť sa s ňou práve teraz, keď on sedí v dvadsaťročnej Cessne, zatiaľ čo ona vystúpi z luxusného lietadla. Možnože nie je na palube. Možno sa Lew Rodowski vracia z ďalšieho lúpežného nájazdu.

Ray zavrel prívod paliva, a keď motor stíchol, posunul sa na sedadle čo najnižšie.

Challenger zastal necelých tridsať metrov za Cessnou, v ktorej sa skrýval Ray, a na pristávacej ploche sa zjavila lesklá čierna limuzína. Išla trochu rýchlejšie, ako by sa bolo patrilo, s rozsvietenými svetlami, akoby do Charlottesville zavítal člen kráľovskej rodiny. Vyskočili z nej dvaja mladí muži v rovnakých zelených košeliach a kaki šortkách, pripravení privítať Likvidátora a jeho družinu. Dvere na Challengeri sa otvorili, vysunuli sa schody a Ray spoza prístrojovej dosky fascinovane sledoval, ako najprv vystúpil jeden z pilotov s dvoma veľkými nákupnými taškami.

Potom sa objavila Vicki s dvojčatami. Simmons a Ripley už mali dva roky. Úbohé deti dostali bezpohlavné mená, ktoré sa zvyčajne používajú ako priezviská, a to len preto, že ich matka je hlupaňa a otec má okrem nich ďalších deväť ratolestí a zrejme mu nezáleží na tom, ako sa volajú. Ray vedel, že sú to chlapci, lebo v miestnych novinách čítal oznamy o narodeniach, úmrtiach, lúpežiach a tak ďalej. Narodili sa v nemocnici Marthy Jeffersonovej sedem týždňov a tri dni potom, ako Atleeovcov rozviedli, a sedem týždňov a dva dni potom, ako sa Vicki v pokročilom štádiu tehotenstva vydala za Lewa Rodowského. Bola to jeho v poradí štvrtá cesta k oltáru, či čo v ten deň na konskej farme použili.

Vicki opatrne schádzala dolu, pevne držiac obe deti za ruky. Vyzerala dobre, pol miliardy dolárov jej zjavne pristalo – dlhé nohy v úzkych značkových džínsoch jej viditeľne schudli odvtedy, čo vstúpila medzi horných desaťtisíc. Vicki v skutočnosti vyzerala, akoby držala hladovku – tenké ruky, malý plochý zadok, vpadnuté líca. Ray jej nevidel do očí, ktoré sa skrývali za obrovskými slnečnými okuliarmi podľa najnovšej hollywoodskej alebo parížskej módy.

Likvidátor očividne nehladoval. Netrpezlivo postával za chrbtom súčasnej manželky a detí. Tvrdil o sebe, že behá maratón, ale už viac ráz sa ukázalo, že jeho vyhlásenia v tlači sa len zriedka zakladajú na pravde. Bol územčistý a mal dosť veľké brucho. Polovicu vlasov už stratil a zvyšné časom zošediveli. Vicki má štyridsaťjeden rokov, ale vyzerá na tridsať. On má šesťdesiatštyri a vyzerá na sedemdesiat, pomyslel si Ray s istým zadosťučinením.

Konečne nastúpili do limuzíny, zatiaľ čo dvaja pilotia dvaja šoféri nakladali a prekladali batožinu a veľké nákupné tašky od Saksa a Bergdorfa. Narýchlo si odskočili na nákupy na Manhattan, Challengerom je to len štyridsaťpäť minút.

Limuzína odišla, predstavenie sa skončilo a Ray sa mohol zase narovnať.

Keby k nej necítil takú nenávisť, asi by ešte dlho sedel v Cessne a premietal si v duchu film o ich manželstve.

Nijaké varovné signály, nijaké hádky, nijaká zmena teploty. Vicki jednoducho natrafila na výhodnejší obchod.

Ray otvoril dvere, aby sa nadýchal čerstvého vzduchu, a všimol si, že má prepotený golier. Poutieral si čelo a vystúpil z lietadla.

Prvý raz v živote ľutoval, že sa letisku nevyhol veľkým oblúkom.

3

Právnická fakulta bola hneď vedľa ekonomickej a obe stáli na severnom okraji areálu, ktorý sa od čias univerzitnej dedinky, založenej Thomasom Jeffersonom, veľmi rozšíril.

V rámci univerzity, ktorá mala v úcte architektúru svojho zakladateľa, bola právnická fakulta iba ďalšou hranatou modernou budovou z tehál a skla, fádnou a nezaujímavou ako mnohé stavby zo sedemdesiatych rokov. Vďaka štedrým finančným príspevkom sa však mohli uskutočniť rôzne renovácie a parkové úpravy. Univerzita teraz patrila medzi prvých desať v Amerike a každý, kto tam pracoval a študoval, si to uvedomoval. Niektoré významné školy sa umiestnili vyššie, ale žiadna z nich nebola štátna. Aj preto priťahovala ročne tisícku špičkových študentov a najkvalitnejších učiteľov.

Ray bol spokojný, kým učil právo v Bostone. Niektoré jeho články však zaujali výberovú komisiu, jedno s druhým, a čoskoro ho zlákala príležitosť odísť na juh do lepšej školy. Vicki bola z Floridy, a hoci sa jej v Bostone páčilo, nevedela si zvyknúť na tamojšiu zimu. V Charlottesville viedli menej rušný život, ale prispôsobili sa rýchlo. Ray dostal definitívu a Vicki obhájila doktorát z románskych jazykov. Práve začali uvažovať o deťoch, keď sa na scénu vkradol Likvidátor.

Keď cudzí chlap privedie vašu ženu do druhého stavu a potom si ju vezme, máte chuť položiť mu zopár otázok. Možno aj jej. Ray po Vickinom odchode pre tie otázky nemohol spávať, ale časom si uvedomil, že ich nikdy nevysloví. Otázky upadli do zabudnutia, ale keď Ray zbadal Vicki na letisku, znova sa vynorili na povrch. Zaparkoval pred fakultou a vrátil sa do kancelárie, no v duchu podrobil svoju bývalú manželku neľútostnému krížovému výsluchu.

V kancelárii sa zdržiaval do neskorého popoludnia, návštevy sa nemuseli ohlasovať vopred. Jeho dvere boli otvorené všetkým študentom. Lenže v teplých májových dňoch ho študenti navštevovali zriedka. Znova si prečítal list a znova ho podráždil otcov prísny tón.

O piatej zamkol kanceláriu, vyšiel z budovy školy a zamieril k športovému areálu, kde študenti tretieho ročníka hrali druhý zo série troch zápasov v softballe proti profesorom. Prvý zápas sa skončil potupnou porážkou profesorov. Ďalšie dva boli vlastne zbytočné.

Tribúnu zaplnili študenti z prvého a druhého ročníka, ktorí viseli na plote za domácou métou, kde sa členovia pedagogického zboru radili, ako ďalej. V ľavom rohu ihriska sa dvaja prváci pochybnej povesti skláňali nad dvoma chladiacimi boxmi a pivo už tieklo prúdom.

Keď sa Ray blížil k ihrisku a hľadal si miesto, odkiaľ bude sledovať zápas, napadlo mu, že univerzitný areál je azda najpríjemnejší práve na jar. Dievčatá v šortkách, chladené pivo poruke, veselá nálada, narýchlo organizované večierky, predzvesť nadchádzajúceho leta. Mal štyridsaťtri rokov, bol slobodný a túžil byť znova študentom. Všetci vraveli, že kto učí, zostáva dlho mladý, bystrý a plný elánu, ale Ray chcel sedieť na chladiacom boxe spolu s ostatnými výtržníkmi a baliť dievčatá.

Za domácou métou postávala skupinka kolegov a s úsmevom sledovala profesorov na ihrisku. Mnohí z nich krívali. Polovica mala na kolenách chrániče. Vtom Ray zbadal prodekana a svojho najlepšieho priateľa Carla Mirka, ako sa opiera o plot, sako prehodené cez plece.

„Smutný pohľad,“ poznamenal Ray.

„Len počkaj, keď začnú hrať,“ odvetil Mirk. Carl pochádzal z malého mesta v Ohiu, kde bol jeho otec sudcom, miestnym svätcom a každému zároveň starým otcom. Aj Carl ušiel a zaprisahal sa, že sa už nikdy nevráti domov.

„Zmeškal som prvý zápas,“ povedal Ray.

„O nič si neprišiel. Sedemnásť nula po dvoch zmenách.“

Prvý pálkar za študentov odpálil loptu do ľavého poľa, ale kým k nej ľavý a stredný poliar dokrivkali, zopár ráz do nej kopli, pobili sa o ňu a napokon ju hodili do stredného poľa, bežec prešiel na domácu métu a šanca získať bod sa definitívne rozplynula. Výtržníci hulákali a študenti na tribúnach povzbudzovali družstvo súpera k ďalším chybám.

„Bude aj horšie,“ usúdil Mirk.

A nemýlil sa. Po niekoľkých ďalších katastrofách Ray dospel k záveru, že už videl dosť. „Na budúci týždeň tu nebudem,“ oznámil. „Volajú ma domov.“

„Nie si veľmi nadšený,“ povedal Mirk. „Ďalší pohreb?“

„Ešte nie. Otec zvoláva rodinnú poradu, chce s nami prediskutovať svoju pozostalosť.“

„To je mi ľúto.“

„Netráp sa. Nie je o čom diskutovať, nie je prečo sa hádať, takže to asi nebude veľmi nepríjemné.“

„Brat?“

„Neviem, kto bude robiť väčšie problémy, či otec alebo brat.“

„Budem na teba myslieť.“

„Ďakujem. Oznámim to študentom a dám im témy seminárnych prác. Všetko by malo byť v poriadku.“

„Kedy odchádzaš?“

„V sobotu. Vrátim sa v utorok, možno v stredu, ešte neviem.“

„Budeme tu,“ ubezpečil ho Mirk. „A pevne dúfam, že táto séria zápasov už bude dohraná.“

Lopta preletela nadhadzovačovi medzi nohami.

„Myslím, že sa práve skončila,“ odvetil Ray.

Nič Rayovi nepokazilo náladu tak ako pomyslenie na cestu domov. Nebol tam vyše roka, a keby sa už nikdy nevrátil, nič by sa nestalo.

V mexickom bufete si kúpil burrito a zjedol ho v kaviarni na chodníku vedľa zmrzlinového stánku, pri ktorom postávala hŕstka kreatúr v čiernom a naháňala normálnym ľuďom strach. Z bývalej Main Street bola teraz pešia zóna – príjemné miesto s kaviarničkami, starožitníctvami a kníhkupectvami – a keď bolo pekné počasie, čo zvyčajne bolo, aj reštaurácie sa presťahovali von. Keď Ray zrazu zostal sám, odsťahoval sa z malého domčeka do stredu mesta, kde väčšinu starých domov zmodernizovali. Teraz mal šesťizbový byt nad obchodíkom s perzskými kobercami. Z balkóna mal výhľad na pešiu zónu a aspoň raz za mesiac pozýval k sebe študentov na víno a lasagne.

Bola už takmer tma, keď otvoril dvere a po schodoch vyšiel do svojho bytu. Žíl úplne sám, bez spolubývajúceho, psa, mačky či zlatých rybičiek. Za posledné roky stretol dve ženy, ktoré sa mu zdali príťažlivé, ale ani jednu nepozval na rande. Mal príliš veľký strach. Pekná študentka tretieho ročníka menom Kaley mu zjavne nadbiehala, ale Ray sa ubránil. Jeho sexuálna túžba bola utlmená do takej miery, že začal uvažovať o návšteve odborníka alebo o zázračných liekoch. Zažal svetlá a skontroloval záznamník.

Volal Forrest, čo sa nestávalo často, ale tentoraz Ray nebol prekvapený. Typický Forrest, zavolal, ale nenechal svoje číslo. Ray si uvaril čaj bez teínu, pustil si džez a v duchu sa pripravoval na rozhovor s bratom. Zvláštne, že musí vynaložiť toľko úsilia, aby zavolal jedinému súrodencovi, ale pravda je, že tie telefonáty v ňom vyvolávali depresiu. Bratia nemali manželky ani deti, nemali nič spoločného okrem mena a otca.

Ray vyťukal číslo Ellie v Memphise. Telefón dlho vyzváňal, kým ho zdvihla. „Ahoj, Ellie, tu je Ray Atlee,“ ohlásil sa priateľským tónom.

„Hmm,“ zavrčala, akoby ju otravoval osem ráz denne. „Nie je tu.“

Fajn, Ellie, a ako sa máš ty? Dobre, ďakujem za opýtanie. Rád ťa počujem. Aké je tam u vás počasie?

„Volal mi,“ povedal Ray.

„Už som ti vravela, nie je tu.“

„Počul som. Má zmenené číslo?“

„Kto?“

„Forrest. Volám správne číslo?“

„Áno. Väčšinou tu býva.“

„Povedz mu, prosím ťa, že som volal.“

Zoznámili sa v liečebni, ju tam dohnal alkohol a Forresta celý rad zakázaných drog. Ellie v tom čase vážila štyridsaťštyri kíl a tvrdila, že väčšinu svojho dospelého života konzumovala iba vodku. Zbavila sa svojho návyku, odišla z liečebne čistá, s trojnásobným počtom kíl a vzala so sebou aj Forresta. Skôr matka ako milenka, ubytovala ho v suteréne rodičovského domu, strašidelného viktoriánskeho sídla v centre Memphisu.

Ray ešte nestihol položiť slúchadlo, keď zazvonil telefón. „Ahoj, braček,“ ozval sa Forrest. „Vraj si volal.“

„Áno. Ako sa máš?“

„Mal som sa celkom dobre, kým som nedostal list od starého pána. Aj tebe písal?“

„Dnes to prišlo.“

„Myslí si, že je ešte stále sudca a my párik delikventov, nezdá sa ti?“

„On bude vždy Sudca, Forrest. Hovoril si s ním?“

Odfrkol a chvíľu mlčal. „Netelefonoval som mu najmenej dva roky, a ani sa nepamätám, kedy som bol naposledy doma. Neviem, či v nedeľu prídem.“

„Prídeš.“

„Ty si s ním hovoril?“

„Pred tromi týždňami. Volal som ja, nie on. Je veľmi chorý, Forrest, myslím, že tu nebude dlho. Mal by si vážne porozmýšľať…“

„Nezačínaj s tým, Ray, nemám náladu na ďalšiu prednášku.

Nasledovalo ťaživé ticho, v ktorom sa obaja zhlboka nadýchli. Forrest, narkoman z prominentnej rodiny, sa už nepamätal, koľko prednášok, kázní a dobre mienených rád si musel v živote vypočuť.

„Prepáč,“ povedal napokon Ray. „Ja prídem. A ty?“

„Asi áno.“

„Si čistý?“ Bola to veľmi osobná otázka, ale u nich celkom bežná, akoby sa bol spýtal na počasie. A Forrestova odpoveď bola vždy priama a pravdivá.

„Už stotridsaťdeväť dní, braček.“

„Fantastické!“

Bolo aj nebolo. Každý deň bez drog prinášal úľavu, ale stále rátať aj po dvadsiatich rokoch bolo dosť deprimujúce.

„A mám aj prácu,“ dodal hrdo.

„Super. Akú prácu?“

„Zháňam prípady pre miestnych právnikov, vieš, tie slizké typy, čo inzerujú svoje služby v káblovej telke a večne snoria v nemocniciach. Keď získam klienta, dajú mi províziu.“

Ray síce nebol nadšený bratovou pochybnou činnosťou, ale vo Forrestovom prípade akákoľvek práca znamenala dobrú správu. Skladal kaucie, doručoval súdne predvolania, vyberal poplatky, robil v bezpečnostnej službe, bol vyšetrovateľom a prešiel azda všetkými podradnými zamestnaniami v oblasti práva.

„To nie je zlé,“ poznamenal Ray.

Forrest začal rozprávať historku z nemocnice, v ktorej šlo o bitku na pohotovosti, ale Ray ho nepočúval. Brat už robil vyhadzovača v bare, no dlho tam nevydržal, pretože ho za jednu noc dva razy zbili. Celý rok strávil na cestách po Mexiku na novom Harley-Davidsone a nikto nevedel, odkiaľ na to zobral peniaze. Skúšal pracovať pre memphiského úžerníka, ale keď prišlo na násilie, ukázal sa ako úplne neschopný.

Poctivá práca Forrestovi nikdy nevoňala, hoci treba priznať, že väčšinu prípadných zamestnávateľov odradil jeho trestný register. Dva trestné činy súvisiace s drogami, ktoré spáchal, keď ešte nemal ani dvadsať rokov, sa odtiaľ nedali vymazať.

„Zavoláš starému pánovi?“ spýtal sa Forrest.

„Nie, veď sa v nedeľu stretneme,“ odvetil Ray.

„O koľkej prídeš do Clantonu?“

„Neviem. Asi okolo piatej. A ty?“

„Boh povedal o piatej, či nie?“

„Máš pravdu.“

„Takže ja prídem po piatej. Maj sa, braček.“

Ray ešte hodinu krúžil okolo telefónu a rozhodoval sa, áno, zavolá otcovi a pozdraví ho, no vzápätí rozhodnutie zmenil, nie, všetko čo by mu povedal teraz, môže povedať neskôr osobne. Sudca neznášal telefón, najmä ak zvonil v noci a rušil jeho samotu. Často sa stávalo, že ho jednoducho nezdvihol. A ak sa predsa odhodlal, bol taký nezdvorilý a hrubý, že volajúci rýchlo oľutoval svoju snahu.

Bude mať na sebe čierne nohavice a bielu košeľu s vypálenými dierkami od popola z fajky a tá košeľa bude dokonale naškrobená, pretože Sudca si na naškrobené košele potrpel. Biela bavlnená košeľa mu vydržala aj desať rokov – bez ohľadu na škvrny a vypálené dierky, každý týždeň si ju dával prať a škrobiť do Mabinej čistiarne na námestí. Aj kravata bude stará, s vyblednutým fádnym vzorom. A celkom určite bude mať tmavomodré traky.

Bude sedieť za stolom v pracovni pod portrétom generála Forresta a predstierať, že má veľa práce, nebude vysedávať na verande a čakať na synov. Bude chcieť vyvolať dojem, že aj v nedeľu popoludní je zaneprázdnený a že ich príchod nie je až taký dôležitý.

4

Cesta do Clantonu trvala zhruba pätnásť hodín, pokiaľ človek išiel po rušných štvorprúdových cestách a podarilo sa mu zdolať upchaté mestské výpadovky, a ak mal naponáhlo, mohol to stihnúť aj za jeden deň. Ray sa však neponáhľal.

Naložil zopár vecí do kufra dvojmiestneho kabrioletu Audi TT, ktorý vlastnil ani nie týždeň, s nikým sa nerozlúčil, lebo všetkým bolo jedno, kedy prichádzal a odchádzal, a opustil Charlottesville. Rozhodol sa, že ak to bude len trochu možné, neprekročí povolenú rýchlosť a vyhne sa diaľniciam. Nemienil sa vliecť v kolóne áut. Na koženom sedadle vedľa neho ležali mapy, termoska silnej kávy, tri kubánske cigary a fľaša vody.

Za mestom odbočil doľava na okružnú cestu Blue Ridge a zamieril na juh. Jeho Audi TT model 2000 len pred rokom-dvoma opustilo rysovacie dosky návrhárov. Keď pred osemnástimi mesiacmi firma Audi ohlásila nové športové auto, Ray sa poponáhľal, aby si ho objednal ako prvý v meste. Zatiaľ ich nevidel, hoci ho obchodník ubezpečoval, že čoskoro budú veľmi populárne.

Na odpočívadle stiahol strechu, zapálil si cigaru a napil sa kávy. Potom znova vyrazil a pokračoval najvyššou povolenou rýchlosťou sedemdesiat kilometrov za hodinu. Napriek pomalému tempu sa Clanton hrozivo približoval.

O štyri hodiny, keď sa snažil nájsť benzínovú pumpu, čakal na križovatke v malom meste v Severnej Karolíne. Po chodníku kráčali traja právnici, všetci naraz rozprávali, všetci mali staré, ošúchané aktovky a obnosené topánky. Pozrel naľavo a zbadal budovu súdu. Pozrel napravo a díval sa, ako trojica vchádza do reštaurácie. Odrazu zatúžil po jedle a zvuku ľudských hlasov.

Sedeli v boxe pri okne, lyžičkami si miešali kávu a stále rozprávali. Ray si sadol k stolu iba kúsok od nich a objednal si dvojitý sendvič. Postaršia čašníčka, ktorá ich zjavne roznášala už niekoľko desiatok rokov, si napriek tomu svedomito zapísala objednávku: jeden ľadový čaj, jeden sendvič. Kuchár je možno ešte starší, pomyslel si Ray.

Právnici sa na súde od rána dohadovali o kus pôdy kdesi v horách. Pozemok bol predaný, nasledovalo podanie na súd atď., atď., a teraz prebiehal proces. Predvolali svedkov, odcitovali sudcovi precedentné prípady, na všetko, čo povedala druhá strana, mali protiargumenty, až sa napokon dostali do štádia, že potrebovali prestávku.

Tak toto bola otcova predstava o mojej budúcnosti. Ray to skoro povedal nahlas. Predstieral, že číta miestne noviny, ale v skutočnosti počúval, o čom sa trojica právnikov zhovára.

Sudca Reuben Atlee sníval, že synovia vyštudujú právo a vrátia sa do Clantonu. On opustí sudcovskú lavicu a na námestí si spoločne otvoria právnickú kanceláriu. Budú čestne vykonávať svoje povolanie a on ich naučí byť právnikmi – poctivými, vidieckymi právnikmi.

Ray si skôr myslel, že by sa z nich stali chudobní právnici. Clanton, ako všetky malé mestá na Juhu, bol totiž preplnený právnikmi. Sedeli v administratívnych budovách okolo námestia oproti súdu. Riadili miestnu politiku, banky, občianske združenia, školské rady, dokonca aj cirkevné spolky a juniorskú ligu. Rayovi nebolo jasné, kde by sa preňho našlo voľné miesto.

Cez vysokoškolské prázdniny Ray pracoval u otca. Samozrejme, že zadarmo. Poznal všetkých clantonských právnikov. Neboli to zlí ľudia. Len ich bolo priveľa.

Forrest sa dostal na šikmú plochu veľmi skoro a Ray musel znášať ešte väčší nátlak, aby kráčal v otcových šľapajach s perspektívou života vo vznešenej chudobe. Ray však úspešne vzdoroval a už po prvom ročníku štúdia sa rozhodol, že v Clantone nezostane. Prešiel celý rok, kým to povedal otcovi, ktorý sa s ním potom osem mesiacov nerozprával. Keď Ray promoval, Forrest bol vo väzení. Sudca Atlee prišiel na obrad neskoro, sadol si do posledného radu, odišiel predčasne a Rayovi nepovedal ani slovo. Až prvý infarkt ich znova spojil.

Peniaze však neboli hlavnou príčinou Rayovho úteku z Clantonu. Kancelária Atlee & Atlee nikdy nevznikla, pretože mladší partner túžil uniknúť z tieňa staršieho.

Sudca Atlee bol veľký muž v malom meste.

Ray objavil na predmestí benzínovú pumpu a zakrátko sa opäť viezol po horskej ceste rýchlosťou sedemdesiat kilometrov za hodinu. Občas aj šesťdesiatpäť. Zastavoval na odpočívadlách a obdivoval krajinu. Dôsledne sa vyhýbal mestám a často študoval mapy. Všetky cesty, skôr či neskôr, viedli do Mississippi.

Neďaleko hranice štátu Severná Karolína natrafil na starý motel, v ktorom – ako oznamovala zhrdzavená plechová tabuľa – bola klimatizácia, káblová televízia a čistá izba za 29, 99 dolárov. S káblovou televíziou však zrejme prišla aj inflácia, pretože súčasná cena bola 40 dolárov. V kaviarni s nepretržitou prevádzkou sa Ray takmer zadusil knedľami, pravdepodobne nočnou špecialitou. Po večeri si sadol na lavičku pred motelom, vyfajčil druhú cigaru a pozoroval okoloidúce autá.

Na druhej strane, asi sto metrov od cesty, bolo opustené autokino. Plátenná strecha medzičasom spadla a zarástla burinou. Veľké plátno a plot okolo kina zjavne chátrali už veľa rokov.

Aj v Clantone bolo také kino, hneď pri diaľnici pred vstupom do mesta. Bolo súčasťou siete kín, ktorej majitelia boli zo Severu, a ponúkalo miestnym divákom zvyčajnú zmes filmov – šantenie na pláži, horory, kung-fu ktoré priťahovali najmä mládež, takže kazatelia mali prečo bedákať. V roku 1970 sa však šéfovia rozhodli zaplaviť

Juh nemravnými filmami.

Pornografia, ako všetko dobré a zlé, prišla do Mississippi s veľkým oneskorením. Keď sa objavil pútač na Roztlieskavačky, okoloidúci šoféri mu nevenovali pozornosť. Keď na druhý deň pridali upozornenie, že film je mládeži neprístupný, doprava utíchla a v kaviarničkách okolo námestia sa viedli zápalisté debaty. V pondelok sa premietalo pre zopár zvedavých nadšencov. Kritiky v škole boli priaznivé a v utorok sa v lesíku skrývali desiatky tínedžerov s ďalekohľadmi a v nemom úžase sledovali film. V stredu po večernej pobožnosti sa miestni kazatelia spojili a vyrazili do útoku, ktorý sa zakladal skôr na šikanovaní, ako na múdrej taktike.

Podľa vzoru bojovníkov za občianske práva, pre ktorých inokedy nemali ani štipku pochopenia, viedli svoje ovečky na diaľnicu, mávali transparentmi, modlili sa, spievali nábožné piesne a horlivo si zapisovali poznávacie značky áut, ktoré sa pokúšali vojsť do kina.

Prílev divákov náhle ustal, bolo po biznise. Šéfovia zo Severu okamžite podali žalobu a žiadali súdny zákaz protestných demonštrácií. Kazatelia, samozrejme, zosmolili vlastnú žalobu a nikoho neprekvapilo, že všetko dostal do rúk ctihodný Reuben V. Atlee, pravidelný návštevník prvého presbyteriánskeho kostola, potomok Atleeovcov, ktorí postavili pôvodný svätostánok, muž, ktorý už tridsať rokov učil v nedeľnej škole náboženstvo starých capov, čo sa stretávali v kostolnej pivnici.

Predbežné vypočúvanie trvalo tri dni. Keďže ani jeden clantonský právnik nebol ochotný zastupovať Roztlieskavačky, majitelia kina zverili obhajobu veľkej firme z Jacksonu. Zhruba desať miestnych obyvateľov vypovedalo proti filmu, v prospech kazateľov.

O desať rokov neskôr, keď už študoval právo v Tulane, bol Ray zvedavý na otcove názory v tomto prípade. Sudca Atlee vyniesol rozsudok, ktorý podľa vtedajších zvyklostí chránil práva protestujúcich, aj keď s určitými obmedzeniami. Odvolal sa na rozsudok Najvyššieho súdu v podobnej veci a dovolil, aby sa film premietal ďalej.

Z hľadiska práva mu nebolo čo vytknúť. Zo spoločenského hľadiska nemohol vyniesť horší rozsudok. Nikto sa netešil. Ľudia mu v noci telefonovali a vyhrážali sa. Kazatelia vyhlásili Reubena Atleeho za zradcu. Len počkaj do budúcich volieb, sľubovali.

Do redakcií Clanton Chronicle a Ford County Time prichádzali stovky listov, v ktorých pisatelia odsudzovali sudcu Atleeho za to, že dovolil, aby také svinstvo pošpinilo dosiaľ nepoškvrnenú česť ich mesta. Keď mal Sudca všetkého po krk, rozhodol sa prehovoriť. Vybral si na to nedeľu v prvom presbyteriánskom kostole a správa sa ako vždy rýchlo rozšírila medzi obyvateľmi Clantonu. Sudca Atlee sebaisto kráčal uličkou medzi preplnenými kostolnými lavicami, vyšiel po schodoch zakrytých kobercom a pristúpil k pulpitu. Mal skoro dva metre a jeho mohutná postava v čiernom obleku pôsobila dojmom nadradenosti. „Sudca, ktorý ráta hlasy pred procesom, by mal spáliť talár a ujsť za hranice okresu,“ začal prísne.

Ray a Forrest sedeli v najzadnejšom kúte na balkóne a obaja mali plač na krajíčku. Prosili otca, aby im dovolil zostať doma, ale nejsť do kostola bolo jednoducho vylúčené.

Menej informovaným poslucháčom vysvetlil, že treba dodržiavať zákon, či sa to sudcovi páči, alebo nie, a že dobrý sudca dodržiava zákon vždy. Slabí sudcovia idú za hlasom ľudu. Slabí sudcovia sa snažia získať hlasy voličov a kričia fuj, keď vyššie súdy v odvolacom konaní zrušia ich rozsudky.

„Volajte ma, ako chcete,“ oslovil mĺkvy dav, „ale ja nie som zbabelec.“

Rayovi tie slová ešte vždy zneli v ušiach, znova sa mu v mysli vynáral obraz otca, osamelého obra.

Uplynul týždeň, protesty pomaly utíchli a porno už nikoho nezaujímalo. Vrátili sa akčné filmy a všetci boli spokojní. O dva roky získal sudca Atlee v okrese Ford svojich zvyčajných osemdesiat percent hlasov.

Ray odhodil cigaru do kríkov a vošiel do izby. Keďže bola chladná noc, otvoril okno a počúval, ako z mesta odchádzajú autá a strácajú sa v horách.

5

Každá ulica skrývala príbeh, každá budova čosi pripomínala. Tí, čo mali šťastné detstvo, sa môžu prevážať po uliciach rodného mesta a spomínať na uplynulé roky. Ostatní chodia domov len z povinnosti a rýchlo odchádzajú. Ray bol v Clantone ešte len pätnásť minút, a už túžil vypadnúť.

Mesto sa zmenilo, aj nezmenilo. Všetky príjazdové cesty do mesta lemovali lacné plechové domce a obytné prívesy, ktoré sa tiesnili hneď pri krajnici, aby ich bolo vidieť. V okrese Ford nepoznali urbanistické plánovanie. Majiteľ pozemku si mohol postaviť, čo chcel. Nepotreboval povolenie, nemusel dodržiavať predpisy ani žiadať o súhlas majiteľov susediacich pozemkov. To bolo treba len pri stavbách prasacích fariem a jadrových elektrární. Výsledkom bol neprehľadný a z roka na rok väčší zmätok.

V starších častiach v okolí námestia sa tvár mesta vôbec nezmenila. Dlhé tienisté ulice boli rovnako čisté a udržiavané, ako keď sa po nich Ray preháňal na bicykli. Väčšina domov ešte stále patrila ľuďom, ktorých poznal, a ak niekto z nich medzičasom zomrel, noví majitelia ďalej pravidelne kosili trávnik a natierali okenice. Len niektoré domy pôsobili zanedbaným dojmom. Všimol si aj zopár opustených.

V tomto puritánskom kraji ešte vždy platilo nepísané pravidlo, že v nedeľu sa skoro nič nerobí, okrem návštevy kostola, vysedávania na verande, stretávania sa so susedmi a oddychovania, pretože tak to chce Boh.

Bol zamračený a na máj nezvyčajne chladný deň, keď Ray blúdil ulicami rodného mesta, aby nejako zabil čas do piatej; skúsil sa teda sústrediť na pekné spomienky. Dizzy Dean Park mu pripomenul časy, keď hral v juniorskej lige za Pirátov a na plaváreň chodil každé leto okrem roku 1969, keď ju mesto radšej zatvorilo, než by povolilo vstup čiernym deťom. A na križovatke Druhej a Elm stáli oproti sebe ako bdelí strážcovia kostoly – baptistický, metodistický a presbyteriánsky – s vežami, ktoré akoby sa predbiehali vo výške. Zatiaľ boli prázdne, ale o hodinu – dve sa v nich zhromaždia tí horlivejší veriaci na večerné bohoslužby.

Námestie a ulice okolo neho boli vyľudnené. Clanton s ôsmimi tisíckami obyvateľov bol dosť veľký na to, aby pritiahol obchody so zlacneným tovarom, ktoré už zlikvidovali viaceré malé mestá. Miestni však zachovávali vernosť svojim obchodníkom a ani jedna budova na námestí nebola prázdna alebo zadebnená – čo sa dalo považovať za zázrak. Obchody, banky, právnické kancelárie a kaviarne boli, samozrejme, zatvorené.

Ray vošiel do cintorína a v starej časti si prezrel hroby Atleeovcov s honosnými náhrobnými kameňmi. Niektorí jeho predkovia postavili svojim mŕtvym hotové pomníky. Vždy mal pocit, že v tých hroboch je pochované rodinné bohatstvo, ktoré nikdy nevidel. Zaparkoval a prešiel k matkinmu hrobu, čo neurobil už roky. Ležala medzi Atleeovcami na vzdialenejšom konci parcely, zrejme preto, že nepatrila do rodiny.

O necelú hodinu bude sedieť v Sudcovej pracovni, popíjať slabý instantný čaj a prijímať inštrukcie súvisiace s otcovým pohrebom. Príkazov, pokynov a nariadení nebude málo, pretože Sudca je veľký muž a záleží mu na tom, ako naňho ľudia budú spomínať.

Ray nasadol do auta a znova sa pohol. Na vodárenskú vežu vyliezol dva razy, ale druhýkrát naňho dole čakali policajti. Urobil grimasu, keď prechádzal okolo budovy strednej školy, kam po maturite viac nevkročil. Za ňou bolo futbalové ihrisko, na ktorom Forrest Atlee naháňal súperov, a bol by sa preslávil, keby ho neboli z družstva vylúčili.

Bolo o päť minút trištvrte na päť, nedeľa 7. mája. Čas na rodinné stretnutie.

V Javorovom rade nevidel nijaké známky života. Trávnik pred domom bol síce čerstvo pokosený a vzadu parkoval Sudcov starý čierny Lincoln, ale inak sa zdalo, že v dome už niekoľko rokov nik nebýva.

Pri vchode do domu stáli štyri veľké stĺpy, ktoré, pokiaľ sa Ray pamätal, boli vždy natreté nabielo. Teraz ich zakrýval vinič a brečtan. Vistérie sa ťahali až na strechu. Všetko zarástlo burinou – kvetinové záhony, kríky, chodníky.

Keď vošiel na príjazdovú cestu, krútiac hlavou nad stavom kedysi krásneho domu, ako vždy v ňom ožili spomienky. A ako vždy ho zaplavil ten istý pocit viny. Mal tu zostať, mal spolu so starým pánom založiť firmu Atlee & Atlee, mal sa oženiť a stať sa otcom poltucta potomkov, ktorí by bývali v Javorovom rade, obdivovali Sudcu a spríjemnili mu starobu.

Zabuchol dvere na aute v nádeji, že vzbudí niečiu pozornosť, ale hluk sa len odrazil od múrov domu. Susedný dom, takisto pozostatok dávnej minulosti, obývali staré dievky, ktoré postupne odchádzali z tohto sveta. Ich dom bol tiež z čias pred občianskou vojnou, ale menej zanedbaný a zarastený a celkom utopený v tieni piatich najväčších dubov v Clantone.

Schody na verandu ktosi nedávno pozametal. Pri pootvorených dverách ešte stála metla. Sudca nikdy nezamykal, a keďže odmietal používať klimatizáciu, nechával okná a dvere vo dne v noci otvorené.

Ray sa zhlboka nadýchol a strčil do dverí, ktoré sa s hlukom zastavili na zarážke. Vošiel dnu a čakal, že ho ovanie zápach. Sudca mal starého nevychovaného kocúra a v dome to bolo cítiť. Lenže kocúr bol preč a s ním aj pach. Ray v teplom vzduchu zacítil iba prach a ťažkú vôňu fajkového tabaku.

„Je niekto doma?“ spýtal sa, ale nezvýšil pritom hlas. Odpoveď však neprišla.

Tak ako celý dom, aj hala bola zaprataná škatuľami plnými starých spisov a papierov, na ktorých Sudca lipol, ako keby boli naozaj dôležité. Mal ich tam naukladané odvtedy, ako ho vyhostili z budovy súdu. Ray pozrel napravo do jedálne, v ktorej sa za štyridsať rokov nič nezmenilo, a vošiel do chodby lemovanej škatuľami. Potichu našľapujúc, strčil hlavu do otcovej pracovne.

Sudca spal na pohovke.

Ray rýchlo cúvol a prešiel do kuchyne. Prekvapilo ho, že v dreze nie je špinavý riad a kuchynský pult je dočista vyutieraný. Kuchyňa zvyčajne vyzerala najhoršie, ale dnes nie. Z chladničky vybral diétnu kolu, sadol si k stolu a nevedel sa rozhodnúť, či má otca zobudiť alebo počkať. Starý pán bol chorý a potreboval oddych, a tak Ray popíjal kolu a sledoval hodiny nad sporákom. Do piatej už veľa nechýbalo.

Ray si bol istý, že Forrest príde. Nemal by chýbať na takom dôležitom stretnutí. Pravda, nikdy nikam neprišiel načas. Nenosil hodinky a tvrdil, že nevie, aký je deň. Väčšina ľudí mu verila.

Presne o piatej si Ray povedal, že už má čakania po krk. Koniec koncov, mal za sebou dlhú cestu a chcel sa pustiť do práce. Vošiel do pracovne a všimol si, že otec medzičasom nezmenil polohu. Chvíľu tam stál ako primrazený, lebo ho nechcel budiť, a zároveň sa cítil ako votrelec.

Sudca mal na sebe čierne nohavice a bielu naškrobenú košeľu, ktoré nosil odjakživa. Tmavomodré traky, nijaká kravata, čierne ponožky a topánky. V poslednom čase veľmi schudol a všetko na ňom viselo. Tvár mal prepadnutú a bledú, riedke vlasy ulízané dozadu. Ruky, biele takmer ako jeho košeľa, mal skrížené na bruchu.

Vpravo na opasku mal pripevnenú bielu plastovú nádobku. Ray opatrne pristúpil bližšie, aby lepšie videl. Bol to dávkovač morfínu.

Ray zavrel oči, potom ich otvoril a rozhliadol sa po izbe. Starodávny písací stôl pod obrazom generála Forresta sa nezmenil. Ešte vždy na ňom stála predpotopná underwoodka a vedľa nej kôpka papierov. O kúsok ďalej stál obrovský mahagónový stôl, dedičstvo po Atleem, čo bojoval po boku generála.

Pod prísnym pohľadom generála Nathana Bedforda Forresta uprostred izby, v ktorej sa zastavil čas, si Ray odrazu uvedomil, že otec nedýcha. Chvíľu mu trvalo, kým to úplne pochopil. Zakašľal, ale starý pán sa nepohol. Potom sa sklonil a dotkol sa Sudcovho ľavého zápästia. Žiadny pulz nenahmatal.

Sudca Reuben V. Atlee bol mŕtvy.

6

V izbe stálo staré prútené kreslo s Roztrhaným vankúšom a starou dekou prehodenou cez operadlo. Okrem kocúra ho nikto nepoužíval. Ray si doň sadol, lebo bolo najbližšie. Sedel tam dlho čakajúc, že otec začne dýchať, zobudí sa, vezme veci do svojich rúk a spýta sa: „Kde je Forrest?“

Lenže Sudca sa nehýbal. V Javorovom rade bolo počuť iba Rayov prerývaný dych. V dome zavládlo ticho a ťažký vzduch ešte väčšmi oťažel. Ray hľadel na bledé ruky a čakal, či sa aspoň trochu nepohnú. Hore a dolu, veľmi pomaly, keď srdce začne biť a pľúca sa naplnia vzduchom a opäť vyprázdnia. To sa však nestalo. Otec ležal vystretý, ruky a nohy pri sebe, bradou sa dotýkal hrudníka, akoby vedel, keď si šiel ľahnúť, že už viac nevstane. Na stisnutých perách náznak úsmevu. Účinný liek proti bolesti zjavne zabral.

Šok pomaly ustúpil a namiesto neho sa začali vynárať otázky. Ako dlho je mŕtvy? Zvíťazila rakovina, alebo starý pán zámerne užil nadmernú dávku morfínu? Aký je v tom rozdiel? Urobil to tak, aby ho synovia našli? Kde, dopekla, je Forrest? Aj keď jeho pomoc by tu bola málo platná.

Ray, naposledy sám so svojím otcom, potláčal slzy a odháňal zvyčajné mučivé otázky: prečo som neprišiel skôr, prečo som nechodil častejšie, prečo som nenapísal, nezavolal… keby to bol pripustil, otázky by nemali konca.

Namiesto toho sa konečne pohol. Kľakol si k pohovke, položil hlavu Sudcovi na prsia, zašepkal: „Ľúbim ťa, ocko,“ a napokon odriekal krátku modlitbu. Keď vstal, mal oči plné slz a to si teraz nemohol dovoliť. Každú chvíľu príde mladší brat a Ray bol odhodlaný riešiť situáciu bez emócií.

Na mahagónovom stole našiel popolník s dvoma fajkami. Jedna prázdna a z druhej sa nedávno fajčilo. Bola plná tabaku a ešte teplá, aspoň Rayovi sa to zdalo, hoci si nebol celkom istý. Pred očami sa mu vynoril obraz: Sudca fajčil a ukladal papiere na stole, lebo nechcel, aby chlapci videli ten neporiadok, keď ho bolesť zrazu prinútila ľahnúť si na pohovku a užiť trochu morfínu, a potom zaspal.

Vedľa underwoodky ležala obálka a na nej strojom napísané: Posledná vôľa a testament Reubena V Atleeho. A pod tým včerajší dátum, 6. mája 2000. Ray ju vzal a vyšiel z izby. Z chladničky si zobral ďalšiu diétnu kolu, prešiel na verandu, sadol si na hoj dáciu lavicu a čakal na Forresta.

Mal by zavolať do pohrebného ústavu a dať otca odviezť, skôr ako príde Forrest? Hodnú chvíľu o tom rozmýšľal, a potom si prečítal otcovu poslednú vôľu. Bol to jednoduchý jednostránkový dokument, ktorý neobsahoval žiadne prekvapenia.

Rozhodol sa, že počká presne do šiestej, a ak sa Forrest dovtedy neukáže, zavolá do pohrebného ústavu.

Sudca bol stále mŕtvy, keď sa Ray vrátil do pracovne. Položil obálku vedľa písacieho stroja a začal si prezerať papiere na stole, čo v ňom spočiatku vyvolalo čudný pocit. Ale ako správca otcovej pozostalosti bude musieť všeličo vybaviť. Spísať inventár, zaplatiť účty, postarať sa, aby súd potvrdil nárok dedičov na zvyšok atleeovských peňazí, a doviesť celú vec do konca. Otec v poslednej vôli rozdelil majetok medzi svojich dvoch synov, takže problémy s dedičským konaním nebudú.

Kým Ray sledoval čas a čakal na brata, obzeral sa po pracovni pod prísnym dohľadom generála Forresta. Pohyboval sa potichu, aby nerušil otca. Zásuvky v písacom stole boli plné listového papiera. Na mahagónovom stole ležala kôpka listov.

Za pohovkou stála policová stena napchatá právnickými knihami, o ktoré už niekoľko desiatok rokov nikto neprejavil záujem. Police z orechového dreva vyrobil z vďačnosti istý vrah, ktorého Sudcov starý otec niekedy na sklonku devätnásteho storočia prepustil z väzenia, tak sa to aspoň v rodine rozprávalo, a nikto okrem Forresta o tom nezapochyboval. Pod policami bola dlhá, asi meter vysoká skrinka, tiež z orechového dreva, so šiestimi dvierkami, ktorá sa používala na skladovanie. Ray do nej nikdy nenazrel. Pohovka, čo stála pred skrinkou, ju takmer celú zakrývala.

Jedny dvierka na skrinke boli otvorené. Ray si všimol, že vnútri sú úhľadne poukladané tmavozelené škatule s listovým papierom od firmy Blake & Son, ktoré doma vídal odnepamäti. Blake & Son bola stará tlačiarenská firma v Memphise. Prakticky všetci právnici a sudcovia v nej nakupovali listový papier a obálky. Zohol sa a obišiel pohovku, aby lepšie videl.

V otvorených dvierkach stála škatuľa na obálky bez vrchnej časti, ale neboli v nej obálky. Škatuľa bola plná peňazí – samé stodolárové bankovky ležali poukladané v škatuli tridsať centimetrov širokej, štyridsaťpäť centimetrov dlhej a zhruba dvanásť centimetrov hlbokej. Ray ju skúsil nadvihnúť. Bola ťažká. A v skrinke sa ich skrývalo ešte veľa.

Ray vytiahol ďalšiu. Aj tá bola napchatá stodolárovkami. Tretia tiež. Vo štvrtej našiel bankovky stiahnuté žltými papierovými páskami s nápisom 2 000 dolárov. Narátal päťdesiattri balíčkov.

Stošesťtisíc dolárov.

Plaziac sa štvornožky za chrbtom pohovky, opatrne pootváral zvyšných päť dvierok. Bolo v nich najmenej dvadsať tmavozelených škatúľ od firmy Blake & Son.

Ray sa zdvihol a vyšiel z pracovne cez halu von na čerstvý vzduch. Krútila sa mu hlava, a keď si sadol na schody, po nose mu stiekla veľká kvapka potu a dopadla na nohavice.

Hoci nebol schopný jasne uvažovať, v duchu počítal. Za predpokladu, že tých škatúľ je dvadsať a každá obsahuje približne stotisíc dolárov, celková suma značne prevyšuje Sudcov celoživotný zárobok. Pracoval na plný úväzok, vedľajšie zamestnanie nemal a posledných deväť rokov robil iba príležitostne. Nehral hazardné hry a pokiaľ Ray vedel, nikdy nekúpil ani jednu akciu.

Po ulici sa blížilo auto. Ray stuhol, zrazu dostal strach, že by to mohol byť Forrest. Auto prešlo a Ray rýchlo vyskočil a rozbehol sa do pracovne. Odtiahol pohovku od skrinky, kľakol si a začal z nej vyberať tmavozelené škatule. Prvých päť odniesol do komory vedľa špajze pri kuchyni, kde posluhovačka Irene držala metly a mopy. Boli tam stále, od jej smrti sa ich nikto nedotkol. Ray rukou zmietol pavučinu a položil škatule na dlážku.

Na komore nebolo okno a z kuchyne sa do nej nedalo nazrieť.

Ray pozrel z jedálenského obloka na príjazdovú cestu, a keď sa presvedčil, že je prázdna, ponáhľal sa do pracovne, naložil si sedem škatúľ a odniesol ich do komory. Pristavil sa pri okne, pozrel von a vrátil sa do pracovne, v ktorej chladlo otcovo telo. Ešte dva razy zašiel do komory a bol hotový. Spolu dvadsaťsedem škatúľ, všetky uložené na bezpečnom mieste, kde ich nikto nenájde.

Tesne pred šiestou si Ray zobral z auta tašku s vecami. Potreboval čistú košeľu a nohavice. Čokoľvek v dome chytil do rúk, bolo zaprášené a špinavé. V jedinej kúpeľni na prízemí sa dôkladne umyl a osušil uterákom. Potom dal do poriadku pracovňu, pohovku prisunul k policovej stene a pobral sa hľadať ďalšie skrinky.

Práve bol na poschodí v Sudcovej spálni s pootváranými oknami a prezeral skrine, keď znova počul prichádzajúce auto. Zbehol dolu a stihol si sadnúť na hojdaciu lavicu na verande vo chvíli, keď Forrest zaparkoval za jeho novým Audi. Ray sa niekoľko ráz zhlboka nadýchol, aby sa spamätal.

Šok z mŕtveho otca na jeden deň stačil. Šok z peňazí ním však hlboko otriasol.

Forrest pomaly kráčal po schodoch, ruky vrazené v bielych maliarskych nohaviciach. V nablýskaných čiernych vojenských topánkach mal krikľavozelené šnúrky. Vždy sa musel odlišovať od ostatných.

„Forrest,“ ozval sa Ray. Brat sa obrátil.

„Ahoj, braček.“

„Je mŕtvy.“

Forrest zastal, chvíľu sa na Raya uprene díval a potom sa zahľadel na ulicu. Mal na sebe staré hnedé sako a červené tričko, na takú kombináciu by si okrem neho nikto netrúfol. A nikto okrem Forresta si ju nemohol dovoliť. Ako prvý clantonský voľnomyšlienkar sa vždy usiloval dávať najavo, že ho nič nerozhádže, kašle na konvencie, patrí k avantgarde a ide s dobou.

Pribral, ale pristalo mu to. Dlhé vlasy pod bejzbalovou čiapkou s nápisom Cubs mu však šediveli rýchlejšie ako Rayovi.

„Kde je?“ spýtal sa Forrest.

„Dnu.“

Forrest vošiel do domu a Ray za ním. Vo dverách pracovne zaváhal, akoby nevedel, čo ďalej. Keď sa Forrest zahľadel na otca, hlava mu trochu klesla nabok a Ray sa preľakol, že odpadne. Akokoľvek chladnokrvne sa Forrest tváril, nikdy nemal ďaleko k citovým prejavom. „Panebože,“ zamrmlal, cúvol k prútenému kreslu, sadol si a neveriacky pozeral na Sudcu.

„Je naozaj mŕtvy?“ precedil pomedzi zuby. „Áno, Forrest, je.“

Sťažka preglgol, potlačil slzy a napokon sa spýtal: Kedy si sem prišiel?

Ray si sadol na šamlík a obrátil sa tvárou k bratovi. „Asi o piatej. Vošiel som dnu, najprv som si myslel, že spí, až po chvíli mi došlo, že je mŕtvy.“

„Mrzí ma, že si ho našiel práve ty,“ povedal Forrest, utierajúc si nenápadne oči.

„To nič.“

„Čo teraz?“

„Zavoláme do pohrebného ústavu.“

Forrest prikývol, akoby vedel, čo sa v takejto situácii patrí. Postavil sa a neistým krokom prešiel k pohovke. Dotkol sa otcových rúk. „Ako dlho je mŕtvy?“ zamumlal drsným hlasom.

„Neviem. Možno pár hodín.“

„Čo je to?“

„Dávkovač morfínu.“

„Myslíš, že si dal priveľa?“

„Dúfam,“ odvetil Ray. „Mali sme tu byť.“

„Nezačínajme s tým.“

Forrest sa rozhliadol po izbe, akoby v nej nikdy predtým nebol. Pristúpil k stolu a pozrel na písací stroj. „Takže novú pásku už nebude potrebovať,“ poznamenal.

„Nebude.“ Ray pozrel na skrinku za pohovkou. „Je tam posledná vôľa, ak si ju chceš prečítať. Podpísal ju včera.“

„Čo je v nej?“

„Každému pripadne polovica. Mňa určil za vykonávateľa.“

„Samozrejme.“ Forrest prešiel k mahagónovému stolu a fľochol na papiere, čo na ňom ležali. „Deväť rokov som neprekročil prah tohto domu. Neuveriteľné, však?“

„Áno.“

„Po voľbách som sa tu zastavil, povedal som mu, že mi je ľúto, ako s ním voliči vybabrali, a potom som ho poprosil o peniaze. Pohádali sme sa.“

„No tak, Forrest, teraz nie.“

Historky o večnej vojne medzi Forrestom a Sudcom nemali konca.

„Peniaze som nedostal,“ utrúsil popod nos, otvárajúc zásuvku písacieho stola. „Asi budeme musieť všetko prejsť.“

„Isteže, ale nie teraz.“

„Urob to sám, Ray. Si predsa vykonávateľ závetu. Postaraj sa o špinavú robotu.“

„Musíme zavolať pohrebnú službu.“

„Musím sa napiť.“

„Nie, Forrest, prosím ťa.“

„Upokoj sa, Ray. Keď budem mať chuť, napijem sa.“

„To si nám dokázal už tisíc ráz. Poďme, zavolám pohrebnú službu a počkáme na verande.“

Prišiel policajt, mladý muž s oholenou hlavou, ktorý vyzeral, akoby ho niekto vyrušil z nedeľného poobedňajšieho spánku. Najprv im na verande položil zopár otázok a potom si prezrel telo. Kým spisoval protokol, Ray priniesol krčah instantného čaju s cukrom.

„Príčina smrti?“ spýtal sa policajt.

„Rakovina, choré srdce, cukrovka, staroba,“ odvetil Ray. Spolu s Forrestom sa hojdali na lavici.

„Stačí vám to?“ spýtal sa bezočivo Forrest. Ak si aj niekedy vážil policajtov, teraz ich nemal za nič.

„Budete žiadať pitvu?“

„Nie,“ odpovedali jednohlasne bratia.

Dokončil vypisovanie formulára a dal ho podpísať Rayovi aj Forrestovi. Keď odišiel, Ray povedal: „Teraz sa správa rozšíri ako oheň v lese.“

„V našom krásnom meste hádam nie.“

„Nebudeš tomu veriť, ale ľudia tu radi klebetia.“

„Vďaka mne mali dvadsať rokov o čom rozprávať.“

„To je pravda.“

Sedeli vedľa seba, v rukách prázdne poháre. „Tak čo je v pozostalosti?“ spýtal sa konečne Forrest.

„Chceš vidieť závet?“

„Nie, len mi to povedz.“

„Dom, nábytok, auto, knihy a šesťtisíc dolárov v banke.“

„To je všetko?“

„Viac nespomenul,“ odpovedal Ray, vyhýbajúc sa klamstvu.

„Musí tu byť viac peňazí,“ povedal Forrest, pripravený pustiť sa do hľadania.

„Asi ich všetky rozdal,“ usúdil Ray.

„A čo dôchodok?“

„Vybral si ho naraz v hotovosti, keď prehral voľby, čo bola veľká chyba. Prišiel tak o desaťtisíce dolárov. Predpokladám, že zvyšok rozdal.“

„Nepokúšaš sa ma podraziť, Ray?“

„Ale choď, Forrest, nemáme sa prečo hádať.“

„Čo dlhy?“

„Vyhlásil, že nijaké nemá.“

„Viac nič?“

„Prečítaj si závet, ak chceš.“

„Teraz nie.“

„Podpísal ho včera.“

„Myslíš, že mal všetko naplánované?“

„Vyzerá to tak.“

Pred Javorovým radom zastalo čierne auto z Magargelovho pohrebného ústavu a odbočilo na príjazdovú cestu.

Forrest si položil lakte na kolená, sklonil hlavu, rukou si zakryl tvár a rozplakal sa.

7

Za pohrebným autom išiel okresný koroner Thurber Foreman v tej istej červenej dodávke Dodge, v ktorej sa vozil, keď Ray študoval právo, a za Thurberom reverend Silas Palmer z prvého presbyteriánskeho kostola, drobný Škót neurčitého veku, ktorý krstil oboch bratov Atleeovcov. Forrest sa nenápadne vytratil kamsi dozadu a Ray privítal návštevníkov na verande. Nasledovali prejavy účasti. Pán B. J. Magargel z pohrebného ústavu a reverend Palmer mali plač na krajíčku. Thurber už videl veľa mŕtvych a azda aj preto, že na tomto prípade nemal nijaký finančný záujem, tváril sa takmer ľahostajne.

Ray pánov odviedol do pracovne, kde si s úctou prezreli nehybné telo, a Thurber mohol Sudcu oficiálne vyhlásiť za mŕtveho. Urobil to bez slov, iba vážne pokýval hlavou, čím pánu Magargelovi dal jasne najavo: Je mŕtvy. Môžete ho odviezť. Pán Magargel tiež prikývol, a tým ukončil tichý rituál, na ktorom sa obaja zúčastnili už toľko ráz.

Thurber vytiahol kus papiera a pýtal si základné údaje o nebohom. Meno a priezvisko, dátum a miesto narodenia, mená najbližších príbuzných. Ray už druhý raz odmietol pitvu.

Ray s reverendom sa vzdialili od ostatných a sadli si k stolu v jedálni. Duchovný prejavoval viac citov ako syn. Obdivoval Sudcu a tvrdil, že boli blízki priatelia.

Na bohoslužbu príde veľa priateľov a obdivovateľov, treba ju dôkladne naplánovať, aby prebehla tak, ako sa patrí na muža v takom postavení, aké mal Reuben Atlee.

„Reuben sa o tom so mnou nedávno rozprával,“ povedal Palmer prerývaným hlasom.

„Dobre,“ odvetil Ray.

„Vybral si piesne aj úryvok z Biblie a urobil zoznam mužov, ktorí ponesú truhlu.“

Ray na také detaily ešte ani nepomyslel. Možno by mu boli zišli na um, keby nebol objavil niekoľko miliónov v hotovosti. Počúval Palmera, dokonca vnímal väčšinu toho, čo hovoril, ale v duchu sa zavše vrátil do komory pri kuchyni a jeho preťažený mozog sa už na nič iné nesústredil. Zrazu znervóznel, že Thurber a Magargel zostali pri Sudcovi v pracovni. Upokoj sa, opakoval si stále dookola.

„Ďakujem,“ povedal napokon. Úprimne sa potešil, že o podrobnosti už je postarané. Asistent pána Magargela s vozíkom vošiel dnu, prešiel cez halu a s istou námahou sa mu podarilo dostať vozík do Sudcovej pracovne.

„A želal si ležať v otvorenej truhle, keď sa s ním ľudia prídu rozlúčiť,“ dodal reverend. Rozlúčka s nebohým bola tradičnou predohrou pohrebu, na ktorú si potrpeli najmä starší ľudia.

Ray prikývol.

„Tu v dome.“

„Nie,“ vyhŕkol Ray. „Tu nie.“

Len čo všetci odídu, musí prehľadať celý dom. A veľmi ho znepokojovali škatule s peniazmi v komore. Koľko ich tam je? Ako dlho potrvá, kým ich zráta? Sú pravé, alebo falošné? Odkiaľ sú? Čo s nimi? Kam ich odniesť? Komu o nich povedať? Potreboval byť sám, potreboval čas aby mohol rozmýšľať, usporiadať si myšlienky a vypracovať plán.

„Váš otec to formuloval celkom jasne,“ povedal Palmer.

„Prepáčte, reverend. Splníme jeho želanie, ale nie v tomto dome.“

„A môžem sa spýtať prečo?“

„Ide o matku.“

Palmer s úsmevom pokýval hlavou. „Pamätám si vašu matku.“

„Položili ju na stôl v salóne a dva dni sa na ňu chodili dívať ľudia z mesta. S bratom sme sa skrývali na poschodí a preklínali otca, že dovolil také divadlo.“ Rayov hlas znel pevne, oči mu horeli. „V tomto dome sa nič podobné nezopakuje, reverend.“

Ray nič nepredstieral. Okrem toho mal obavy o bezpečnosť. Rozlúčka s mŕtvym by totiž vyžadovala aj isté predbežné opatrenia, musel by zavolať upratovaciu službu, niekoho, kto by pripravil pohostenie, objednať kvety. A to všetko už zajtra ráno.

„Chápem,“ povedal reverend.

Asistent vycúval z pracovne prvý, ťahajúc vozík, ktorý z druhej strany jemne tlačil pán Magargel. Sudca bol od hlavy po päty zakrytý naškrobenou bielou plachtou. A tak vyviezli na verandu a potom dolu schodmi posledného Atleeho, ktorý býval v Javorovom rade.

Asi o pol hodiny sa z útrob domu vynoril Forrest. V ruke držal vysoký pohár naplnený podozrivou hnedou tekutinou. „Odišli?“ spýtal sa a pozrel na príjazdovú cestu.

„Áno,“ odvetil Ray. Sedel pred domom na schodoch a fajčil cigaru. Keď si Forrest prisadol, ovanula ho kyslastá aróma.

„Kde si to našiel?“

„V jeho kúpeľni bola tajná skrýša. Dáš si?“

„Nie. Ako dlho o nej vieš?“

„Tridsať rokov.“

Rayovi sa tislo na jazyk zopár dobre mienených rád, ale nevyslovil ich nahlas. Forrest už všetky počul – a nie raz – a napriek tomu po stoštyridsaťjedendňovej abstinencii s chuťou popíjal bourbon.

„Ako sa má Ellie?“ spýtal sa napokon Ray.

„Šibe jej, ako vždy.“

„Príde na pohreb?“

„Nie, lebo má stotridsať kíl. Hranica je sedemdesiat. Ak váži menej ako sedemdesiat, chodí von. Ak má viac, nevystrčí nos z domu.“

„A kedy mala menej ako sedemdesiat?“

„Pred tromi alebo štyrmi rokmi. Našla si nejakého šarlatána, čo jej dal tabletky. Podarilo sa jej schudnúť na štyridsaťpäť kíl. Doktor šiel do basy a ona deväťdesiat kíl pribrala. Stotridsať je pre ňu maximum. Každý deň sa váži, a ak váha ukazuje viac, správa sa ako šialená.“

„Povedal som reverendovi Palmerovi, že urobíme rozlúčku, ale nie v tomto dome.“

„Súhlasíš?“

„Jasné.“

Forrest sa napil a Ray si potiahol z cigary.

„A tá potvora, čo sa na teba vykašľala? Ako sa volá?“

„Vicki.“

„Hej, Vicki. Neznášal som ju, už keď ste sa brali.“

„Ja, bohužiaľ, nie.“

„Vídaš ju?“

„Minulý týždeň som ju videl na letisku. Vystupovala zo súkromného lietadla.“

„Vzala si nejakého starého capa, podvodníka z Wall Street, však?“

„Správne. Zmeňme tému, dobre?“

„Ty si začal o ženách.

„Bola to chyba.“

Forrest sa znova napil a povedal: „Hovorme radšej o peniazoch. Kde sú?“

Ray sa strhol a mal pocit, že mu prestalo biť srdce, ale Forrest pozeral na trávnik a nič si nevšimol. O akých peniazoch rozprávaš, milý brat? „Všetko rozdal.“

„Ale prečo?“

„Boli to jeho peniaze, nie naše.“

„Prečo nám niečo nenechal?“

Pred niekoľkými rokmi sa Sudca Rayovi zdôveril, že za pätnásť rokov minul vyše 90 000 dolárov na honoráre pre právnikov, súdne pokuty a Forrestovu liečbu. Mohol tie peniaze dať Forrestovi na pitie a drogy alebo ich mohol darovať na dobročinné účely a rodinám v núdzi. Ray mal svoje povolanie, vedel sa o seba postarať.

„Nechal nám dom,“ povedal Ray.

„Čo s ním bude?“

„Predáme ho, ak chceš. Peniaze sa prirátajú k všetkému ostatnému. Päťdesiat percent pôjde na daň z dedičstva. Pozostalostné konanie potrvá rok.“

„Prelož mi to do ľudskej reči.“

„Budeme radi, ak si o rok rozdelíme päťdesiattisíc.“

Samozrejme, boli tu aj ďalšie položky. Ale o škatuliach v komore musel Ray ešte porozmýšľať. Sú to špinavé peniaze? Mal by ich zahrnúť do pozostalosti? Ak áno, boli by z toho veľké problémy. Po prvé, bolo by treba vysvetliť ich pôvod. Po druhé, minimálne polovicu by zhltli dane. Po tretie, Forrest by mal plné vrecká peňazí, a to by ho pravdepodobne zabilo.

„Takže o rok dostanem dvadsaťpäťtisíc?“ spýtal sa Forrest.

Ray si nebol istý, či tón bratovho hlasu prezrádza úzkosť, alebo znechutenie. „Približne.“

„Chceš si nechať dom?“

„Nie. A ty?“

„Ani za svet. Nikdy sa sem nevrátim.“

„Ale choď.“

„Vykopol ma, vieš, povedal, že som už dosť dlho robil hanbu celej rodine. Povedal, že už nikdy nesmiem prekročiť prah tohto domu.“

„A potom sa ti ospravedlnil.“

Forrest sa rýchlo napil. „Hej, ale všetko tu na mňa padá. Ty si vykonávateľ, postaraj sa o všetko. Keď prebehne sud, pošli mi šek.

„Mali by sme aspoň spolu prezrieť jeho veci.“

„Ničoho sa ani nedotknem,“ vyhlásil Forrest a postavil sa. „Idem kúpiť pivo. Prešlo päť mesiacov a teraz mám chuť na pivo.“ Cestou k autu sa spýtal: „Chceš aj ty?“

„Nie.“

„Ideš so mnou?“

Ray chcel ísť s bratom, aby ho chránil, ale nutkanie zostať a strážiť rodinný majetok bolo silnejšie. Sudca nikdy nezamykal dvere. Kde sú vlastne kľúče? „Počkám tu,“ povedal napokon.

„Ako chceš.“

Ďalší návštevník Raya neprekvapil. Práve sa hrabal v kuchynských zásuvkách a snažil sa nájsť kľúče od domu, keď počul zvučný hlas. Aj keď ho už niekoľko rokov nepočul, ani na okamih nezapochyboval, že ten burácajúci hlas patrí Harrymu Rexovi Vonnerovi.

Ray váhavo opätoval medvedie objatie Harryho Rexa.

„Je mi to veľmi ľúto,“ opakoval Harry Rex. Bol to mohutný chlap s širokým hrudníkom a veľkým bruchom. Harry Rex, ktorý sudcu Atleeho zbožňoval a pre jeho synov by urobil čokoľvek. Tento vynikajúci právnik uviazol v malom meste a sudca Atlee sa naňho obracal, vždy keď mal Forrest problémy so zákonom.

„Kedy si prišiel?“ spýtal sa.

„Okolo piatej. Našiel som ho v pracovni.“

„Už dva týždne trčím na súde, nestihol som mu ani zavolať. Kde je Forrest?“

„Išiel kúpiť pivo.“

Obaja mlčky rozmýšľali nad vážnosťou situácie. Sadli si do hojdacích kresiel na verande. „Rád ťa vidím, Ray.“

„Aj ja teba, Harry Rex.“

„Nemôžem uveriť, že je mŕtvy.“

„Ani ja. Myslel som si, že tu bude večne.“

Harry Rex si rukávom poutieral oči. „Je mi to veľmi ľúto,“ zamrmlal. „Jednoducho tomu nemôžem uveriť. Videl som ho pred dvoma týždňami. Chodil hore-dolu, stále mu to myslelo, mal síce bolesti, ale nesťažoval sa.“

„Pred dvanástimi mesiacmi mu dávali rok života. Aj tak som veril, že vydrží.“

„Aj ja. Bol to húževnatý chlapík.“

„Dáš si čaj?“

„Áno, prosím si.“

Ray prešiel do kuchyne a do dvoch pohárov nalial instantný ľadový čaj. Priniesol ich na verandu so slovami: „Nie je to bohviečo.“

Harry Rex sa napil a prisvedčil. „Aspoň je studený.“

„Harry Rex, musíme urobiť rozlúčku, ale nie tu. Napadá ti niečo?“

Harry Rex dlho nerozmýšľal a s úsmevom odpovedal: „Dáme ho do rotundy na prízemí súdnej budovy. Bude tam ležať ako kráľ.“

„Myslíš to vážne?“

„Prečo nie? Určite by sa mu to páčilo. Celé mesto mu príde dať poslednú poctu.“

„Celkom dobrý nápad.“

„Geniálny, ver mi. Porozprávam sa so šerifom a vybavím súhlas. Všetci budú nadšení. Kedy bude pohreb?“

„V utorok.“

„V tom prípade usporiadame rozlúčku zajtra popoludní. Chceš, aby som povedal pár slov?“

„Samozrejme. Mohol by si to celé zorganizovať?“

„Spoľahni sa. Už si vybral truhlu?“

„Ešte nie. Chceme to urobiť zajtra ráno.“

„Vyber dubovú, vykašli sa na bronzové a medené somariny. Vlani sme pochovali mamu v dubovej truhle a môžem ti povedať, že bola zo všetkých najkrajšia. Magargel ti ju zoženie z Tupela behom dvoch hodín. A zabudni na hrobku. Zbytočné vyhadzovanie peňazí. Popol popolu, prach prachu, treba ich pochovať a nechať zhniť, to je jediný správny spôsob. Episkopalisti to tak robia.“

Raya trochu ohúril príval priateľských rád, ale bol za ne vďačný. Sudca v poslednej vôli nespomenul truhlu, ale zato chcel mať hrobku a pekný náhrobný kameň. Bol predsa Atlee a vedel, že bude pochovaný medzi ostatnými velikánmi.

Ak niekto niečo vedel o Sudcových aktivitách, bol to Harry Rex. Zatiaľ čo na trávnik pred Javorovým radom začal padať súmrak, Ray povedal akoby mimochodom: „Zdá sa, že všetky peniaze rozdal.“

„To ma neprekvapuje. Teba áno?“

„Nie.“

„Na jeho pohrebe sa zídu tisícky ľudí, ktorým pomohol. Postihnuté deti, chorí ľudia bez zdravotného poistenia, čierne decká, čo vďaka nemu študovali na vysokých školách, dobrovoľní hasiči, občianske združenia, športovci, skupina školákov, ktorej zaplatil cestu do Európy

Naša cirkev poslala niekoľko lekárov na Haiti a náš otec jej dal tisíc dolárov.“

„Odkedy chodíš do kostola?“

„Už dva roky.“

„Prečo?“

„Mám novú manželku.“

„Koľkú v poradí?“

„Štvrtú. Ale túto mám naozaj rád.“

„Šťastná to žena.“

„Máš pravdu.“

„Páči sa mi tvoj nápad s rozlúčkou priamo na súde, Harry Rex. Všetci, ktorých si práve spomenul, môžu otcovi verejne vzdať poslednú poctu. Je tam dosť miest na parkovanie, netreba si robiť starosti so sedením.“

„Vravel som ti, že je to geniálny nápad.“

Na príjazdovú cestu vošiel Forrest a prudko zabrzdil tesne za cadillakom Harryho Rexa. Vystúpil a zamieril k nim. Aj v pološere bolo vidieť, že nesie celý kartón piva.

8

Keď Ray osamel, sadol si do prúteného kresla oproti prázdnej pohovke a sám seba presviedčal, že jeho život sa po otcovej smrti veľmi nezmení. Raz to muselo prísť a on sa s tým zmieri a pôjde ďalej s trochou smútku v duši. Treba vybaviť, čo treba, povedal si, usporiadať záležitosti v Mississippi a čo najrýchlejšie sa vrátiť do Virgínie.

V pracovni svietila iba jedna slabá žiarovka pod zaprášeným tienidlom lampy na písacom stole a vrhala dlhé tmavé tiene. Zajtra si sadne a pustí sa do papierovania, ale dnes večer ešte nie.

Zajtra večer musí rozmýšľať. Foresta odviedol Harry Rex. Obaja boli opití. Forrest podľahol zvyčajnej melanchólii a chcel ísť do Memphisu. Harry mu navrhol, aby zostal. „Môžeš spať na verande, ak nechceš vojsť do domu,“ povedal, ale do ničoho brata nenútil. Zo skúsenosti vedel, že by to vyvolalo hádku. Harry Rex povedal, že by za normálnych okolností pozval Forresta na noc k sebe, ale nová manželka je veľmi prísna a dvoch opilcov by asi nezniesla.

„Zostaň tu,“ povedal Harry Rex, ale Forrest trval na svojom. V triezvom stave bol dosť tvrdohlavý, ale po niekoľkých pohárikoch sa jednoducho zaťal. Ray to vedel, a tak ticho sedel, zatiaľ čo sa Harry Rex pokúšal brata presvedčiť, aby ostal.

Nakoniec sa záležitosť vyriešila. Forrest sa totiž rozhodol prenajať si izbu v moteli Deep Rock na sever od mesta. „Pred pätnástimi rokmi som tam chodieval so starostovou ženou,“ povedal.

„Je tam plno bĺch,“ poznamenal Harry Rex.

„Už sa teším.“

„So starostovou ženou?“ spýtal sa Ray.

„Nepočúvaj ho,“ povedal Harry Rex.

Tesne po jedenástej odišli a dom stíchol.

Na vchodových dverách bola závora a na dverách, čo viedli na verandu, zástrčka. Zámka na kuchynských dverách, jediných v zadnej časti domu, nefungovala. Sudca nevedel zaobchádzať so skrutkovačom a Ray bol po ňom. Keď dôkladne pozatváral všetky okná, bol si istý, že sídlo Atleeovcov už dávno nebolo tak dobre zabezpečené proti zlodejom. V prípade potreby bude spať v kuchyni, tam bude môcť strážiť komoru.

Snažil sa nemyslieť na peniaze. Sediac v otcovej pracovni, v duchu dával dokopy neoficiálny nekrológ.

Sudca Atlee bol do funkcie zvolený v roku 1959 a raz za štyri roky ho po drvivom víťazstve volili znova, a tak to išlo až do roku 1991. Tridsaťdva rokov vernej služby. Jeho právnická povesť bola bezchybná. Len zriedka sa stávalo, že odvolací súd zrušil jeho rozhodnutie. Kolegovia z iných súdov ho často pozývali, aby sa ujal chúlostivých prípadov. Bol hosťujúcim profesorom na právnickej fakulte Ole Miss. Napísal stovky článkov o súdnickej praxi, postupoch a trendoch. Dva razy odmietol menovanie za sudcu Najvyššieho súdu Mississippi, pretože nechcel opustiť svoje miesto.

Aj keď nemal na sebe sudcovský talár, zasahoval do politiky, občianskych záležitostí, do škôl i cirkevného života. Bez jeho súhlasu sa v okrese Ford skoro nič neschválilo, a ak s niečím nesúhlasil, obvykle sa to nikto nepokúšal uskutočniť. V rôznych obdobiach svojho života bol členom azda každej miestnej správy, rady, komisie či výboru. Potichu vyberal kandidátov do miestnych úradov a potichu pomáhal poraziť tých, ktorí nedostali jeho požehnanie.

Vo voľnom čase, ktorého mu veľa neostávalo, študoval históriu a Bibliu a písal odborné právnické články. Nikdy si so synmi nezahral bejzbal, nešiel s nimi na ryby.

Jeho manželka Margarét zomrela náhle na prasknutú aneuryzmu v roku 1969. Zanechal po sebe dvoch synov.

A nevedno ako a kedy sa mu podarilo získať kopu peňazí v hotovosti.

Možno sa riešenie záhady skrýva medzi papiermi na stole alebo v zásuvkách. Musí tam byť kľúč alebo dokonca vysvetlenie. Určite existuje nejaká stopa. Ray nepoznal človeka v okrese Ford, ktorý by vlastnil dva milióny dolárov, a už vôbec si nevedel predstaviť, že by ich niekto držal doma v hotovosti.

Musí peniaze zrátať. V priebehu večera dva razy nazrel do komory. Už len počítanie dvadsiatich siedmich škatúľ ho znervózňovalo. Počká do rána, keď bude dosť svetla, ale pustí sa do toho predtým, ako sa mesto preberie k životu. Zastrie okná v kuchyni a začne rátať.

Tesne pred polnocou Ray našiel v izbe na prízemí matrac a dotiahol ho do jedálne, zhruba päť metrov od komory, odkiaľ bolo vidieť na príjazdovú cestu aj na susedný dom. Zo Sudcovho nočného stolíka si vzal pištoľ Smith & Wesson kaliber.38, položil hlavu na vankúš páchnuci plesňou, zakryl sa starou vlnenou dekou a usiloval sa zaspať.

Hluk vychádzal z inej časti domu. Rayovi chvíľu trvalo, kým sa prebral a uvedomil si, kde je a čo počuje. Najprv sa ozvalo ťukanie, potom ktosi zalomcoval oknom a vzápätí nastalo ticho. Ray schmatol pištoľ a čakal. V dome bola väčšia tma, ako by si bol želal, pretože väčšina žiaroviek nesvietila a šporovlivý Sudca ich nevymenil.

Šporovlivý. Dvadsaťsedem škatúľ napchatých bankovkami.

Hneď ráno pôjde kúpiť žiarovky.

Znova tie zvuky, príliš nástojčivé a rýchle, aby to boli konáre vo vetre. Ťuk, ťuk, ťuk a vzápätí buchot, akoby sa niekto snažil násilím otvoriť okno.

Pred domom stáli dve autá – Rayovo a Forrestovo. Aj bláznovi by bolo jasné, že v dome sú ľudia, takže nech to bol ktokoľvek, zrejme mu na tom nezáležalo. Možno mal zbraň a určite ňou vedel narábať lepšie ako Ray.

Ray sa začal po bruchu plaziť do haly, krútil sa pritom ako had a fučal ako sentinel. V tmavej chodbe zastal a započúval sa do ticha. Nádherné ticho. Choď preč, vravel si v duchu. Prosím, choď preč.

Ťuk, ťuk, ťuk – Ray sa plazil smerom k zadnej izbe a pištoľou mieril rovno pred seba. Je vôbec nabitá? spytoval sa v duchu, ale na to už bolo neskoro. Ostávalo mu len dúfať, že Sudca mal pri posteli nabitú zbraň. Silnejúci hluk vychádzal z malej izby, ktorá kedysi slúžila ako hosťovská, ale už niekoľko desiatok rokov sa v nej kopili nepotrebné veci. Ray hlavou drgol do dverí, ale v izbe okrem kartónových škatúľ nebolo nič. Otvárajúce sa dvere zhodili na zem stojaciu lampu, ktorá s rachotom dopadla kúsok od jedného z troch tmavých okien.

Ray chcel vystreliť, no napokon len zadržal dych. Najmenej hodinu, aspoň jemu to tak pripadalo, ležal na prehýbajúcej sa drevenej dlážke, potil sa, odháňal pavúky, ale nič nepočul. Tiene sa dvíhali a klesali. Vietor rozkýval konáre na stromoch a kdesi pod strechou sa jeden z nich obtieral o dom.

Tak predsa to bol iba vietor. Vietor a duchovia, ktorých bolo v Javorovom rade neúrekom, ako vravievala mama, pretože to bol starý dom a zomrelo v ňom veľa ľudí. Otrokov pochovávali v pivnici a ich nepokojní duchovia blúdili po dome.

Sudca neznášal rozprávky o duchoch a ustavične dokazoval ich nepravdivosť.

Keď sa Ray konečne posadil, kolená a lakte mal celkom stŕpnuté. Po chvíli vstal so zbraňou v ruke, oprel sa o rám dverí a nespúšťal oči z okien. Ak sa niekto naozaj snažil vlámať do domu, hluk ho zrejme vyplašil. Ray tam stál a presviedčal sám seba, že to bol iba vietor.

Forrest mal lepší nápad. Motel Deep Rock je síce špinavý, ale určite pokojnejší ako rodičovský dom.

Ťuk, ťuk, ťuk, ozvalo sa znova a Ray sa hodil na dlážku, tentoraz dostal strach, pretože ťukanie vychádzalo z kuchyne. Rozhodol sa plaziť štvornožky, ale kým sa dostal do haly, neznesiteľne ho rozboleli kolená. Pri dverách do jedálne sa zastavil a čakal. Pri zemi bola tma, ale z verandy cez okenice prenikalo slabé svetlo a dopadalo na steny a strop.

Ray sa spytoval sám seba – a nebolo to prvý raz – prečo sa on, profesor práva na prestížnej univerzite, ukrýva v tmavom rodičovskom dome so zbraňou v ruke, na smrť vystrašený, celý bez seba, a to všetko len preto, aby chránil peniaze, na ktoré náhodou natrafil. „Teraz buď múdry,“ zamrmlal si popod nos.

Z kuchynských dverí sa vychádzalo na malú drevenú plošinu. Ray počul kroky, ktosi tam vonku bol. Neznámy zalomcoval kľučkou. Nech to bol ktokoľvek, zjavne sa rozhodol smelo vojsť dnu dverami a nie cez okno.

Ray bol Atlee a navyše stál na domácej pôde. Okrem toho bol v Mississippi, kde sa na ochranu bežne používajú zbrane. Nijaký súd v tomto štáte by ho neodsúdil za prípadný násilný čin v tejto situácii. Ray sa prikrčil vedľa kuchynského stola, zamieril na okno nad drezom a začal stláčať spúšť. Nečakaný výstrel v tme, prichádzajúci zvnútra, by nepochybne vydesil aj skúseného vlamača.

Keď kľučka znova zarachotila, rázne stlačil spúšť, no ozvalo sa iba cvaknutie. Zbraň nebola nabitá. Skúšal to znova, ale nijaký výstrel nevyšiel. V panike schmatol prázdny krčah na čaj, ktorý stál na pulte, a šmaril ho do dverí. S úľavou zistil, že narobil oveľa väčší hluk ako streľba z pištole. Celý bez seba od strachu zažal svetlo, so zbraňou v ruke sa rútil k dverám a kričal: „Vypadni odtiaľto!“ Keď prudko otvoril dvere a nikoho nenašiel, konečne si vydýchol.

Pol hodiny zametal črepiny a robil pritom čo najväčší hluk.

Policajt sa volal Andy a bol to synovec Rayovho spolužiaka zo strednej školy. Keď bol ich vzťah objasnený, čo netrvalo ani tridsať sekúnd, začali sa zhovárať o futbale a pustili sa do prehliadky okolia domu. Na oknách v prízemí neboli nijaké známky násilného vniknutia. Pri kuchynských dverách našli iba rozbité sklo. Ray hľadal na poschodí náboje, zatiaľ čo Andy dôsledne prezeral izby. Žiaľ, ani jeden z nich nič nenašiel. Ray uvaril kávu, pili ju na verande a ticho sa rozprávali. Andy bol v tom čase jediný policajt, ktorý strážil Clanton, a sám priznával, že nie je potrebný. „V pondelok takto zavčasu ráno sa tu nič nedeje,“ povedal. „Ľudia spia, lebo musia ísť do roboty.“ Povzbudený Rayovým záujmom sa rozhovoril o kriminalite v okrese Ford – krádeže áut, bitky v nočných podnikoch, drogy v Lowtowne, kde väčšinou bývali černosi. Vraždu sme tu nemali už štyri roky, dodal s hrdosťou. Pred dvoma rokmi vylúpili pobočku istej banky. Andy ochotne rozprával a pritom vypil druhú šálku kávy. Ray by mu bol kávu nalieval a v prípade potreby varil až do svitania. Prítomnosť viditeľne označeného hliadkového auta pred Javorovým radom naňho pôsobila upokojujúco.

O pol štvrtej sa Andy rozlúčil. Ray ešte hodinu ležal na matraci, uprene hľadel do stropu, v ruke zvieral nepoužiteľnú zbraň, a aby sa ubránil spánku, zvažoval spôsoby, ako ochrániť peniaze. Nemyslel na investície, tie môžu počkať. Najdôležitejšie bolo vypracovať plán, ako dostať peniaze z komory na nejaké bezpečné miesto mimo domu. Bude ich musieť odviezť do Virgínie. Nemôže ich nechať v Clantone. A kedy ich zráta?

Napokon ho premohla únava z vyčerpávajúceho dňa. Nepočul ťukanie, ktoré sa opäť ozvalo. Ktosi zalomcoval kľučkou na kuchynských dverách, lenže tá bola zvnútra zabezpečená stoličkou a kusom hrubého lana. Ray tuho spal.

9

O pol ôsmej raya zobudilo slnko. Peniaze, nedotknuté, boli stále na svojom mieste. Vyzeralo to, že ani dvere a okná nikto neotváral. Uvaril kávu, a kým pri kuchynskom stole pil prvú šálku, urobil dôležité rozhodnutie. Ak si niekto brúsi zuby na peniaze, nemôže ich tu nechať.

Lenže dvadsaťsedem škatúľ sa nezmestí do kufra športového Audi.

O ôsmej zazvonil telefón. Harry Rex mu oznámil, že Forresta dopravil do motela Deep Rock, že miestne úrady súhlasia, aby sa rozlúčka konala popoludní o pol piatej v rotunde súdnej budovy, a že už zohnal sopranistku a čestnú stráž. On práve píše rozlúčkovú reč.

„A čo truhla?“ spýtal sa.

„O desiatej sa máme stretnúť s Magargelom,“ odvetil Ray.

„Dobre. Pamätaj si, nech je dubová. Sudcovi by sa určite páčila.

Potom – ako už toľko ráz – sa chvíľu rozprávali o Forrestovi. Len čo Ray zavesil, pustil sa do práce. Pootváral okná a okenice, aby videl a počul, keby niekto prichádzal. V kaviarničkách na námestí sa už rozšírila správa, že sudca Atlee zomrel, mohol teda očakávať návštevníkov.

V dome bolo priveľa dverí a okien, nemohol pri nich stáť na stráži vo dne v noci. Ak sa niekto snaží získať ukryté peniaze, môže sa mu to podariť. Guľkou prevŕtaná Rayova hlava by stála za pár miliónov dolárov.

Peniaze treba okamžite premiestniť.

Ray zobral prvú škatuľu a vysypal jej obsah do čierneho plastového vreca na odpadky. Nasledovalo ďalších osem škatúľ, a keď bolo vo vreci približne milión dolárov, odniesol ho ku kuchynským dverám a pozrel von. Prázdne škatule vrátil do skrinky. Naplnil ešte dve vrecia. Zacúval autom až k drevenej plošine pri kuchyni a rozhliadol sa po okolí. Nikto ho nesledoval. Staré dievky zo susedného domu nedovideli ani na obrazovku televízora vo vlastnej obývačke. Rýchlo poprenášal vrecia do kufra, tam ich všelijako naprával, lebo mal strach, že kufor nezavrie, a napokon ho zabuchol. Chvalabohu, dvere zaklapli a Rayovi Atleemu sa uľavilo.

Nebol si istý, čo bude vo Virgínii, ako dopraví vrecia z parkoviska cez rušnú pešiu zónu až do svojho bytu. Ale o tom porozmýšľa neskôr, povedal si.

Pri moteli Deep Rock bola aj reštaurácia, plná ľudí a zápachu z vyprážaných jedál. Ray tam nikdy predtým nebol, ale lepšie miesto na pokojné raňajky by nenašiel. V troch kaviarniach na námestí už ľudia živo debatujú o smrti veľkého muža a rozprávajú si historky z jeho života. Ray bol rád, že sa im vyhne.

Forrest vyzeral obstojne. Ray ho už videl v oveľa horšom stave. Neprezliekol sa ani neosprchoval, lenže to u Forresta nebolo nič mimoriadne. Mal síce červené oči, ale nie opuchnuté. Povedal, že sa dobre vyspal, a teraz si potrebuje vymastiť žalúdok. Objednali si vajcia so slaninou.

„Vyzeráš unavene,“ poznamenal Forrest, nalievajúc sa čiernou kávou.

Ray sa tak aj cítil. „To nič, pár hodín oddychu a budem ako rybička.“ Pozrel z okna na Audi, zaparkované čo najbližšie k reštaurácii. Bol ochotný hoci aj spať v aute, ak bude treba.

„Zvláštne,“ povedal Forrest. „Keď som čistý, spím ako dudok, osem, deväť hodín denne. Ale keď v tom lietam, horko-ťažko si utrhnem päť hodín, a nie je to tvrdý spánok.“

„Zaujímalo by ma, keď si čistý, myslíš na to, ako si zase vypiješ?“

„Stále. Je to zo dňa na deň silnejšie. Ako sex. Nejaký čas bez neho vydržíš, ale tlak sa stupňuje a skôr či neskôr si musíš uľaviť. Chľast, sex, drogy, nakoniec ma vždy dostanú.

„Bol si čistý stoštyridsať dní.“

„Stoštyridsaťjeden.“

„Aký je tvoj rekord?“

„Štrnásť mesiacov. Pred pár rokmi som vyšiel z toho fantastického detoxikačného centra, ktoré starý pán zacvakal, a dosť dlho som sekal dobrotu. Potom som sa zosypal.“

„Prečo? Čo ťa prinútilo začať znova?“

„Je to vždy rovnaké. Keď si závislý, príde to na teba kedykoľvek, kdekoľvek, z hocijakého dôvodu. Zatiaľ ešte nikto nevymyslel spôsob, ako ma udržať na uzde. Som závislý, braček, to je všetko.“

„Stále drogy?“

„Jasné. Včera večer to bola pálenka a pivo, dnes večer to isté a zajtra tiež. Koncom týždňa prejdem na niečo tvrdšie.“

„Chceš to?“

„Nie, ale viem, ako to chodí.“

Čašníčka im priniesla raňajky. Forrest si náhlivo natrel suchár maslom a odhryzol si veľký kus. Keď mohol zase rozprávať, povedal: „Starý pán je mŕtvy, Ray, veríš tomu?“

Ray bol vďačný za zmenu témy. Keby ďalej rozoberali Forrestove slabé stránky, čoskoro by sa povadili. „Nie myslel som si, že som pripravený, ale zaskočilo ma to“

„Kedy si ho videl naposledy?“

„Vlani v novembri, po tej operácii prostaty. A ty?“

Forrest si pofŕkal praženicu tabaskom a zamyslel sa. „Kedy mal infarkt?“

Otec prekonal toľko chorôb a operácií, že sa ťažko pamätali. „Mal tri.“

„Ten v Memphise.“

„To bol druhý,“ povedal Ray. „Pred štyrmi rokmi.“

„Správne. Strávil som s ním nejaký čas, keď bol v nemocnici. Bolo to len šesť blokov, tak som si pomyslel, že aspoň to preňho môžem urobiť.“

„O čom ste sa rozprávali?“

„O občianskej vojne. Stále bol presvedčený, že sme vyhrali.“

Obaja sa usmiali a chvíľu mlčky jedli. Ticho prerušil príchod Harryho Rexa. Prisadol si k bratom, zobral si suchár a oboznámil ich s najnovšími podrobnosťami honosného obradu, ktorý naplánoval pre sudcu Atleeho.

„Všetci chcú prísť do Javorového radu,“ zamumlal s plnými ústami.

„Vylúčené,“ vyhlásil Ray.

„To som im povedal. Ste ochotní prijať dnes večer zopár hostí?“

„Nie,“ povedal Forrest.

„A mali by sme?“ spýtal sa Ray.

„Patrí sa to, buď u vás doma, alebo v dome smútku. Ale ak to neurobíte, nikto vám to nebude zazlievať. Nemusíte mať strach, že by sa ľudia naštvali a prestali sa s vami rozprávať.“

„Nestačí rozlúčka a pohreb?“ spýtal sa Ray.

„Čo ja viem.“

„Nemienim presedieť celú noc pri truhle a objímať staré dámy, čo o mne dvadsať rokov klebetia,“ ozval sa Forrest. „Ty si rob, čo chceš, ale mňa tam nedostaneš.“

„Myslím, že to vynecháme,“ povedal Ray. „Prehovoril vykonávateľ,“ utrúsil posmešne Forrest. „Vykonávateľ?“ začudoval sa Harry Rex. „Áno. Na stole bola otcova posledná vôľa so sobotňajším dátumom. Jednoduchý, jednostranový dokument, ktorým všetko odkázal nám dvom a mňa určil za vykonávateľa. Mimochodom, Harry Rex, želal si, aby si viedol pozostalostné konanie.“

Harry Rex prestal jesť. Tučným prstom si pošúchal koreň nosa a zahľadel sa kamsi do neznáma. „To je zvláštne,“ povedal napokon. Očividne mu čosi nešlo do hlavy. „Čo?“

„Je to len mesiac, čo som preňho spisoval dlhý závet.“ Ray a Forrest tiež prestali jesť a vymenili si nič nehovoriace pohľady, pretože ani jeden z nich nemal tušenia, na čo myslí ten druhý.

„Asi si to rozmyslel,“ usúdil Harry Rex. „Čo v ňom bolo?“ spýtal sa Ray.

„To vám nemôžem povedať. Sudca bol môj klient, takže je to tajné.“

„Ničomu nerozumiem,“ ozval sa Forrest. „Prepáčte, páni, ale nie som právnik.“

„Platný je len posledný závet,“ vysvetlil Harry Rex. „Všetky predchádzajúce sa tým rušia, takže už nezáleží na tom, čo Sudca nadiktoval do dokumentu, ktorý som preňho vypracoval.“

„Prečo nám to nepovieš?“ dobiedzal Forrest. „Pretože ako právnik nesmiem s nikým hovoriť o obsahu klientovho závetu.“

„Ale ten už je nanič, nemám pravdu?“

„Máš, ale aj tak vám o tom nesmiem nič povedať.“

„Kravina,“ odsekol Forrest, zazerajúc na Harryho Rexa. Všetci traja sa zhlboka nadýchli a sústredili na jedlo Ray si uvedomil, že musí čo najskôr vidieť predchádzajúci závet. Ak je v ňom zmienka o peniazoch ukrytých v skrinke, znamená to, že o nich vie aj Harry Rex. V tom prípade peniaze treba rýchlo napchať do škatúľ a uložiť naspäť do skrinky. Potom budú zahrnuté do pozostalosti, o čom vznikne verejný záznam.

„Nenašla by sa v jeho pracovni kópia tvojho závetu?“ spýtal sa Forrest.

„Nie.“

„Vieš to určite?“

„Takmer určite,“ odvetil Harry Rex. „Keď niekto napíše novú poslednú vôľu, tú starú obvykle zničí, aby ju dedičia nenašli a nezačali sa súdiť. Niektorí ľudia menia poslednú vôľu každý rok a právnik sa vždy postará o spálenie starej listiny. Sudca dbal na fyzickú likvidáciu neplatných závetov, pretože tridsať rokov rozhodoval dedičské spory.

Rozhovor uviazol na mŕtvom bode. Spôsobila to skutočnosť, že ich dobrý priateľ vie o ich mŕtvom otcovi niečo, o čo sa s nimi nechce podeliť. Ray si povedal, že počká, kým bude s Harrym Rexom sám, a potom sa z neho pokúsi vymámiť viac.

„Magargel čaká,“ obrátil sa na Forresta.

„To zas bude zábava.“

Do východného krídla súdnej budovy priviezli dubovú truhlu na vozíku potiahnutom purpurovým zamatom. Vpredu kráčal pán Magargel a jeho asistent tlačil vozík. Za truhlou šli Forrest a Ray a za nimi čestná stráž zložená z miestnych skautov v nažehlených uniformách, ktorí niesli zástavy.

Keďže Reuben V. Atlee bojoval za svoju vlasť, jeho truhla bola prikrytá štátnou vlajkou. Preto sa oddiel miestnych záložníkov postavil do pozoru, keď kapitána vo výslužbe

Atleeho priviezli do stredu rotundy. Tam už čakal Harry Rex v elegantnom čiernom obleku. Za ním bolo vidieť dlhý rad kvetinových darov.

Okrem neho boli prítomní právnici z celého okresu a podľa inštrukcií Harryho Rexa stáli na vopred vyhradenom mieste blízko truhly. Prišli aj mestskí a okresní úradníci, zamestnanci súdu, policajti a šerifovi pomocníci, a keď Harry Rex urobil krok dopredu, aby začal, všetci sa tlačili za ním. Na prvej a druhej galérii sa tiesnil dav ľudí, ktorí spoza zábradlia pozerali dolu.

Ray mal na sebe nový tmavomodrý oblek, kúpený len pred hodinou u Popea, jediného obchodníka s pánskymi odevmi v meste. Za 310 dolárov to bol najdrahší oblek, čo mali, a pán Pope nástojil na tom, aby Ray prijal desaťpercentnú zľavu. Forrestov tmavosivý oblek stál pred zľavou 280 dolárov a tiež ho zaplatil Ray. Forrest už dvadsať rokov nemal na sebe oblek a dušoval sa, že si ho neoblečie ani na pohreb. Harry Rex mu však vynadal a prinútil ho ísť k Popeovi.

Na jednej strane truhly stáli synovia, na druhej Harry Rex a zhruba doprostred umiestnil staručký súdny zriadenec Billy Boone portrét sudcu Atleeho. Pred desiatimi rokmi ho zadarmo namaľoval miestny umelec a všetci vedeli, že sa Sudcovi veľmi nepáčil. Dal si ho do pracovne za súdnou sieňou, hneď za dvere, aby ho nikto nevidel. Po jeho porážke vo voľbách otcovia mesta zavesili obraz nad sudcovské kreslo v hlavnej súdnej sieni.

Harry Rex na nič nezabudol, dokonca dal vytlačiť program rozlúčky so sudcom Reubenom Atleem. Ray ho usilovne študoval, aby sa nemusel pozerať na ľudí. Pohľady všetkých sa upierali naňho a na Forresta. Reverend Palmer odriekal veľmi dlhú modlitbu. Ray trval na tom že obrad musí byť krátky. Zajtra je predsa pohreb.

Vystúpili skauti so zástavou a zarecitovali prísahu vernosti vlajke Spojených štátov, po nich sestra Oleda Shumpertová z Kostola Svätého Ducha zaspievala trúchlivú verziu Zhromaždime sa pri rieke a capella – akýkoľvek hudobný sprievod by v jej prípade bol zbytočný. Slová i melódia u mnohých vyvolali slzy, aj u Forresta, ktorý so sklopenou hlavou stál po bratovom boku.

Keď Ray počúval zvučný hlas, čo sa niesol rotundou, prvý raz naňho doľahla otcova smrť. Myslel na všetko, čo spolu ešte mohli robiť teraz, keď už boli dospelí, a na všetko, čo spolu nerobili, kým on a Forrest boli malí. Nakoniec mal svoj život a Sudca tiež; a obom to vyhovovalo.

Nie je fér oživovať minulosť len preto, že starý pán umrel, hovoril si Ray. Isteže, ľutoval, že neurobil viac, to je predsa prirodzené, ale takisto je pravda, že keď odišiel z Clantonu, Sudca naňho zanevrel. Neskôr, žiaľ, zanevrel na celý svet a stal sa z neho samotár.

Slabá chvíľka pominula a Ray sa narovnal. Nebude si predsa vyčítať, že si zvolil inú cestu než tú, ktorú mu vybral otec.

Na rade bol Harry Rex so svojím, ako sľúbil, stručným príhovorom. „Zišli sme sa tu dnes, aby sme povedali posledné zbohom starému priateľovi,“ začal. „Vedeli sme, že tento deň raz príde, ale zároveň sme sa modlili, aby nikdy neprišiel.“ Spomenul najdôležitejšie medzníky Sudcovej kariéry a potom rozprával o svojom prvom stretnutí s veľkým mužom pred tridsiatimi rokmi. Harry Rex bol čerstvý absolvent právnickej fakulty, keď mu zverili nekomplikovaný rozvodový prípad, ktorý sa mu podarilo zbabrať.

Všetci právnici tú historku počuli najmenej stokrát, ale zo slušnosti sa na nej zasmiali. Ray na nich pozrel a začal ich študovať ako skupinu. Ako to, že v takom malom meste je toľko právnikov? Zhruba polovicu poznal osobne. Mnohí starší, ktorých poznal v detstve alebo v mladosti, už zomreli alebo odišli do dôchodku. Medzi mladšími však bolo veľa neznámych tvárí.

Samozrejme, že jeho poznali všetci. Veď bol synom sudcu Atleeho.

Ray si začal uvedomovať, že jeho odchod z Clantonu po pohrebe bude iba dočasný. Musí sa sem vrátiť, zájsť s Harrym Rexom na súd, začať pozostalostné konanie, spísať inventár a splniť ďalšie povinnosti, ktoré mu ako vykonávateľovi otcovej poslednej vôle prischnú. Dá sa to vybaviť za niekoľko dní. Ale záhadu nájdených peňazí bude riešiť týždne, možno mesiace.

Čo ak niekto z prítomných právnikov niečo vie? Pôvod tých peňazí treba hľadať v právnickom prostredí. Sudca nič iné nepoznal. Pri pohľade na zhromaždených právnikov si Ray nevedel predstaviť, že by niektorý z nich mohol byť zdrojom bohatstva, aké sa momentálne skrývalo v kufri jeho auta. Boli to typickí malomestskí právnici, ktorí robia, čo môžu, aby zaplatili účty a prešli cez rozum konkurencii. Medzi nimi by ťažko hľadal veľké peniaze. Sullivanova firma zamestnáva osem – deväť právnikov, ktorí zastupujú banky a poisťovne a zarábajú akurát dosť na to, aby sa mohli po večeroch stretávať s lekármi v miestnom klube.

V celom okrese nie je právnik, ktorý by mal veľa peňazí. Irv Chamberlain, ten s hrubými okuliarmi a lacným príčeskom, síce vlastní veľké pozemky, ale nemôže ich predať, lebo niet kupcov. Okrem toho sa povrávalo že trávi priveľa času v nových kasínach v Tunike.

Harry Rex monotónne rečnil ďalej a Ray rozmýšľal o miestnych právnikoch. Niekto iný pozná jeho tajomstvo. Vie o peniazoch. Mohol by to byť vážený člen advokátskej komory v okrese Ford?

Harrymu Rexovi začal zlyhávať hlas. Bol najvyšší čas skončiť. Poďakoval všetkým za účasť a oznámil, že Sudcovo telo bude vystavené v budove súdu do desiatej večer. Potom pristúpil k Rayovi a Forrestovi a ľudia sa poslušne presunuli do východného krídla a vytvorili rad, ktorý sa ťahal až von.

Nasledujúcu hodinu bol Ray nútený usmievať sa, podávať ruku a všetkým zdvorilo ďakovať za to, že prišli. Vypočul si desiatky krátkych historiek o otcovi a o životoch poznačených jeho zásahom. Tváril sa, že pozná mená všetkých, čo sa k nemu hlásili. Objímal staré dámy, ktoré nikdy predtým nevidel. Procesia pomaly prechádzala okolo Raya a Forresta, okolo truhly, pri ktorej sa každý človek zastavil, uprel zúfalý pohľad na Sudcov portrét a pokračoval do západného krídla, kde boli pripravené kondolenčné listiny. Harry Rex chodil medzi ľuďmi a všetko organizoval.

Po nejakom čase Forrest zmizol. Harrymu Rexovi povedal, že ide domov do Memphisu, a ešte dodal, že má smrti po krk.

Napokon Harry Rex pristúpil k Rayovi a zašepkal mu od ucha: „Rad sa ťahá po celej budove. Mohol by si tu byť až do rána.“

„Dostaň ma odtiaľto,“ odvetil Ray, takisto pošepky.

„Potrebuješ ísť na toaletu?“ spýtal sa Harry Rex tak, aby ho počuli ľudia v rade.

„Áno,“ zamrmlal Ray cúvajúc. Odchádzali, dôležito si šepkajúc, a rýchlo odbočili do úzkej chodby. O niekoľko sekúnd sa ocitli za budovou súdu.

Samozrejme, nasadli do Rayovho auta, a vyrazili preč, ale najprv obišli námestie a pozreli si scénu. Vlajka na budove súdu bola spustená na pol žrde. Vonku trpezlivo čakal dav ľudí, ktorí prišli Sudcovi vzdať poslednú poctu.

10

Dvadsaťštyri hodín v Clantone, a Ray už túžil vypadnúť. Po rozlúčkovom obrade večeral s Harrym Rexom v černošskej reštaurácii Claude’s na južnom konci námestia. Špecialita dňa, grilované kurča so zapekanou fazuľou, bola taká štipľavá, že k nej podávali liter ľadového čaju. Harry Rex sa opájal úspechom veľkolepej rozlúčky so Sudcom a po večeri sa ponáhľal späť do budovy súdu, aby mohol sledovať obrad až do konca.

Forrest zrejme odišiel z mesta. Ray dúfal, že je doma v Memphise s Ellie a správa sa slušne, ale vedel svoje. Koľko ráz sa človek musí zosypať, kým zomrie? Šanca, že sa Forrest zajtra zúčastní na pohrebe, bola podľa Harryho Rexa päťdesiat na päťdesiat.

Keď Ray zostal sám, nasadol do auta a vyrazil von z mesta. Mieril na západ, ale nemal konkrétny cieľ. Asi sto kilometrov od Clantonu pri rieke vyrástli nové kasína, a vždy keď Ray prišiel domov, čoraz častejšie počúval reči a klebety o najnovšom druhu podnikania v štáte Mississippi. Legalizovaný hazard teda prenikol aj do štátu s najnižším príjmom na jedného obyvateľa.

Hodinu a pol od Clantonu zastavil, a kým tankoval benzín, všimol si nový motel na druhej strane cesty Tam kde sa donedávna pestovala bavlna, bolo všetko nové* cesty, motely, reštaurácie s rýchlym občerstvením, benzínové čerpadlá, billboardy – predvoj neďalekých kasín

Motel mal dve podlažia a dvere izieb boli obrátené na parkovisko. Zdalo sa, že nemajú veľa hostí. Ray zaplatil 39.99 dolárov za dvojposteľovú izbu na prízemí celkom vzadu, kde nestáli žiadne autá ani kamióny. Zaparkoval Audi čo najbližšie k vchodu do svojej izby a rýchlo preniesol všetky tri vrecia dovnútra.

Peniaze zakryli jednu posteľ. Nestrácal čas obdivovaním, ešte vždy bol presvedčený, že sú to špinavé peniaze. Možno sú označené. Možno falošné. V každom prípade nie sú jeho.

Boli to samé stodolárové bankovky, zväčša úplne nové alebo takmer nepoužité. Ani jedna nebola poškodená, ani jedna nebola vydaná pred rokom 1986 a po roku 1994. Zhruba polovica bola v balíčkoch po dvetisíc dolárov, tie Ray zrátal ako prvé – stotisíc dolárov v stodolárových bankovkách tvorilo kôpku vysokú asi tridsaťpäť centimetrov. Keď ich spočítal, odložil ich na vedľajšiu posteľ. Nemal naponáhlo, čas nehral rolu. Dotýkal sa peňazí, pošúchal ich medzi palcom a ukazovákom, dokonca k nim privoňal, aby zistil, či nie sú falošné. Rozhodne vyzerali ako pravé.

Tridsaťjeden kôpok plus nejaké drobné – spolu presne 3 118 000 dolárov. A tento poklad sa ukrýval v polorozpadnutom dome muža, ktorý za celý život nezarobil ani polovicu.

Ray sa nakoniec nezdržal a musel obdivovať bohatstvo, čo pred ním ležalo. Kedy sa mu naskytne ďalšia príležitosť vidieť tri milióny dolárov? Koľkým ľuďom sa taká príležitosť naskytne? Ray sedel na stoličke, držal si hlavu v dlaniach, a zízal na úhľadné kôpky. Pri pomyslení na to, odkiaľ tie peniaze asi sú a čo s nimi teraz urobí, sa ho zmocnil závrat.

Vonku ktosi zabuchol dvere na aute a vyrušil ho. Toto je ideálne miesto na lúpež. Keď človek cestuje s miliónmi v hotovosti, vidí zlodeja za každým rohom.

Vrátil peniaze do vriec, napchal ich späť do kufra a odviezol sa do najbližšieho kasína.

Jeho doterajšia skúsenosť s hazardnými hrami pozostávala z víkendového výletu do Atlantic City s dvoma kolegami, ktorí si prečítali v knihe, ako úspešne hrať kocky a boli presvedčení, že rozbijú bank. Nerozbili. Ray hral karty iba príležitostne, no napriek tomu sa usadil pri stole, kde sa hral päťdolárový blackjack a po dvoch dňoch strávených v hlučnej kobke odchádzal so šesťdesiatimi dolármi a prisahal, že tam už viac nevkročí. Kolegovia síce neupresnili svoje straty, ale Ray už vedel, že hazardní hráči často klamú, pokiaľ ide o úspech v hre.

V narýchlo postavenej škatuli, veľkej ako futbalové ihrisko, kde sídlil klub Santa Fe, sa zišlo dosť ľudí na to, že bol pondelok večer. Vo vedľajšom deväťposchodovom vežiaku boli ubytovaní hostia, zväčša dôchodcovia zo Severu, ktorým by v živote nenapadlo cestovať do Mississippi, ale dali sa nalákať na neobmedzený prístup k hracím automatom a džin zadarmo.

Ray mal vo vrecku päť bankoviek z piatich rôznych balíčkov peňazí, ktoré rátal v motelovej izbe. Pristúpil k blackjackovému stolu, pri ktorom driemala krupiérka, a položil naň prvú bankovku. „Chcem hrať,“ povedal.

„Sto dolárov,“ prehodila cez plece, ale nikto ju nepočúval. Vzala bankovku, pošúchala ju medzi prstami a vložila do hry.

Zdá sa, že je pravá, pomyslel si Ray a trochu sa uvoľnil. Veď krupiérka s nimi prichádza do styku denne. Zamiešala balíček, rozdala karty, no súčet jej kariet bol vyšší ako dvadsaťjeden. Zobrala bankovku z tajného pokladu sudcu Atleeho a položila na stôl dva čierne žetóny. Ray stavil oba, teda dvesto dolárov. Žena znova rýchlo rozdala a aj tentoraz bol súčet vyšší ako dvadsaťjeden. Teraz mal Ray štyri čierne žetóny. Za necelú minútu vyhral tristo dolárov.

Štrngajúc žetónmi vo vrecku, prešiel sa po kasíne Najprv zašiel k hracím automatom, tam sedeli zväčša starší a pokojnejší hostia, ktorí mechanicky stláčali páku a smutne zízali na obrazovku. Pri stole s kockami sa zhromaždila skupina rozvášnených hráčov, vykrikujúcich pokyny, ktoré Rayovi nič nehovorili. Chvíľu tam stál a díval sa, ale vôbec nerozumel hre ani stávkam, ani žetónom, čo išli z ruky do ruky.

Pri ďalšom prázdnom blackjackovom stole vytiahol druhú stodolárovku a položil ju pred krupiéra gestom ostrieľaného hráča. Chlapík si ju pozrel proti svetlu, pošúchal ju medzi prstami a potom s ňou zašiel za šéfom, ktorý sa zatváril nedôverčivo. Vytiahol lupu, nasadil si ju na ľavé oko a dôkladne bankovku preskúmal. Ray už bol pripravený ujsť, keď počul, ako jeden z nich vraví: „Je dobrá.“ Nebol si istý, ktorý to bol, pretože ustavične striehol na ozbrojených strážcov. Krupiér sa vrátil k stolu a položil podozrivú bankovku pred Raya, ktorý povedal: „Hrám.“ O pár sekúnd sa Ray pozeral na srdcovú dámu a pikového kráľa, čo znamenalo už tretiu výhru.

Ray sa rozhodol využiť krupiérovu bdelosť a šéfovu ostražitosť. Vybral z vrecka tri stodolárovky a položil ich na stôl. Krupiér si každú dôkladne prezrel, potom pokrčil plecami a spýtal sa: „Chcete rozmeniť?“

„Nie, hrať.“

„Stávka tristo dolárov v hotovosti,“ povedal krupiér nahlas. Šéf stál tesne za ním.

Ray zastal na šestnástich. Krupiér si vytiahol desať a štyri, a keď obrátil dolníka, Ray vyhral štvrté rozdanie. Hotovosť zmizla a namiesto nej sa na stole objavilo šesť čiernych žetónov. Ray mal spolu desať žetónov, čiže tisíc dolárov, a navyše istotu, že zvyšných tridsaťtisíc bankoviek v kufri jeho auta nie sú falzifikáty. Nechal krupiérovi jeden žetón a išiel na pivo.

Športový bar bol na vyvýšenom mieste, odkiaľ človek mohol pri poháriku sledovať dianie v kasíne. Mohol tiež na viacerých obrazovkách pozerať bejzbal, záznamy pretekov športových áut alebo bowling. Iba hrať nemohol, to zatiaľ nebolo dovolené.

Ray si uvedomoval, aké riziko kasíno predstavuje. Hoci sa presvedčil, že peniaze sú pravé, potreboval ešte zistiť, či nie sú nejakým spôsobom označené. Nedôverčivý postoj druhého krupiéra a jeho nadriadeného možno stačí na to, aby sa na bankovky pozreli aj chlapci z prvého poschodia. Určite ho majú na videu, ako napokon každého návštevníka kasína. Od kamarátov, ktorí sa pokúšali rozbiť bank pri stole s kockami, vedel, že návštevníci kasína sú ostro sledovaní.

Ak peniaze vzbudili podozrenie, rýchlo si ho nájdu.

Lenže ako si overí ich pravosť? Nemôže predsa vojsť do Prvej národnej v Clantone a podať pokladníčke zopár bankoviek s prosbou: „Pani Dempseyová, mohli by ste sa pozrieť, či sú pravé?“ V clantonskej banke ešte nikdy nevideli falošné bankovky a okolo poludnia by celé mesto vedelo, že syn sudcu Atleeho má plné vrecká podozrivých peňazí.

Napadlo mu, že počká. Keď sa vráti do Virgínie, zájde za svojím právnikom, ktorý by mohol dať peniaze preskúmať odborníkovi, všetko pekne diskrétne. Lenže tak dlho čakať nemôže. Ak sú peniaze falošné, spáli ich. Ak nie, ešte sa nerozhodol, čo s nimi urobí.

Pomaly popíjal pivo, aby vedenie kasína malo dosť času poslať za ním chlapíkov v tmavých oblekoch, ktorí sa ho spýtajú: „Môžete na minútku?‘ Ale Ray vedel, že to tak rýchlo nepôjde. Ak sú peniaze označené, potrvá niekoľko dní, kým zistia, odkiaľ sú.

Povedzme, že ho prichytia s označenými bankovkami Čo vlastne spáchal? Našiel ich v rodičovskom dome, ktorý zdedil spolu s bratom. On je vykonávateľom poslednej vôle a čoskoro bude zodpovedný za ochranu majetku v pozostalosti. Má ešte niekoľko mesiacov na to, aby nález ohlásil pozostalostnému súdu a daňovému úradu. Ak aj Sudca získal peniaze nelegálnym spôsobom, čo sa dá robiť, je mŕtvy. Ray sa zatiaľ ničoho nedopustil.

Vrátil sa k prvému stolu a stavil päťsto dolárov. Krupiérka dala znamenie svojmu šéfovi a ten sebaisto prišiel, prstom si ťukal na ucho a tváril sa, akoby päťstodolárová stávka v blackjacku bola v Santa Fe na dennom poriadku. Ray dostal eso a kráľa – blackjack – a krupiérka mu posunula sedemstopäťdesiat dolárov.

„Vypijete si niečo?“ spýtal sa šéf s úsmevom, ktorým odhalil pokazené zuby.

„Pivo Beck’s,“ odvetil Ray a vzápätí sa pri stole objavila čašníčka.

V ďalšej hre stavil sto dolárov a prehral. Potom rýchlo stavil tri žetóny a tentoraz vyhral. Osem z nasledujúcich desiatich vyhral, pričom striedal stávky v rozpätí od sto do päťsto dolárov, akoby presne vedel, čo robí. Šéf postával za chrbtom krupiérky. Zjavne si mysleli, že majú do činenia s profesionálnym hráčom, ktorého treba sledovať a nafilmovať. A upozorniť naňho aj ostatné kasína.

Keby len vedeli!

Dva razy po sebe prehral po dvesto a nakoniec zariskoval a neohrozene posunul dopredu desať žetónov – tisíc dolárov. V kufri má ešte tri milióny. Toto je smiešna suma. Keď sa vedľa žetónov ocitli dve dámy, tváril sa, akoby celý život vyhrával.

„Dáte si večeru, pane?“ spýtal sa šéf.

„Nie.“

„Máte nejaké iné želanie?“

„Môžem dostať izbu?“

„Veľkú izbu alebo apartmán?“

Neopatrný somár by povedal: „Apartmán, samozrejme,“ ale Ray sa nepomýlil. „Na tom nezáleží,“ povedal. Vôbec nemal v úmysle nocovať v hoteli, ale po dvoch pivách by nemal hneď sadnúť za volant. Čo keby ho zastavil šerifov pomocník? A ako by sa zatváril, keby nazrel do kufra?

„Spoľahnite sa, pane,“ povedal šéf. „Postarám sa o to.“

V priebehu ďalšej hodiny bola hra vyrovnaná. Čašníčka sa pri ňom zastavovala každých päť minút a núkala mu rôzne nápoje, ale Ray držal v ruke stále to isté pivo. Kým krupiérka miešala karty, narátal tridsaťdeväť čiernych žetónov.

O polnoci začal zívať a spomenul si, že predchádzajúcu noc veľmi málo spal. Kľúč od izby mal vo vrecku. Našťastie, stávky sa mohli uzatvárať najviac na tisíc dolárov, inak by bol stavil všetko naraz a, samozrejme, o všetko prišiel. Stavil desať čiernych žetónov a pred zrakmi divákov vyhral blackjack. Ďalších desať žetónov a krupiérka prehrala. Ray pozbieral žetóny, štyri nechal krupiérke a pobral sa k pokladnici. V kasíne strávil tri hodiny.

Z izby na štvrtom poschodí videl na parkovisko, a keďže mal priamy výhľad na svoje auto, neubránil sa pocitu, že ho musí strážiť. Hoci bol unavený, nemohol spať. Pritiahol si stoličku k oknu a snažil sa aspoň zdriemnuť, nevedel sa však zbaviť neodbytných myšlienok.

Je možné, že Sudca objavil kasína? Mohli byť hazardné hry zdrojom jeho nevysvetliteľného bohatstva, lukratívnou neresťou, o ktorej nikto nevedel?

Čím viac si nahováral, že je to nezmysel, tým silnejšie bolo jeho presvedčenie, že možno našiel zdroj peňazí. Pokiaľ vedel, Sudca nikdy nehral ani len na burze, a keby aj hral, prečo by si zisk vyberal v hotovosti a ukrýval ho v skrinke za pohovkou? A navyše, niekde by museli byť aj doklady.

Keby bol viedol dvojaký život sudcu, ktorý berie úplatky, kde by sa v chudobnom Mississippi vzali tri milióny dolárov? A prijímanie úplatkov by znamenalo účasť ďalších ľudí.

Takže v tom musel byť hazard. V kasínach sa hrá o peniaze. Ray práve vyhral šesťtisíc dolárov za jedinú noc. Isteže, mal šťastie. Možno starý pán vedel hrať karty alebo hádzať kocky. Možno vyhral jackpot na niektorom hracom automate. Žíl sám a nikomu sa nemusel spovedať.

Mohlo sa mu dariť.

Ale tri milióny dolárov za sedem rokov?

Nežiadajú kasína nejaké doklady, keď niekto veľa vyhrá? Daňové formuláre a podobne?

A prečo tie peniaze skrýval? Prečo ich nerozdal ako všetky ostatné?

Krátko po tretej Ray kapituloval a opustil izbu. Spal v aute, až kým nevyšlo slnko.

11

Vchodové dvere boli pootvorené, čo o ôsmej ráno v prázdnom dome neveštilo nič dobré. Ray chvíľu váhal, či má vojsť dnu, ale bolo mu jasné, že nemá na výber. Strčil do dverí a so zaťatými päsťami, akoby zlodej čakal za dverami, sa zhlboka nadýchol. Dvere sa s vŕzganím otvorili dokorán, a keď svetlo dopadlo na škatule v hale, Ray zbadal na dlážke stopy od blata. Ktosi teda nasilu vnikol dnu zozadu, kde bolo blato, a nevedno prečo sa rozhodol odísť hlavným vchodom.

Ray pomaly vytiahol z vrecka pištoľ.

V Sudcovej pracovni sa povaľovali zelené škatule. Pohovka bola prevrátená, dvere na skrinke pod policami otvorené. Písací stôl vyzeral nedotknuto, ale papiere boli porozhadzované po dlážke.

Vlamač zrejme vybral škatule zo skrinky, a keď zistil, že sú prázdne, v návale zlosti po nich postúpal. Aj napriek tomu, že v dome sa nič nepohlo, Ray cítil vo vzduchu násilie a podlomili sa mu kolená.

Tie peniaze ho môžu stáť život.

Keď sa trochu spamätal, postavil pohovku na miesto a pozbieral papiere. Začal odkladať škatule, no z verandy k nemu doľahol akýsi zvuk. Pozrel z okna a uvidel starú ženu, ako klope na dvere.

Nikto nepoznal Sudcu tak dobre ako Claudia Gatesová. Robila mu súdnu zapisovateľku, sekretárku, šoférku a ešte všeličo iné, aspoň podľa rečí, ktoré sa v Clantone šírili už od Rayovho detstva. Takmer tridsať rokov cestovali so Sudcom po šiestich okresoch 25. obvodu, často odchádzali z Clantonu ráno o siedmej a vracali sa za tmy. Keď neboli v súdnej sieni, delili sa o Sudcovu kanceláriu, kde Claudia prepisovala záznamy, zatiaľ čo on sa venoval svojim papierom.

Raz ich právnik menom Turley v kancelárii pristihol v chúlostivej situácii počas obedňajšej prestávky a dopustil sa osudovej chyby, keď o tom povedal ostatným. V priebehu nasledujúceho roka prehral všetky súdne procesy a prišiel o všetkých klientov. Sudcovi Atleemu trvalo štyri roky, kým dosiahol, aby Turleyho vylúčili z advokátskej komory.

„Ahoj, Ray,“ povedala Claudia cez sieťku proti hmyzu. „Môžem vojsť?“

„Isteže,“ povedal a otvoril dvere.

Ray a Claudia sa nikdy nemali v láske. On mal vždy pocit, že Sudca jej venuje pozornosť a lásku, ktorú nevenoval svojim synom, a ona si zasa myslela, že ju ohrozuje Pokiaľ išlo o sudcu Atleeho, vždy sa cítila ohrozená.

Mala málo priateľov a ešte menej obdivovateľov. Keďže prakticky celý život strávila v súdnej sieni, kde si musela všeličo vypočuť, bola drsná a necitlivá. A arogantná, pretože smela veľkému mužovi šepkať do ucha.

„Je mi to veľmi ľúto,“ začala.

„Aj mne.“

Keď prechádzali okolo pracovne, Ray rýchlo zatvoril dvere a povedal: „Tam nechoďte.“ Claudia si nevšimla vlamačove stopy na dlážke.

„Buď ku mne dobrý, Ray,“ povedala.

„Prečo?“

Vošli do kuchyne, Ray nalial kávu a obaja si sadli k stolu. „Môžem si zapáliť?“ spýtala sa Claudia.

„Mne to neprekáža,“ odvetil Ray. Len si zapáľ a pre mňa za mňa sa zadus. Otcove čierne obleky boli vždy napáchnuté dymom z jej cigariet. Dovolil jej fajčiť v aute, v kancelárii, v jeho pracovni a zrejme aj v posteli. Jedinou výnimkou bola súdna sieň.

Sipľavý dych, zachrípnutý hlas, sieť vrások okolo očí, nuž, za radosť z fajčenia sa platí.

Claudia bola uplakaná a to sa jej v živote nestávalo často. Keď Ray cez leto pomáhal otcovi v kancelárii, musel sa raz zúčastniť na prejednávaní srdcervúceho prípadu týrania dieťaťa. Svedecká výpoveď bola taká smutná a žalostná, že všetkých, vrátane Sudcu a ostatných právnikov, dojala k slzám. Iba Claudia s kamennou tvárou mala suché oči.

„Nemôžem uveriť, že už nežije,“ povedala a vyfúkla obláčik dymu k stropu.

„Umieral päť rokov, Claudia. Dalo sa to čakať.“

„Aj tak je to smutné.“

„Je, ale ku koncu veľmi trpel. Smrť preňho bola vykúpením.“

„Nedovolil mi prísť na návštevu.“

„Nechajme minulosť, dobre?“

Minulosť, podľa toho, ktorej verzii človek veril, najmenej dve desaťročia vzrušovala celé mesto. Niekoľko rokov po smrti Rayovej matky sa Claudia rozviedla s manželom a nikto sa nedozvedel prečo. Polovica Clantonu totiž tvrdila, že Sudca Claudii sľúbil, že sa s ňou ožení, len čo bude rozvedená. Druhá polovica zase vyhlasovala, že Sudca ako správny Atlee by nikdy neklesol tak hlboko, aby si vzal obyčajnú smrteľníčku Claudiu, a že o rozvod požiadal jej manžel, pretože ju prichytil s iným mužom. Roky plynuli a dvojica si užívala výhody manželského života s výnimkou písomného potvrdenia a spoločného bývania. Claudia síce robila všetko pre to, aby Sudcu prinútila k sobášu, ale on sa neponáhľal. Zrejme mal všetko, čo potreboval.

Nakoniec mu Claudia dala ultimátum, ale nebol to múdry ťah. Reuben Atlee sa nedal zastrašiť. Rok predtým, ako musel opustiť svoj úrad, sa Claudia vydala za muža, ktorý bol od nej o deväť rokov mladší. Sudca ju okamžite vyhodil a v kaviarničkách a krúžkoch ručných prác sa o inom nehovorilo. O niekoľko rokov však Claudia ovdovela. Bola osamelá a Sudca tiež. On jej však nikdy neodpustil zradu, ktorej sa dopustila, keď sa druhý raz vydala.

„Kde je Forrest?“ spýtala sa Claudia.

„Už by sa mal ukázať.“

„Ako sa má?“

„Ako Forrest.“

„Chceš, aby som odišla?“

„To záleží na vás.“

„Radšej by som sa s tebou porozprávala, Ray. Potrebujem sa s niekým rozprávať.“

„Nemáte priateľov?“

„Nie. Reuben bol môj jediný priateľ.“

Strhol sa, keď otca nazvala menom. Potiahla si z cigarety a Ray si všimol, že nemá pery namaľované zvyčajnou krikľavou červenou farbou, ale že s ohľadom na smútok zvolila svetlejší odtieň. Hoci musela mať najmenej sedemdesiat, stále vyzerala dobre. Bola štíhla a držala sa vzpriamene v úzkych šatách, ktoré by si žiadna sedemdesiatnička v okrese Ford neobliekla. Mala diamantové náušnice, prsteň s diamantom, aj keď Ray nerozoznal, či sú pravé. A aj pekný zlatý prívesok a dva zlaté náramky.

Starnúca pobehlica, ale ešte vždy aktívna sopka. Musí sa spýtať Harryho Rexa, s kým teraz chodí.

Nalial jej druhú šálku kávy a povedal: „O čom sa chcete rozprávať?“

„O Reubenovi.“

„Otec je mŕtvy. Nerád sa vŕtam v minulosti.“

„Nemohli by sme byť priatelia?“

„Nie. Nikdy sme sa nemali radi. Hádam sa teraz nezačneme objímať a bozkávať nad truhlou. Načo by to bolo dobré?“

„Som už stará, Ray.“

„A ja žijem vo Virgínii. Dnes sa stretneme na pohrebe a viac sa už neuvidíme. Čo vy na to?“

Zapálila si ďalšiu cigaretu a trochu si poplakala. Ray myslel na neporiadok v pracovni a na to, čo povie Forrestovi, ak teraz vrazí dnu a uvidí stopy a rozhádzané škatule. Keby Forrest zbadal Claudiu, možno by ju chcel za-’ škrtiť.

Ray a Forrest už dávno podozrievali Sudcu, že Claudii platí viac ako bežnú mzdu súdnej zapisovateľky. Dostávala viac, pretože mu dávala viac. Nebolo ťažké ju znenávidieť.

„Chcela by som mať nejakú spomienku, to je všetko,“ povedala Claudia.

„Chcete spomínať na mňa?“

„Si ako tvoj otec, Ray. Vieš, ako som na ňom lipla.“

„Ide vám o peniaze?“

„Nie.“

„Ste na mizine?“

„Nuž, nie som na tom práve najlepšie.“

„Tu nič nenájdete.“

„Máš jeho závet?“

„Áno, ale vaše meno sa v ňom nespomína.‘

Znova sa rozplakala a v Rayovi začala vrieť zlosť. Pred dvadsiatimi rokmi Claudia dostávala peniaze, zatiaľ čo on robil čašníka a žil na arašidovej nátierke, len aby sa udržal na štúdiách a neprišiel o lacné ubytovanie. Ona sa vozila v novom cadillaku, keď on a Forrest jazdili v starých kárach. Od nich sa očakávalo, že budú žiť ako schudobnení šľachtici, kým ona mala kopu šiat a šperkov.

„Vždy sľuboval, že sa o mňa postará,“ ozvala sa napokon.

„Ten sľub už dávno neplatí, Claudia. Vzdajte to.“

„Nemôžem. Príliš som ho milovala.“

„To nebola láska, ale sex a peniaze. Radšej by som o tom nehovoril.“

„Čo po ňom zostalo?“

„Nič. Všetko rozdal.“

„Čože?“

„Počuli ste. Veď viete, že rád vypisoval šeky. Časom sa to zhoršilo, najmä keď ste odišli zo scény.“

„Čo jeho dôchodok?“ Prestala plakať, lebo išlo o biznis. Zelené oči jej svietili.

„Vybral si všetko naraz, keď odišiel z úradu. Bolo to finančne nevýhodné, ale urobil to bez môjho vedomia. Zlosť mu pomútila rozum. Vzal si peniaze, niečo si nechal na živobytie a zvyšok daroval skautom, Lions klubu, Synom konfederácie, Výboru pre zachovanie historických bojísk a čo ja viem komu ešte.“

Keby sa otec bol správal nečestne, čomu Ray neveril Claudia by o peniazoch vedela. Ona však očividne nič nevie. Ray ju nikdy neupodozrieval, pretože keby čosi tušila, peniaze by neboli ukryté v Sudcovej pracovni. Keby mala prístup k trom miliónom, vedel by o tom každý. Ak mala čo i len dolár, musela to dať najavo. Pri pohľade na zúboženú Claudiu si Ray pomyslel, že tých dolárov veľa nemá.

„Myslel som, že váš druhý manžel mal peniaze,“ povedal s prehnanou krutosťou.

„Aj ja,“ odvetila Claudia a usmiala sa. Ray vyprskol. Potom sa obaja rozosmiali a ľady sa rýchlo roztopili. Claudia bola známa svojou priamosťou.

„Žiadne ste nenašli, čo?“

„Ani cent. Bol fešák, o deväť rokov mladší, veď vieš…“

„Pamätám sa. Bol z toho poriadny škandál.“

„Mal päťdesiatjeden rokov, bol výrečný a tvrdil, že zarobí na nafte. Vŕtali sme ako blázni štyri roky, ale na ložisko sme nenarazili.“

Ray sa nezdržal smiechu. V tej chvíli si nespomínal, že by sa niekedy v živote rozprával o sexe a peniazoch so sedemdesiatročnou starenkou. Určite má v zásobe viac historiek. Claudiine najväčšie hity.

„Vyzeráte dobre, Claudia, ešte si niekoho nájdete.“

„Som unavená, Ray. Unavená a stará. Už sa mi nechce vychovávať ďalšieho chlapa. Nestojí to za to.“

„ČO sa stalo tomu druhému?“

„Dostal infarkt a nezostalo po ňom ani tisíc dolárov.“

„Po Sudcovi zostalo šesťtisíc.“

„To je všetko?“ spýtala sa neveriacky.

„Žiadne cenné papiere, žiadne dlhopisy, iba starý dom a šesťtisíc dolárov v banke.“

Claudia sklopila oči, pokrútila hlavou a uverila všetkému, čo jej Ray narozprával. O poklade zjavne nič nevedela.

„Čo urobíš s domom?“

„Forrest ho chce podpáliť a zhrabnúť poistku.“

„To nie je zlý nápad.“

„Predáme ho.“

Na verande sa ozval šuchot a vzápätí zaklopanie. Prišiel reverend Palmer dohodnúť podrobnosti smútočnej omše, ktorá sa mala konať o dve hodiny. Claudia cestou k autu Raya objala. Na rozlúčku ho objala ešte raz. „Mrzí ma, že som k tebe nebola milšia,“ zašepkala, keď jej otváral dvere.

„Dovidenia, Claudia. Stretneme sa v kostole.“

„On mi nikdy neodpustil, Ray.“

„Ja vám odpúšťam.“

„Vážne?“

„Áno. Všetko je odpustené. Odteraz sme priatelia.“

„Ďakujem ti, Ray.“ Tretí raz ho objala a začala plakať. Pomohol jej nastúpiť do auta – samozrejme, že to bol Cadillac. Skôr ako naštartovala, spýtala sa: „A tebe odpustil?“

„Asi nie.“

„Máš pravdu, asi nie.“

„Ale na tom teraz nezáleží. Najprv ho pochovajme.“

„Niekedy sa správal ako hrozný hajzel, nemyslíš?“ povedala cez slzy.

Ray sa musel zasmiať. Sedemdesiatročná bývalá milenka jeho nebohého otca pravé nazvala veľkého muža haj zlom.

„Áno,“ prisvedčil. „Niekedy bol taký.“

12

Sudcu Atleeho v peknej dubovej truhle viezli uličkou medzi lavicami až k oltáru, kde už čakal reverend Palmer v čiernom habite. Tentoraz však truhla nebola otvorená – na veľké sklamanie mnohých trúchliacich ktorí chceli podľa starého južanského zvyku, v akejsi čudnej snahe o posilnenie smútku, ešte naposledy uvidieť tvár zosnulého. „Dofrasa, nie,“ odpovedal Ray pánu Magargelovi, keď sa ho pýtal, či má nechať truhlu otvorenú. Keď bolo všetko na svojom mieste, Palmer vystrel ruky, vzápätí ich spustil a ľudia si posadali.

V prvej lavici vpravo sedela rodina, čiže obaja synovia. Ray mal na sebe nový oblek a vyzeral unavene. Forrest v džínsoch a čiernom semišovom saku vyzeral napodiv triezvo. Za nimi sedel Harry Rex a ostatní muži, ktorí mali niesť truhlu, a v ďalšej lavici smutná skupina staručkých sudcov, čo už boli jednou nohou v hrobe. V prvej lavici naľavo boli rôzni hodnostári – politici, bývalý guvernér, dvojica sudcov z mississipského Najvyššieho súdu. Clanton ešte nikdy nebol svedkom takého sústredenia moci.

Kostol bol preplnený, ľudia stáli aj popri stenách. Balkón praskal vo švíkoch. Vo veľkej sále o poschodie nižšie bola nainštalovaná zvuková aparatúra, a aj tam sa zhromaždili priatelia a obdivovatelia.

Ray bol množstvom ľudí ohúrený. Forrest pozeral na hodinky. Prišiel pätnásť minút pred začiatkom a Harry Rex, nie Ray, mu poriadne vynadal. Nový oblek sa zašpinil, bránil sa, a okrem toho čierne semišové sako mu pred rokmi kúpila Ellie, a tá povedala, že sa na túto príležitosť hodí.

Ellie dosiahla hranicu stotridsať kíl, takže prestala vychádzať z domu, za čo jej Ray a Harry Rex boli vďační. Akosi sa jej podarilo udržať Forresta triezveho, ale bolo jasné, že nie nadlho. Ray mal tisíc dôvodov, pre ktoré sa chcel vrátiť do Virgínie.

Reverend sa pomodlil, bola to krátka, výrečná modlitba, ktorou vzdal Bohu vďaku za život veľkého muža. Potom uviedol detský zbor, ocenený v celoamerickej súťaži v New Yorku, a poznamenal, že sudca Atlee im dal tritisíc dolárov na cestu. Nádherne zaspievali dve piesne, ktoré Ray nikdy predtým nepočul.

Prvú rozlúčkovú reč – podľa Rayových pokynov mali byť len dve krátke – predniesol starý pán, ktorý sa ledva došuchtal k pultu, ale keď už tam bol, prekvapil všetkých prítomných silným, zvučným hlasom. Zhruba pred sto rokmi študoval spolu so Sudcom právo. Porozprával dve neveselé historky a hlas mu začal slabnúť.

Reverend prečítal pasáž z Biblie a povedal zopár slov útechy tým, čo stratili milovaného človeka, aj keď bol starý a prežil plodný život.

Potom vystúpil s druhou rozlúčkovou rečou mladý černoch menom Nakita Poole, čosi ako miestna legenda. Poole pochádzal z neusporiadanej chudobnej rodiny z južnej časti mesta a keby nie učiteľa chémie na strednej škole, bol by zrejme vypadol už v deviatej triede a stal sa ďalším číslom v štatistikách. Sudca ho spoznal pri riešení istej nepríjemnej rodinnej záležitosti na súde a začal sa o chlapca zaujímať. Poole bol mimoriadne nadaný na prírodné vedy a matematiku. Zmaturoval s vyznamenaním, prihlásil sa na niekoľko prestížnych univerzít a všade ho prijali. Sudca mu napísal zopár pôsobivých odporúčacích listov a využil všetky svoje konexie. Nakita si napokon zvolil Yale, kde mu hradili všetko okrem osobných výdavkov. Sudca Atlee mu písal každý týždeň celé štyri roky a k listu vždy pripojil šek na dvadsaťpäť dolárov.

„Nebol som jediný, kto dostával listy alebo šeky,“ povedal Nakita stíchnutému publiku. „Bolo nás viac.“

Nakita mal pred sebou cestu do Afriky, kde bude pracovať ako lekár-dobrovoľník. „Tie listy mi budú chýbať,“ dodal, a ani jedno ženské oko nezostalo suché.

Po ňom prišiel na rad koroner Thurber Foreman, neodmysliteľná súčasť pohrebov v okrese Ford, a na výslovné želanie nebohého zahral na mandolíne a zaspieval Blíž k Tebe, Bože môj. Spieval precítene a dokonca pritom si Forrest začal utierať oči. Ray hľadel na truhlu a rozmýšľal o peniazoch. Odkiaľ sú? Čo starý pán vykonal? A aké mal predstavy o ich ďalšom osude, keď tu už nebude?

Len čo reverend skončil kratučkú záverečnú modlitbu, vozík s truhlou sa dal do pohybu. Pán Magargel odprevadil Raya a Forresta uličkou medzi lavicami a dolu schodmi k limuzíne za pohrebným vozom. Ľudia sa vyhrnuli von a náhlili sa k autám, aby sa odviezli na cintorín.

Clanton, ako všetky malé mestá, miloval pohrebné sprievody. Doprava sa zastavila. Tí, čo nešli za pohrebným vozom, stáli na chodníkoch a smutne sledovali kolónu áut. Všetci šerifovi pomocníci boli v uniformách a blokovali ulice, bočné uličky, parkovacie miesta.

Pohrebný voz obišiel budovu súdu, na ktorej viala vlajka spustená na pol žrde, a na chodníku boli nastúpení úradníci so sklonenými hlavami. Aj majitelia obchodov na námestí vyšli von, aby dali sudcovi Atleemu posledné zbohom.

Miesto posledného odpočinku slávneho muža bolo hneď vedľa dávno zabudnutej manželky, medzi predkami, ktorých si tak veľmi vážil. Nikto netušil, že je to posledný Atlee, čo sa vracia do rodnej zeme. Ray mal v úmysle dať sa spáliť a popol rozptýliť ponad hrebene Blue Ridge Mountains. Forrest síce pripúšťal, že mu smrť hrozí viac ako staršiemu bratovi, ale o podrobnostiach zatiaľ neuvažoval. Jedno však vedel určite: nedá sa pochovať v Clantone. Ray sa prihováral za kremáciu. Ellie sa páčila predstava mauzólea. Forrest sa tejto téme radšej vyhýbal.

Smútoční hostia sa zhromaždili v karmínovočervenom stane, ktorý dal postaviť pán Magargel, ale ukázalo sa, že sa doň všetci nezmestia. Zakrýval hrob a štyri rady skladacích stoličiek. Stoličiek bolo treba aspoň tisíc.

Ray a Forrest sedeli, kolenami sa takmer dotýkali truhly, a počúvali záverečné slová reverenda Palmera. Raya prenasledovali čudné myšlienky, zatiaľ čo sedel na skladacej stoličke pri otvorenom hrobe svojho otca. Túžil ísť domov. Chýbali mu prednášky a študenti. Chýbalo mu lietanie a pohľad na údolie Shenandoah z výšky. Bol unavený a podráždený a vôbec sa mu nechcelo stráviť nasledujúce dve hodiny na cintoríne a konverzovať s ľuďmi, ktorí si pamätali, keď sa narodil.

Manželka miestneho letničiarskeho kazateľa zaspievala Amazing Grace a čas sa na päť minút zastavil. Cintorínom sa niesol krásny soprán, ktorý utešoval mŕtvych a dodával nádej živým. Dokonca aj vtáky prestali poletovať.

Pri zvukoch záverečnej fanfáry si všetci poplakali. Poskladanú štátnu vlajku podali Forrestovi, ktorý vzlykal a potil sa v nemožnom semišovom saku. Keď okolité lesy pohltili posledné tóny trúbky, Ray sa naklonil dopredu a dotkol sa truhly. V duchu povedal otcovi zbohom, potom si položil lakte na kolená a zložil hlavu do dlaní.

Ľudia sa rýchlo rozchádzali. Bol čas obeda. Ray dúfal, že si ho nikto nebude všímať, ak zostane sedieť s pohľadom upretým na truhlu. Forrest mu položil ruku na plece a zdalo sa, že vytrvajú až do zotmenia. Harry Rex sa však spamätal a vzal na seba úlohu rodinného hovorcu. Pri východe zo stanu ďakoval hodnostárom za účasť, pochválil Palmera za peknú bohoslužbu, kazateľovej žene zložil poklonu za nádherný spev, upozornil Claudiu, že nemôže sedieť s chlapcami a že by mala odísť. Pod neďalekým stromom čakali hrobári s lopatami.

Keď všetci odišli, vrátane pána Magargela a jeho pomocníkov, Harry Rex sťažka dosadol na stoličku vedľa Forresta a ešte dlho tam sedeli, pozerali na truhlu, akoby sa im nechcelo odísť. Kdesi v diaľke vrčal bager. Forrest a Ray si to nevšímali. Ako často človek pochováva vlastného otca?

A čo znamená čas pre hrobárov?

„Krásny pohreb,“ vzdychol napokon Harry Rex. V takých veciach sa vyznal.

„Bol by naň hrdý,“ poznamenal Forrest.

„Miloval pohreby,“ dodal Ray. „Zato svadby neznášal.“

„Ja milujem svadby,“ ozval sa Harry Rex.

„Štvrtá či piata?“ chcel vedieť Forrest.

„Štvrtá, ale možno nie posledná.“

Vtom k nim pristúpil muž v uniforme a potichu sa spýtal: „Môžeme spustiť truhlu?“

Ray ani Forrest sa nezmohli na odpoveď. Harry Rex však vedel, čo treba. „Áno, prosím,“ povedal. Chlapík otočil kľukou ukrytou pod plachtou a truhla začala pomaly klesať. Dívali sa, až kým sa nespustila na dno jamy, vyhĺbenej v červenej pôde.

Muž zobral popruhy, plachtu aj kľuku a odišiel.

„Zdá sa, že je koniec,“ povedal Forrest.

Obedovali tamales, kukuričné placky plnené mäsom, a kolu v reštaurácii na okraji mesta, dosť ďaleko od preplnených podnikov, kde by určite natrafili na niekoho, kto by im chcel povedať zopár milých slov o Sudcovi. Sedeli pri drevenom piknikovom stole pod veľkým slnečníkom a pozorovali okoloidúce autá.

„Kedy odchádzaš?“ spýtal sa Harry Rex.

„Hneď ráno,“ odpovedal Ray.

„Máme prácu.“

„Viem. Urobme to popoludní.“

„Akú prácu?“ chcel vedieť Forrest.

„Majetkové záležitosti,“ povedal Harry Rex. „O pár týždňov otvoríme dedičské konanie, len čo sa Ray bude môcť uvoľniť zo školy. Teraz musíme prezrieť Sudcove papiere a zistiť, koľko práce nás vlastne čaká.“

„Vykonávateľ bude mať čo robiť.“

„Môžeš nám pomôcť.“

Ray pri jedle myslel na svoje auto, zaparkované na rušnej ulici neďaleko presbyteriánskeho kostola. Tam je určite v bezpečí. „Včera večer som bol v kasíne,“ vyhlásil s plnými ústami.

„V ktorom?“ spýtal sa Harry Rex.

„V prvom, na ktoré som narazil. Volalo sa Santa Fe, neviem ako ďalej. Bol si tam niekedy?“

„Bol som vo všetkých,“ odvetil Harry Rex tónom človeka, ktorý sa tam už nechce vrátiť. S výnimkou drog okúsil azda každú neresť.

„Aj ja,“ ozval sa Forrest, ktorý nijaké výnimky nepoznal. „Ako ti to išlo?“

„Vyhral som zopár tisíc v blackjacku. Dostal som zadarmo izbu.“

„Ja som tú izbu zaplatil,“ poznamenal Harry Rex. „Možno celé poschodie.“

„A tie drinky zadarmo,“ vzdychol Forrest. „Dvadsaťdolárový šampus.“

Ray sťažka preglgol a rozhodol sa hodiť návnadu. „V otcovom písacom stole som našiel zápalky zo Santa Fe. Chodieval tam?“

„Jasné,“ odpovedal Harry Rex. „Raz do mesiaca sme tam zašli. Miloval kocky.“

„Starý pán?“ čudoval sa Forrest. „Bol hráč?“

„Hej.“

„Takže tam je zvyšok môjho dedičstva. Čo nerozdal to prehral.“

„Kdeže, bol celkom šikovný.“

Ray predstieral, že je rovnako šokovaný ako Forrest ale v skutočnosti sa mu uľavilo, lebo to potvrdzovalo je ho prvú domnienku. Napriek tomu považoval za nepravdepodobné, že by Sudca získal také bohatstvo v kockách.

Neskôr to preberie s Harrym Rexom.

13

Keď sudca cítil, že sa blíži koniec, svedomito usporiadal svoje záležitosti. Všetky dôležité dokumenty boli uložené na viditeľnom mieste v pracovni.

Najprv prehľadali mahagónový stôl. V jednej zásuvke boli chronologicky usporiadané bankové výpisy za posledných desať rokov a v druhej daňové priznania. Našli aj hrubé účtovné knihy, do ktorých Sudca zapisoval finančné dary všetkým, čo o ne požiadali. Najväčšia zásuvka bola plná fasciklov. Daň z nehnuteľnosti, zdravotná dokumentácia, staré listy vlastníctva, nezaplatené účty, materiály z odborných konferencií, listy od lekárov, dôchodkový fond. Ray prešiel fascikle, ale otvoril iba ten s nezaplatenými účtami. Bol v ňom iba jeden na trinásť dolárov a osemdesiat centov z Wayneovej opravovne kosačiek, vystavený pred týždňom.

„Je to čudný pocit, hrabať sa v papieroch niekomu, kto práve zomrel,“ povedal Harry Rex. „Pripadám si ako voyer.“

„Skôr ako detektív, ktorý hľadá stopy,“ zamrmlal Ray. Stáli pri stole oproti sebe, rukávy vyhrnuté, a medzi nimi sa kopili dôkazy. Forrest bol nápomocný ako vždy. Po obede vypil tri pivá a teraz vyspával na verande.

Bol prítomný aspoň fyzicky. V uplynulých rokoch sa často strácal nevedno kam. Keby sa neukázal na otcovom pohrebe, obyvateľov Clantonu by to neprekvapilo. Bláznivý syn sudcu Atleeho by jednoducho získal ďalší čierny bod a ľudia by mali o čom rozprávať.

V poslednej zásuvke objavili rôzne drobnosti – perá, fajky, fotografie Sudcu v kruhu kolegov, zopár starých fotografií Raya a Forresta, sobášny list, úmrtný list ich matky. V starej obálke bol jej nekrológ s fotografiou, vystrihnutý z Clanton Chronicle zo dňa 12. októbra 1969. Ray si ho prečítal a podal Harrymu Rexovi.

„Pamätáš sa na ňu?“ spýtal sa Ray.

„Pravdaže, bol som aj na jej pohrebe,“ povedal Harry Rex a zadíval sa na výstrižok. „Bola to pekná žena, ale nemala veľa priateľov.“

„Prečo?“

„Pochádzala z delty a ľudia odtiaľ majú v žilách hodnú dávku modrej krvi. Presne to Sudca hľadal, ale v našich končinách to akosi nefungovalo. Myslela si, že sa vydáva za boháča. Lenže sudcovia vtedy zarábali málo a tak robila, čo mohla, aby vyvolala dojem, že je viac ako ostatní.“

„Nemal si ju rád.“

„Neprirástla mi k srdcu. Považovala ma za neokrôchanca.“

„Nehovor.“

„Tvojho otca som mal naozaj rád, Ray, ale na jej pohrebe sa veľa sĺz neuronilo.“

„Venujme sa otcovmu pohrebu.“

„Prepáč.“

„Čo bolo v závete, ktorý si preňho napísal? V tom poslednom.“

Harry Rex položil výstrižok na stôl a sadol si. Chvíľu hľadel do okna za Rayovým chrbtom a potom potichu začal. „Sudca chcel z peňazí, ktoré sa získajú predajom domu, založiť fond. Ja by som ho spravoval a mal by som česť peniaze rozdeliť medzi vás dvoch.“ Kývol hlavou smerom k verande. „Lenže jeho stotisíc by sa vrátilo do pozostalosti. Natoľko Sudca odhadol výšku Forrestovho dlhu.“

„Katastrofa.“

„Snažil som sa ho odhovoriť.“

„Chvalabohu, že závet spálil.“

„Máš pravdu. Vedel, že to nie je dobrý nápad, ale na druhej strane sa pokúšal Forresta chrániť pred ním samým.

„O to sa pokúšame už dvadsať rokov.“

„Myslel na všetko. Pôvodne chcel celý majetok odkázať tebe a Forresta vydediť, ale uvedomoval si, že by to narobilo zlú krv. Potom sa nahneval, pretože ani jeden z vás tu nechcel bývať, a požiadal ma, aby som vypracoval závet, podľa ktorého by dom pripadol cirkvi. Skôr ako ho podpísal, naštval sa na Palmera v súvislosti s trestom smrti a povedal, že dom radšej predá a peniaze venuje na dobročinné účely.“ Pomaly vystieral ruky hore, až kým mu v chrbte nezapraskalo. Harry Rex mal za sebou dve operácie chrbtice a ešte vždy mal problémy. „Predpokladám,“ pokračoval, „že vás dvoch sem zavolal preto, aby ste spoločne rozhodli, čo bude s majetkom.“

„Tak prečo na poslednú chvíľu napísal nový závet?“

„To sa nedozvieme. Možno už mal po krk bolestí. Mám dojem, že mu zachutil morfín, ale to je bežné. Možno vedel, že čoskoro umrie.“

Ray pozrel do očí generálovi Nathanovi Bedfordovi Forrestovi, ktorý z toho istého miesta už takmer sto rokov prísne sledoval dianie v pracovni. Ray si bol istý, že otec sa rozhodol umrieť na pohovke, pretože sa spoliehal na generálovu pomoc. A generál to vedel. Vedel, ako a kedy Sudca zomrel. Vedel, odkiaľ sú peniaze. Vedel, kto sa včera večer vlámal do domu a obrátil pracovňu hore nohami.

„A čo Claudia? Nespomenul ju v závete?“

„Nie. Veď vieš, aký bol tvrdohlavý.“

„Ráno sa tu zastavila.“

„Čo chcela?“

„Myslím, že peniaze. Sudca jej vraj sľuboval, že sa o ňu postará. Chcela vedieť, čo bolo v závete.“

„Povedal si jej to?“

„S radosťou.“

„Nemusíš mať o ňu strach. Pamätáš si starého Waltera Sturgisa z Karraway, toho staviteľa, čo pil ako dúha?“ Harry Rex poznal v tridsaťtisícovom okrese každého černocha, belocha aj Mexičana.

„Asi nie.“

„Vraj má pol milióna v hotovosti a Claudia by tie prachy rada získala. Núti toho chudáka nosiť golfové tričká a večerať v klube. Kamarátom sa zdôveril, že každý deň užíva viagru.“

„Nehovor.“

„Ona ho zničí.“

Forrest sa trochu pomrvil a hojdačka zavŕzgala. Chvíľu počkali, kým stíchne. Harry Rex otvoril fascikel a povedal: „Tu je znalecký posudok. Vlani nám ho urobil chlapík z Tupela, možno najlepší znalec v severnom Mississippi.“

„Koľko?“

„Štyristotisíc.“

„To je prehnané.“

„Aj ja si to myslím. Samozrejme, Sudca bol presvedčený, že zaň dostane aspoň milión.“

„Samozrejme.“

„Tristotisíc je podľa mňa reálnejšia cena.“

„Nedostaneme ani polovicu. Z čoho odhadca vychádzal?“

„Tu je to. Zastavaná plocha, celková plocha, prostredie, porovnania…“

„Zaujíma ma porovnanie.“

Harry Rex zalistoval v posudku. „Aha, tu je jedno

Dom na okraji Holly Springs, približne rovnako starý, rovnako veľký, s pozemkom dvanásť hektárov sa pred dvoma rokmi predal za osemstotisíc.“

„Lenže Clanton nie je Holly Springs.“

„Isteže.“

„Je to staré mesto a v ňom veľa starých domov.“

„Mám znalca zažalovať?“

„Jasné. Čo by si dal za tento dom?“

„Nič. Chceš pivo?“

„Nie.“

Harry Rex odišiel do kuchyne a o chvíľu sa vrátil s úzkou plechovkou Pabst Blue Ribbon. „Nechápem, prečo kupuje také svinstvo,“ zamrmlal a naraz vypil štvrť plechovky.

„Je to jeho značka.“

Harry Rex pozrel cez okno na verandu, ale uvidel len Forrestove nohy visiace z hojdačky. „Zdá sa, že otcova pozostalosť ho netrápi.“

„Je ako Claudia, zaujíma sa len o šek.“

„Peniaze by ho zabili.“

Bolo príjemné počuť, že Harry Rex má rovnaký názor. Ray počkal, kým sa Harry Rex vráti k stolu, pretože mu chcel vidieť do očí. „Sudca vlani nezarobil ani deväťtisíc,“ poznamenal, keď nazrel do daňového priznania.

„Bol chorý,“ odvetil Harry Rex, ponaťahoval si chrbát a sadol si. „Ale až do tohto roku riešil súdne spory.“

„Aké spory?“

„Rôzne. Pred niekoľkými rokmi sme tu mali prípad fašistického pravičiarskeho guvernéra…“

„Pamätám sa.“

„Počas kampane sa ustavične modlil, hovoril o rodinných hodnotách a bol proti všetkému okrem zbraní. Nakoniec sa ukázalo, že mal rád ženy, manželka ho prichytila. Pikantný prípad. Sudcovia v Jacksone od toho dali ruky preč, z pochopiteľných dôvodov, a tak sa obrátili na Sudcu, aby vec vyriešil.“

„Bol z toho proces?“

„Pravdaže, veľký, nepríjemný proces. Manželka všeličo vedela, ale guvernér si myslel, že Sudcu zastraší. Manželka nakoniec vysúdila guvernérov dom a väčšinu peňazí. Naposledy som o ňom počul, že býva nad bratovou garážou, aj s ochrankou, samozrejme.“

„Videl si niekedy, že by sa starý pán dal zastrašiť?“

„Nikdy. Za tridsať rokov ani raz.“

Harry Rex popíjal pivo a Ray si zatiaľ prezeral ďalšie daňové priznanie. Keď sa z verandy ozvalo Forrestovo chrápanie, nadýchol sa a povedal: „Našiel som nejaké peniaze, Harry Rex.“

Oči staršieho muža však nič neprezrádzali. Nijaké sprisahanectvo, prekvapenie či úľavu. Jeho pohľad bol celkom pokojný. Po chvíli sa spýtal: „Koľko?“

„Za škatuľu.“ Ray vedel, že budú nasledovať otázky, a snažil sa ich predvídať.

Harry Rex sa znova odmlčal, potom nevinne pokrčil plecami. „Kde?“

„Tam v tej skrinke za pohovkou. V škatuli bolo vyše deväťdesiattisíc v hotovosti.“

Doteraz nemusel klamať. Nepovedal síce celú pravdu, ale neklamal. Zatiaľ.

„Deväťdesiattisíc dolárov?“ Harry Rex zvýšil hlas a Ray varovne kývol hlavou k verande.

„Áno. V stodolárových bankovkách,“ povedal potichu. „Máš predstavu, odkiaľ by mohli byť?“

Harry Rex sa napil, prižmúril oči a napokon odpovedal: „Nie, to naozaj nemám.“

„A čo hazard? Vravel si, že sa vyznal v hádzaní kociek.“

„Možno. Kasína otvorili pred šiestimi alebo siedmimi rokmi a spočiatku sme tam chodievali raz do týždňa.“

„Potom ste prestali?“

„Kiež by. Medzi nami, chodil som tam často. Hrával som ako blázon a nechcel som, aby o tom Sudca vedel, takže keď sme šli spolu, bol som opatrný. Ale na druhý deň som sa tam vrátil a prehral aj gate.“

„Koľko si prehral?“

„Hovorme radšej o Sudcovi.“

„Okej, vyhrával?“

„Zvyčajne áno. Keď mu šťastie prialo, vyhral aj pár tisíc.

„A inokedy?“

„Päťsto, to bola jeho hranica. Ak prehrával, vedel kedy prestať. To je najväčšie umenie, vedieť kedy prestať a mať odvahu odísť. On to vedel. Ja nie.“

„Chodieval tam aj sám?“

„Hej, raz som ho zbadal. Vybral som sa potajomky do nového kasína, teraz ich je zo pätnásť, a kým som hral blackjack, pri stole s kockami začalo byť rušno. A uprostred toho hurhaja som uvidel Sudcu. Mal na hlave bejzbalovú čiapku, aby ho ľudia nespoznali. Lenže prestrojenie sa minulo účinkom, lebo v meste sa šírili všelijaké reči. Ľudia chodia do kasín a nie sú slepí.“

„Ako často tam chodieval?“

„Ktovie? Nikomu sa nemusel spovedať. Mal som klienta a ten mi raz povedal, že v Treasure Islande videl sudcu Atleeho pri kockách o tretej ráno. Tak som si domyslel, že Sudca chodil do kasína v nezvyčajnom čase, aby ho ľudia nevideli.“

Ray v duchu rýchlo rátal. Ak Sudca navštevoval kasíno tri razy týždenne a zakaždým vyhral dvetisíc dolárov, mohol za päť rokov získať približne jeden a pol milióna dolárov.

„Mohol teda nahrabať deväťdesiattisíc?“ spýtal sa Ray. Smiešna suma, pomyslel si.

„Všetko je možné, ale prečo by ich skrýval?“

„To by som aj ja rád vedel.“

Chvíľu nad tým dumali. Harry Rex dopil pivo a zapálil si cigaru. Prastarý stropný ventilátor lenivo rozháňal dym. Vyfúkol smradľavý obláčik do stropu a povedal: „Z výhier treba odviesť dane, a keďže nechcel, aby sa niekto dozvedel o jeho hráčskej vášni, držal všetko v tajnosti.“

„Nechcú od teba kasína nejaké papiere, keď vyhráš určitú sumu?“

„Nikdy som žiadne papiere nevidel.“

„Ale keby si vyhral?“

„V tom prípade asi áno. Mal som klienta, ktorý vyhral jedenásťtisíc na päťdolárovom automate. Hneď mu dali formulár pre daňový úrad.“

„A čo kocky?“

„Ak naraz vymeníš žetóny za viac ako desaťtisíc, musíš vyplniť papiere. Pokiaľ to udržíš pod hranicou desiatich tisíc, dajú ti pokoj. Ako pri hotovostných transakciách v banke.“

„Pochybujem, že by Sudca túžil po nejakých záznamoch.“

„To určite nie.“

„Nikdy sa pred tebou nezmienil o peniazoch v hotovosti, keď si mu písal závet?“

„Nikdy. Tie peniaze sú pre mňa záhadou, ktorú neviem vysvetliť, Ray. Nemám tušenia, čo si vlastne myslel. Musel predsa vedieť, že sa nájdu.“

„Správne. Otázka je, čo s nimi urobíme.“

Harry Rex pokýval hlavou a vopchal si cigaru do úst. Ray sa oprel a pozoroval ventilátor. Obaja dlho rozmýšľali, čo s peniazmi. Ani jeden nechcel navrhnúť, aby ich jednoducho ďalej skrývali. Harry Rex sa napokon rozhodol pre ďalšie pivo. Ray povedal, že si dá aj on. Ako plynuli minúty, bolo čoraz jasnejšie, že ten deň sa k otázke peňazí už nevrátia. O niekoľko týždňov, keď sa začne konanie o dedičstve a bude treba spísať majetok, ju môžu znova otvoriť. Ale nemusia.

Ray dva dni zvažoval, či Harrymu Rexovi povedať o peniazoch – nie o celej sume, len o časti. A keď sa konečne odhodlal, mal pred sebou viac otázok než odpovedí.

Nebol oveľa múdrejší ako predtým. Sudca si rád zahral kocky a šťastie mu zjavne žičilo, lenže za sedem rokov jednoducho nemohol vyhrať tri milióny. A aj keby sa mu to podarilo, museli by o tom existovať nejaké záznamy.

Ray sa opäť sústredil na daňové priznania, zatiaľ čo Harry Rex prezeral účtovné knihy. „Na ktorého účtovníka sa obrátiš?“ prerušil Ray dlhé mlčanie.

„Tých je veľa.“

„Ale nebude odtiaľto.“

„Kdeže. Tunajším sa vyhýbam. Veď vieš, je to malé mesto.“

„Zdá sa, že papiere sú v poriadku,“ poznamenal Ray a zatvoril zásuvku.

„Okrem domu to bude hračka.“

„Ponúknime ho na predaj. Čím skôr, tým lepšie. Určite to nepôjde rýchlo.“

„A koľko budeme pýtať?“

„Skúsme tristotisíc.“

„Chceme vložiť nejaké peniaze do opráv?“

„Žiadne nemáme, Harry Rex.“

Tesne pred zotmením Forrest vyhlásil, že má po krk Clantonu, smrti, starého domu, ktorý mu nikdy neprirástol k srdcu, aj Harryho Rexa a Raya, a že odchádza do Memphisu, kde ho čakajú vášnivé ženy a nespútaný nočný život.

„Kedy sa sem vrátiš?“ spýtal sa Raya.

„O dva – tri týždne.“

„Kvôli pozostalosti?“

„Áno,“ odpovedal Harry Rex namiesto Raya. „Na súde sa dlho nezdržíme. Ak chceš prísť, budeš vítaný, ale nie je to nevyhnutné.“

„Ďakujem pekne. Súdu sa radšej vyhnem.“

Bratia spoločne vykročili k Forrestovmu autu. „Si v poriadku?“ spýtal sa Ray, ale iba preto, že považoval za svoju povinnosť prejaviť záujem.

„Je mi fajn. Maj sa, braček.“ Forrest mal naponáhlo, lebo sa bál, že brat povie nejakú hlúposť. „Zavolaj mi, keď sa sem vrátiš,“ dodal. Naštartoval a odišiel. Ray vedel, že niekde medzi Clantonom a Memphisom zastaví v podniku s barom a biliardom alebo si v obchode kúpi kartón piva a cestou bude popíjať. Forrest sa na otcovom pohrebe držal obdivuhodne, ale tlak sa ustavične stupňoval. Keď sa zosype, nebude naňho pekný pohľad.

Harry Rex bol ako vždy hladný a spýtal sa Raya, či nemá chuť na vyprážaného sumca. „Ani nie,“ odvetil Ray.

„Fajn, pri jazere je nový podnik.“

„Ako sa volá?“

„Jeterova sumčia búda.“

„To nemyslíš vážne.“

„Fantasticky tam varia.“

Jedli na prázdnej drevenej plošine nad močiarom. Harry Rex si dával sumca dva razy za týždeň a Ray raz za päť rokov. Kuchár nešetril cestíčkom a arašidovým olejom a Ray tušil, že ho čaká dlhá noc.

Dvere a okná v celom dome pozatváral a uložil sa do postele vo svojej bývalej izbe na poschodí, vedľa seba nabitú pištoľ, pri nohách tri vrecia peňazí. V takej situácii bolo ťažké dívať sa okolo seba a vybavovať si príjemné spomienky z detstva, ktoré by sa za iných okolností azda vynorili. Vtedy býval dom tmavý a chladný, najmä po matkinej smrti.

Namiesto spomínania Ray v snahe zaspať počítal malé čierne žetóny, každý v hodnote sto dolárov, ktoré Sudca prenášal od stolov k pokladníkom. Hoci nijako neobmedzoval svoju fantáziu, pri počítaní sa ani len nepriblížil ku kope peňazí, ktorú mal pri nohách.

14

Na clantonskom námestí boli tri kaviarne, dve pre bielych a jedna pre čiernych. Tea Shop navštevovali zväčša bankoví úradníci a obchodníci v oblekoch, ktorí sa zhovárali o dôležitých veciach – o situácii na burze, o politike a o golfe. V Claude s, čo bol podnik výhradne pre čiernych, mali najlepšiu kuchyňu.

Do Coffee Shopu chodili farmári, policajti a robotníci porozprávať sa o futbale a poľovačke. Harry Rex a zopár ďalších právnikov dávali tomuto podniku prednosť, pretože tam stretávali ľudí, ktorých zastupovali. Hoci Coffee Shop otváral ráno o piatej, o šiestej už bolo plno. Ray zaparkoval na námestí a zamkol auto. Spoza kopcov na východe sa pomaly vynáralo slnko. Cesta mu potrvá pätnásť hodín, takže ak všetko dobre pôjde, môže byť pred polnocou doma.

Harry Rex sedel za stolom pri okne a čítal jacksonské noviny, ktoré už predtým niekto poskladal tak, že mali poprehadzované strany. „Je niečo nové?“ spýtal sa Ray. V Javorovom rade totiž nebol televízor.

„Dokopy nič,“ zahundral Harry Rex, nespúšťajúc oči z úvodníka. „Pošlem ti všetky nekrológy.“ Podal Rayovi skrkvanú časť novín. „Chceš si to prečítať?“

„Nie, už musím ísť.“

„Budeš raňajkovať?“

„Áno.“

„Hej, Dell!“ zrúkol Harry Rex na celú kaviareň. Pri pulte, v boxoch a pri ostatných stoloch sedeli samí muži, jedli a rozprávali sa.

„Dell je ešte tu?“ spýtal sa Ray.

„Tá nestarne,“ povedal Harry Rex, mávajúc rukou. „Jej matka má osemdesiat a stará matka sto rokov. Uvidíš, že nás všetkých prežije.“

Dell nemala rada, keď na ňu niekto kričal. Prišla s kanvicou kávy a urazeným výrazom na tvári, ktorý sa však rozplynul, len čo spoznala Raya. Objala ho a povedala: „Teba som nevidela aspoň dvadsať rokov.“ Potom si sadla, chytila ho za rameno a poľutovala Sudcu.

„Nebol to krásny pohreb?“ spýtal sa Harry Rex.

„Na krajší si nepamätám,“ odvetila Dell, akoby tým chcela Raya utešiť a zároveň ohúriť.

„Ďakujem,“ zamrmlal a do očí mu vstúpili slzy, ktoré však nevyvolal smútok, ale zmes lacných parfumov, čo ju obklopovala.

Nato Dell vyskočila a povedala: „Čo si dáte? Dnes je to na účet podniku.“

Harry Rex pre oboch objednal lievance a klobásu. Veľkú porciu pre seba a menšiu pre Raya. Dell odišla a zanechala po sebe obláčik vône.

„Máš pred sebou dlhú cestu. Lievance ti zaplnia žalúdok.“

Po troch dňoch v Clantone mal Ray pocit, že praskne. Tešil sa, ako si zabehá po okolí Charlottesvillu a nebude sa musieť prejedať.

Našťastie ho nikto z prítomných nespoznal. Na právnikov bolo ešte zavčasu a ostatní hostia Sudcu nepoznali tak dobre, aby sa zúčastnili na jeho pohrebe. Policajti a automechanici si rozprávali vtipy a najnovšie klebety a inak si nikoho nevšímali. Dell napodiv držala jazyk za zubami. Po prvej šálke kávy sa Ray uvoľnil a vrava sa mu celkom zapáčila.

Dell im priniesla jedlo, ktoré by vystačilo pre ôsmich: lievance, klobásy azda z celého brava, kopu keksov, misku s maslom a ešte jednu misku s domácim lekvárom. Preboha, načo keksy aj lievance? Neprestajne tľapkala Raya po chrbte a opakovala: „Bol to zlatý človek.“

Keď odišla, Harry Rex si štedro polial lievance domácou melasou a poznamenal: „Tvoj otec bol všetko možné, len nie zlatý.“

„Máš pravdu,“ súhlasil Ray. „Chodieval sem často?“

„Pokiaľ viem, tak nie. Neraňajkoval, neznášal veľa ľudí pokope, nenávidel rozhovory o ničom a rád si dlhšie pospal. Sem by určite nevkročil. Za posledných deväť rokov ho nebolo vidieť ani na námestí.“

„Odkiaľ ho teda Dell pozná?“

„Zo súdu. Jedna z jej dcér mala dieťa, lenže otecko už bol ženatý. Nepríjemná záležitosť.“ Nevedno ako sa mu podarilo vopchať do úst kusisko lievanca, na ktorom by sa zadusil aj kôň. A vzápätí si odhryzol z klobásy.

„A ty si pri tom nesmel chýbať.“

„Jasné. Sudca sa postaral, aby dostala, na čo mala nárok.“

Ray dostal neodolateľnú chuť takisto si odhryznúť veľký kus. Lenže z lievancov kvapkala melasa, a tak sa naklonil a zdvihol ťažkú vidličku k ústam.

„Sudca bol legenda, Ray, to predsa vieš. Miestni ľudia ho milovali. Vo fordskom okrese nikdy nedostal menej ako osemdesiat percent hlasov.“

Ray prikyvoval a sústredil sa na lievance. Boli horúce, mastné a neveľmi chutné.

„Ak minieme päťtisíc na dom,“ povedal Harry Rex s plnými ústami, „niekoľkonásobne sa nám to vráti. Bola by to dobrá investícia.“

„Načo päťtisíc?“

Harry Rex si širokým gestom utrel ústa. „Ten poondiaty barak treba upratať. Vystriekať, vyumývať, vydymiť, vydrhnúť dlážky, očistiť steny, vyleštiť nábytok, nech je tam lepšia vôňa. Vymaľovať – zvonku aj na prízemí. Opraviť strechu, aby nezatekala. Pokosiť trávu, vytrhať burinu, skrátka vylepšiť celkový dojem. Mohol by som nájsť ľudí, čo by to spravili.“ Vopchal si do úst ďalšiu bohatiersku porciu a čakal na Rayovu odpoveď.

„V banke je len šesťtisíc,“ povedal Ray.

Dell preletela okolo nich a akosi sa jej pritom podarilo doliať obom kávu a potľapkať Raya po pleci.

„V tej škatuli, čo si našiel, je oveľa viac,“ odvetil Harry Rex a odkrojil si štvrť lievanca.

„Takže ich minieme?“

„Rozmýšľal som o tom,“ povedal Harry Rex a napil sa kávy. „Vlastne som pre to celú noc nespal.“

„No a?“

„Sú tu dve otázky, jedna dôležitá, druhá nie.“ Posilnil sa, a mávajúc nožom a vidličkou, pokračoval: „Po prvé, odkiaľ sa tie peniaze vzali? To by sme radi vedeli, ale momentálne to nie je dôležité. Ak vylúpil banku, je mŕtvy. Ak vyhrával v kasínach a nezaplatil dane, je mŕtvy. Ak sa mu jednoducho zapáčila vôňa peňazí a podarilo sa mu toľko našetriť, aj tak je mŕtvy. Chápeš?“

Ray pokrčil plecami, akoby čakal niečo komplikovanejšie. Harry Rex nestrácal čas a prestávku v monológu vyplnil jedením klobásy. Potom zase spustil: „Po druhé, čo s nimi urobíš? To je dôležité. Predpokladám, že o tých peniazoch nikto nevie, nemám pravdu?“

Ray prikývol a odpovedal: „Správne. Boli dobre schované.“ Ray v duchu počul, ako sa ktosi pokúšal otvoriť okná. Videl porozhadzované a podupané prázdne škatule.

Nemohol si pomôcť, ale musel pozrieť von oknom na svoje auto, pripravené na cestu.

„Ak peniaze zahrnieš do pozostalosti, polovicu zhabe daňový úrad.

„To viem, Harry Rex. Čo by si urobil ty?“

„Ja nie som práve najvhodnejšia osoba, ktorá by ti mala radiť. Bojujem s daňovým úradom už osemnásť rokov a hádaj, kto vyhráva? Ja nie. Nech sa strčia.“

„To mi radíš ako advokát?“

„Nie, ako priateľ. Ak chceš radu právnika, potom ti musím povedať, že všetok majetok treba riadne zaevidovať podľa platných zákonov štátu Mississippi.“

„Ďakujem.“

„Na tvojom mieste by som vložil dvadsaťtisíc do pozostalosti na zaplatenie účtov, potom by som nejaký čas počkal a polovicu zvyšných peňazí by som dal Forrestovi.“

„Tak tomu hovorím právnická rada.“

„Nie, to mi vraví zdravý rozum.“ Záhada keksov sa vyjasnila, keď na ne Harry Rex zaútočil. „Nedáš si keks?“ spýtal sa, hoci Ray ich mal rovno pod nosom. „Nie, ďakujem.“

Harry Rex ich pokrájal na polovice, natrel maslom, pridal hrubú vrstvu lekváru a navrch položil koliesko klobásy. „Určite?“

„Určite. Môžu tie peniaze byť označené?“

„To sa robí, len ak ide o výkupné alebo o kšefty s drogami. Hádam si nemyslíš, že by sa sudca Atlee zaplietol do niečoho takého?“

„Tak dobre, dajme päťtisíc na opravy.“

„Budeš spokojný.“

Pri stole sa zastavil drobný chlapík v zelených nohaviciach a košeli rovnakej farby, milo sa usmial a povedal: „Prepáč, Ray, som Loyd Darling.“ Podal Rayovi ruku. „Mám farmu kúsok za mestom.“

Ray sa nadvihol a potriasol mu rukou. Pán Loyd Darling bol najväčším vlastníkom pôdy v okrese Ford. Kedysi Raya učil v nedeľnej škole. „Som rád, že sme sa stretli,“ povedal Ray.

„Nevstávaj,“ presviedčal ho Darling a jemne ho tlačil dolu. „Len som ti chcel povedať, že mi je ľúto, čo sa stalo.“

„Ďakujem, pán Darling.“

„Nepoznal som lepšieho človeka, ako bol Reuben Atlee. Úprimnú sústrasť.“

Ray prikývol. Harry Rex prestal jesť a vyzeral, že má plač na krajíčku. Nato Loyd odišiel a oni mohli nerušene pokračovať. Harry Rex začal rozprávať akúsi historku o tom, ako daňový úrad zneužíva svoju moc. Ray už nevládal jesť a zatiaľ čo predstieral, že počúva, myslel na ľudí, ktorí obdivovali jeho otca, na všetkých Loydov Darlingov, čo ho priam uctievali.

Čo ak peniaze nepochádzajú z kasína? Čo ak bol spáchaný nejaký hrozný zločin a Sudca v ňom mal prsty? Uprostred preplnenej kaviarne, kým pozoroval Harryho Rexa, nevnímajúc, čo hovorí, Ray Atlee dospel k rozhodnutiu. Ak niekedy zistí, že otec peniaze, čo sú teraz v kufri jeho auta, získal spôsobom, ktorý by bol v rozpore s etikou, nikto sa to nedozvie. Nikdy neznesvätí hviezdnu reputáciu sudcu Reubena Atleeho.

Podpísal zmluvu sám so sebou, podal si ruku, prisahal na Všemohúceho. Nikto sa nič nedozvie.

Rozlúčili sa na chodníku pred jednou z mnohých právnických firiem. Harry Rex ho zovrel v medveďom objatí. Ray chcel urobiť to isté, ale nemohol zdvihnúť ruky.

„Nemôžem uveriť, že už nie je medzi nami,“ povedal Harry Rex a oči sa mu znova zarosili.

„Viem, viem.“

Harry Rex odchádzal, krútil hlavou a potláčal slzy. Ray nasadol do Audi a bez obzretia opustil námestie. O niekoľko minút sa ocitol na okraji mesta. Prešiel okolo starého autokina, kde kedysi premietali porno, okolo obuvníckej fabriky, v ktorej Sudca robil prostredníka počas štrajku. Konečne bol mimo mesta, z dosahu legendy. Pozrel na tachometer a zistil, že ide takmer stoštyridsiatkou.

Policajtom by sa mal vyhnúť a zrážkam tiež. Čaká ho dlhá cesta, ale najdôležitejšie je načasovanie príchodu do Charlottesvillu. Ak príde príliš zavčasu, na pešej zóne bude ešte veľa ľudí. Ak príde neskoro v noci, mohla by sa oňho zaujímať policajná hliadka.

Na hraniciach s Tennessee zastal, aby natankoval, a odskočil si na toaletu. Vypil priveľa kávy. A priveľa jedol. Pokúšal sa z mobilu zavolať Forrestovi, ale nik sa mu neohlásil. Neznepokojoval sa, pokiaľ išlo o Forresta, nikdy nevedel, na čom je.

Pokračoval v ceste, nešiel rýchlejšie ako deväťdesiat kilometrov za hodinu a čas pomaly ubiehal. Okres Ford zostal kdesi v minulom živote. Každý je niekde doma a sú aj horšie miesta ako Clanton. Ale keby vedel, že ho už viac neuvidí, nebol by nešťastný.

O týždeň sa začne skúškové obdobie, potom budú promócie a po nich prázdniny. Ďalšie tri mesiace nebude prednášať, pretože sa od neho očakáva, že bude vedecky pracovať a písať. Čo znamená, že nebude veľmi zaneprázdnený.

Vráti sa do Clantonu a zloží prísahu ako vykonávateľ otcovho závetu. Urobí všetky rozhodnutia, o ktoré ho požiada Harry Rex. A pokúsi sa rozlúštiť záhadu peňazí z otcovej pracovne.

15

Hoci mal dosť času premyslieť si, čo urobí, neprekvapilo ho, že nakoniec nič nevyšlo tak, ako si naplánoval. Čas príchodu, 23:30, streda 10. mája, bol ešte vyhovujúci. Ray dúfal, že sa mu podarí zaparkovať pri chodníku, hoci to bolo zakázané, lebo odtiaľ to mal do svojho prízemného bytu iba pár krokov, lenže rovnako zrejme uvažovali aj iní šoféri. Pri chodníku ešte nikdy nestálo toľko áut a Ray si so zadosťučinením všimol, že za každým stieračom je pozdrav od policajtov.

Mohol by stáť na ulici, kým poodnáša vrecia dovnútra, ale koledoval by si o problémy. Na malom parkovisku za domom síce boli štyri miesta a jedno z nich rezervované preňho, lenže brána sa zatvárala o jedenástej.

Nakoniec bol nútený použiť tmavú, skoro prázdnu podzemnú garáž o tri bloky ďalej, ktorá cez deň bývala zaplnená do posledného miesta, no v noci zívala prázdnotou. O tejto alternatíve rozmýšľal cestou, keď zvažoval, čo urobí, ale nepáčila sa mu. Bola to v poradí štvrtá alebo piata možnosť ako premiestniť peniaze. Zaparkoval na prvom podlaží, vystúpil, vzal si len príručnú tašku, zamkol auto a náhlil sa preč. Stále sa obzeral, akoby všade naokolo striehli ozbrojení gangstri. Aj keď bol po dlhej jazde celý dolámaný, čakalo ho veľa práce.

S úľavou zistil, že v byte to vyzerá presne tak, ako keď odchádzal. Na záznamníku mal tridsaťdva odkazov, zrejme prejavy sústrasti od kolegov a priateľov. Vypočuje si ich neskôr.

V neveľkom šatníku v chodbe pod dekou a pršiplášťom a ďalšou kopou nedbanlivo nahádzaných vecí našiel červenú tenisovú tašku s nápisom Wimbledon, ktorú už najmenej dva roky nemal v rukách. Bola to najväčšia taška, akú vlastnil, pravda, s výnimkou kufrov, ktoré by mohli vzbudiť podozrenie.

Keby mal pištoľ, bol by si ju vopchal do vrecka. Ale v Charlottesville neboli zločiny na dennom poriadku a Ray dával prednosť životu bez zbraní. Po nedeľnej príhode v Clantone mu naháňali ešte väčší strach. Sudcovu zbraň dobre ukryl v šatníku v Javorovom rade.

S taškou prehodenou cez plece zamkol vonkajšie dvere bytu, ktoré viedli priamo na chodník, a usiloval sa kráčať pomaly. Po dobre osvetlenej ulici, kde vždy hliadkovali policajti, sa sem-tam mihli mládenci so zelenými vlasmi, zavše nejaký opilec alebo zopár oneskorencov náhliacich sa domov. V Charlottesville po polnoci utíchal ruch..

Tesne pred Rayovým príchodom v meste zrejme pršalo. Ulice boli ešte mokré a fúkal silný vietor. Prešiel okolo mladej dvojice, ktorá sa držala za ruky, ale inak cestou do garáže nestretol nikoho.

Napadlo mu, že by mohol vrecia po jednom poodnášať na pleci ako Santa Claus. Stačilo by tri razy prebehnúť z garáže do bytu, nemusel by sa na ulici dlho zdržiavať. Bránili mu v tom dve veci. Po prvé, čo ak vrece praskne a na chodník sa vysype milión dolárov? Z bočných uličiek by vybehli tuláci a opilci ako žraloky, keď zacítia krv. Po druhé, človek znášajúci vrecia odpadkov do bytu namiesto toho, aby ich vynášal von, by určite vzbudil pozornosť polície.

„Čo máte v tom vreci?“ spýtal by sa policajt.

„Nič. Smetie. Milión dolárov.“ Ani jedna odpoveď sa mu nezdala dosť dobrá.

Plán bol teda nasledovný: nestratiť trpezlivosť, neponáhľať sa, peniaze preniesť po častiach bez ohľadu na to, koľko ráz bude treba ísť. Na únave teraz nezáleží. Oddychovať môže neskôr.

Najhoršie bolo skláňať sa nad kufrom, prekladať peniaze z vreca do tašky a nevyzerať pritom previnilo. Našťastie v garáži nebolo ani živej duše. Ray chytro nahádzal peniaze do tašky, a keď bola plná, zabuchol dvere na kufri, ukradomky sa poobzeral okolo seba, akoby práve niekoho zamordoval, a vyšiel von.

Niesol približne tretinu obsahu vreca, tristotisíc dolárov. Viac ako dosť na to, aby sa dostal do väzenia alebo pod nôž lupiča. Čo ako sa snažil pôsobiť nonšalantne, na jeho chôdzi a pohyboch to nebolo vidieť. Uprene pozeral pred seba, ale ľutoval, že nemá oči aj vzadu, aby mu nič neuniklo. Vtom okolo neho prešiel hrozivo vyzerajúci tínedžer s kovovými cvočkami v nose, ledva zapletal nohami, nadrogovaný takmer do bezvedomia. Ray pridal do kroku. Nebol si istý, či má odvahu vrátiť sa do garáže ešte osem či deväť ráz.

Z lavičky ponorenej do tmy naňho nezrozumiteľne zakričal akýsi ožran. Ray sa prikrčil, ale vzápätí sa opäť narovnal a bol vďačný, že pri sebe nemá zbraň. V tej chvíli by bol schopný strieľať na všetko, čo sa pohlo. Peniaze boli čoraz ťažšie, ale nakoniec došiel domov, vysypal bankovky na posteľ, pozamkýnal dvere a vybral sa na ďalšiu cestu k svojmu autu.

Pri piatej túre sa naňho vyrútil bláznivý starec: „Čo to stvárate?“ V ruke držal tmavý predmet. Ray predpokladal, že je to zbraň.

„Uhnite,“ povedal, ako najdrsnejšie vedel, no v hrdle mu celkom vyschlo.

„Furt chodíte hore-dolu,“ škriekal starec. Ohavné páchol a oči mu diabolsky svietili.

„Starajte sa o seba.“ Ray kráčal ďalej a starký pred ním poskakoval ako dedinský blázon.

„Čo sa tu deje?“ ozval sa za nimi jasný hlas. Ray okamžite zastal. Policajt s obuškom prišiel bližšie.

Ray ho so širokým úsmevom pozdravil: „Dobrý večer.“ Zle sa mu dýchalo a potil sa.

„Má čosi za lubom,“ jačal starec. „Vláči sa hore-dolu, hore-dolu. Ide tam, taška je prázdna, vracia sa, taška je plná.“

„Upokoj sa, Gilly,“ povedal policajt a Ray sa zhlboka nadýchol. Zhrozil sa, že ho niekto pozoroval, ale zároveň mu odľahlo, že to bol práve Gilly. Hoci poznal ľudí, čo sa ponevierali po meste, tohto jakživ nevidel.

„Čo máte v tej taške?“ spýtal sa policajt.

Bola to nepatričná otázka a Ray bol v pokušení poučiť policajta o jeho právach v súvislosti so zadržaním, prehliadkou a vypočúvaním. Rozmyslel si to však a namiesto toho pokojne odpovedal: „Bol som si zahrať tenis v Boar s Head. Asi som si natiahol šľachu, tak sa to pokúšam rozchodiť. Bývam kúsok odtiaľto.“ Ukázal na dom o dva bloky ďalej.

Policajt sa obrátil na Gillyho a povedal: „Koľkokrát ti mám opakovať, že nesmieš vykrikovať na ľudí, Gilly. Vie Ted, že si vonku?“

„Ale on v tej taške niečo má,“ bránil sa Gilly oveľa tichším hlasom, keď ho policajt odvádzal.

„Pravdaže, má tam prachy,“ povedal policajt. „Je to bankový lupič a ty si ho prichytil. Dobrá práca.“

„Najprv je prázdna a potom plná.“

„Dobrú noc, pane,“ povedal policajt cez plece.

„Dobrú noc.“ Zranený tenista Ray ešte chvíľu kríval pre prípad, že by sa v tme skrývali ďalší špehovia. Keď vyložil obsah tašky na posteľ, v malom príručnom bare našiel fľašu škótskej a nalial si.

Dve hodiny počkal, aby sa Gilly stihol vrátiť k Tedovi, ktorý, ako Ray dúfal, ho už do rána nepustí von, a tiež na to, aby sa policajti vonku vystriedali. Boli to nekonečne dlhé dve hodiny a Ray si predstavoval, čo všetko sa zatiaľ v garáži mohlo stať. Krádež, vandalstvo, požiar, odtiahnutie, čokoľvek bolo možné.

O tretej ráno vyšiel z bytu v džínsoch, turistických topánkach a v tmavomodrom tričku s nápisom VIRGINIA. Namiesto červenej tenisovej tašky si vzal starý kožený kufrík, do ktorého sa síce nezmestí toľko peňazí, ale policajti si ho nevšimnú. Za opaskom mal zastrčený kuchynský nôž, ukrytý pod tričkom, aby sa mohol brániť pred takými ako Gilly alebo pred akýmkoľvek iným útočníkom. Bolo to trochu smiešne a Ray si to uvedomoval, tak ako si uvedomoval, že nie je vo svojej koži. Bol na smrť unavený, tri noci po sebe takmer nespal, aj tri poháriky whisky urobili svoje, no napriek tomu bol odhodlaný dostať peniaze do bezpečia, aj keď mal strach, že ho zase niekto zastaví.

O tretej ráno z ulíc zmizli aj opilci. Stred mesta bol vyľudnený. Len čo Ray vošiel do podzemnej garáže, uvidel niečo, z čoho mu naskočila husia koža. Pod lampou na konci ulice práve prechádzala skupinka piatich alebo šiestich černošských chlapcov. Išli pomaly smerom k nemu, vykrikovali, hlasno sa rozprávali a očividne túžili niečo vyparatiť.

Bolo nemysliteľné ešte sa šesť ráz nepozorovane vrátiť do garáže. Určite by na nich narazil. V tej chvíli sa v jeho hlave zrodil konečný plán.

Ray naštartoval Audi a vyšiel z garáže. Zastal tesne pred vchodom do svojho bytu, vypol motor a svetlá, otvoril kufor a schmatol zvyšné vrece. O päť minút už mal všetky peniaze doma.

O deviatej ráno ho zobudil telefón. Bol to Harry Rex. „Vstávaj, chlapče,“ zaburácal. „Aká bola cesta?“

Ray sa prevrátil na kraj postele a snažil sa otvoriť oči. „Fantastická,“ zavrčal.

„Včera som hovoril s Baxterom Reddom, obchoduje s nehnuteľnosťami a patrí k tým lepším v meste. Trochu sme sa poprechádzali po dome, ale nie je to bohviečo. V každom prípade sa chce držať odhadnej ceny štyristotisíc a myslí si, že by sme mohli dostať zhruba dvestopäťdesiattisíc. On berie zvyčajných šesť percent. Si tam?“

„Hej.“

„Tak niečo povedz, dobre?“

„Pokračuj.“

„Baxter si tiež myslí, že by sme mali minúť nejaké peniaze na opravy. Trochu farby, trochu vosku na dlážky, pomohla by aj poriadna vatra. Odporučil mi jednu upratovaciu firmu. Si tam?“

„Áno.“ Harry Rex bol už niekoľko hodín hore a nepochybne sa posilnil lievancami, keksami a klobásami.

„Fajn. Objednal som maliara a pokrývača. Čoskoro budeme potrebovať finančnú injekciu.“

„Prídem o dva týždne, Harry Rex, nepočká to dovtedy?“

„Jasné. Máš opicu?“

„Nie. Som unavený.“

„Tak pohni zadkom, veď tam u vás už je deväť.“

„Ďakujem za upozornenie.“

„Mimochodom, keď je reč o opici,“ povedal oveľa tichšie a miernejšie, „včera mi volal Forrest.“

Ray vstal a narovnal sa. „To nebude dobrá správa.“

„Máš pravdu. Neviem, či bol opitý, alebo sfetovaný, možno oboje. Každopádne toho mal v sebe viac než dosť. Hovoril tak pomaly, že som si myslel, že zaspáva. Lenže potom sa zrazu naštval a začal nadávať.“

„Čo chcel?“

„Peniaze. Teraz nie, tvrdí, že zatiaľ niečo má, ale robí si starosti pre dom a dedičstvo a chce mať istotu, že ho nepodrazíš.“

„Prosím?“

„Bol ako delo, Ray, netreba to brať vážne. Ale povravel všeličo.

„Počúvam.“

„Hovorím ti to len preto, aby si o tom vedel, takže sa, prosím ťa, nenaštvi. Pochybujem, že si dnes ráno niečo pamätá.“

„Do toho, Harry Rex.“

„Vravel, že Sudca ťa vždy uprednostňoval, a preto ťa určil za vykonávateľa závetu, a že si od starého pána dostával viac ako on a ja ťa mám sledovať a chrániť jeho záujmy, pretože ty sa ho pokúsiš ošmeknúť o prachy a tak ďalej.“

„Netrvalo to dlho, však? Sotva sme ho pochovali.“

„Nie.“

„Neprekvapuje ma to.“

„Dávaj si pozor. Už v tom zase lieta, možno ti zavolá a vyrukuje s tými istými sprostosťami.“

„Nebolo by to po prvý raz, Harry Rex. On totiž za svoje problémy nemôže. Vždy je na vine niekto iný. Typický feťák.“

„Forrest je presvedčený, že dom má hodnotu milión dolárov a že za toľko ho musím predať. Ak nie, nájde si vlastného právnika, bla, bla, bla. Nevzrušovalo ma to. Ako som povedal, takmer o sebe nevedel.“

„Je to úbožiak.“

„Máš pravdu, ale až sa zase odrazí od dna a vytriezvie, potom mu poviem svoje. Neboj sa, všetko bude v poriadku.“

„Mrzí ma to, Harry Rex.“

„Patrí to k mojej práci. Je to jedna z radostí právnickej praxe.“

Ray si uvaril za kanvicu silnej talianskej kávy, ktorú si obľúbil a ktorá mu v Clantone chýbala. Prvá šálka bola skoro prázdna, kým sa jeho mozog konečne prebudil.

Problémy s Forrestom sa nakoniec vždy vyriešili. Napriek všetkému je v podstate neškodný. Hany Rex sa postará o dedičské záležitosti a všetko sa spravodlivo rozdelí na dve polovice. Približne o rok dostane Forrest šek na sumu, akú jakživ nevidel.

Raya skôr znepokojovala predstava upratovacej čaty v Javorovom rade. V duchu videl ženy pobehujúce ako mravce, celé šťastné, že majú čo upratovať. Čo ak náhodou objavia ďalšiu truhlicu s pokladom? Matrace vypchaté bankovkami. Skrine plné peňazí. Nie, to je vylúčené. Ray dôkladne prehľadal celý dom. Keď človek nájde tri milióny, motivuje ho to prezrieť každú škáru v dlážke. Vošiel aj do pivnice plnej pavučín, kam by sa žiadna upratovačka neodvážila vkročiť.

Nalial si ďalšiu šálku silnej kávy a vrátil sa do spálne. Sadol si do kresla a zahľadel sa na kopy peňazí. Čo teraz?

Posledné štyri dni sa sústredil iba na to, ako dostať peniaze tam, kde sú. Teraz by mal naplánovať ďalší krok, ale nápady akosi neprichádzali. Vedel iba jedno: treba ich ukryť na dobre stráženom mieste.

16

Na jeho stole bola veľká kytica kvetov a kondolenčná karta s podpismi štrnástich študentov, ktorí chodili na jeho prednášky o protimonopolnom práve. Každý pripojil niekoľko sústrastných viet a Ray si všetky prečítal. Vedľa kytice ležala kôpka kondolencií od kolegov z fakulty.

Správa o jeho návrate sa rýchlo rozšírila a predpoludním sa uňho zastavovali tí istí kolegovia, aby ho privítali a zamrmlali slová účasti. Učitelia na fakulte tvorili pomerne stmelenú skupinu. Občas sa síce vášnivo pohádali, zväčša pre triviálne záležitosti súvisiace s univerzitným životom, ale v čase núdze sa vedeli zjednotiť. Ray bol rád, že je zase medzi nimi. Manželka Alexa Duffmana mu poslala tanier svojich slávnych čokoládových koláčikov, po ktorých sa zaručene priberalo. Naomi Kraigová priniesla kyticu ruží z vlastnej záhrady.

Pred obedom prišiel Carl Mirk a zatvoril za sebou dvere. Bol to Rayov najlepší priateľ a ich životné cesty sa neuveriteľne podobali. Boli rovnako starí a ich otcovia – sudcovia v malých mestách – vykonávali svoju funkciu niekoľko desaťročí. Carlov otec ešte vždy predsedal súdu a ešte vždy sa hneval, že sa jeho syn nevrátil domov, aby pracoval v rodinnej firme. Zdalo sa však, že jeho hnev rokmi zoslabol, zatiaľ čo sudca Atlee si ho vzal do hrobu.

„Tak spusť,“ povedal Carl. Zakrátko aj jeho čaká rovnaká cesta do rodného mesta v severnom Ohiu.

Ray začal rozprávať o tichom dome, príliš tichom, ako si teraz uvedomil. Opísal Carlovi, ako našiel Sudcu.

„Bol už mŕtvy?“ spýtal sa Carl a potom, keď Ray pokračoval, dodal: „Myslíš, že to sám urýchlil?“

„Dúfam. Mal veľké bolesti.“

„Hmm.“

Ray rozprával a postupne si vybavoval podrobnosti, na ktoré od minulej nedele ani nepomyslel. Prúd slov mal terapeutické účinky. Carl bol pozorný poslucháč.

Keď farbisto opísal Forresta a Harryho Rexa, Carl poznamenal: „Také zaujímavé postavy v Ohiu nemáme.“ Pri rozprávaní historiek z malého mesta pred kolegami z veľkomiest obaja obvykle zámerne preháňali a zveličovali, ale u Forresta a Harryho Rexa to nebolo potrebné. Stačila pravda.

Rozlúčka, pohreb, pochovávanie. Keď Ray uzavrel svoje rozprávanie opisom trubačského sóla a spustenia truhly do hrobu, obaja mali zarosené oči. Carl sa postavil a povedal: „Úžasný odchod z tohto sveta. No aj tak je mi to ľúto.“

„Som rád, že to mám za sebou.“

„Vitaj späť. Poďme zajtra na obed.“

„Čo je zajtra?“

„Piatok.“

„Fajn, dohodnuté.“

Na poludňajšiu prednášku Ray objednal pizzu a spolu so študentmi sa najedol vonku pred budovou školy. Zo štrnástich chýbal iba jeden. O dva týždne ôsmich čaká promócia. Ale študenti sa viac zaujímali o Raya a smrť jeho otca ako o záverečné skúšky. Ray si však uvedomoval, že sa to čo nevidieť zmení.

Keď dojedli, pustil študentov domov. Všetci poodchádzali, len Kaley sa zdržala. Medzi učiteľmi a študentmi bola hranica, ktorú Ray Atlee nemienil prekročiť. Bol príliš spokojný so svojou prácou, než aby riskoval, že ju stratí, keby sa zaplietol so študentkou. O dva týždne už Kaley prestane byť študentkou a stane sa absolventkou, takže prísne pravidlá sa už na ňu nebudú vzťahovať. V poslednom čase s ním flirtovala otvorenejšie – po prednáške za ním vždy prišla s vážnou otázkou, občas sa pod nejakou zámienkou zastavila v jeho pracovni a stále sa naňho usmievala a pozerala mu do očí dlhšie, ako by sa patrilo.

Kaley bola priemerná študentka s peknou tvárou a obdivuhodným pozadím. Na strednej škole hrávala pozemný hokej a lacrosse a udržala si štíhlu športovú postavu. V dvadsiatich ôsmich rokoch bola bezdetná vdova s kopou peňazí, tie dostala ako odškodné od výrobcu klzáku, na ktorom jej manžel havaroval neďaleko pobrežia pri Cape Cod. Našli ho v osemnásťmetrovej hĺbke pod vodou so zapnutým bezpečnostným pásom. Obe krídla boli zlomené na dvoje. Ray si preštudoval správu o havárii na internete. Našiel aj súdny spis z Rhode Islandu, kde Kaley podala žalobu. Dostala štyri milióny vopred a päťstotisíc ročne po dobu nasledujúcich dvadsiatich rokov. Ray si tie informácie nechal pre seba.

Prvé dva roky naháňala chlapcov, ale teraz sa sústredila na zrelých mužov. Ray vedel, že okrem neho zvádza najmenej dvoch ďalších profesorov. Jeden z nich bol dokonca ženatý. Ale zjavne si dávali pozor rovnako ako Ray.

Spoločne vošli do budovy právnickej fakulty a nezáväzne sa zhovárali o záverečných skúškach. Kaley flirtovala čoraz odvážnejšie, no iba ona vedela, kam tým mieri.

„Rada by som si niekedy zalietala,“ vyhlásila.

Čokoľvek, len nie lietanie. Ray si spomenul na hroznú smrť jej mladého manžela a na chvíľu stratil reč. Napokon však s úsmevom povedal: „Kúpte si letenku.“

„Nie, nie, s vami, na malom lietadle. Mohli by sme niekam odletieť.“

„Máte na mysli konkrétne miesto?“

„Nie, len si trochu zalietať. Uvažujem o kurze lietania.

„Ja som myslel skôr na obed alebo večeru, samozrejme, po promócii.“ Pristúpila bližšie, a keby v tej chvíli niekto prešiel okolo nich, musel by mať dojem, že spolu niečo majú.

„Promóciu mám o štrnásť dní,“ povedala, akoby nebola schopná tak dlho čakať, kým s ním vlezie do postele.

„Tak vás pozvem na večeru o pätnásť dní.“

„Nie, porušme pravidlá teraz, kým som ešte študentka. Poďme na večeru ešte pred promóciou.“

Ray mal čo robiť, aby nepovedal áno. „To nejde. Zákon je zákon. A my sme tu, lebo ho rešpektujeme.“

„Ach, áno. Stále na to zabúdam. Máme teda rande?“

„Nie, budeme mať rande.“

Kaley sa so žiarivým úsmevom rozlúčila. Ray sa zo všetkých síl snažil nepozerať za ňou, ale nakoniec sa nezdržal.

Od špeditérskej firmy na severnom predmestí si prenajal dodávku za šesťdesiat dolárov na deň. Pokúšal sa zjednať poplatok na polovicu, pretože auto potreboval iba na niekoľko hodín, ale musel zaplatiť celý. V dodávke prešiel presne šesťstoštyridsať metrov a zastavil pred Chaneyho samoobslužným skladiskom, čo bol dlhý rad betónových kociek ohradený reťazou a novotou sa lesknúcim ostnatým drôtom. Videokamery umiestnené na stožiaroch osvetlenia pozorne sledovali každý Rayov krok, keď zaparkoval a zamieril do kancelárie.

Miesta bolo dosť. Skladovací box trikrát tri metre bez kúrenia, bez vetrania, so sťahovacími dverami a s vnútorným osvetlením prenajímali za štyridsaťosem dolárov na mesiac.

„Je ohňovzdorný?“ spýtal sa Ray.

„Samozrejme,“ odvetila pani Chaneyová a prižmurujúc oči pred dymom z cigarety, ktorú mala v kútiku úst, vyplňovala formulár. „Je to len čistý betón.“ U Chaneyovcov bolo všetko maximálne bezpečné. Majú aj elektronické sledovanie, vysvetlila pani Chaneyová a ukázala na štyri monitory na polici vľavo. Vpravo bežal malý televízor, nejakí ľudia sa tam práve zápalisto hádali a vzápätí sa strhla bitka. Rayovi bolo jasné, ktorej obrazovke sa dostáva viac pozornosti.

„Skladisko je strážené dvadsaťštyri hodín denne,“ dodala, ešte vždy vypĺňajúc papiere. „Brána je stále zamknutá. Nikdy sme tu nemali vlámanie, a keby sa niečo stalo, sme poistení. Nech sa páči, tu sa podpíšte. Štrnásť bé.“

Poistenie na tri milióny, pomyslel si Ray, keď načarbal svoj podpis. Zaplatil v hotovosti za šesť mesiacov a zobral si kľúče od skladu 14B.

O dve hodiny sa vrátil so šiestimi novými škatuľami, hŕbou starého šatstva a dvoma kusmi bezcenného nábytku, ktorý na zvýšenie hodnovernosti kúpil v meste na blšom trhu. Zaparkoval v uličke pred číslom 14B a pustil sa do práce.

Peniaze boli napchaté v kilových mraziacich vreckách, dôkladne zatvorených na suchý zips, aby sa do nich nedostal vzduch či voda. Spolu päťdesiattri vreciek. Ray ich poukladal na dno šiestich škatúľ a navrch dal papiere, fascikle a poznámky, ktoré až donedávna považoval za potrebné. Teraz však plnili oveľa dôležitejšie poslanie. Na dôvažok prihodil ešte niekoľko starých brožúr.

Aj keby zlodej náhodou vnikol do boxu 14B, pravdepodobne by sa nezdržal dlho po tom, čo by nazrel do škatúľ. Peniaze boli dobre ukryté a v rámci možností zabezpečené. Okrem bezpečnostnej schránky v banke si Ray nevedel predstaviť lepšie miesto.

Čo sa nakoniec stane s peniazmi, to bola preňho čoraz väčšia záhada. Dúfal, že sa mu uľaví, keď bude mať istotu, že sú bezpečne uložené vo Virgínii, ale nestalo sa tak.

Chvíľu si obzeral naukladané škatule a haraburdy a vôbec sa mu nechcelo odísť. Sľúbil si, že nebude každý deň kontrolovať veci v sklade, ale už teraz pochyboval, že sľub dodrží.

Zamkol sťahovacie dvere na zámku, ktorú si priniesol. Keď odchádzal, strážnik bol v strehu, videokamera sledovala každý pohyb a brána bola zamknutá.

Foga Newtona znepokojovalo počasie. Jeden z jeho žiakov bol na ceste do Lynchburgu a späť a podľa radaru sa rýchlo približovala búrka. Oblaky prišli nečakane, pred odletom novopečeného pilota neboli hlásené zmeny počasia k horšiemu.

„Koľko má nalietaných hodín?“ spýtal sa Ray.

„Tridsaťjeden,“ odvetil vážne Fog. To rozhodne nestačilo, aby si neskúsený pilot poradil s búrkou. A medzi Charlottesvillom a Lynchburgom neboli žiadne letiská, iba hory.

„Ty dnes nepoletíš, však?“ ubezpečoval sa Fog.

„Chcel by som.“

„To si vyhoď z hlavy. Búrka tu bude čo nevidieť. Poďme sa pozrieť.“

Mať žiaka vo vzduchu v zlom počasí, to bola nočná mora každého inštruktora. Každý cvičný let bol dôkladne naplánovaný – trasa, čas, palivo, počasie, možnosti núdzového pristátia. Inštruktor musel každý let vopred písomne schváliť. Fog raz nedovolil Rayovi vzlietnuť, hoci bol nádherný jasný deň, lebo vo výške tisícpäťsto metrov hrozila námraza.

Vyšli z hangáru na plochu, kde pred chvíľou pristál Lear. Nad kopcami na západe sa objavili prvé mraky. Vietor citeľne zosilnel. „Bočný vietor, v nárazoch má rýchlosť osemnásť až dvadsaťsedem kilometrov za hodinu,“ odhadol Fog. Ray by sa za takého počasia neodvážil pristáť.

Na pristávacej ploche rolovala Bonanza, a keď sa priblížila, Ray si všimol, že je to presne tá, ktorú už dva mesiace tajne obdivuje. „Tvoja mašina,“ povedal Fog.

„Kiež by,“ vzdychol si Ray.

Bonanza zastala kúsok od nich a len čo motory utíchli, Fog utrúsil: „Počul som, že majiteľ znížil cenu.“

„Na koľko?“

„Asi na štyristodvadsaťpäť, štyristopäťdesiat bolo predsa len priveľa.“

Majiteľ vyliezol von a zo zadnej časti vybral batožinu. Fog striedavo sledoval oblohu a hodinky. Ray nevedel odtrhnúť oči od Bonanzy, na ktorej majiteľ práve zamkol dvere.

„Zalietajme si na nej,“ navrhol Ray.

„Na Bonanze?“

„Jasné. Aké je nájomné?“

„To sa dá dohodnúť. Poznám sa s majiteľom.“

„Zoberme si ju na deň, do Atlantic City a späť.“

Fog zabudol na blížiacu sa búrku a nováčika v oblakoch. Obrátil sa a pozrel na Raya. „Myslíš to vážne?“

„Prečo nie? Mohlo by to byť celkom zábavné.“

Fog sa okrem lietania a pokeru o nič iné nezaujímal. „Kedy?“

„V sobotu. Napozajtra. Vyštartujeme zavčasu a vrátime sa neskoro večer.“

Fog sa zatváril ustarostene. Pozrel na hodinky, potom sa zahľadel k západu a nakoniec k východu. Vtom sa z okna vyklonil Diek Docker a zakričal: „Yankee Tango je od letiska šestnásť kilometrov.“

„Chvalabohu,“ zamrmlal Fog a očividne sa mu uľavilo. S Rayom podišli k Bonanze, aby si ju lepšie obzreli. „Vravíš v sobotu?“ spýtal sa Fog.

„Hej, celý deň.“

„Spojím sa s majiteľom. Určite sa dohodneme.“

Vietor na chvíľu zoslabol a Yankee Tango hladko pristál. Fog sa úplne uvoľnil a dokonca sa aj usmial. „Nevedel som, že hráš,“ povedal, keď spolu išli po pristávacej ploche.

„Len som skúšal blackjack, nič vážne,“ odvetil Ray.

17

Pokojné piatkové predpoludnie pretrhlo zvonenie pri dverách. Ray dlho spal, potreboval sta zotaviť z dlhej cesty domov. No keď prečítal troje noviny a vypil štyri šálky kávy, bol už takmer pri zmysloch.

Prišiel mu balíček od Harryho Rexa plný listov od obdivovateľov a novinových výstrižkov. Ray si ich rozložil na stole a začal čítať. V Clanton Chronicle v stredu venovali Reubenovi Atleemu celú prvú stranu vrátane fotografie v čiernom sudcovskom talári s kladivkom v ruke. Fotografia bola najmenej dvadsať rokov stará. Sudca mal na nej hustejšie, tmavšie vlasy a mohutnejšiu postavu. Pod hlavným titulkom ZOMREL SUDCA REUBEN ATLEE (79) boli tri články: kvetnatý nekrológ, spomienky priateľov a pocta Sudcovi a jeho úžasnej dobročinnosti.

Ford County Times priniesli fotografiu spred niekoľkých rokov. Sudca Atlee sedel na verande svojho domu, fajčil fajku, vyzeral starší, ale usmieval sa, čo bolo dosť zriedkavé. Mal na sebe starootcovský sveter. Reportér ho vtedy nalákal na rozhovor o občianskej vojne a Nathanovi Bedfordovi Forrestovi. Sudca dokonca naznačil, že pracuje na knihe o generálovi a mužoch z okresu Ford, ktorí bojovali po jeho boku.

V žiadnom článku sa však nepísalo o Sudcových synoch. Spomenúť jedného by totiž znamenalo spomenúť aj druhého a väčšina obyvateľov Clantonu sa téme Forrest vyhýbala. Bolo až bolestne zjavné, že synovia s otcovým životom nemali nič spoločné.

Ale mohli mať, pomyslel si Ray. Veď to bol otec, kto sa rozhodol obmedziť styky so synmi na minimum, nie naopak. Ten šľachetný starec, ktorý toľkým ľuďom pomohol, nikdy nemal čas na vlastnú rodinu.

Články a fotografie v Rayovi vyvolali smútok, ale on nechcel byť smutný. Odkedy objavil otcovo telo v pracovni, držal sa celkom dobre. Nepodľahol žiaľu a smútku, ale zaťal zuby a išiel ďalej. Pomohol aj čas a vzdialenosť, čo ho delila od Clantonu. A zrazu z ničoho nič sa vynorili smutné myšlienky.

Harry Rex vybral listy zo Sudcovej schránky na clantonskej pošte, na súde a zo schránky v Javorovom rade. Niektoré boli adresované Rayovi a Forrestovi, niektoré rodine sudcu Atleeho. Rozvláčne listy od právnikov, čo pred veľkým mužom obhajovali zákon a dali sa inšpirovať jeho vášňou pre spravodlivosť. Kondolenčné karty od ľudí, ktorí sa niekedy vo svojom živote ocitli pred sudcom Atleem, zväčša pri rozvodoch, adopciách alebo v prípadoch súvisiacich s mladistvými, a ktorých životy zmenilo jeho múdre rozhodnutie. Písali ľudia z celého štátu – sudcovia, starí kamaráti zo štúdií, politici, ktorým sudca Atlee kedysi pomohol, priatelia, čo chceli iba prejaviť účasť a podeliť sa o spomienky.

Najviac listov prišlo od tých, čo na vlastnej koži pocítili Sudcovu dobročinnosť. Dlhé, úprimné a všetky rovnaké. Sudca Atlee posielal peniaze ľuďom v núdzi a v mnohých prípadoch zásadným spôsobom zmenil ich životy.

Ako mohol taký veľkorysý a štedrý muž zomrieť s tromi miliónmi ukrytými v skrinke za pohovkou? Veď to bola oveľa väčšia suma ako tá, ktorú za celý život rozdal. Možno to bol príznak začínajúcej sa Alzheimerovej choroby alebo iného nezisteného ochorenia. Strácal rozum? Isteže, také vysvetlenie sa priam núkalo, ale koľko bláznivých starcov by vedelo dať dokopy toľko peňazí?

Ray prečítal zo dvadsať listov a urobil si prestávku. Vyšiel na balkón a chvíľu pozoroval chodcov na ulici. Otec nikdy nebol v Charlottesville, a hoci si Ray bol istý, že mu to viac ráz navrhol, na konkrétne pozvanie si nevedel spomenúť. Nikdy spolu nikam necestovali. Bolo toho veľa, čo spolu ešte mohli podniknúť.

Sudca často hovorieval, že by rád navštívil Gettysburg, Antietam, Bull Run, Chancellorsville a Appomatox, a bol by ta išiel, keby Ray prejavil aspoň štipku záujmu. Lenže Ray vždy zmenil tému, lebo nemal chuť počúvať opis dávno zabudnutých bitiek.

Pocit viny ním otriasol, nevedel sa ho zbaviť. Bože, prečo len bol taký sebecký somár!

Claudia poslala milú kartu. Poďakovala Rayovi, že ju vypočul a že jej odpustil. Milovala jeho otca veľa rokov a do konca života za ním bude smútiť. Prosím, zavolaj mi, napísala a v závere mu poslala ešte veľa bozkov a priateľských objatí. A táto žena má milenca – aspoň podľa Harryho Rexa –, ktorý kvôli nej užíva viagru.

Nostalgický návrat domov náhle prerušila anonymná karta. Raya zamrazilo, na nohách mu naskočila husia koža.

Jediná ružová obálka v kôpke obsahovala kartu s predtlačeným textom Úprimnú sústrasť. Vnútri bol prilepený lístok s krátkym odkazom, napísaným na stroji: „Bola by chyba minúť tie peniaze. Stačí zavolať na daňový úrad.“ List, adresovaný rodine sudcu Atleeho v Javorovom rade, bol odoslaný z Clantonu v stredu, teda deň po pohrebe.

Ray ho odložil nabok a rýchlo prezrel zvyšné listy. Všetky boli viac-menej rovnaké. Iba ružová obálka ležala na stole ako časovaná bomba a čakala, kedy sa k nej vráti.

Zvierajúc zábradlie na balkóne, opakoval si text anonymného listu a pokúšal sa ho analyzovať. Mrmlal si výhražné slová, keď si v kuchyni varil kávu. Nechal list na stole, aby naň videl z ktoréhokoľvek miesta zapratanej obývačky.

Znova vyšiel na balkón a díval sa na ulicu; s blížiacim sa poludním počet chodcov vzrástol a zdalo sa mu, že každý, kto pozrel hore, vie niečo o peniazoch. Keď človek pred svetom ukrýva poklad, jeho predstavivosť začne pracovať na plné obrátky.

Peniaze mu nepatria a je ich dosť na to, aby ho pre ne niekto vypátral, sledoval, pozoroval a možno mu aj ublížil.

Ray sa nakoniec zasmial na svojom stihomame. Takto žiť nebudem, povedal si a šiel sa osprchovať.

Lenže ten, čo napísal list, vedel, kde Sudca schoval svoj poklad. Ray sedel na posteli celkom nahý a voda z neho kvapkala na dlážku. V duchu zvažoval možnosti: recidivista, čo raz do týždňa kosil trávnik. Čo ak to bol šikovný chlapík, ktorý sa so Sudcom zblížil a mal prístup aj do domu? Nebolo ťažké dostať sa dnu. Keď Sudca potajomky odišiel do kasína, kosec mohol pokojne vojsť a poobzerať sa po dome.

No na prvom mieste v zozname podozrivých je Claudia. Ray si vedel predstaviť, ako sa zakráda do Javorového radu, vždy keď ju Sudca zavolá. Človek predsa nemôže spávať so ženou celé roky a potom ju len tak odvrhnúť. Ich životy boli tak úzko spojené, že ich ľúbostný pomer mohol pokračovať ďalej. Nikto nemal k Sudcovi bližšie ako Claudia. Ak niekto vie, odkiaľ tie nešťastné peniaze pochádzajú, tak je to určite ona.

Mohla mať kľúče od domu, keby chcela, ale to nebolo potrebné. Na návštevu pred pohrebom prišla, aby zistila, aká je situácia, nie preto, aby Rayovi prejavila účasť, hoci musel uznať, že to zahrala dobre. Ostrieľaná, bystrá, prefíkaná, húževnatá a stará, no nie príliš stará Claudia. Rozmýšľal o nej a o štvrť hodiny presvedčil sám seba, že práve ona ide po peniazoch.

Ešte dve mená mu zišli na um, ale nezaradil ich do zoznamu podozrivých. Zahanbil sa, keď potichu zamrmlal meno Harryho Rexa. Druhý bol Forrest, ale aj túto myšlienku zavrhol ako absurdnú. Forrest už deväť rokov nevkročil do Javorového radu. A keby sa, čisto hypoteticky, náhodou dozvedel o peniazoch, nebol by ich nechal na mieste. Forrest s tromi miliónmi dolárov by vážne ublížil sebe a svojim najbližším.

Čo ako sa Ray usiloval zostaviť zoznam podozrivých, k ničomu nedospel. Chcel si zabehať, ale namiesto toho do dvoch obliečok na vankúše napchal staré šatstvo, odviezol sa do Chaneyho skladiska a vyložil ich v boxe 14B. Vecí sa nikto nedotkol, škatule ležali tam, kde včera. Peniaze sú teda v bezpečí. Vtom mu napadlo, že ho niekto mohol sledovať. Niekto už vie, že odniesol peniaze zo Sudcovej pracovne. Pre takú sumu si mohol najať súkromného detektíva, aby Raya nespúšťal z očí.

Mohol ho sledovať z Clantonu do Charlottesvillu, z bytu do Chaneyho skladiska.

Ray preklínal svoju neopatrnosť. Rozmýšľaj, človeče! Tie peniaze ti nepatria!

Zamkol box 14B a cestou do mesta, kde sa mal stretnúť s Carlom na obed, neprestajne pozeral do spätného zrkadla a pozoroval ostatných šoférov. Po chvíli sa však sám na sebe zasmial a sľúbil si, že nebude žiť ako štvaná zver.

Nech si berú tie prekliate peniaze! Aspoň bude mať o jednu starosť menej. Nech sa vlámu do skladu 14B a všetko odnesú preč. Jeho život sa tým nezmení. Ani náhodou.

18

Let Bonanzou do Atlantic City trval podľa predbežného odhadu osemdesiatpäť minút, teda presne o tridsaťpäť minút menej ako Cessnou, ktorú si Ray dosiaľ prenajímal. V sobotu ráno s Fogom urobili dôkladnú predletovú kontrolu pod prísnym dohľadom Dicka Dockera a Charlieho Yatesa, ktorí s plastovými šálkami kávy obchádzali Bonanzu, akoby mali letieť a nie sa iba pozerať. Aj keď ráno nemali nijakých žiakov, po letisku sa rozšírila správa, že Ray kupuje Bonanzu, a tak sa chceli presvedčiť, čo je na tom pravdy. Klebety v hangári boli rovnako spoľahlivé ako klebety v kaviarni.

„Koľko teraz pýta?“ Docker sa obrátil k Fogovi Newtonovi, ktorý sa krčil pod krídlom a kontroloval palivové nádrže.

„Zišiel na štyristodesať,“ odpovedal Fog dôležito, pretože tento let mal na starosti on.

„Stále je to dosť,“ poznamenal Yates.

„Spravíš mu ponuku?“ spýtal sa Docker Raya.

„Staraj sa o svoje veci,“ odsekol Ray, ale neobzrel sa, lebo kontroloval hladinu oleja v motore.

„Ale toto je naša vec,“ povedal Yates a všetci sa zasmiali.

Napriek Dockerovmu a Yatesovmu kibicovaniu sa podarilo kontrolu dokončiť bez problémov. Fog nastúpil prvý a usadil sa na sedadle vľavo. Ray vkĺzol na pravé sedadlo, zatvoril dvere, zasunul zástrčku, nasadil si slúchadlá a v tej chvíli si uvedomil, že si vybral perfektné lietadlo. Motor s výkonom dvesto konských síl hladko naštartoval. Fog postupne skontroloval všetky prístroje, a keď skončil, zavolal vežu. Len čo dostane stroj do vzduchu, odovzdá riadenie Rayovi.

Fúkal mierny vetrík a oblaky boli roztrúsené vysoko na nebi, takmer ideálny deň na lietanie. Rýchlosťou stodesať kilometrov za hodinu sa vzniesli nad ranvej, zasunuli podvozok a stúpajúc dvestoštyridsať metrov za minútu dosiahli predpísanú letovú výšku tisícosemsto metrov. Vtedy už Ray prevzal riadenie a Fog mu vysvetľoval funkciu automatického pilota, radarové informácie o počasí a systém vyhýbania sa zrážkam vo vzduchu. „Super mašinka,“ pochvaľoval si Fog.

Fog celý život lietal na vojenských lietadlách, ale posledných desať rokov bol odkázaný len na malé Cessny, na ktorých učil Raya a stovky ďalších lietať. Bonanza bola čosi ako Porsche medzi jednomotorovými lietadlami a Fog vychutnával vzácnu príležitosť zalietať si na nej. Určená trasa viedla najprv na juhovýchod od Washingtonu, aby sa vyhli preplnenému vzdušnému priestoru v okolí Dullesovho a Reaganovho letiska. Zo vzdialenosti päťdesiat kilometrov uvideli kupolu Kapitolu, vzápätí sa ocitli nad zátokou Chesapeake a na obzore sa už črtal Baltimore. Pohľad na zátoku bol síce nádherný, ale vnútrajšok lietadla bol zaujímavejší. Ray riadil sám, bez pomoci autopilota. Udržoval kurz a predpísanú výšku, rozprával sa s washingtonským dispečerom a počúval Fogovo neúnavné rozprávanie o technických a výkonnostných parametroch Bonanzy.

Hoci obaja piloti túžili, aby let trval celé hodiny, čoskoro sa priblížili k Atlantic City. Ray klesol na tisícdvesto metrov, potom na deväťsto a napokon zaradil pristávaciu rýchlosť. Keď mali pristávaciu plochu na dohľad, Fog prebral riadenie a vzápätí hladko dosadli na zem. Kým rolovali k ploche určenej pre súkromné lety, minuli dva rady maličkých Cessien a Rayovi napadlo, že tie časy sú definitívne preč. Piloti vždy hľadali lepšie lietadlo a on to svoje už našiel.

Fogovo obľúbené kasíno sa volalo Rio. Dohodli sa, že sa stretnú na obed v kaviarni na prvom poschodí, a potom sa jeden druhému stratili z očí. Obaja chceli mať pri hre súkromie. Ray sa chvíľu motal medzi hracími automatmi a nenápadne si obzeral stoly. V Riu bolo rušno ako každú sobotu. Ray obišiel miestnosť a napokon sa pristavil pri stole, kde sa hral poker. V hlúčiku ľudí okolo stola zbadal Foga, sústredeného na karty, s rukou položenou na kôpke žetónov.

Ray mal vo vrecku päťtisíc dolárov – náhodne vybral päťdesiat stodolároviek z hŕby peňazí, ktoré priviezol z Clantonu. Jeho jediným cieľom bolo vložiť bankovky do hry v niekoľkých kasínach a presvedčiť sa, či nie sú falošné, označené alebo inak zistiteľné. Po návšteve v Tunike minulý pondelok si bol skoro istý, že peniaze sú pravé.

Teraz takmer dúfal, že sú označené. V tom prípade by ich ľudia z FBI možno vypátrali a konečne by mu prezradili, odkiaľ tie peniaze sú. On nič zlé neurobil. Vinník je mŕtvy. Nech sa do veci vložia federáli.

Sadol si na prázdnu stoličku pri blackjackovom stole a vyložil päť bankoviek, ktoré chcel zameniť za žetóny. „Zelené,“ vyhlásil ako ostrieľaný hráč.

„Mením päťsto,“ povedal krupiér, a ani naňho nepozrel.

„Okej,“ ozval sa šéf. Všetky stoly boli plne obsadené. V pozadí vyzváňali hracie automaty. Okolo stola s kockami sa zhŕkla skupina hulákajúcich chlapov.

Krupiér vzal bankovky a Ray stuhol. Ostatní hráči sa obdivne prizerali. Všetci hrali s päťdolárovými a desaťdolárovými žetónmi. Obyčajní amatéri.

Krupiér vopchal Sudcove peniaze do pokladničky a odrátal dvadsať zelených žetónov. Ray za prvých pätnásť minút prehral polovicu a pobral sa hľadať zmrzlinu. Zostalo mu dvetisícpäťsto, ale vôbec ho to netrápilo.

Podišiel k stolu s kockami a chvíľu sa díval. Nevedel si predstaviť, že jeho otec ovládal takú zložitú hru. Kde sa to asi naučil?

Z tenkej príručky, ktorú našiel v stánku s knihami, sa dozvedel, čo treba urobiť, a keď nabral odvahu, pretlačil sa medzi dvoch hráčov a postavil zvyšných desať žetónov na čiaru. Padlo dvanásť, krupiér si pritiahol peniaze a Ray opustil Rio. Zamieril do susedného kasína s názvom Princess.

Vnútri sa kasína od seba veľmi nelíšili. Starci pri automatoch, z ktorých občas vypadlo zopár mincí, aby nestratili záujem. Blackjackové stoly obsadené hráčmi, ticho popíjajúcimi pivo a whisky na účet podniku. Ozajstní hazardéri sa zhromaždili pri stole s kockami, odkiaľ zaznieval zúrivý krik. Niekoľko Aziatov hralo ruletu. Čašníčky v smiešnych kostýmoch, skôr odhalené ako oblečené, roznášali nápoje.

Ray si vybral stôl s blackjackom a zopakoval predchádzajúcu procedúru. Krupiér si pozorne prezrel ďalších päť bankoviek. Ray stavil sto dolárov na prvé rozdanie, ale namiesto toho, aby prehral, začal vyhrávať.

Nemohol strácať čas hromadením žetónov, pretože mal vrecká plné neoverených peňazí, takže keď zdvojnásobil pôvodný vklad, vytiahol desať bankoviek a požiadal o stodolárové žetóny. Krupiér informoval šéfa, ktorý sa bezzubo usmial a povedal: „Veľa šťastia.“ O hodinu Ray odchádzal s dvadsiatimi dvoma žetónmi.

Ďalšia zastávka bola v kasíne Fórum, v staršom podniku, kde zápach cigaretového dymu čiastočne maskoval lacný dezinfekčný prostriedok. Aj návštevníci boli zväčša starší, lebo ako Ray čoskoro zistil, špecialitou Forumu boli automaty na štvrťdolárové mince a tí, čo mali viac ako šesťdesiatpäť rokov, dostali zadarmo raňajky, obed alebo večeru podľa vlastného výberu. Čašníčky prekročili štyridsiatku a už dávno nemali chuť sa ukazovať. Pobehovali hore-dolu v teniskách farebne zladených s úborom, ktorý veľmi pripomínal tepláky.

V blackjacku boli stávky limitované na desať dolárov na jedno rozdanie. Krupiér preto zaváhal, keď uvidel, koľko peňazí Ray položil na stôl, a prezrel si bankovku pod svetlom s výrazom človeka, ktorý konečne chytil falšovateľa. Aj jeho šéf ju skontroloval, zatiaľ čo si Ray nacvičoval výhovorku, že bankovku dostal v Riu. „V poriadku,“ povedal šéf a Ray si vydýchol. V priebehu hodiny prehral tristo dolárov.

Fog tvrdil, že už čoskoro rozbije bank, keď sa stretli a narýchlo zjedli zopár sendvičov. Ray mal o sto dolárov menej, ale ako všetci hráči klamal, že vyhráva. Dohodli sa, že o piatej popoludní odídu a odletia späť do Charlottesvillu.

Ray minul posledné bankovky na žetóny pri päťdesiatdolárovom stole v nedávno otvorenom kasíne Canyon. Chvíľu hral, ale karty ho prestali baviť, a tak zašiel do baru, kde popíjal kolu a díval sa na zápas v boxe v Las Vegas. Päťtisíc dolárov, ktoré si priniesol do Atlantic City, prešlo systémom bez problémov. Pri odchode bude mať vo vrecku štyritisíc sedemsto dolárov a zanechá po sebe dosť viditeľnú stopu. V siedmich kasínach ho filmovali a fotografovali. V dvoch musel vyplniť formuláre, keď si v pokladnici menil žetóny za peniaze. V ďalších dvoch použil kreditné karty, len aby po ňom zostalo viac stôp.

Ak sú Sudcove peniaze nejakým spôsobom označené, aspoň budú vedieť, kto je a kde ho nájdu, pomyslel si Ray.

Fog cestou na letisko mlčal. Popoludní sa mu šťastie obrátilo chrbtom. „Prehral som pár stovák,“ priznal sa, ale jeho rozpoloženie naznačovalo, že utrpel ťažké straty.

„A ty?“ spýtal sa.

„Mal som dobrý deň,“ povedal Ray. „Vyhral som dosť na nájomné za lietadlo.“

„To nie je zlé.“

„Nevieš, či môžem platiť v hotovosti?“

„Hotovosť je stále ešte legálna,“ povedal zronený Fog a trochu ožil.

„Fajn.“

Pri predletovej kontrole sa Fog spýtal, či by Ray nechcel sedieť vľavo. „Nazveme to výcvik,“ povedal. Zmienka o platbe v hotovosti mu výrazne zlepšila náladu.

Ray naviedol Bonanzu na štartovaciu plochu a čakal na uvoľnenie vzdušného priestoru. Pod prísnym dohľadom Foga naštartoval, zrýchlil na stodesať kilometrov za hodinu a hladko sa vzniesol do vzduchu. Turbomotor Bonanzy sa mu zdal dvakrát silnejší ako motor Cessny. Bez problémov vystúpili do výšky dvetisícdvestopäťdesiat metrov a svet im ležal pri nohách.

Keď Ray a Fog vošli do Kokpitu, aby urobili záznam o lete a odovzdali slúchadlá, Diek Docker driemal. Vyskočil na rovné nohy a prešiel k pultu. „Nečakal som vás tak skoro,“ mrmlal rozospato, zatiaľ čo hľadal v zásuvke palubný denník.

„Rozbili sme bank,“ povedal Ray.

Fog sa utiahol do prednáškovej miestnosti leteckej školy.

„Fíha, to som ešte nikdy nepočul.“

Ray listoval v palubnom denníku.

„Budeš platiť hneď?“ spýtal sa Diek, rátajúc na papieri.

„Áno, a chcem hotovostnú zľavu.“

„Nevedel som, že také niečo máme.“

„Teraz to vieš. Robí to desať percent.“

„Jasné. Zľava na platbu v hotovosti.“ Diek ešte chvíľu rátal a potom povedal: „Spolu tisíctristodvadsať dolárov.“

Ray odpočítal bankovky. „Dvadsiatky nemám. Tu máš tisíctristo.“ Diek ich prepočítal a povedal: „Mimochodom, dnes sa tu obšmietal akýsi chlap, vravel, že by sa chcel učiť lietať, a spomenul tvoje meno.“

„Kto to bol?“

„Nikdy predtým som ho nevidel.“

„Prečo ma spomínal?“

„Bolo to čudné. Rozprával som mu o nákladoch a poplatkoch a on sa z ničoho nič spýtal, či vlastníš lietadlo. Vraj ťa odniekiaľ pozná.“

Ray sa oboma rukami oprel o pult. „Vieš, ako sa volá?“

„Pýtal som sa. Dolph neviem aký, nebolo mu rozumieť. Začal sa podozrivo správať a potom odkráčal. Díval som za ním. Pri tvojom aute zastal, chvíľu krúžil okolo, akoby ho chcel vykradnúť, ale potom odišiel. Poznáš nejakého Dolpha?“

„Nie.“

„Ani ja. V živote som také meno nepočul. Ako som povedal, bolo to čudné.“

„Ako vyzeral?“

„Päťdesiatnik, malý, tenký, ulízané sivé vlasy, čierne oči ako dáky Grék či čo, špicaté topánky, typ obchodníka s ojazdenými autami.“

Ray pokrútil hlavou. Netušil, kto to mohol byť.

„Prečo si ho hneď nezastrelil?“ spýtal sa.

„Myslel som, že je to zákazník.“

„A odkedy sa správate k zákazníkom slušne?“

„Kupuješ Bonanzu?“

„Nie. Iba o tom snívam.“

Fog sa vrátil, a keď si navzájom zagratulovali k peknému výletu a sľúbili si, že to niekedy zopakujú, Ray sa rozlúčil. Len čo sa ocitol na ceste, začal si všímať okoloidúce autá.

Ktosi ho sleduje.

19

Prešiel týždeň, a na jeho dvere ani raz nezaklopali agenti FBI či finanční policajti, nemávali mu pred nosom odznakmi a nevypytovali sa na podozrivé peniaze, ktoré sa objavili v Atlantic City. Ani Dolph sa neukázal a Ray nezbadal, že by ho niekto sledoval. Bol to úplne normálny týždeň: každé ráno si zabehal svojich osem kilometrov a potom prednášal právo.

Tri razy letel na Bonanze, zakaždým s Fogom po pravici, a po skončení cvičného letu zaplatil v hotovosti. „Prachy z kasína,“ usmieval sa a vôbec nemusel klamať. Fog sa chcel vrátiť do Atlantic City, aby získal späť prehrané peniaze. Ray nemal záujem, ale nebol to zlý nápad. Mohol sa chváliť šťastím v hre a ďalej platiť za lekcie v hotovosti.

Peniaze sa teraz nachádzali v sklade 37F. 14B bol ešte vždy prenajatý na meno Ray Atlee a ešte vždy v ňom bolo uložené staré šatstvo a otlčený nábytok. 37F si prenajala firma NDY Ventures, pomenovaná podľa troch leteckých inštruktorov z Dockerovej školy. Rayovo meno sa v papieroch na 37F nevyskytovalo. Prenajal si ho na tri mesiace a zaplatil v hotovosti.

„Chcem, aby to zostalo medzi nami,“ povedal pani Chaneyovej.

„Na našu diskrétnosť sa môžete spoľahnúť. Chodia sem všelijakí ľudia.“ Sprisahanecky naňho žmurkla, akoby chcela povedať, mne je jedno, čo skrývate, hlavne, že zaplatíte.

Škatule s peniazmi prenášal po jednej uprostred noci, pod rúškom tmy, a z diaľky ho pozoroval nočný strážnik. Sklad 37F bol úplne rovnaký ako 14B, a keď Ray poukladal všetkých šesť škatúľ na miesto, opäť sa dušoval, že ich nebude kontrolovať každý deň. Nikdy by mu nenapadlo, že prenášanie troch miliónov môže byť také namáhavé.

Harry Rex nevolal. Zato mu poslal ďalší expresný balík sústrastných listov. Raya čosi nútilo všetky si prečítať alebo aspoň prezrieť, či medzi nimi neobjaví druhý šifrovaný odkaz. Nič však nenašiel.

Skúškové obdobie sa skončilo a po promóciách škola na celé leto utíchne. Ray sa rozlúčil so svojimi študentmi okrem Kaley, ktorá mu po poslednej skúške oznámila, že v lete zostane v Charlottesville. Znova sa ho pokúšala dostať na rande pred promóciou. Len tak pre zábavu.

„Čakáme na vašu promóciu,“ pripomenul jej Ray. Hoci sa tváril neústupne, v skutočnosti sa chcel vzdať. Boli v jeho kancelárii s dverami otvorenými dokorán.

„Tá bude o pár dní,“ povedala Kaley.

„Správne.“

„Tak si dajme rande.“

„Nie, najprv promócia, potom rande.“

Odchádzala, záhadne sa usmievajúc, a Ray vedel, že Kaley mu spôsobí iba problémy. Carl Mirk ho pristihol, ako sa za ňou díval, keď v úzkych džínsach kráčala po chodbe. „Celkom ujde,“ poznamenal Carl.

Ray zrozpačitel, ale neodtrhol od nej zrak. „Myslím, že ma chce zbaliť,“ povedal.

„Nie si sám. Dávaj si pozor.“

Stáli na chodbe pri dverách Rayovej kancelárie. Carl mu podal obálku so slovami: „Myslel som si, že ťa to pobaví.“

„Čo je to?“

„Pozvánka na ples.“

„Na ples?“ Ray pozrel na pozvánku.

„Prvý a možno posledný dobročinný ples, ktorý má podporiť ochranu vtáctva v Piedmonte. Pozri, kto je hostiteľom.“

Ray čítal: „Vicki a Lew Rodowski vás srdečne pozývajú…“

„

„Likvidátor teraz zachraňuje naše vtáky. Dojemné, však?“

„Vstupenka pre dvoch päťtisíc dolárov!“

„Myslím, že to je v Charlottesville rekord. Túto pozvánku poslali dekanovi. Na rozdiel od nás je na zozname významných hostí. Dokonca aj jeho manželku šokovala cena vstupenky.“

„Suzie predsa znesie všetko, nie?“

Zdá sa, že nie. Chcú zohnať dvesto párov. Vyberú milión a všetkým ukážu, ako sa to robí. Taký je plán. Suzie povedala, že budú radi, ak príde tridsať párov.“

„Ona nejde?“

„Nie a dekan si vydýchol. Toto bude prvý bál po desiatich rokoch, na ktorom sa nezúčastnia.“

„Hrá skupina Drifters?“ začudoval sa Ray.

„To ho bude stáť najmenej päťdesiattisíc.“

„Blázon.“

„To je Charlottesville. Nejaký šašo sa napakuje na Wall Street, nájde si novú ženu, kúpi veľkú konskú farmu, začne vo veľkom rozhadzovať prachy a myslí si, že sa stane veľkým mužom v malom meste.“

„Nuž, ja nikam nejdem.“

„Nie si pozvaný. Toto si môžeš nechať.“

Carl odišiel a Ray sa vrátil k svojmu stolu s pozvánkou v ruke. Vyložil si nohy hore, zavrel oči a začal snívať. Videl Kaley v úzkych čiernych šatách s holým chrbtom a rázporkami až po stehná, s hlbokým výstrihom, nádhernú, dych vyrážajúcu, o trinásť rokov mladšiu než Vicki a v oveľa lepšej forme, ako s ním tancuje na parkete, natriasa sa a poskakuje do rytmu, zatiaľ čo všetci pozerajú a šepkajú: „Kto je to?“

Vicki by potom musela vytiahnuť na parket starého Lewa v elegantnom smokingu, ktorý nemôže zakryť ovísajúce brucho; Lewa s chumáčmi sivých vlasov za ušami; starého capa Lewa, čo si chce kúpiť rešpekt záchranou vtáctva; Lewa s reumatickou chrbticou a stuhnutými nohami, pohybujúceho sa ako buldozér; Lewa, hrdého na najnovšiu manželku v šatách za milión, z ktorých jej trčia kosti väčšmi, ako by sa patrilo.

Ray a Kaley by vyzerali lepšie, tancovali lepšie a… čo z toho?

Pekná predstava, ale musí sa jej vzdať. Teraz má peniaze a neminie ich na také hlúposti.

Cesta autom do Washingtonu trvala iba dve hodiny a zvyčajne ubiehala celkom príjemne. Ale Ray zmenil spôsob dopravy. Spolu s Fogom za tridsaťosem minút prileteli na Bonanze na Reaganovo letisko, kde im neochotne dovolili pristáť, hoci sa vopred ohlásili. Ray naskočil do taxíka a o štvrť hodiny bol na ministerstve financií na Pennsylvania Avenue.

Kolega zo školy mal švagra a ten mal konexie na ministerstve financií. Zopár telefonátov, a pán Oliver Talbert privítal profesora Atleeho vo svojej pohodlne zariadenej kancelárii. Profesor pracoval na istom výskumnom projekte a potreboval, aby sa mu venoval kompetentný úradník nie dlhšie ako hodinu. Talbert síce nebol kolegov švagor, ale ponúkol sa, že ho zastúpi.

Začali sa rozprávať o falšovaní peňazí. Talbert zhruba načrtol hlavné problémy, s ktorými sa jeho oddelenie borí a za ktoré môže technika – predovšetkým atramentové tlačiarne a počítačom generované falzifikáty. Mal poruke niekoľko vydarených imitácií. Pod zväčšovacím sklom ukázal Rayovi nedostatky – na čele Bena Franklina chýbal drobný detail, na pozadí vzoru neboli tenučké vlákna, v sériových číslach sa rozpíjal atrament. „Tieto sú mimoriadne dobré,“ povedal. „A falšovatelia sa stále zlepšujú.“

„Odkiaľ máte túto?“ spýtal sa Ray. Talbert pozrel na ceduľku. „Z Mexika,“ odpovedal stručne.

Ministerstvo financií v úsilí získať pred falšovateľmi náskok investovalo do vlastnej techniky. Tlačiarní, ktoré na bankovkách vytvárali takmer holografické efekty, vodotlače, atramentov meniacich farbu, jemných rastrov, zväčšených portrétov a skenerov, ktoré sú schopné identifikovať falzifikát za necelú sekundu. Najúčinnejšia metóda zatiaľ nebola použitá. Stačilo by totiž zmeniť farbu bankoviek. Namiesto zelenej modrú, potom žltú a nakoniec ružovú. Zhromaždiť všetky staré, zaplaviť banky novými peniazmi a falšovatelia, podľa Talbertovho názoru, by nestihli zareagovať. „Lenže Kongres s tým nesúhlasí,“ dodal, krútiac hlavou.

Raya najviac zaujímali možnosti vypátrania pravých peňazí a napokon sa dostali aj k tomu. Z pochopiteľných dôvodov peniaze v skutočnosti nie sú označené, vysvetľoval Talbert. Keby zlodej mal možnosť vidieť značky, bolo by to zbytočné. Označiť peniaze znamená zapísať ich sériové čísla, čo kedysi bola úmorná drina, pretože sa to robilo ručne. Porozprával Rayovi historku o únose a výkupnom. Peniaze prišli iba niekoľko minút predtým, ako sa mali odniesť na určené miesto. Dvadsiati agenti FBI horúčkovito odpisovali sériové čísla stodolárových bankoviek. „Lenže výkupné bolo milión dolárov,“ pokračoval Talbert, „a oni to jednoducho nestihli. Podarilo sa im zapísať osemdesiattisíc, ale aj to stačilo. Únoscov chytili o mesiac s niekoľkými označenými bankovkami a prípad sa uzavrel.“

Nový skener im však výrazne uľahčuje prácu. Sníma čísla desiatich bankoviek naraz, sto za štyridsať sekúnd.

„A keď máte zaznamenané čísla, ako potom hľadáte peniaze?“ spýtal sa Ray, ktorý si usilovne robil poznámky. Talbert to od neho určite očakával.

„Sú dva spôsoby. Keď nájdete zlodeja s peniazmi, jednoducho naňho trochu pritlačíte, a je to. Tak postupuje FBI a protidrogové oddelenie pri chytaní priekupníkov. Oslovia pouličného obchodníka s drogami, dohodnú sa s ním, dajú mu dvadsaťtisíc v označených bankovkách, aby mohol nakúpiť koks od dodávateľa, a potom chytia veľkú rybu aj s peniazmi.“

„A čo ak zlodeja nechytíte?“ spýtal sa Ray a musel pritom myslieť na svojho nebohého otca.

„Použijeme druhý, oveľa zložitejší spôsob. Keď Federálna banka stiahne peniaze z obehu, určitá vzorka z nich sa naskenuje. Ak pritom objavia označenú bankovku, dá sa zistiť, z ktorej banky pochádza. Lenže to už je zvyčajne príliš neskoro. Občas sa stane, že niekto dlhšie platí označenými peniazmi v jednej lokalite – tak sme chytili už zopár zlodejov.“

„Je to na dlhé lakte,“ poznamenal Ray.

„Máte pravdu,“ prisvedčil Talbert.

„Pred niekoľkými rokmi som čítal o poľovníkoch, ktorí narazili na trosky malého lietadla,“ začal opatrne Ray. Historku si predtým dôkladne nacvičil. „Na palube boli peniaze, údajne skoro milión dolárov. Usúdili, že sú to peniaze z obchodu s drogami, a nechali si ich. Ukázalo sa, že mali pravdu, bankovky boli označené a v malom meste sa na to rýchlo prišlo.“

„Myslím, že si na ten prípad spomínam,“ povedal Talbert.

Asi som dobrý, pomyslel si Ray. „Moja otázka znie: mohli by oni alebo ktokoľvek iný, kto nájde peniaze, jednoducho prísť na FBI alebo na ministerstvo financií, prípadne na protidrogové a nechať si ich skontrolovať, či sú označené, a ak áno, odkiaľ sú?“

Talbert sa kostnatým prstom poškrabal na líci, a keď otázku zvážil, pokrčil plecami a odpovedal: „Nevidím dôvod, prečo by to nemohli urobiť. Ale má to jeden háčik. Riskovali by, že o peniaze prídu.“

„To sa stáva bežne,“ povedal Ray a obaja sa zasmiali.

Talbert vyrukoval s historkou o chicagskom sudcovi, ktorý bral od právnikov úplatky – nie veľké, od päťsto do tisíc dolárov – za rýchlejšie prerokovanie ich prípadov a miernejšie rozsudky. Robil to celé roky, kým sa o tom nedozvedeli v FBI. Pritlačili zopár advokátov k múru a presvedčili ich, aby spolupracovali. Operácia trvala dva roky a sudca za ten čas dostal tristopäťdesiattisíc v označených bankovkách. Lenže pri razii sa peniaze nenašli. Ktosi sudcu vopred varoval. Ľudia z FBI napokon objavili peniaze v garáži sudcovho brata v Arizone a všetci skončili vo väzení.

Ray znervóznel. Je to náhoda alebo sa mu Talbert snaží niečo naznačiť? Potom sa však uvoľnil a počúval ďalej. Veď Talbert o jeho otcovi nič nevie.

Keď sa taxíkom vracal na letisko, začal znova počítať. Sudcovi, ako bol ten z Chicaga, by trvalo osemnásť rokov, kým by nazbieral tri milióny, za predpokladu, že by ročne dostal stosedemdesiatpäťtisíc. A to bolo Chicago so stovkami súdov a tisíckami bohatých právnikov, ktorí riešia iné prípady ako ich kolegovia v severnom Mississippi. Systém súdov tam funguje ako veľká mašinéria s medzerami, cez ktoré sa dá prekĺznuť, a s kolesami, ktoré zavše treba namazať. Vo svete sudcu Atleeho všetko robila hŕstka ľudí, a keby zobrali úplatok alebo im ho niekto ponúkol, hneď by sa to rozchýrilo. Tri milióny dolárov sa v 25. súdnom obvode nedali získať, veď v celom systéme nebolo toľko peňazí.

Ray usúdil, že musí ešte raz zájsť do Atlantic City. Zoberie so sebou viac peňazí a dá ich do obehu. Bude to posledná skúška. Musí mať istotu, že Sudcove peniaze nie sú označené.

Fog bude nadšený.

20

Keď od neho Vicki ušla a nasťahovala sa k Likvidátorovi, priateľ mu odporúčal rozvodového právnika Axela Sullivana. Axel bol šikovný, ale po právnej stránke toho nemohol veľa urobiť. Vicki odišla, nemala v úmysle sa vrátiť a od Raya nič nechcela. Axel sa postaral o papiere, našiel Rayovi dobrého psychiatra a pomohol mu prekonať ťažké chvíle. Podľa Axela bol najlepším súkromným detektívom v meste Corey Crawford, černoch, bývalý policajt, ktorý si nejaký čas odsedel vo väzení za bitku.

Crawfordova kancelária sídlila neďaleko univerzitného areálu nad barom jeho brata. Bol to príjemný podnik s bohatým jedálnym lístkom, s nepomaľovanými oknami, kde každý víkend hrala živá hudba a okrem chlapíka, čo prijímal stávky od študentov, tam chodili samí slušní ľudia. Napriek tomu Ray zaparkoval o tri bloky ďalej. Nechcel, aby ho niekto videl vchádzať dnu. Šípka na tabuli s nápisom CRAWFORDOVA DETEKTÍVNA KANCELÁRIA ukazovala k schodom v bočnom krídle budovy.

Sekretárku zrejme nemali alebo nebola prítomná. Ray prišiel o desať minút skôr, ale Crawford ho čakal. Tridsiatnik s vyholenou hlavou a peknou tvárou bez náznaku úsmevu. Bol vysoký, štíhly a elegantne oblečený. Na opasku mal čierne kožené puzdro s pištoľou.

„Myslím, že ma niekto sleduje,“ začal Ray.

„Takže nejde o rozvod?“ Sedeli oproti sebe pri malom stolíku v neveľkej miestnosti s výhľadom na ulicu.

„Nie.“

„Tušíte, kto by vás mohol sledovať?“

Ray mal pripravenú odpoveď. Porozprával detektívovi o rodinných problémoch v Mississippi, o zosnulom otcovi, o neistom dedičstve a žiarlivých súrodencoch. Crawford sa tváril pochybovačne. Skôr ako položil prvú otázku, Ray spomenul Dolpha, ktorý sa naňho vypytoval na letisku.

„To by mohol byť Rusty Wattle,“ usúdil Crawford.

„Kto je to?“

„Súkromné očko z Richmondu. Nie je bohvieako dobrý. Občas tu pracuje. Podľa toho, čo ste mi povedali, nemyslím, že by si vaša rodina najala niekoho z Charlottesvillu. Je to malé mesto.“

Ray si vryl meno Rusty Wattle do pamäti.

„Je možné, že by tí ľudia z Mississippi chceli, aby ste vedeli, že ste sledovaný?“ spýtal sa Crawford.

Keďže Ray naňho nechápavo pozeral, pokračoval ďalej. „Niekedy si nás najímajú, aby sme niekomu nahnali strach. Zdá sa, že Wattle alebo niekto iný chcel, aby vám kamaráti dali jeho opis. Možno po sebe zanechal stopu.“

„To je možné.“

„Čo mám urobiť?“

„Zistiť, či ma niekto sleduje. Ak áno, kto to je a kto mu za to platí.“

„Prvé dve veci pôjdu ľahko. Ale tretia nemusí vyjsť vôbec.

„Skúsme to.“

Crawford otvoril tenký fascikel. „Účtujem si sto dolárov za hodinu,“ povedal a uprene pozeral Rayovi do očí, akoby striehol na náznak nerozhodnosti. „Plus výdavky. A dvetisíc vopred.“

„Platím v hotovosti,“ odvetil Ray, opätujúc uprený pohľad. „Ak vám to neprekáža.“

Na čiernej tvári sa zjavil prvý záblesk úsmevu. „V mojej branži je hotovosť vždy vítaná.“

Crawford vyplnil prázdne kolónky v zmluve.

„Napichnú mi telefón alebo niečo podobné?“ zaujímal sa Ray.

„Najprv všetko prehľadáme. Kúpte si nový mobil, ale nie na svoje meno. Väčšinou budeme komunikovať prostredníctvom mobilu.“

„Aké prekvapenie,“ zamumlal Ray, vzal si zmluvu, prebehol ju očami a podpísal.

Crawford ju vložil do fascikla a vrátil sa k svojmu bloku. „Prvý týždeň budeme koordinovať každý váš krok. Všetko naplánujeme vopred. Správajte sa normálne, ale informujte nás, aby sme vedeli, kam poslať ľudí.“

To vyzerá na dopravnú zápchu, pomyslel si Ray. „Vediem dosť nudný život,“ povedal nahlas. „Zabehám si, idem do práce, niekedy idem lietať, potom sa poberiem domov. Som sám, rodinu nemám.“

„Inak nikam nechodíte?“

„Občas zájdem na obed alebo večeru, ale raňajkujem doma.“

„Tuším z vás zaspím,“ povedal Crawford a skoro sa usmial. „Čo ženy?“

„Bohužiaľ. Mám čosi vo výhľade, ale nie je to vážne. Ak nejakú objavíte, dajte jej moju adresu.“

„Tí ľudia z Mississippi niečo hľadajú. Čo je to:

„Sme stará rodina a všeličo sme zdedili po predkoch. Šperky, vzácne knihy, krištáľ, striebro.“ Vyznelo to celkom prirodzene a tentoraz mu Crawford uveril.

„Konečne sa dostávame k veci. To dedičstvo je teraz vo vašom vlastníctve?“

„Správne.“

„Tu?“

„Uložené v Chaneyho samoobslužnom skladisku na Berkshire Road.“

„Akú má hodnotu?“

„Rozhodne nižšiu, ako si myslia moji príbuzní.“

„Približne.“

„Pol milióna, viac nie.“

„A vy naň máte právny nárok?“

„Povedzme, že odpoveď znie áno. Inak by som vám musel vyrozprávať celú rodinnú históriu, a to by sme tu boli ešte osem hodín a obaja by sme skončili s migrénou.“

„Okej.“

Crawford dopísal pomerne dlhý odsek a zdalo sa, že je pripravený konať. „Kedy si zadovážite nový mobil?“

„Hneď teraz.“

„Fajn. A kedy môžeme prehľadať váš byt?“

„Kedy chcete.“

O tri hodiny Crawford s pomocníkom, ktorého volal Booty, dokončili prehliadku. Rayov telefón nikto neodpočúva, nijaké ploštice nenašli. Vo vetracích šachtách nie sú žiadne kamery. Ani v zapratanom podkroví za kopami škatúľ neobjavili prijímače alebo monitory.

„Ste čistý,“ povedal Crawford, keď odchádzal.

Ray sedel na balkóne, ale čistý si nepripadal. Človek sa cíti pošpinený, ak dovolí, aby do jeho života vstúpili úplne neznámi ľudia, aj keď si ich sám vybral a zaplatil.

Zazvonil telefón.

Forrest bol zrejme triezvy – pevný hlas, jasné slová. Len čo povedal: „Ahoj, braček,“ Ray zbystril pozornosť a snažil sa zistiť, v akom stave je jeho mladší brat. Bola to automatická reakcia na roky telefonátov v každej dennej či nočnej hodine z rôznych miest, ktoré si Forrest ani nepamätal. Povedal, že sa má dobre, čo znamenalo, že momentálne nepije ani neberie drogy, ale nevie dokedy. Ray sa radšej nepýtal.

Skôr ako sa dostali k téme Sudcovej pozostalosti, Forrest vyhŕkol: „Mám nový kšeft.“

„Porozprávaj mi o tom,“ vyzval ho Ray a usadil sa v kresle. Hlas na druhej strane linky bol plný vzrušenia. Ray mal času dosť.

„Počul si niekedy o Benalatofixe?“

„Nie.“

„Ani ja. Tenký Ben. Ani to ti nič nehovorí?“

„Nie, prepáč.“

„Je to tabletka na chudnutie, vyrába ju spoločnosť Luray Products v Kalifornii, veľká súkromná firma, o ktorej doteraz nikto nepočul. Posledných päť rokov doktori predpisovali Tenkého Bena ako blázni, pretože ten liek naozaj účinkuje. Nie je určený pre ženy, čo chcú zhodiť pár kíl, ale u skutočne obéznych robí zázraky. Si tam?“

„Počúvam.“

„Malér je, že po roku-dvoch začne tým chuderám haprovať srdce. Tisíce žien sa museli liečiť a Luray Products teraz čelí žalobám v Kalifornii a na Floride. Pred ôsmimi mesiacmi do toho vstúpil Úrad pre potraviny a liečivá a pred mesiacom spoločnosť Luray stiahla Tenkého Bena z trhu.“

„A ako to súvisí s tebou, Forrest?“

„Robím medicínsky skríning.“

„Čo to znamená?“

„Ďakujem za opýtanie. Napríklad dnes som bol v hotelovom apartmáne v Dyersburgu v Tennessee a pomáhal tučným dámam vojsť na bežiaci pás. Doktor, ktorého platia právnici, čo platia mňa, im zmeria kapacitu srdca, a ak zistí, že v dohľadnej dobe neotrčia kopytá, hádaj, čo sa stane?“

„Získaš novú klientku.“

„Správne. Dnes ich bolo štyridsať.“

„Koľko je hoden jeden priemerný prípad?“

„Desaťtisíc. Právnici, pre ktorých teraz robím, majú osemsto prípadov. To je spolu osem miliónov dolárov, právnici zhrabnú polovicu a so ženskými zase vybabrú. Vitaj vo svete masového vymáhania odškodného.“

„Čo z toho máš ty?“

„Základný plat, províziu za každého nového klienta a nakoniec odmenu. Môže sa to rozrásť na pol milióna prípadov, a tak robíme, čo sa dá, aby sme ich získali pre seba.“

„To je zhruba päť miliárd odškodného.“

„Luray na tom zarobil osem. Všetci právnici teraz hovoria o Tenkom Benovi.“

„A čo etické problémy?“

„Etika už dávno neexistuje, braček. Kde to žiješ? Etika je pre ľudí ako ty, aby o nej prednášali študentom, ktorí ju v praxi nikdy nepoužijú. Mrzí ma, že som ti to musel povedať práve ja.“

„Už som o tom počul.“

„Každopádne toto je hotová zlatá baňa. Myslel som, že by si to chcel vedieť.“

„Rád to počujem.“

„Nepoznáš niekoho, kto užíva Tenkého Bena?“

„Asi ťa sklamem, ale nepoznám.“

„Maj oči otvorené. Títo právnici sa chcú spojiť s ďalšími. Tak to totiž funguje, ako som sa dozvedel. Čím viac prípadov, tým väčšie odškodné.“

„Dám ti vedieť.“

„Maj sa, braček.“

„Dávaj si pozor, Forrest.“

O pol tretej ráno znova zazvonil telefón. Rayovi sa zdalo, že vyzváňa celú večnosť. Napokon sa mu podarilo zdvihnúť slúchadlo a zapáliť lampu.

„Ray, tu je Harry Rex, prepáč, že volám.“

„Čo sa deje?“ spýtal sa Ray, hoci vedel, že ho nečaká nič dobrého.

„Ide o Forresta. Doteraz som hovoril s ním a s nejakou sestričkou v baptistickej nemocnici v Memphise. Dovliekli ho tam so zlomeným nosom.“

„Mohol by si to upresniť, Harry Rex?“

„Bol v bare, opil sa a ako zvyčajne sa zaplietol do bitky. Lenže natrafil na nesprávneho chlapíka a teraz mu zošívajú tvár. Chcú si ho tam nechať cez noc. Musel som sa s nimi porozprávať a sľúbiť, že zaplatíme účet. Poprosil som ich, aby mu nedávali analgetiká. Keby len tušili, koho prijali.“

„Mrzí ma, že ťa do toho zatiahol, Harry Rex.“

„To nič. Nie som tu prvýkrát. Forrestovi vážne preskočilo, Ray. Zase začal o dedičstve a ako ho chceš podraziť a pripraviť ho o to, čo mu právom patrí, a podobné nezmysly. Viem, že je opitý, ale prečo sa k tomu stále vracia?“

„Hovoril som s ním pred piatimi hodinami. Bol triezvy.“

„Nuž, asi sa len chystal do baru. Nakoniec mu museli dať sedatíva, aby mu mohli napraviť nos, inak to nešlo. Tie lieky mi robia starosti. Bože, to je zase malér.“

„Mrzí ma to, Harry Rex,“ zopakoval Ray, lebo mu nič iné nenapadlo. Na chvíľu sa odmlčal, aby si utriedil myšlienky. „Bol v poriadku, ešte pred pár hodinami, zdal sa mi čistý, triezvy.“

„On ti volal?“ spýtal sa Harry Rex.

„Hej, bol celý vzrušený z novej práce.“

„Išlo o Tenkého Bena?“

„Áno, naozaj má zamestnanie?“

„Myslím, že áno. Aj tu už právnici naháňajú prípady. Najdôležitejšia je kvantita. Najímajú si chlapíkov ako Forrest, aby im získali klientov.“

„Mali by ich vylúčiť z advokátskej komory.“

„To platí pre viacerých z nás. Musíš prísť domov. Čím skôr začneme dedičské konanie, tým skôr sa Forrest upokojí. Neznášam to večné obviňovanie.“

„Máš už termín?“

„Mohli by sme to urobiť budúcu stredu. Ale potom by si tu mal pár dní zostať.“

„Pravdaže. Prídem teda v stredu.“

„Oznámim to Forrestovi, ak sa mi podarí zastihnúť ho triezveho.“

„Prepáč, Harry Rex.“

Ray už nemohol zaspať. Čítal životopisnú knihu, keď mu zazvonil nový mobil. Zrejme omyl. „Haló,“ ozval sa podozrievavo.

„Prečo nespíte?“ spýtal sa hlbokým hlasom Corey Crawford.

„Lebo mi stále vyzváňa telefón. Kde ste?“

„Sledujeme vás. Ste v poriadku?“

„Jasné. Ale sú skoro štyri hodiny ráno. Vy nepotrebujete spať?“

„Občas si zdriemneme. Na vašom mieste by som zhasil svetlá.“

„Ďakujem. Sleduje ma ešte niekto?“

„Zatiaľ nie.“

„Fajn.“

„Len som chcel vedieť, či ste v poriadku.“

Ray pozhasínal svetlá v prednej časti bytu, utiahol sa do spálne a čítal pri malej stolnej lampe. Teraz už vôbec nemohol zaspať, keď si pomyslel, že mu Crawford účtuje sto dolárov za hodinu.

Sú to múdro investované peniaze, presviedčal sám seba.

Presne o piatej sa vykradol do chodby, akoby ho zdola mohol niekto zazrieť, a potme si uvaril kávu. Kým čakal na prvú šálku, zavolal Crawfordovi, ktorý sa ozval unaveným hlasom.

„Varím kávu, nedáte si?“ spýtal sa Ray.

„Nie, ale aj tak ďakujem.“

„Počúvajte, dnes popoludní letím do Atlantic City. Máte pri sebe pero?“

„Áno. Hovorte.“

„Štartujem o tretej v bielom lietadle Beech Bonanza číslo osem-jeden-päť-romeo, na palube bude aj letecký inštruktor Fog Newton. Cez noc budeme v kasíne Canyon a vrátime sa zajtra okolo poludnia. Auto nechám na letisku, zamknuté ako zvyčajne. Ešte niečo?“

„Chcete nás v Atlantic City?“

„Nie, to nie je potrebné. Budem stále v pohybe a dám si pozor.“

21

Kamarát Dicka Dockera založil konzorcium. Členmi sa stali dvaja miestni oftalmológovia, ktorí mali kliniky v západnej Virgínii, práve sa naučili lietať a potrebovali sa rýchlejšie prepravovať z miesta na miesto. Dockerov priateľ, finančný poradca, chcel Bonanzu využívať dvanásť hodín mesačne. Štvrtý partner by im pomohol celú vec rozbehnúť. Každý vopred zloží päťdesiattisíc ako štvrtinový podiel a na zvyšok ceny podpíše pôžičku v banke. Cena Bonanzy bola stanovená na 390 000 dolárov a nižšie už zrejme neklesne. Znamenalo to, že každý partner bude nasledujúcich šesť rokov splácať 890 dolárov mesačne.

Pre pilota Atleeho to predstavovalo približne jedenásť letových hodín v Cessne.

V čase, keď partneri nebudú lietadlo potrebovať, mohlo by sa používať na osobnú dopravu. Nevýhodou boli náklady na hangár, palivo, údržbu a ešte všeličo iné. Dockerov priateľ to síce nepovedal nahlas, ale spoločné podnikanie s tromi neznámymi ľuďmi, z ktorých dvaja boli lekári, tiež patrilo medzi nevýhody.

Ray mal 50 000 dolárov, mohol si dovoliť mesačne splácať 890 dolárov a navyše túžil vlastniť lietadlo, ktoré už v duchu považoval za svoje.

Podľa veľmi presvedčivej správy priloženej k cenovej ponuke si Bonanza stále drží svoju cenu. Na trhu použitých lietadiel je veľmi žiadaná. Pokiaľ ide o bezpečnosť, je druhá za Cessnou a prakticky rovnako bezpečná. Ray dva dni nosil zmluvu konzorcia všade so sebou a čítal si ju v kancelárii, doma, pri obede. Ostatní traja partneri už vyjadrili súhlas. Stačí podpísať sa a Bonanza bude jeho.

Deň pred odchodom do Mississippi si zmluvu preštudoval posledný raz. Všetko ostatné môže ísť do hája, pomyslel si a podpísal ju.

Ak ho niekto sledoval, veľmi šikovne zakrýval stopy. Corey Crawford sa po šiestich dňoch vyjadril, že nijakí prenasledovatelia neexistujú. Ray mu zaplatil tritisíc-osemsto dolárov v hotovosti a sľúbil, že zavolá, ak bude mať zase nejaké podozrenie.

Každý deň zašiel do Chaneyho skladiska skontrolovať peniaze predstierajúc, že potrebuje uložiť ďalšie haraburdy. Naznášal tam škatule plné vecí, čo mu v byte prekážali. V boxoch 14B a 37F to vyzeralo ako v podkroví starého domu.

Predtým, než odišiel z mesta, zastavil sa v kancelárii a spýtal sa pani Chaneyovej, či sa náhodou neuvoľnil box 18R. Áno, odpovedala, pred dvoma dňami.

„Chcem si ho prenajať.“

„To už budú spolu tri,“ poznamenala pani Chaneyová.

„Potrebujem viac miesta.“

„Prečo si teda rovno neprenajmete väčší sklad?“

„Možno neskôr. Zatiaľ mi stačia tri malé.“

Pani Chaneyovej to bolo jedno. Ray prenajal 18R na firmu Newton Aviation a zaplatil nájomné za šesť mesiacov. Keď si bol istý, že ho nikto nepozoruje, preniesol peniaze z 37F do 18R, kde mal pripravené nové škatule, tentoraz vinylové, potiahnuté tenkou vrstvou hliníka, so zárukou, že znesú teplotu do 140 °C. Boli aj vodotesné a navyše sa dali zamknúť. Peniaze sa zmestili do piatich. Ray na ne nahádzal staré prikrývky a šaty, aby to vyzeralo ako normálny sklad. Hoci nevedel, na koho sa snaží urobiť dojem, cítil sa lepšie, keď bol v miestnosti neporiadok.

V poslednom čase často konal, akoby ho niekto pozoroval. Do školy chodil inou cestou. Zmenil bežeckú trasu. Začal navštevovať inú kaviareň, iné kníhkupectvo. Bol ustavične v strehu, častejšie hľadel do spätného zrkadla, pri chôdzi alebo behu sa obzeral, a keď vošiel do obchodu, díval sa pomedzi police. Ktosi mu bol v pätách, cítil to.

Ray sa rozhodol, že pozve Kaley na večeru, skôr ako odcestuje na Juh, čiže skôr ako prestane byť študentkou. Skúšky sa skončili, tak čo sa môže stať? Keďže Kaley plánovala ostať v meste aj cez leto, Ray si povedal, že jej začne opatrne dvoriť. Opatrnosť vo vzťahu k ženám bola preňho prvoradá. A v prípade Kaley zvlášť potrebná.

Pokus sa však skončil fiaskom. Na jej čísle sa mu ohlásil mladý mužský hlas a nech to bol ktokoľvek, rozhodne nemal radosť, že volá Ray. Keď prišla k telefónu Kaley, Ray sa spýtal, či môže zavolať inokedy. Nie, povedala stručne, ozve sa mu sama.

Čakal tri dni, a potom ju s ľahkým srdcom odpísal, akoby obrátil list v kalendári.

Zo Charlottesvillu odchádzal s pocitom, že všetko doviedol do konca. S Fogom letel štyri hodiny do Memphisu, tam si prenajal auto a pobral sa hľadať Forresta.

Jeho prvá a zatiaľ jediná návšteva v dome Ellie Crumovej mala rovnaký dôvod. Vtedy Forrest zmizol a jeho najbližších zaujímalo, či je mŕtvy, alebo trčí niekde vo väzení. Sudca bol ešte vo funkcii a život plynul normálne. Pravda, Sudca nemal čas pátrať po mladšom synovi a prečo by to robil, keď bol poruke Ray?

Ellie zdedila starý viktoriánsky dom v centre Memphisu po otcovi, ktorý bol kedysi celkom zámožný. Okrem domu jej neodkázal skoro nič. Forresta lákala predstava rodinných peňazí, ale po pätnástich rokoch už prestal dúfať. Spočiatku býval vo veľkej spálni. Neskôr sa musel uspokojiť so suterénom. V dome bývali viacerí, zväčša umelci v núdzi, ktorí potrebovali strechu nad hlavou.

Ray zaparkoval pri chodníku. Zišlo by sa prerezať kríky a opraviť strechu, ale napriek tomu dom vyzeral pekne.

Forrest ho pravidelne v októbri natieral a zakaždým sa s Ellie pohádal pre bláznivú kombináciu farieb. Teraz to bola bledomodrá s červenou a oranžovou. Forrest sa Rayovi zdôveril, že raz natrel celý dom jasnomodrou farbou.

Mladá žena so snehobielou pokožkou a havraními vlasmi privítala Raya nepríliš zdvorilým: „Áno?“

Ray na ňu pozeral cez sieťku proti hmyzu. Vnútrajšok domu za jej chrbtom pôsobil rovnako strašidelne ako naposledy. „Je doma Ellie?“ spýtal sa.

„Pracuje. Koho mám ohlásiť?“

„Som Ray Atlee, Forrestov brat.“

„Čí?“

„Forrestov. Býva v suteréne.“

„Aha, toho Forresta.“ Vzdialila sa a vzápätí sa z útrob domu ozvali hlasy.

Ellie mala na sebe bielu plachtu s vystrihnutými otvormi na hlavu a na ruky, pofŕkanú farbami, hlinou a vodou. Utierala si ruky do špinavej handry a tvárila sa znechutene, že ju vyrušili z práce. „Ahoj, Ray,“ povedala priateľsky a otvorila dvere.

„Ahoj, Ellie.“ Šiel za ňou do haly a potom do obývačky.

„Trudy, prines nám čaj, dobre?“ zakričala. Trudy neodpovedala. Na stenách boli rozvešané vázy a misy tých najpodivnejších tvarov. Forrest hovoril, že Ellie desať hodín denne modeluje a potom sa nevie so svojimi výtvormi rozlúčiť.

„Počula som o otcovi. Úprimnú sústrasť,“ povedala Ellie. Sadli si oproti sebe k malému sklenému stolíku, ktorý stál na troch falických stĺpikoch v rôznych odtieňoch modrej. Ray sa ho bál dotknúť.

„Ďakujem,“ odvetil stroho. Nijaký telefonát, kondolenčná karta či list, nijaké kvety ani slovo účasti, až teraz, pri náhodnom stretnutí. Kdesi v dome bolo počuť opernú hudbu.

„Asi hľadáš Forresta.“

„Áno.“

„V poslednom čase som ho nevidela. Býva v suteréne, vieš, a prichádza a odchádza ako túlavý kocúr. Dnes ráno som tam poslala dievča, ale podľa nej Forrest nebol doma aspoň týždeň. Posteľ je rozostlaná už päť rokov.“

„To je viac, ako som chcel vedieť.“

„A ani nezavolal.“

Trudy prišla s ohavným podnosom, ďalším Elliným výtvorom. Šálky boli skôr malé kanvičky s príliš veľkými držadlami. „Smotanu a cukor?“ spýtala sa Ellie.

„Iba cukor.“

Podala mu čaj a Ray chytil kanvičku do oboch rúk. Keby spadla, rozmliaždila by mu nohu.

„Ako žije?“ spýtal sa Ray, keď Trudy odišla.

„Raz je opitý, raz triezvy, stále rovnako.“

„Berie drogy?“

„Nezačínaj s tým. Nemusíš vedieť všetko.“

„Máš pravdu,“ súhlasil Ray a napil sa čaju. Mal broskyňovú príchuť a jeden glg stačil. „Vieš o tom, že sa nedávno pobil? Tuším má zlomený nos.“

„Nie je to prvýkrát. Prečo sa muži opíjajú a potom sa navzájom mlátia?“ Bola to dobrá otázka a Ray na ňu nemal odpoveď. Ellie sa napila a so zatvorenými očami vychutnávala čaj. Pred mnohými rokmi bola Ellie Crumová krásavica. No teraz, keď prekročila štyridsiatku, sa prestala snažiť.

„Tebe už na ňom nezáleží, však?“ spýtal sa Ray.

„Samozrejme, že záleží.“

„Vážne?“

„Je to dôležité?“

„Forrest je môj brat. Nikomu inému na ňom nezáleží.“

„Kedysi išlo o sex a bolo to nádherné, potom sme stratili záujem. Teraz som tučná a venujem sa iba svojej práci.“

Ray sa rozhliadol po izbe.

„Okrem toho, sex mi nechýba,“ poznamenala a kývla hlavou na dvere, cez ktoré predtým vyšla Trudy.

„Forrest je môj priateľ, Ray. Mám ho rada. Ale je to aj človek, ktorý sa nemieni vzdať svojej závislosti. Po istom čase ťa to prestane baviť.“

„Viem. Ver mi, že viem, o čom hovoríš.“

„Myslím, že Forrest patrí k vzácnemu druhu toxikomanov. Je dosť silný, aby sa v poslednej chvíli vzchopil.“

„Ale nie dosť silný, aby s tým skoncoval.“

„Presne. Ja som s tým skoncovala pred pätnástimi rokmi. Toxikomani sú k sebe tvrdí. Preto je Forrest v suteréne.“

Možno je tam šťastnejší, pomyslel si Ray. Poďakoval za čaj a Ellie ho odprevadila k dverám. Keď nasadol do auta a vyrazil, ešte vždy stála za sieťkou proti hmyzu.

22

Dedičské konanie sa začalo v súdnej sieni, ktorej Reuben Vincent Atlee predsedal tridsaťdva rokov. Na drevom obloženej stene za sudcovskou lavicou medzi zástavou Spojených štátov a štátnou vlajkou Mississippi visel jeho portrét a z výšky prísne dozeral na priebeh pojednávania. Bol to ten istý obraz, ktorý pred tromi týždňami zdobil truhlu počas rozlúčky so zosnulým v budove súdu. Teraz sa vrátil späť na svoje miesto a nepochybne tam zostane naveky.

Kariéru sudcu Atleeho ukončil a do vyhnanstva a nútenej izolácie v Javorovom rade ho poslal istý Mike Farr z Holly Springs. Odvtedy bol zvolený znovu a podľa Harryho Rexa odvádzal dobrú prácu. Sudca Farr preskúmal žiadosť o súdne ustanovenie správcu pozostalosti a pozorne preštudoval priloženú jednostránkovú poslednú vôľu.

V súdnej sieni bolo rušno, právnici a úradníci chodili hore-dolu, zapisovali podania a zhovárali sa s klientmi. Tento deň si sudca vyhradil na jednoduché záležitosti a rýchle rozhodnutia. Ray si sadol do prvého radu, zatiaľ čo Harry Rex sa šeptom dohováral so sudcom Farrom. Vedľa Raya sedel Forrest a až na blednúce modriny pod očami vyzeral celkom normálne. Sprvu vôbec nechcel prísť, ale Harry Rex ho prinútil.

Nakoniec sa predsa len vrátil domov k Ellie a ako zvyčajne nikomu nepovedal, kde bol a čo robil. Nikto to nechcel vedieť. O práci sa nezmieňoval, z čoho Ray usúdil, že krátka kariéra v oblasti medicínskeho skríningu sa zrejme skončila.

Každých päť minút sa pri Rayovi zastavil nejaký právnik, podal mu ruku a povedal, že jeho otec bol výnimočný človek. Všetci, samozrejme, predpokladali, že ich Ray pozná, lebo oni poznali jeho. Forrestovi sa neprihovoril nikto.

Harry Rex kývol na Raya, aby prišiel za ním. Sudca Farr ho srdečne pozdravil. „Váš otec bol šľachetný muž a veľký sudca,“ povedal, skláňajúc sa k nemu.

„Ďakujem,“ odvetil Ray. No na jazyk sa mu tisla otázka, prečo ste teda v predvolebnej kampani vyhlasovali, že je príliš starý a nedrží krok s dobou? Bolo to pred deviatimi rokmi, ale jemu sa zdalo, že uplynulo najmenej päťdesiat rokov. Po otcovej smrti mu vo fordskom okrese všetko pripadalo o niekoľko desaťročí staršie.

„Počul som, že prednášate právo.“

„Áno, na Virgínskej univerzite.“

Farr uznanlivo pokýval hlavou a spýtal sa: „Sú všetci dedičia prítomní?“

„Áno, vaša ctihodnosť,“ odpovedá Ray. „Okrem mňa je tu aj brat Forrest.“

„Čítali ste dokument, ktorý obsahuje poslednú vôľu Reubena Atleeho?“

„Áno, vaša ctihodnosť.“

„Máte námietky proti súdnemu osvedčeniu tohto dokumentu?“

„Nie, vaša ctihodnosť.“

„Veľmi dobre. Na základe poslednej vôle vás ustanovujem za správcu majetku po vašom zosnulom otcovi. Oznámenie veriteľom bude podané dnes a zverejnené v miestnych novinách. Od záruky upúšťam. Inventarizácia a účtovanie prebehne v súlade so zákonom.“

Ray počul tieto slová z otcových úst najmenej sto ráz. Pozrel hore na sudcu Farra.

„Ešte niečo, pán Vonner?“

„Nie, vaša ctihodnosť.“

„Je mi to úprimne ľúto, pán Atlee,“ povedal Farr.

„Ďakujem, vaša ctihodnosť.“

Na obed zašli do Claude’s a objednali si vyprážaného sumca. Po dvoch dňoch v Clantone Ray už zase cítil, ako sa mu upchávajú cievy. Forrest mlčal. Nebol čistý, v jeho organizme kolovalo priveľa jedov.

Ray nemal konkrétne plány. Rád by ponavštevoval priateľov, povedal. Nemusí sa ponáhľať späť do Virgínie. Forrest sa po obede rozlúčil s tým, že sa vracia do Memphisu.

„Budeš u Ellie?“ spýtal sa Ray.

„Možno.“

Ray sedel na verande a čakal na Claudiu, ktorá dorazila presne o piatej. Išiel jej oproti k autu. Keď vystúpila, prekvapene pozrela na ceduľu s nápisom NA PREDAJ na trávniku pri ceste.

„Musíte ho predať?“ spýtala sa.

„Predať alebo darovať,“ odpovedal. „Ako sa máte?“

„Dobre, Ray.“ Objali sa, no podarilo sa im dotyk obmedziť na minimum. Claudia mala na sebe nohavice, mokasíny, károvanú blúzku a slamený klobúk, akoby práve vyšla zo záhrady. Červené pery, bezchybná maškara. Ray ju ešte nikdy nevidel neupravenú.

„Som rada, že si zavolal,“ povedala, keď pomaly kráčali po príjazdovej ceste k domu.

„Dnes sme boli na súde vo veci otcovej pozostalosti.“

„Ach, to pre teba muselo byť nepríjemné.“

„Nebolo to také zlé. Zoznámil som sa so sudcom Farrom.“

„Páčil sa ti?“

„Napriek tomu, čo bolo, myslím, že áno.“

Podal Claudii ruku a pomohol jej vyjsť hore schodmi, hoci bola v takej forme, že mohla pokojne loziť po horách, aj keď denne vyfajčila dve škatuľky cigariet. „Pamätám si ho ako čerstvého absolventa,“ povedala. „Nerozoznal žalobcu od obžalovaného. Reuben tie voľby mohol vyhrať, keby som bola pri ňom.“

„Sadnime si tu,“ povedal Ray a ukázal na dve hojdacie kreslá.

Dal si to tu do poriadku,“ poznamenala Claudia, obdivujúc čistú verandu.

„To Harry Rex. Najal maliarov, pokrývačov, upratovaciu službu. Nábytok museli pieskovať, aby ho zbavili nánosu prachu, ale konečne sa tu dá dýchať.“

„Môžem si zapáliť?“ spýtala sa Claudia.

„Nie.“ Zbytočne sa namáhal.

„Som rada, že si zavolal,“ zopakovala a zapálila si cigaretu.

„Dáte si čaj alebo kávu?“

„Ľadový čaj, prosím, s citrónom a cukrom,“ odvetila a prekrížila si nohy. Sedela v kresle ako kráľovná, kým čakala na čaj. Ray si spomenul na úzke šaty a dlhé nohy spred mnohých rokov, keď Claudia sedávala v súdnej sieni, elegantne stenografovala a všetci právnici na nej išli nechať oči.

Rozprávali sa o počasí, ako je zvykom na Juhu, keď rozhovor viazne alebo keď sa ľudia nemajú o čom zhovárať. Claudia fajčila a neprestajne sa usmievala, úprimne šťastná, že si Ray na ňu spomenul. Bola priam prítulná. Lenže Ray sa pokúšal rozlúštiť istú záhadu.

Reč sa zvrtla na Forresta a Harryho Rexa, a keď uplynulo asi tridsať minút, Ray konečne pristúpil k veci. „Našli sme nejaké peniaze, Claudia,“ začal a nechal svoje slová doznieť. Ona ich zvážila, zamyslela sa a potom sa opatrne spýtala: „Kde?“

Výborná otázka. Kde, v banke? Kde, v matraci?

„V jeho pracovni. Hotovosť. Nevedno prečo ich tam držal.“

„Koľko?“ spýtala sa, ale nie príliš rýchlo.

„Stotisíc.“ Skúmavo pozoroval jej tvár a oči. Objavil sa výraz prekvapenia, ale nie šoku. Ray pokračoval ďalej podľa vopred pripraveného scenára. „Všetky papiere boli v absolútnom poriadku, vypísané šeky, vklady, účtovné doklady na každý výdavok, ale o týchto peniazoch nikde ani zmienka.“

„Nikdy nemal doma veľkú hotovosť,“ povedala pomaly.

„To si pamätám aj ja. Vôbec netuším, odkiaľ sa tie peniaze vzali. Vy áno?“

„Nie,“ odvetila rozhodne. „Sudca neplatil v hotovosti. Bodka. Všetko išlo cez Prvú národnú banku. Dlho bol členom správnej rady, spomínaš si?“

„Pravdaže, veľmi dobre. Mohol mať niečo bokom?“

„Napríklad?“

„Pýtam sa vás, Claudia, lebo ste ho poznali lepšie ako ktokoľvek iný. A vedeli ste, čím sa zaoberá.“

„Bol oddaný svojej práci. Sudcovstvo považoval za veľké poslanie a robil preň všetko. Na nič iné mu neostával čas.

„Vrátane rodiny,“ utrúsil Ray, ale vzápätí to oľutoval.

„Miloval svojich synov, Ray, ale patril do inej generácie.“

„Zmeňme tému.“

„Súhlasím.“

Odmlčali sa, aby nabrali dych. Ani jeden z nich netúžil hovoriť o rodine. Peniaze boli dôležitejšie. Po ulici sa blížilo auto, pribrzdilo a takmer zastalo – pasažierov zrejme zaujala ceduľa s nápisom NA PREDAJ. Krátky pohľad im však stačil a vzápätí sa auto pohlo a stratilo sa za zákrutou.

„Vedeli ste, že bol hráč?“

„Kto? Sudca? To nemyslíš vážne.“

„Ťažko uveriť, však? V jednom období ho Harry Rex raz do týždňa brával so sebou do kasína. Ukázalo sa, že Sudca mal väčšie šťastie v hre ako Harry Rex.“

„Nie. Jednoducho tomu neverím.“

„Tie peniaze nespadli z neba, Claudia. Čosi mi hovorí, že nie sú celkom čisté, inak by ich dal do banky.“

„Nuž, ak ich vyhral v kasíne, určite mu pripadali špinavé, nemyslíš?“ Naozaj poznala Sudcu lepšie ako ktokoľvek iný.

„Áno. A vy?“

„Podobá sa to na Reubena.“

Keď prebrali túto tému, urobili si prestávku. Mierne sa pohojdávali v kreslách na tienistej verande, akoby sa zastavil čas, ani ticho im neprekážalo. Sedenie na verande malo výhodu, že človek mohol dlhšie mlčať, kým rozmýšľal, alebo nemyslel na nič.

Napokon sa Ray odvážil podľa svojho nepísaného scenára položiť najťažšiu otázku. „Potreboval by som niečo vedieť, Claudia. Prosím, odpovedzte mi pravdivo.“

„Vždy hovorím pravdu. Je to moja najväčšia chyba.“

„Nikdy som nespochybnil otcovu česť.“

„A dúfam, že to neurobíš ani teraz.“

„Pomôžte mi, prosím.“

„Pokračuj.“

„Nedostával niečo bokom – prejav pozornosti alebo vďačnosti od právnikov, viete čo mám na mysli, bakšiš, ako sa hovorí?“

„To je vylúčene.“

„Mierim naslepo, Claudia, a dúfam, že trafím. Človek predsa nenájde stotisíc v nových bankovkách kdesi na polici každý deň. Keď zomrel, mal v banke šesťtisíc dolárov. Prečo by ukrýval stotisíc?“

„Bol to ten najmravnejší človek na svete.“

„Tomu verím.“

„Tak mi tu prestaň rozprávať o úplatkoch.“

„Veľmi rád.“

Claudia si zapálila ďalšiu cigaretu a Ray odišiel do kuchyne doliať čaj. Keď sa vrátil, Claudia pozerala do diaľky, zjavne hlboko ponorená do vlastných myšlienok. Chvíľu sa mlčky hojdali.

Ticho napokon prerušil Ray. „Myslím, že by Sudca chcel, aby ste časť dostali vy.“

„Naozaj?“

„Áno. Nejakých dvadsaťpäťtisíc ešte treba investovať do domu. Čo keby sme zvyšok rozdelili medzi Forresta, mňa a vás?“

„Dvadsaťpäťtisíc pre každého?“

„Správne. Čo na to poviete?“

„Nezahrnieš to do dedičstva?“ V zákonoch sa vyznala lepšie ako Harry Rex.

„Načo? Je to hotovosť, o ktorej nikto nevie, ak ju ohlásim, polovicu zhltnú dane.“

„A ako by si to vysvetlil?“ spýtala sa, o krok vpredu ako vždy. Kedysi sa hovorilo, že Claudia by mala prípad vyriešený skôr, ako právnici predniesli otváraciu reč.

Navyše milovala peniaze. Šaty, parfumy, najnovší model auta a to všetko z biedneho platu súdnej zapisovateľky. Ak aj dostáva nejakú penziu, nemôže byť vysoká.

„To sa jednoducho nedá,“ povedal Ray.

„Ak pochádzajú z hazardných hier, musel by si doplatiť dane za niekoľko rokov dozadu,“ uvažovala nahlas. Rýchlo sa zorientovala. „Hrozný chaos.“

„Máte pravdu.“

Chaos potichu odsunuli nabok. Nikto sa nedozvie, že dostala svoj diel.

„Raz sme mali prípad,“ začala s pohľadom upretým na trávnik. „Bolo to pred tridsiatimi rokmi v okrese Tippah. Istý Childers, majiteľ zberne kovového odpadu, umrel bez toho, aby napísal závet.“ Dlhú odmĺku prerušilo dychtivé potiahnutie z cigarety. „Mal kopu detí a tie našli peniaze, ktoré poschovával v kancelárii, v podkroví, v búde na náradie, dokonca aj v kozube. Bolo to ako hľadanie veľkonočných vajec. Keď prečesali dom a porátali peniaze, zistili, že majú dvestotisíc. A pritom ich otec odmietal platiť účty za telefón a desať rokov chodil v tých istých montérkach.“ Ďalšia odmĺka, ďalšie potiahnutie. „Polovica potomkov chcela peniaze rozdeliť a ujsť, druhá polovica chcela informovať právnika a zahrnúť ich do dedičstva. Začali sa šíriť reči, rodina sa vyľakala a peniaze pridali k pozostalosti. Deti sa pustili do boja. O päť rokov boli peniaze preč – polovicu zhabal štát, druhú dostali právnici.“

Keď dohovorila, Ray sa opýtal: „Ale kde je pointa?“

„Sudca povedal, že je to škoda, že deti mali čušať a peniaze si rozdeliť. Nakoniec, bol to majetok ich otca.“

„To sa mi zdá fér.“

„Neznášal dedičské dane. Prečo by mala vláda dostať veľkú časť tvojich peňazí len preto, že si mŕtvy? Často na to hromžil. Počula som ho.“

Ray vytiahol spoza kresla obálku a podal ju Claudii. „Je tam dvadsaťpäťtisíc v hotovosti.“

Neveriacky pozrela najprv na obálku, potom na Raya.

„Nech sa páči, vezmite si ju,“ vyzval ju. „Nikto sa to nedozvie.“

Zobrala si obálku a na chvíľu stratila reč. Do očí jej vystúpili slzy, čo u Claudie znamenalo, že v hre sú hlboké a úprimné city. „Ďakujem,“ zašepkala a pevne zovrela obálku.

Ray sedel v kresle ešte dlho po jej odchode, pohojdával sa v tme a v duchu si gratuloval, že Claudiu vylúčil zo zoznamu podozrivých. Ochota, s akou prijala dvadsaťpäťtisíc, jasne dokazovala, že o väčšej sume nemala ani potuchy.

Lenže teraz nemal nikoho, kto by ju v zozname nahradil.

23

Stretnutie sprostredkoval istý absolvent virgínskej fakulty, ktorý sa stal spoločníkom newyorskej megafirmy, čo zastupovala skupinu majiteľov siete kasín Canyon v celej krajine. Po nadviazaní kontaktov prišli na rad priateľské služby a mierny diplomatický nátlak. Keďže išlo o citlivú otázku bezpečnosti, všetci boli zdržanliví. Profesor Atlee však potreboval iba základné informácie.

Kasíno Canyon prišlo do okresu Tunica na rieke Mississippi v polovici deväťdesiatych rokov s druhou vlnou výstavby a prežilo počiatočný konkurenčný boj. V štyristo miestnostiach na desiatich podlažiach bolo spolu sedemtisícdvesto štvorcových metrov herní. Pán Jason Piccolo, viceprezident z ústredia v Las Vegas, osobne Raya privítal a predstavil mu Alvina Barkera, šéfa bezpečnosti. Piccolo bol tridsiatnik v obleku od Armaniho, Barker už prekročil päťdesiatku a vyzeral ako starý ostrieľaný policajt v zle padnúcom obleku.

Najprv Rayovi ponúkli, že mu ukážu kasíno, no Ray odmietol. Za posledný mesiac videl dosť na to, aby s tým vystačil do konca života. „Koľko z toho, čo sa deje na prvom poschodí, je tajné?“ spýtal sa.

„Poďme sa pozrieť,“ povedal Piccolo zdvorilo a vzápätí odviedli hosťa od automatov a hracích stolov do chodby za pokladnicami. Vyšli hore schodmi a ďalšia chodba ich priviedla do úzkej miestnosti s jednou stenou z polopriepustných zrkadiel. Za ňou bolo vidieť rozľahlú miestnosť s nízkym stropom a v nej okrúhle stoly s monitormi uzavretého okruhu. Desiatky mužov a žien sledovali obrazovky a očividne sa snažili, aby im nič neuniklo.

„To je naše ‚nebeské oko‘,“ povedal Piccolo. „Ľudia naľavo sledujú blackjack, tí v strede kocky a ruletu a vpravo pozorujú automaty a poker.“

„A čo vlastne sledujú?“

„Všetko. Úplne všetko.“

„Môžete to upresniť?“

„Pozorujú každého hráča. Tých, ktorí vyhrávajú, profesionálov, podvodníkov aj tých, čo rátajú karty. Zoberte si napríklad blackjack. Ľudia pri monitoroch presne vedia, či hráč ráta karty. Ten muž v sivom saku skúma tváre, hľadá serióznych hráčov. Tí sú stále v pohybe, dnes tu, zajtra v Las Vegas, potom sa na týždeň stratia a znova sa objavia v Atlantic City alebo na Bahamách. Ak podvádzajú alebo rátajú karty, náš muž ich zbadá, len čo si sadnú k stolu.“ Zatiaľ čo Piccolo rozprával, Barker nedôverčivo pozoroval Raya, akoby v ňom videl prípadného podvodníka.

„Sú zábery z kamery dosť detailné?“

„Vieme na nich prečítať aj sériové čísla bankoviek. Minulý mesiac sme prichytili podvodníka, lebo sme spoznali jeho diamantový prsteň.“

„Môžem vojsť dnu?“

„Žiaľ, nie.“

„A čo stoly, pri ktorých sa hrajú kocky?“

„To isté. Problém je len v tom, že sa hrá rýchlejšie a pravidlá sú komplikovanejšie.“

„Existujú podvodníci aj v kockách?“

„Zriedka. To platí aj pre poker a ruletu. Podvádzanie nám nerobí zvlášť veľké problémy. Skôr sa obávame krádeží a chýb zo strany zamestnancov.“

„Aké chyby máte na mysli?“

„Včera večer jeden hosť vyhral v blackjacku štyridsať dolárov, ale krupiér sa pomýlil a zobral mu žetóny. Hráč sa sťažoval a zavolal šéfa. Naši chlapci tu hore videli, čo sa stalo, a tak sme mohli chybu napraviť.“

„Ako?“

„Poslali sme dolu strážnika s inštrukciami, aby zákazníkovi vyplatil jeho štyridsať dolárov, ospravedlnil sa a ponúkol mu večeru na účet podniku.“

„A čo sa stalo s krupiérom?“

„Má dobrú povesť, ale ešte jeden omyl a dostane výpoveď.“

„Takže všetko sa zaznamenáva?“

„Všetko. Každá karta, každý hod kockou, každý automat. V tejto chvíli beží dvesto kamier.“

Ray prešiel popri zrkadlovej stene a snažil sa pochopiť systém sledovania. Zdalo sa mu, že v kasíne je viac pozorovateľov ako hráčov.

„Ako môže krupiér pri tomto podvádzať?“ ukázal do vedľajšej miestnosti.

Piccolo na to povedal: „Sú isté spôsoby,“ a významne pozrel na Barkera. „Je ich dosť. Každý mesiac niekoho prichytíme.“

„Prečo sledujete hracie automaty?“ spýtal sa Ray. Potreboval zmeniť tému a získať čas, lebo ho upozornili, že prvé poschodie smie navštíviť iba raz.

„Sledujeme všetko,“ odvetil Piccolo. „Okrem toho sa vyskytli prípady, keď jackpot vyhrali neplnoletí. Kasína odmietli zaplatiť a na súde vyhrali, lebo predložili videozáznamy, na ktorých bolo vidieť, ako neplnoletí uhýbajú nabok a namiesto nich si k automatu sadajú dospelí. Dáte si niečo na pitie?“

„Áno, ďakujem.“

„Máme tu tajnú miestnosť, odkiaľ je lepší výhľad.“

Po ďalších schodoch vyšli na malý krytý balkón, z ktorého bolo vidieť herňu aj miestnosť pozorovateľov. Zrazu sa odkiaľsi vynorila čašníčka, u ktorej si objednali nápoje. Ray chcel capuccino a jeho hostitelia minerálku.

„Čo vám z hľadiska bezpečnosti robí najväčšie starosti?“ spýtal sa Ray. Pozeral do zoznamu otázok, ktorý vytiahol z vrecka.

„Hráči, čo rátajú karty, a krupiéri s lepkavými prstami,“ odpovedal Piccolo. „Nie je problém nenápadne schovať zopár žetónov v manžete alebo vo vrecku. Päťdesiat dolárov denne je tisíc dolárov za mesiac, samozrejme, nezdanených.“

„A ako často sa stretávate s hráčmi, ktorí rátajú karty?“

„Čoraz častejšie. Kasína fungujú už v štyridsiatich štátoch, takže hráčov je stále viac. Vedieme si záznamy o podozrivých hráčoch, a keď nás niektorý poctí návštevou, jednoducho ho požiadame, aby odišiel. Máme na to právo.“

„Kto u vás doteraz vyhral najviac za jeden deň?“ spýtal sa Ray.

Piccolo pozrel na Barkera, ktorý odpovedal otázkou: „Mimo automatov?“

„Áno.“

„Mali sme tu chlapíka, čo v kockách vyhral stoosemdesiattisíc za noc.“

„Stoosemdesiattisíc?“

„Správne.“

„A najväčšia prehra?“

Barker si od čašníčky zobral pohár s minerálkou a poškrabal sa za uchom. „Ten istý chlapík o tri dni prehral dvestotisíc.“

„Máte zákazníkov, ktorí vyhrávajú pravidelne?“ zaujímal sa Ray a nazeral do poznámok, akoby práve robil seriózny vedecký výskum.

„Neviem, čo máte na mysli,“ ozval sa Piccolo.

„Povedzme, že sem nejaký zákazník príde dvakrát, trikrát za týždeň, hrá karty alebo kocky a častejšie vyhráva než prehráva. Po určitom čase sa mu nazbiera celkom slušná suma. Ako často ste mali podobný prípad?“

„To sú veľmi vzácne prípady,“ povedal Piccolo. „Inak by sme prišli o prácu.“

„Mimoriadne vzácne,“ pridal sa Barker. „Stane sa, že chlap vyhráva týždeň, možno dva. Sústredíme sa naňho, sledujeme každý jeho pohyb, nejde o podozrenie, ale pripravuje nás o peniaze. Skôr či neskôr sa prestane kontrolovať, urobí nejakú hlúposť a my dostaneme svoje peniaze späť.“

„Osemdesiat percent začne časom prehrávať,“ dodal Piccolo.

Ray si pomiešal kávu a znova nazrel do poznámok. „Povedzme, že príde chlap, celkom neznámy, položí na stôl tisíc dolárov a chce stodolárové žetóny. Čo sa stane:

Barker sa usmial a zapraskal hánkami. „Zbystríme pozornosť. Chvíľu ho sledujeme, aby sme zistili, či vie, čo robí. Šéf sa ho spýta, či chce registráciu, a ak povie áno, musí nám dať svoje meno. Ak povie nie, ponúkneme mu večeru. Čašníčka sa postará, aby mal stále čo piť, ale ak hráč nepije, môže to znamenať, že to myslí vážne.“

„Profíci pri hre nikdy nepijú,“ doplnil Piccolo. „Objednajú si, ale nepijú.“

„Čo je registrácia?“

„Väčšina hráčov chce niečo navyše,“ vysvetlil Piccolo. „Večeru, lístky na šou, zľavu na ubytovanie, všetko možné. Na to slúžia členské karty, ktoré ustavične kontrolujeme, aby sme vedeli, ako často hrajú. Váš hypotetický chlapík nemá kartu, preto sa ho spýtame, či si želá registráciu.

„A on povie nie.“

„V poriadku, nič sa nedeje. Neznámi sem prichádzajú a zase odchádzajú.“

„Ale my ich nestrácame z očí,“ pripustil Barker.

Ray si zapísal pár nezmyselných slov na poskladaný list papiera. „Informujú sa kasína navzájom?“ spýtal sa. Piccolo s Barkerom po prvý raz znervózneli.

„Nerozumiem,“ povedal Piccolo s úsmevom, ktorý Ray opätoval, a Barker sa k nim pridal.

Kým sa všetci traja usmievali, Ray povedal: „Okej, ďalšia hypotéza. Povedzme, že niekto hrá jednu noc v Monte Carle, druhú noc v Treasure Cove, ďalšiu v Alladinovi a tak ďalej. Ide z kasína do kasína a zakaždým viac vyhráva než prehráva. Takto to pokračuje celý rok. Čo sa o ňom dozviete?“

Piccolo kývol na Barkera, ktorý si palcom a ukazovákom stláčal peru. „Dozvieme sa o ňom dosť veľa,“ vyhlásil.

„Čo to znamená?“ nedal sa Ray.

„Pokračujte,“ povedal Piccolo. Barker neochotne spustil.

„Dozvieme sa jeho meno, adresu, zamestnanie, číslo telefónu, poznávaciu značku auta, ktorú banku používa. Budeme mať prehľad, kde sa práve nachádza, kedy prišiel, kedy odišiel, koľko vyhral alebo prehral, koľko vypil, či večeral, či dal čašníčke prepitné, a ak áno, tak koľko a koľko nechal krupiérovi.“

„To všetko je vo vašich záznamoch?“

Barker pozrel na Piccola, ktorý súhlasne prikývol, ale nič nepovedal. Začali sa sťahovať do ulity, lebo Ray už vedel priveľa. No viac ako túto exkurziu nepotreboval. Zišli na prízemie, kde sa Ray namiesto po stoloch obzeral po kamerách. Piccolo mu nenápadne ukázal ľudí, čo sa starajú o bezpečnosť. Stáli pri blackjackovom stole, kde chlapec, ešte tínedžer, hral so stodolárovými žetónmi.

„Tento je z Rena,“ zašepkal Piccolo. „Minulý týždeň prišiel do Tuniky, a už nás obral o tridsaťtisíc. Je veľmi, veľmi dobrý.“

„A neráta karty,“ dodal, tiež šeptom, Barker.

„Niektorí ľudia majú talent, ako na golf alebo na srdcovú chirurgiu,“ povzdychol si Piccolo.

„Hral už vo všetkých kasínach?“ zaujímal sa Ray.

„Ešte nie, ale čakajú ho.“ Chlapec z Rena očividne znepokojoval Piccola aj Barkera.

Návštevu kasína ukončili v hale pri pohári kokakoly. Ray vyčerpal otázky zo svojho zoznamu, ktoré ho mali priviesť do veľkolepého finále.

„Mám ešte jednu prosbu,“ obrátil sa na svojich hostiteľov. Pravdaže, nech sa páči.

„Pred niekoľkými týždňami mi zomrel otec a mám dôvod sa domnievať, že sem potajomky chodil hrať kocky. Možno vyhrával častejšie ako prehrával. Môžete mi to potvrdiť?“

„Ako sa volal?“ spýtal sa Barker.

„Reuben Atlee. Z Clantonu.“

Barker pokrútil hlavou a vytiahol z vrecka mobil.

„Koľko?“ chcel vedieť Piccolo.

„Neviem, ale za obdobie niekoľkých rokov možno aj milión.

Barker ešte vždy krútil hlavou. „Neexistuje. Každého, kto vyhrá alebo prehrá toľko peňazí, dobre poznáme.“ Potom požiadal človeka na druhom konci linky, aby sa pozrel na Reubena Atleeho.

„Myslíte si, že vyhral milión?“ spýtal sa Piccolo.

„Vyhral a prehral,“ upresnil Ray. „Ale sú to len dohady.“

Barker vypol telefón. „Nikde nemajú záznam na meno Reuben Atlee. V týchto končinách zrejme nehrával.“

„A čo ak nikdy nevošiel do tohto kasína?“ spýtal sa Ray a vopred vedel, aká bude odpoveď.

„Aj tak by sme o ňom vedeli,“ povedali jednohlasne.

24

Keďže v Clantone ráno nikto nebehával, Ray vzbudil zvedavosť starších dám medzi kvetinovými záhonmi, posluhovačiek, čo zametali verandy, aj koscov, ktorí v lete pomáhali kosiť trávu na cintoríne. Zem nad Sudcom už zľahla, ale Ray sa nezastavil, ba ani len nespomalil, aby sa pozrel. Muži, ktorí vykopali otcov hrob, obďaleč kopali ďalší. Každý deň v Clantone niekto umrel a niekto sa narodil. Nič sa nezmenilo.

Ešte nebolo osem hodín, ale slnko už pálilo a vzduch bol ťažký. Vlhkosť mu neprekážala, veď v nej vyrástol, ale ani mu nechýbala.

Po tienistých uliciach zamieril späť. Pred Javorovým radom stál Forrestov džíp a brat sa rozvaľoval v hojdačke na verande. „Nie je pre teba trochu zavčasu?“ spýtal sa Ray.

„Koľko si zabehol? Si celý spotený.“

„To sa stáva, keď človek behá v horúčave. Osem kilometrov. Vyzeráš dobre.“

Bola to pravda. Mal jasné oči, bol čerstvo oholený a osprchovaný, aj biele nohavice svietili čistotou.

„Už som zase nad vodou, braček.“

„Výborne.“ Ray si sadol do kresla, zadychčaný, spotený. Nepýtal sa, ako dlho je Forrest triezvy. Ale nebolo to viac ako dvadsaťštyri hodín.

Forrest zoskočil z hojdačky a pritiahol si druhé kreslo k Rayovi. „Potrebujem pomoc, braček,“ povedal a sadol si na okraj.

Už je to tu, pomyslel si Ray. „Počúvam.“

„Potrebujem pomoc,“ zopakoval Forrest, zúrivo si šúchajúc ruky, akoby mu tie slová pôsobili bolesť.

Ray to už zažil a nemal trpezlivosť. „No tak, Forrest, o čo ide?“ V prvom rade o peniaze. Pravda, boli aj iné možnosti.

„Chcel by som ísť na jedno miesto, asi hodinu odtiaľto. Je to hlboko v horách, na samote, je tam pekne, malé jazierko uprostred, pohodlné izby.“ Vytiahol z vrecka pokrčenú vizitku a podal ju Rayovi.

Alcorn Village. Liečebňa pre alkoholikov a toxikomanov. Pod záštitou metodistickej cirkvi.

„Kto je Oscar Meave?“ spýtal sa Ray, pozerajúc na kartičku.

„Zoznámil som sa s ním pred niekoľkými rokmi. Pomohol mi a teraz vedie toto zariadenie.“

„Je to detoxikačné stredisko.“

„Detoxikačné, rehabilitačné, protidrogové, vysušovacie, kúpele, ranč, dedina, väzenie, blázinec, nazvi si to ako chceš. Mne je to fuk. Potrebujem pomoc, Ray. Hneď.“ Skryl si tvár do dlaní a rozplakal sa. „Dobre, dobre,“ chlácholil ho Ray. „Povedz mi o tom niečo.

Forrest si poutieral oči a nos a hlučne sa nadýchol. „Zavolaj mu a spýtaj sa, či má voľnú izbu,“ povedal roztraseným hlasom. „Ako dlho tam budeš?“

„Neviem, asi štyri týždne, to ti povie Oscar.“

koľko to stojí?“

„Približne tristo dolárov na deň. Myslel som, že by som si požičal zo svojho podielu za dom, možno by sa Harry Rex mohol spýtať sudcu, či je nejaký spôsob, ako sa dostať k peniazom skôr.“ Z kútikov očí mu padali veľké slzy.

Ray už zažil aj slzy. Počul prosby a sľuby, ale akokoľvek sa snažil byť tvrdý a neúprosný, vždy sa nechal obmäkčiť. „Niečo urobíme,“ povedal. „Hneď zavolám tomu chlapíkovi.“

„Prosím, Ray, chcem tam ísť teraz.“

„Ešte dnes?“

»Áno, ja, ehmm, totiž… nemôžem sa vrátiť do Memphisu.“ Sklonil hlavu a prstami si prečesal dlhé vlasy. „Niekto ťa hľadá?“

„Hej,“ prikývol. „Policajti?“

„Nie, títo sú oveľa horší ako poliši.“

„Vedia, že si tu?“ spýtal sa Ray a rozhliadol sa okolo seba. Priam videl, ako sa v kríkoch skrývajú po zuby ozbrojení obchodníci s drogami. „Nie, netušia, kde som.“ Ray vstal a vošiel do domu.

Ako väčšina ľudí, aj Oscar Meave si Forresta dobre pamätal. Boli spolu vo federálnom detoxikačnom programev Memphise, a aj keď ho mrzelo, že Forrest potrebuje pomoc, rád sa o ňom s Rayom porozprával. Ray robil, čo mohol, aby zdôraznil naliehavosť situácie, hoci nepoznal podrobnosti a uvedomoval si, že z Forresta nič nevymámi. Pred tromi týždňami im zomrel otec, pokračoval Ray v snahe zapôsobiť na Meava.

„Priveďte ho,“ povedal Meave. „Nájdeme preňho miesto.“

O pol hodiny odišli z mesta v Rayovom prenajatom aute. Forrestov džíp pre istotu zaparkovali za domom.

„Si si istý, že tí chlapíci neprídu snoriť sem?“

„Kdeže, nemajú potuchy, odkiaľ som,“ odvetil Forrest. Hlavu mal položenú na opierke a oči ukryté pod výstrednými slnečnými okuliarmi.

„Čo sú to za ľudia?“

„Milí chlapci z južného Memphisu. Páčili by sa ti.“

„Dlžíš im peniaze?“

„Hej.“

„Koľko?“

„Štyri tisícky.“

„A kam sa podeli?“

Forrest si nenápadne poklopkal prstom po nose. Ray v bezmocnom hneve pokrútil hlavou a zahryzol si do jazyka, aby nespustil ďalšiu zbytočnú prednášku. Počkám, kým prejdeme ešte zopár kilometrov, povedal si. Boli na vidieku, okolo nich sa mihali polia a farmy.

Forrest začal chrápať.

Ray ho takto viezol už po tretí raz. Naposledy pred dvanástimi rokmi – Sudca ešte pracoval a Claudia bola po jeho boku. Forrest bral viac drog ako ktokoľvek iný v celom štáte. Protinarkotické okolo neho rozhodilo sieť, ale Forrest z nej akýmsi zázrakom vykĺzol. Mali podozrenie, že predáva drogy, a keby ho boli chytili, doteraz by sedel vo väzení. Ray ho vtedy odviezol do štátnej nemocnice na pobreží, kde ho prijali vďaka Sudcovmu vplyvu. Prespal tam celý mesiac a odišiel.

Prvú spoločnú cestu do liečebne podnikli, keď Ray ešte študoval právo v Tulane. Forrest sa predávkoval nejakou príšernou kombináciou tabletiek. Vypumpovali mu žalúdok a veľa nechýbalo, aby ho vyhlásili za mŕtveho. Sudca ich poslal do ústavu neďaleko Knoxvillu. Napriek zamknutým bránam a ostnatému drôtu Forrest po týždni ušiel.

Vo väzení bol dva razy, najprv ako mladistvý a potom ako dospelý, hoci len devätnásťročný. Prvý raz ho zatkli tesne pred začiatkom rozhodujúceho stredoškolského futbalového zápasu, keď celý Clanton netrpezlivo čakal na výkop. Forrest mal šestnásť rokov, hral v lige na poste obrancu a miloval samovražedné výpady hlavou. Ľudia z protinarkotického ho zobrali priamo zo šatne a odviedli preč v putách. Náhradníkom bol vtedy neskúsený nováčik a mesto Forrestovi nikdy neodpustilo, že Clanton prehral na celej čiare.

Ray vtedy sedel na tribúne so Sudcom a ako všetci netrpezlivo očakával začiatok hry. „Kde je Forrest?“ vypytovali sa ľudia, keď futbalisti vybehli na ihrisko. To už bol v mestskom väzení, kde ho fotografovali a brali mu odtlačky prstov. V jeho aute sa našlo skoro štyristo gramov marihuany.

Dva roky strávil v nápravnom ústave pre mládež, odkiaľ ho prepustili v deň osemnástych narodenín.

Ako sa stane šestnásťročný syn prominentného sudcu priekupníkom v malom južanskom mestečku, kde o drogách ani nechyrovali? Túto otázku si Ray a jeho otec kládli stále dookola. Odpoveď poznal iba Forrest a ten sa už dávno rozhodol, že si ju nechá pre seba. Ray mu bol vďačný, že svoje tajomstvá nezverejňuje.

Po krátkom príjemnom spánku sa Forrest náhle prebral a vyhlásil, že sa potrebuje napiť.

„Nie,“ povedal Ray.

„Iba kolu, prisahám.“

Zastali pri vidieckom obchodíku. Forrest si na raňajky kúpil vrecko solených arašidov.

„V niektorých liečebniach celkom dobre varia,“ povedal, keď sa znova pohli. Forrest, turistický sprievodca po detoxikačných strediskách. Forrest, posudzovateľ gastronomických kvalít liečebných zariadení pre toxikomanov. „Zvyčajne zhodím zopár kíl,“ dodal, chrúmajúc oriešky.

„Sú tam aj telocvične?“ spýtal sa Ray, aby reč nestála. V skutočnosti ho nezaujímalo, čo ponúkajú rôzne liečebne.

„V niektorých,“ odvetil Forrest. „Ellie ma raz poslala na Floridu, bolo to blízko pláže, veľa piesku a vody, všade samý smutný boháč. Tri dni nám vymývali mozgy a potom nám dávali do tela. Turistika, cyklistika, chôdza so záťažou aj vzpieranie, ak sme chceli. Bohovsky som sa opálil a schudol skoro sedem kíl. Potom som vydržal čistý osem mesiacov.“

V jeho bezútešnom živote sa všetko meralo na krátke obdobia vytriezvenia.

„Poslala ťa Ellie?“ zaujímal sa Ray.

„Hej, bolo to dávno. Vtedy ešte mala nejaké prachy. Bol som úplne na dne a jej na mne ešte záležalo. Na Floride som sa mal dobre, robili tam dievčatá s dlhými nohami a krátkymi sukňami.“

„To si musím overiť.“

„Bozaj ma.“

„Len som žartoval.“

„Na západe je jedno miesto, kam chodia všetky hviezdy, volá sa Hacienda a poviem ti, je to hotový Ritz. Luxusné izby, kúpele, každý deň masáž, kuchári, čo vedia uvariť senzačné nízkoenergetické jedlo. Majú tam najlepších odborníkov. Presne to by som potreboval, braček, šesť mesiacov v Haciende.“

„Prečo šesť?“

„Pretože potrebujem šesť mesiacov. Skúsil som dva mesiace, mesiac, tri týždne, dva týždne, ale nestačí mi to. Šesť mesiacov izolácie, totálneho vymývania mozgu a intenzívnej terapie plus vlastná masérka, to by mi pomohlo.“

„Čo to stojí r

Forrest zapískal a zagúľal očami. „Neviem. Musíš mať milióny a dve odporúčania navyše, aby ťa prijali. Len si predstav, odporúčací list. ‚Dobrým ľuďom v Haciende. Týmto srdečne odporúčam môjho priateľa Doofusa Smitha za pacienta vášho úžasného zariadenia. Doofus raňajkuje vodku, na obed šňupe koks, na olovrant si dá heroín a večeru zvyčajne nestihne, lebo je v bezvedomí. Namiesto mozgu má blato, žily dopichané a pečeň mu stvrdla na kameň. Doofus je váš človek a jeho tatko vlastní celé Idaho‘.“

„Naozaj tam ľudí držia pol roka?“

„Ty fakt nemáš ani šajnu, čo?“

„Asi nie.“

„Niektorí kokainisti potrebujú aj rok. A ešte viac tí, čo berú heroín.“

Ktorý jed teraz patrí k tvojim obľúbeným? chcel sa spýtať Ray, ale rozmyslel si to. „Rok?“

„Hej, v úplnej izolácii. A potom si každý musí poradiť sám. Poznám chlapov, čo boli tri roky v base bez koksu, bez cracku, celkom nasucho, a len čo ich pustili, skôr ako žene alebo kamarátom zavolali svojmu dodávateľovi.“

„Čo sa s nimi stane?“

„O tom radšej pomlčím.“ Forrest si hodil poslednú hrsť orieškov do úst a oprášil si ruky od soli.

Na ceste neboli nijaké ukazovatele, ktoré by ich priviedli do Alcorn Village. Podľa Oscarových inštrukcií sa dostali do lesov, a keď už mali dojem, že zablúdili, zbadali v diaľke bránu. Vošli na príjazdovú cestu lemovanú stromoradím a zrazu pred sebou uvideli celý komplex budov. Forrestovi sa zapáčil na prvý pohľad.

Oscar Meave privítal bratov v hale administratívnej budovy, odviedol ich do prijímacej kancelárie a sám sa postaral o vstupné formality. Robil poradcu, úradníka, psychológa, sám bol kedysi klientom podobného zariadenia, ale podarilo sa mu zbaviť závislosti a získať dva doktoráty. Džínsy, tričko, tenisky, kozia briadka, dve náušnice. Ale aj vrásky a odlomený zub – spomienka na drsný život v minulosti. Mal však príjemný a priateľský hlas. Vyžaroval nesentimentálnu účasť človeka, ktorý na vlastnej koži zažil to, čo teraz Forrest.

Poplatok bol tristodvadsaťpäť dolárov na deň a Oscar odporúčal minimálne štyri týždne. „Potom uvidíme. Potrebujem vedieť, čo Forrest robil v poslednom čase.“

„To nechcem počuť,“ povedal Ray.

„Nebudeš musieť,“ ubezpečil ho Forrest, pripravený na to, čo malo prísť.

„Okrem toho polovicu peňazí treba zložiť vopred,“ povedal Oscar. „Zvyšok zaplatíte pred ukončením liečby.“

Ray sa strhol a pokúšal sa rozpomenúť, koľko má na účte vo Virgínii. Hotovosti mal viac než dosť, ale toto nebola vhodná príležitosť.

„Peniaze dostanem z otcovej pozostalosti,“ ozval sa Forrest. „Možno to potrvá pár dní.“

Oscar pokrútil hlavou. „Nijaké výnimky. Polovica vopred, to je naša zásada.“

„Žiadny problém,“ povedal Ray. „Vypíšem vám šek.“

„Chcem, aby to šlo z pozostalosti,“ trval na svojom Forrest. „Ty to platiť nebudeš.“

„Neboj sa, postarám sa o to.“ Ray si vôbec nebol istý, čo urobí. Nech sa Harry Rex potrápi. Podpísal formulár ako ručiteľ platby. Forrest podpísal papier, na ktorom bol dlhý zoznam príkazov a zákazov.

„Dvadsaťosem dní odtiaľto nesmieš odísť,“ upozornil ho Oscar. „Inak peniaze prepadnú a už ťa nikdy neprijmeme späť. Rozumieš?“

„Rozumiem,“ prikývol Forrest. Koľko ráz už prešiel touto procedúrou?

„Si tu, lebo to chceš, jasné?“

„Jasné.“

„Nikto ťa nenúti?“

„Nikto.“

Len čo sa začalo bičovanie, Ray sa zdvihol. Poďakoval Oscarovi, objal Forresta a náhlil sa preč.

25

Ray si už bol istý, že sudca peniaze získal po roku 1991, keď neuspel vo voľbách. Claudia bola pri ňom ešte rok predtým, ale o peniazoch nič nevedela. Nešlo ani o úplatky, ani o výhry v kasíne.

Takisto nemohli byť výsledkom šikovného investovania, pretože Ray nenašiel žiadny záznam o tom, že by Sudca niekedy kupoval alebo predával akcie či cenné papiere. Účtovník poverený Harrym Rexom, aby prezrel záznamy a spravil posledné daňové priznanie, tiež nič neobjavil. Vyjadril sa, že to nebolo ťažké, lebo všetky Sudcove finančné transakcie išli cez Prvú národnú banku v Clantone.

To si myslíte vy, pomyslel si Ray.

V dome bolo najmenej štyridsať škatúľ so starými, nepotrebnými spismi. Upratovacia čata ich pozbierala a naukladala do Sudcovej pracovne a do jedálne. Chvíľu mu trvalo, kým našiel, čo hľadal. V dvoch škatuliach boli poznámky a podklady – „súdne spisy“, ako ich Sudca vždy nazýval – k prípadom, ktoré riešil až do svojej porážky v roku 1991.

Počas procesov si Sudca ustavične čosi zapisoval do veľkých poznámkových blokov. Dátumy, časové údaje, relevantné fakty, všetko, čo mu mohlo pomôcť pri konečnom rozhodnutí. Často si zapísal otázku pre svedka a veľa ráz nazrel do poznámok, aby opravil advokátov. Ray ho neraz počul, ako hovorí, samozrejme v kancelárii, že poznámky ho udržiavajú v bdelom stave. Pri dlhom procese popísal aj dvadsať poznámkových blokov.

Keďže predtým, ako sa stal sudcom, vykonával právnickú prax, osvojil si zvyk všetko archivovať a nič nevyhodiť. Jeho súkromný súdny spis obsahoval jeho poznámky, kópie prípadov, na ktoré sa advokáti odvolávali, kópie príslušných zákonov a nariadení, dokonca aj písomné materiály, ktoré neboli zahrnuté do oficiálneho súdneho spisu. Roky ubiehali a čoraz nepotrebnejšie spisy postupne zaplnili štyridsať škatúľ.

Podľa daňových priznaní od roku 1993 si občas privyrobil ako mimoriadny sudca v prípadoch, ktoré nikto iný nechcel. Na vidieku sa stávalo, že na niektorých prípadoch by si riadne zvolený sudca popálil prsty. Jedna strana požiadala o jeho odvolanie a on, po miestoprísažnom vyhlásení, že nie je zaujatý a je schopný spravodlivo rozhodnúť bez ohľadu na zúčastnené osoby či fakty, neochotne odovzdal celú vec kolegovi z inej časti štátu. Mimoriadny sudca vstupoval do hry bez predchádzajúcich vedomostí, bez snahy ovplyvniť voličov a doviedol proces do konca.

Niektoré súdy využívali mimoriadnych sudcov, keď mali príliš veľký nával práce. Občas zastupovali za chorých kolegov. Takmer všetci boli už v dôchodku. Štát im platil päťdesiat dolárov na hodinu plus výdavky.

V roku 1992, teda rok po neúspechu vo voľbách, sudca Atlee nezarobil skoro nič. V roku 1993 mu zaplatili 5 800 dolárov. Najviac zarobil v roku 1996 – v daňovom priznaní uviedol 16 300 dolárov. Posledný rok – 1999 – ho už zmáhala choroba, preto mal nižší príjem: 8 760 dolárov.

Za šesť rokov pôsobenia vo funkcii mimoriadneho sudcu zarobil spolu 56 590 dolárov a všetko poctivo uviedol v daňových priznaniach.

Raya zaujímalo, akými prípadmi sa otec zaoberal v posledných rokoch. Harry Rex sa zmienil o jednom – išlo o senzačný rozvodový proces guvernéra. Hrubý súdny spis obsahoval výstrižky z jacksonských novín s fotografiami guvernéra, jeho takmer ex-manželky a ženy, o ktorej sa povrávalo, že je jeho milenkou. Proces trval dva týždne a sudca Atlee, súdiac podľa jeho poznámok, sa pri ňom výborne zabával.

Potom Ray narazil na súdny spor o pozemky v okolí Hattiesburgu, ktorý trval dva týždne a podráždil všetkých zúčastnených. Mesto sa rozrastalo smerom na západ a brúsilo si zuby na najlepšie stavebné parcely. Majitelia sa bránili a o dva roky sudca Atlee všetkých zhromaždil v jednom procese. Aj v tomto spise boli novinové výstrižky, ale Ray ich po hodine prezerania znechutene odložil. Nevedel si predstaviť, že by musel rozhodnúť v takom spore.

Lenže tentoraz aspoň išlo o peniaze.

V 1995 strávil sudca Atlee osem dní na súde v mestečku Kosciusko, dve hodiny od Clantonu, ale z jeho poznámok bolo zrejmé, že pri procese sa neodohralo nič zvláštne.

V okrese Tishomingo došlo v roku 1994 k tragickej zrážke cisternového kamiónu s osobným autom. Piati tínedžeri uviazli v aute a zhoreli. Keďže išlo o mladistvých, prípad patril do jurisdikcie ekvitného súdu. Jeden sudca bol v príbuzenskom zväzku s obeťou. Druhý zomieral na rakovinu. Sudca Atlee predsedal procesu, ktorý trval dva dni a ktorého výsledkom bolo odškodné vo výške 7 400 000 dolárov. Tretinu dostali právni zástupcovia tínedžerov, zvyšok ich rodiny.

Ray položil spis na pohovku v otcovej pracovni. Sedel na čerstvo navoskovanej dlážke pod bdelým pohľadom generála Forresta. Mal nejasnú predstavu, čo ďalej, ale ešte nevedel, ako na to. Najprv prezrie spisy, vyberie tie, v ktorých išlo o veľké peniaze, a uvidí, kam ho to privedie.

Peniaze, ktoré našiel ukryté len kúsok od miesta, kde sedel, museli odniekiaľ prísť.

Zazvonil mobil. Charlottesvillská bezpečnostná agentúra mu oznamovala, že do jeho bytu sa práve niekto vlámal. Kým sa vopred nahratý odkaz skončil, Ray vyskočil na rovné nohy. Ten istý odkaz dostane súčasne polícia aj Corey Crawford. O niekoľko sekúnd volal Crawford. „Idem na miesto činu,“ povedal a zdalo sa, že pritom beží. V Clantone bolo 21:30, v Charlottesville o hodinu viac.

Ray bezmocne chodil sem a tam ako lev v klietke. Prešlo pätnásť minút, kým sa znova ozval Crawford. „Už som tu,“ povedal. „Aj polícia. Ktosi vypáčil vchodové dvere a potom dvere do obývačky. Preto sa spustil alarm. Nemali veľa času. Čo máme skontrolovať?“

„Nemám doma cenné veci,“ povedal Ray, tuho rozmýšľajúc, čo asi zlodej chcel. V jeho byte neboli peniaze, šperky, umelecké predmety, poľovnícke zbrane, zlato ani striebro.

„Televízor, stereo, mikrovlnka, všetko je tu,“ hlásil Crawford. „Rozhádzali vám knihy a časopisy, prevrátili stolík pri telefóne v kuchyni, ale zrejme mali naponáhlo. Zaujíma vás niečo konkrétne?“

„Nie, nič mi nenapadá.“ Ray počul v pozadí policajnú vysielačku.

„Koľko je tu spálni?“ spýtal sa Crawford.

„Dve, tá napravo je moja.“

„Všetky skrine sú pootvárané. Niečo hľadali. Netušíte čo?

„Nie,“ odvetil Ray.

„Do druhej spálne nikto nevošiel,“ pokračoval Crawford a vzápätí sa začal rozprávať s dvoma policajtmi. „Moment,“ povedal Rayovi, ktorý nehybne stál vo dverách, cez sieťku proti hmyzu hľadel von a rozmýšľal, ako sa čo najrýchlejšie dostať domov.

Policajti aj Crawford usúdili, že do domu vnikol skúsený zlodej, ktorého prekvapil alarm. Oboje dvere vypáčil s minimálnym poškodením a len čo sa spustil alarm, prebehol bytom, očividne hľadal niečo konkrétne, a keď to nenašiel, v zlosti porozhadzoval zopár vecí a ušiel. On alebo oni – mohlo ich byť viac.

„Musíte prísť povedať polícii, či vám niečo nechýba, a spísať zápisnicu,“ ozval sa Crawford.

„Prídem zajtra,“ odvetil Ray. „Môžete mi zatiaľ postrážiť byt?“

„Hej, niečo vymyslíme.“

„Zavolajte mi, keď odídu policajti.“

Sadol si na schodíky, počúval svrčky a túžil byť v Chaneyho skladisku so Sudcovou pištoľou v ruke, pripravený vystreliť na kohokoľvek, kto by sa k nemu priblížil. Pätnásť hodín autom. Tri a pol hodiny súkromným lietadlom. Volal Fogovi Newtonovi, ale nikto sa mu neohlásil.

Z myšlienok ho vytrhlo zazvonenie telefónu. „Ešte som u vás,“ povedal Crawford.

„Počúvajte, toto nie je náhoda.“

„Spomínali ste nejaké cennosti, rodinné dedičstvo v Chaneyho skladisku.“

„Hej. Mohli by ste tam niekoho poslať?“

„Majú tam slušný bezpečnostný systém, strážnikov, kamery.“ Crawford bol zjavne unavený a nepríliš nadšený predstavou ďalšej noci v aute.

„Môžete to zariadiť?“

„Nepustia ma dnu. Nie som zákazník.“

„Sledujte vchod.“

Crawford zavrčal a zhlboka sa nadýchol. „Dobre, pozriem sa tam, možno nájdem niekoho, kto by dával v pozor.“

„Ďakujem. Ozvem sa zajtra, keď prídem do mesta.“

Zavolal do Chaneyho skladiska, ale nikto nedvíhal. Počkal päť minút a skúsil to znova. Narátal štrnásť zazvonení, no nakoniec sa dočkal.

„Chayneyho sklad, pri telefóne Murray.“

Ray veľmi zdvorilo vysvetlil, kto je a čo chce. Prenajal si tri boxy, a keďže sa mu pred chvíľou ktosi vlámal do bytu, má isté obavy, mohol by pán Murray láskavo venovať zvýšenú pozornosť boxom 14B, 37F a 18R? Samozrejme, odpovedal pán Murray a Rayovi sa zdalo, že zazíval. Som trochu nervózny, povedal.

„Žiadny problém,“ zamumlal Murray.

Vďaka dvom pohárikom whisky nervozita trochu ustúpila. Charlottesville bol stále rovnako ďaleko. Mal sto chutí naskočiť do prenajatého auta a uháňať nocou, ale napokon si to rozmyslel. Radšej sa vyspí a ráno poletí prvým lietadlom. Spánok však neprichádzal, a tak sa vrátil k súdnym spisom.

Sudca raz povedal, že sa veľmi nevyzná v právnych aspektoch územného členenia, pretože v Mississippi sa také prípady prakticky nevyskytovali a podobná situácia bola aj v ostatných šiestich okresoch 25. súdneho obvodu. Ktosi ho však nahovoril, aby viedol predbežné vypočúvanie v mimoriadne ostrom spore v meste Columbus. Proces trval šesť dní, a keď sa skončil, Sudca mal anonymný telefonát, v ktorom sa mu vyhrážali zastrelením.

Podobné hrozby sa vyskytovali pomerne bežne a všetci vedeli, že Sudca už roky nosí v aktovke zbraň. Hovorilo sa, že aj Claudia má pištoľ. Radšej nech ťa zastrelí sudca ako súdna zapisovateľka, vtipkovali ľudia.

Prípad z Columbusu Raya takmer uspal. No potom natrafil na prázdne miesto, na čiernu dieru, ktorú tak dlho hľadal, a okamžite ožil.

Podľa podkladov pre daňové priznanie dostal Sudca v januári 1999 osemtisíc sto dolárov za prerokovanie prípadu v 27. súdnom obvode. Ten pozostával z dvoch okresov na pobreží, v časti štátu, ktorá Sudcovi nikdy neprirástla k srdcu. Raya preto zarazila skutočnosť, že bol ochotný vycestovať tam na niekoľko dní.

Ešte čudnejšie bolo, že nenašiel súdny spis. Prehľadal obe škatule, ale nenašiel nič, čo by súviselo s prípadom na pobreží. Poháňaný zvedavosťou prezrel aj ostatných tridsaťosem. Zabudol na vlámanie aj na skladisko, bolo mu celkom jedno, či je pán Murray hore, alebo či vôbec ešte dýcha, ba takmer pustil z hlavy aj peniaze.

Chýbal súdny spis.

26

Lietadlo štartovalo z memphisu o 6:40, čo znamenalo, že Ray musel z Clantonu odísť najneskôr o piatej, takže spal iba tri hodiny – ako zvyčajne v Javorovom rade. V lietadle zadriemal, potom znova zaspal na pittsburskom letisku a v lietadle do Charlottesvillu. Skontroloval byt a na pohovke zase zaspal.

Peniaze boli nedotknuté. Nikto sa nepokúsil vlámať do skladov. Všetko vyzeralo normálne. Ray sa zamkol v boxe 18R, otvoril ohňovzdorné, vodotesné škatule a prepočítal päťdesiattri vrecúšok.

Keď sedel na betónovej dlážke s tromi miliónmi dolárov, konečne si priznal, že tie peniaze preňho začali byť dôležité. Skutočnou príčinou včerajšieho strachu bola možnosť, že o ne príde. Teraz sa bál odísť.

V poslednom čase sa čoraz väčšmi zaujímal o to, čo koľko stojí, čo sa dá za peniaze kúpiť, ako rozvážne alebo riskantne investovať, aby ich bolo viac. Zavše sa dokonca považoval za boháča, ale vzápätí dotieravé myšlienky odohnal. No celkom sa ich nezbavil, vynárali sa stále častejšie. Postupne našiel odpovede na svoje otázky – nie, nie sú falošné, nepochádzajú z výhier v kasíne, nie sú to úplatky od právnikov či účastníkov súdnych sporov v 25. súdnom obvode.

A nie, nemôže sa o ne podeliť s Forrestom, lebo by ho zabili. Nie, netreba ich zahrnúť do pozostalosti, lebo je na to dosť dôvodov.

Keď vylúčil všetky možnosti, napadlo mu, že bude nútený nechať si ich.

Vtom ktosi zabúchal na plechové dvere a Ray takmer skríkol. Zdvihol sa z dlážky a spýtal sa: „Kto je tam?“

„Strážnik,“ ozval sa hlas, ktorý mu bol akýsi povedomý. Ray prekročil peniaze, pristúpil k dverám a trochu ich odchýlil. Vonku sa naňho zubil pán Murray.

„Všetko v poriadku?“ spýtal sa dobromyseľne, skôr správca ako ozbrojený strážnik.

„Pravdaže, ďakujem,“ povedal Ray, ešte vždy vydesený na smrť.

„Keby ste niečo potrebovali, dajte mi vedieť.“

„Ďakujem za včerajšiu noc.“

„Je to moja práca.“

Ray uložil peniaze do škatúľ, zamkol dvere a odviezol sa do mesta, ustavične pozerajúc do spätného zrkadla.

Majiteľ bytu medzičasom poslal niekoľko mexických stolárov, aby opravili poškodené dvere. Až do neskorého popoludnia usilovne pracovali, a keď skončili, neodmietli pozvanie na vychladené pivo. Ray sa s nimi priateľsky zhováral, ale zároveň robil, čo mohol, aby ich dostal z bytu. Na kuchynskom stole ležala kôpka nevybavenej pošty. Sadol si a začal ju triediť. Účty, čo treba zaplatiť. Katalógy a reklamné letáky. Tri kondolenčné karty.

List z Ústredného daňového úradu adresovaný pánu Rayovi Atleemu, vykonávateľovi poslednej vôle Reubena V. Atleeho, odoslaný z Atlanty pred dvoma dňami. Skúmavo ho obracal v rukách, kým sa odvážil otvoriť obálku. Na úradnom papieri bol ako odosielateľ uvedený istý Martin Gage, oddelenie vyšetrovania daňového úradu v Atlante. Stálo v ňom:

Vážený pán Atlee, ako správca pozostalosti Vášho zosnulého otca ste podľa zákona povinný zahrnúť do pozostalosti celý majetok pre účely stanovenia dedičskej dane. Akékoľvek zatajovanie majetku môže byť považované za daňový únik. Neoprávnené vyplatenie akejkoľvek čiastky znamená porušenie zákonov štátu Mississippi, ako aj federálnych zákonov.

S úctou Martin Gage vyšetrovateľ

V prvej chvíli chcel zavolať Harrymu Rexovi a zistiť, aké oznámenie poslal daňovému úradu. Ako správca pozostalosti mal rok odo dňa otcovho úmrtia na to, aby vypracoval posledné daňové priznanie a od účtovníka vedel, že odklad sa bežne povoľuje.

List bol odoslaný deň po súdnom osvedčení poslednej vôle. Prečo by daňový úrad reagoval tak rýchlo? A ako sa vôbec dozvedeli o smrti Reubena Atleeho?

Napokon zavolal na číslo uvedené v záhlaví listu. Hlas na záznamníku ho privítal v atlantskej pobočke daňového úradu a oznámil mu, že musí zavolať inokedy, pretože je sobota. V atlantskom telefónnom zozname našiel troch Martinov Gageov. Prvý nebol doma, ale manželka Rayovi povedala, že, chvalabohu, nepracuje na daňovom úrade. Na druhom čísle sa nikto neohlásil. Tretí Martin Gage práve večeral.

„Pracujete na daňovom úrade?“ spýtal sa Ray, keď sa predstavil ako profesor práva a ospravedlnil sa, že vyrušuje.

„Áno, pracujem.“

„V oddelení vyšetrovania?“

„Správne. Už štrnásty rok.“

Ray opísal list a potom mu ho prečítal do telefónu.

„To som nepísal ja,“ vyhlásil Gage.

„A kto teda?“ vyštekol Ray, ale vzápätí oľutoval svoj ostrý tón.

„Ako to mám vedieť? Môžete mi ho poslať faxom?“

Ray sa zahľadel na svoj fax a rýchlo povedal: „Samozrejme, ale fax mám v kancelárii. Urobím to v pondelok.“

„Tak to naskenujte a pošlite mi e-mail,“ navrhol Gage.

„Mrzí ma to, ale pokazil sa mi skener. V pondelok vám pošlem fax.“

„Okej, ale niekto si z vás vystrelil. Ten list nie je odo mňa.“

Ray mal zrazu naponáhlo, ale zrejme vzbudil Gageov záujem. „Niečo vám poviem,“ pokračoval. „Vydávať sa za federálneho úradníka je závažný trestný čin. Máte tušenie, kto to mohol byť?“

„Nie.“

„Možno našiel moje meno v telefónnom zozname, ktorý je prístupný online. Najväčšia hlúposť, akú sme mohli urobiť. Vraj slobodný prístup k informáciám.“

„Je to pravdepodobné.“

„Kedy bola posledná vôľa súdne osvedčená?“

„Pred tromi dňami.“

„Tri dni! Na priznanie máte celý rok.“

„Viem.“

„Čo je v pozostalosti?“

„Dokopy nič. Starý dom.“

„Tak to bol nejaký blázon. Pošlite mi fax a ja vám potom zavolám.“

„Ďakujem.“

Ray položil telefón na konferenčný stolík a pýtal sa sám seba, prečo vlastne volal na daňový úrad. Aby si overil pravosť listu.

Gage sa kópie nedočká. O mesiac na všetko zabudne. A o rok si nespomenie, aj keby sa ho niekto priamo spýtal. Ale nebol to práve najmúdrejší ťah.

Forrest si pomaly zvykal na režim v Alcorn Village. Má povolené dva telefonáty denne, ale tie sa nahrávajú. „Nechcú, aby sme volali dodávateľom,“ vysvetľoval.

„To nebolo veľmi vtipné,“ poznamenal Ray. No na druhom konci linky bol triezvy Forrest s jasnou mysľou a južanským prízvukom.

„Čo robíš vo Virgínii?“ spýtal sa. „Som tu doma.“

„Myslel som, že chceš ponavštevovať starých kamošov zo školy.“

„Vrátim sa. Ako tam varia?“

„Ako v domove dôchodcov, ovocný rôsol trikrát denne, ibaže vždy inej farby. Odporné. Tri stovky za deň je poriadne prehnaná cena.“

„A čo dievčatá?“

„Je tu iba jedna, a tá má štrnásť, predstav si, jej tatko je sudca. Samé smutné prípady. Každé ráno máme stretnutia, pri ktorých si všetci vylievajú zlosť na tých, čo im prvý raz ponúkli drogu. Hovoríme o svojich problémoch. Navzájom si pomáhame. Dofrasa, viem viac ako terapeuti. Toto je moje ôsme liečenie, braček, veril by si tomu?“

„Mne sa zdá, že ich bolo viac,“ povedal Ray.

„Ďakujem za pomoc. Vieš, čo je choré?“

„Čo?“

„Že som najšťastnejší, keď som úplne čistý. Cítim sa výborne, myslí mi to, zvládnem akúkoľvek robotu. A potom sa ocitnem na ulici a robím voloviny ako ostatní niktoši a nenávidím sa za to. Neviem, prečo to robím.“

„Zdá sa, že si vo forme, Forrest.“

„Páči sa mi tu, až na to jedlo.“

„Fajn. Som na teba hrdý.“

„Prídeš ma pozrieť?“

„Samozrejme. Vydrž pár dní.“

Ray potom zavolal Harrymu Rexovi, ktorý zvyčajne trávil víkendy v kancelárii. Po štyroch manželkách mal dosť dôvodov čo najmenej sa zdržiavať doma.

„Pamätáš si prípad z pobrežia, na ktorom Sudca robil začiatkom minulého roka?“ spýtal sa Ray.

Harry Rex zrejme niečo jedol, lebo v telefóne bolo počuť mľaskanie. „Na pobreží?“ Neznášal pobrežie, podľa jeho názoru tam žijú samí mafiáni.

„Vlani v januári dostal peniaze za proces, ktorý sa konal na pobreží.“

„Ale vlani bol chorý,“ poznamenal Harry Rex a niečoho sa napil.

„Rakovinu mu diagnostikovali až v júli.“

„Nespomínam si na prípad z pobrežia,“ povedal Harry Rex s plnými ústami. „To ma prekvapuje.“

„Aj mňa.

„Prečo prezeráš jeho spisy?“

„Porovnávam príjmy s jeho súdnymi spismi.“

„Prečo?“

„Pretože som správca pozostalosti.“

„Prepáč. Kedy sa vraciaš?“

„O pár dní.“

„Hej, dnes som stretol Claudiu. Dávno som ju nevidel. Predstav si, prifrčala v novom čiernom cadillaku, zaparkovala na námestí, aby si ho všetci všimli, a potom sa pol dňa špacírovala po meste. To je teda prípad.“

Ray sa nezdržal úsmevu pri predstave Claudie uháňajúcej do predajne áut s vreckom plným bankoviek. Sudca by na ňu bol hrdý.

Zaspal na pohovke, ale často sa budil. Múry praskali akosi hlasnejšie, aj v potrubí hučalo väčšmi ako inokedy. Veci sa chvíľu hýbali, chvíľu stáli. Akoby sa byt pripravoval na ďalšie vlámanie.

27

Ray v úsilí správať sa normálne zvolil svoju obľúbenú bežeckú trasu po pešej zóne smerom k univerzitnému areálu, potom hore na Observatory Hill a späť – spolu takmer desať kilometrov. S Carlom Mirkom zašiel na obed do populárneho bistra Bizou, iba tri bloky od svojho bytu, a v pouličnej kaviarničke si dal kávu. Fog mal Bonanzu rezervovanú na tretiu popoludní, ale prišla pošta a už nič nebolo normálne.

Adresa bola napísaná rukou, odosielateľ žiadny, na poštovej pečiatke charlottesvillskej pošty včerajší dátum. V tej chvíli by ani šúľok dynamitu nevyzeral nebezpečnejšie ako list, čo ležal na stole. V obálke bol na troje poskladaný papier, a keď ho Ray rozložil, akoby všetko prestalo fungovať. Nebol schopný myslieť, dýchať, cítiť, počuť.

Na obyčajnom kancelárskom papieri bola farebná digitálna fotografia skladu 14B, vytlačená z počítača. Nijaký text, nijaké varovné slová, nijaké vyhrážky. Neboli potrebné.

Keď sa konečne nadýchol, začal sa potiť a meravosť vystriedala prenikavá ostrá bolesť v žalúdku. Zavrel oči, lebo sa mu krútila hlava, a keď ich znova otvoril, obrázok sa mu roztriasol v rukách.

Prvé, čo mu zišlo na um, keď sa trochu spamätal, bolo, že v byte nie je nič, bez čoho by sa nezaobišiel. Všetko tam môže nechať. Napriek tomu si zabalil príručnú tašku.

O tri hodiny zastavil pri benzínovom čerpadle v Roanoake a o ďalšie tri hodiny zaparkoval na rušnom parkovisku nákladných áut východne od Knoxvillu. Dlho sedel v aute, pozoroval prichádzajúce a odchádzajúce nákladniaky a ľudí, čo vchádzali do preplnenej reštaurácie a zase z nej vychádzali. Počkal, kým sa uvoľní stôl pri okne, potom zamkol Audi a vošiel dnu. Od stola, vzdialeného pätnásť metrov, mohol pokojne strážiť svoje auto plné peňazí.

Podľa pachu usúdil, že špecialitou podniku je mastnota. Objednal si hamburger a v rýchlosti si na obrúsok napísal, aké má možnosti.

Najbezpečnejšie by bolo uložiť peniaze do banky, do trezoru s hrubými stenami, obklopeného kamerami a tak ďalej. Mohol by ich rozdeliť a uložiť vo viacerých bankách v rôznych mestách na ceste medzi Charlottesvillom a Clantonom. Čiastočne by tým skomplikoval prípadné pátranie. Peniaze by mohol diskrétne preniesť v kufríku. Konečne by boli v bezpečí.

Ibaže by po sebe zanechal priveľa stôp: zmluvu o prenájme trezoru, osobné údaje, domácu adresu, telefón. Musel by sa stretnúť s viceprezidentom banky pre styk s novými zákazníkmi, sledovali by ho kamery a ktovie aké ďalšie nástrahy by ho čakali. Ray ešte nikdy nič neukladal do bankového trezoru.

Cestou prešiel okolo viacerých samoobslužných skladísk. V poslednom čase vyrástli ako huby po daždi a nevedno prečo sa sústredili najmä pri okrajoch hlavných ciest. Mohol by pred niektorým zastať, zaplatiť v hotovosti a obmedziť papierovanie na minimum. Mohol by sa pár dní zdržať v hociktorom zapadákove, nakúpiť ohňovzdorné škatule, uložiť peniaze a potom sa nenápadne vytratiť. Vynikajúci nápad, pretože jeho prenasledovateľ by to vôbec nečakal.

Bol to aj hlúpy nápad, lebo by stratil peniaze z dohľadu.

Odvezie ich teda domov do Javorového radu a schová v pivnici. Harry Rex by mohol požiadať šerifa, aby si všímal podozrivé indivíduá v meste. Keby ho niekto sledoval, v Clantone by ho okamžite chytili a Dell v Coffee Shope by mala o čom rozprávať už na svitaní. Človek tam nemohol ani zakašľať, aby traja ľudia hneď nechytili nádchu.

Šoféri nákladniakov prichádzali vo vlnách, boli hluční a po toľkých kilometroch samotárskej jazdy túžili po ľudskej spoločnosti. Vyzerali rovnako – džínsy a nízke špicaté čižmy. Vtom Ray zbadal pár tenisiek. A nad nimi zelené bavlnené nohavice, nie džínsy. Chlap prišiel sám a sadol si k pultu. Ray v zrkadle videl jeho tvár a zdala sa mu povedomá. Široko posadené oči, úzka brada, dlhý sploštený nos, svetlé vlasy, približne tridsaťpäť rokov. Určite ho už videl v Charlottesville, ale nevedel ho zaradiť.

Alebo odteraz bude podozrivý každý?

Keď je človek na úteku s korisťou – ako vrah s mŕtvolou v kufri – takmer všetky tváre mu pripadajú známe a nebezpečné.

Priniesli mu horúci hamburger s kopcom hranolčekov, ale Ray už medzitým stratil chuť do jedla. Začal písať na tretí obrúsok. Prvé dva ho nikam nepriviedli.

Možností bolo čoraz menej. Keďže nemienil nechať peniaze bez dohľadu, bolo mu jasné, že musí cestovať celú noc s občasnými prestávkami na kávu. Možno si nakrátko zdriemne a zavčasu ráno dorazí do Clantonu. Na domácej pôde bude všetko jednoduchšie.

Ukryť peniaze v pivnici nemôže. Stačí elektrický skrat, blesk či odhodená zápalka, a dom ľahne popolom. Aj tak je to len kopa spráchnivených harabúrd.

Muž pri pulte sa naňho ešte nepozrel, ale čím viac si ho Ray obzeral, tým viac bol presvedčený, že sa mýlil. Mal celkom obyčajnú tvár, takých človek denne stretáva veľa a nikdy mu neutkvejú v pamäti. Jedol čokoládový koláč a pil kávu. Čudné, hodinu pred polnocou.

Do Clantonu prišiel tesne po siedmej. Mal červené oči, od únavy nevidel a zúfalo túžil po sprche a dvoch dňoch oddychu. Celú noc, pokiaľ práve nesledoval svetlá áut za sebou a neštípal sa, aby nezaspal, sníval o samote v Javorovom rade. Bude mať veľký prázdny dom iba pre seba. Môže spať hore, dole, na verande. Nijaké telefóny, nijaké návštevy.

Lenže pokrývači mali iné plány. Keď Ray prišiel k domu, usilovne pracovali a ich autá, rebríky a náradie ležali na trávniku a blokovali príjazdovú cestu. Zašiel do Coffee

Shopu, kde, ako predpokladal, našiel Harryho Rexa, ktorý sa napchával stratenými vajcami a čítal dvoje novín naraz.

„Čo tu robíš?“ spýtal sa, ale neobťažoval sa pozrieť na Raya. Ešte nedojedol a nedočítal noviny. Rayova prítomnosť ho zjavne nevzrušila.

„Možno som hladný.“

„Vyzeráš hrozne.“

„Ďakujem. Nemohol som tam spať, tak som prišiel sem.“

„Si na zrútenie.“

„Som.“

Harry Rex nakoniec odložil noviny a zapichol vidličku do vajca poliateho pálivou omáčkou. „Cestoval si z Charlottesvillu celú noc?“

„Je to len pätnásť hodín.“

Čašníčka mu priniesla kávu. „Ako dlho budú opravovať strechu?“

„Sú tam?“

„To si píš. Najmenej desať pokrývačov. Chcel som tam najbližšie dva dni prespať.“

„To sú Atkinsovi chlapci. Robia rýchlo, pokiaľ nezačnú piť a biť sa. Vlani si jeden dolámal krk pri páde z rebríka. Vysúdil som mu tridsaťtisíc za pracovný úraz.“

„Tak prečo si ich najal?“

„Sú lacní, presne ako ty, pán správca. Choď si pospať do mojej kancelárie. Na druhom poschodí mám tajnú skrýšu.“

„S posteľou?“

Harry Rex sa rozhliadol, akoby sa k nim blížili všetci klebetnici z Clantonu. „Spomínaš si na Rosettu Rhinesovú?“

„Nie.“

„Bola to moja piata sekretárka a tretia manželka. Nuž, v tej skrýši sa to všetko začalo.“

„Plachty sú, dúfam, čisté.“

„Aké plachty? Pozri, ber, alebo nechaj tak. Je tam ticho, akurát dlážka sa trasie. Preto nás pristihli.“

„Nemal som sa pýtať.“ Ray sa napil kávy. Bol hladný, ale nežiadala sa mu hostina. Chcel iba misku vločiek s odtučneným mliekom a ovocím, ale za takú objednávku by ho v Coffee Shope vysmiali.

„Budeš jesť?“ zavrčal Harry Rex.

„Nie. Musíme uskladniť nejaké veci. Všetky tie škatule a nábytok. Vieš o vhodnom mieste?“

„My?“

„Dobre, tak ja.“

„Sú to samé zbytočnosti.“ Naložil si na suchár klobásu, kus čedaru a navrch pridal horčicu. „Prečo to nespáliš?“

„Nemôžem, aspoň zatiaľ.“

„Tak urob to, čo všetci dobrí správcovia. Na dva roky to daj do skladu, potom všetko ponúkni Armáde spásy a zvyšok spáľ.“

„Povedz áno, alebo nie. Je v tomto meste nejaký sklad?“

„Nechodil si do školy s bláznivým Cantrellom?“

„Cantrellovci boli dvaja.“

„Nie, boli traja. Jedného zrazil autobus pri Tobytowne.“ Harry Rex sa napil kávy a vopchal si do úst pol vajca.

„Potrebujem sklad, Harry Rex.“

„Si nejaký nervózny.“

„Nie, iba nevyspatý.“

„Ponúkol som ti svoje hniezdočko lásky.“

„Ďakujem. Radšej to skúsim s pokrývačmi.“

„Ich strýko, Virgil Cantrell – vybavoval som jeho prvej žene druhý rozvod – prerobil staré depo na skladisko.“

„Je to jediné skladisko v meste?“

„Nie, Lundy Staggs postavil na západ od mesta malé skladovacie boxy, ale zatopilo ich. Tam by som nešiel.“

„Ako sa volá to depo?“ spýtal sa Ray, ktorý túžil čo najskôr vypadnúť.

„Depo.“ Harry Rex schrúmal ďalší suchár.

„Pri železnici?“

„Presne tam.“ Pofŕkal zvyšné vajcia tabaskom. „Zvyčajne má voľné priestory, dokonca sa postaral o protipožiarnu ochranu. Ale nechoď do suterénu.“

Ray zaváhal, vedel, že varovanie je nástraha, ktorej by sa mal vyhnúť. Pozrel von na auto zaparkované pred budovou súdu a napokon sa predsa spýtal: „Prečo?“

„Lebo tam drží svojho syna.“

„Syna?“

„Hej, aj ten je šibnutý. Virgilovi sa nepodarilo dostať ho do Whitfieldu a na súkromný blázinec nemal peniaze, tak sa rozhodol zavrieť chlapca v suteréne.“

„To myslíš vážne?“

„Dofrasa, jasné, že to myslím vážne. Povedal som mu, že to nie je protizákonné. Chlapec má všetko, čo potrebuje – spálňu, kúpeľňu, telku. Je to podstatne lacnejšie ako platiť pobyt v blázinci.“

„Ako sa volá?“ spýtal sa Ray.

„Malý Virgil.“

„Malý Virgil?“

„Správne.“

„A koľko rokov má Malý Virgil?“

„Čo ja viem, štyridsaťpäť, päťdesiat.“

Rayovi sa uľavilo, keď vošiel do Depa a nijakého Virgila nestretol. Bucľatá žena v montérkach povedala, že pán Cantrell si išiel niečo vybaviť a vráti sa najskôr o dve hodiny. Ray sa zaujímal o skladovacie priestory a žena sa ponúkla, že mu ich ukáže.

Kedysi prišiel do Javorového radu na návštevu vzdialený príbuzný z Texasu. Matka Raya drhla vo vani, až bol celý červený. Potom sa odviezli na stanicu privítať strýka.

Forrest bol ešte malý, a tak ho nechali doma s opatrovníčkou. Ray si jasne pamätal, ako stál na nástupišti, počul pískanie vlaku, videl, ako sa približuje, a vnímal vzrušenie ostatných čakajúcich. V tých časoch bolo na železničnej stanici rušno. Keď bol na strednej škole, zavreli ju a tuláci do nej chodili nocovať. Budova už bola na spadnutie, keď sa mestská rada rozhodla pre nepríliš vydarenú rekonštrukciu.

Teraz tam boli dve podlažia rozdelené priečkami na malé miestnosti, v ktorých sa kopili nepotrebné veci. Všade bolo vidieť stopy po neumelých opravách. Na dlážkach ležala vrstva pilín. Ray sa po krátkej prehliadke presvedčil, že toto miesto by ľahlo popolom ešte skôr ako Javorový rad.

„V suteréne máme ďalšie priestory,“ povedala jeho sprievodkyňa.

„Nie, ďakujem.“

Ray vyšiel von. Vtom po Taylor Street prefrčal novučičký čierny cadillac. Za volantom sedela Claudia so slnečnými okuliarmi à la Jackie Onassisová.

Ako tam stál v žiari predpoludňajšieho slnka a díval sa za ňou, odrazu mal pocit, že sa v Clantone zadusí. Claudia, Virgilovia, Harry Rex a jeho sekretárky a manželky, Atkinsovi chlapci, čo opravovali strechy, ak sa práve neopíjali a nebili.

Zošaleli všetci, alebo len on?

Nastúpil do auta a prudko vyštartoval, až mu spod kolies vyletoval štrk. Na okraji mesta sa cesta končila. Smerom na sever bol Forrest, smerom na juh pobrežie. Návšteva brata mu síce život neuľahčí, ale sľuby sa majú plniť.

28

O dva dni sa ray vybral na mississipské pobrežie Mexického zálivu. Chcel sa stretnúť so starými priateľmi zo štúdií a vážne uvažoval, že navštívi svoje obľúbené podniky spred dvadsiatich rokov. Zatúžil po sendviči s ustricami od Frankyho & Johnnyho pri móle, po obrovskom sendviči s mäsom a syrom, ktorý podávali v Maspero’s na Decatur Street vo Francúzskej štvrti, po pohári piva Dixie v Chárt Room na slávnej Bourbon Street a po cigóriovej káve a pampúšikoch v Café du Monde.

Lenže v New Orleanse medzičasom stúpla zločinnosť a jeho nové športové auto by mohlo vzbudiť pozornosť. Šťastný zlodej, čo by ho ukradol a otvoril kufor. Nie, zlodeji ho nedostanú a neprichytia ho ani policajti, pretože nikdy neprekročí povolenú rýchlosť. Stal sa z neho dokonalý vodič – poslušne dodržiaval pravidlá a pozorne sledoval ostatné autá.

Na diaľnici číslo 90 musel spomaliť a ďalšiu hodinu sa vliekol smerom na východ cez Long Beach, Gulfport a Biloxi, popri nových kasínach na pobreží, popri nových hoteloch a reštauráciách. Hráčska vášeň zachvátila pobrežie rovnako rýchlo ako farmársky kraj v okolí Tuniky.

Za zátokou pri Biloxi bol okres Jackson. Neďaleko Pascagouly zbadal blikajúci neónový pútač, ktorý vyzýval okoloidúcich, aby sa zastavili v reštaurácii, kde môžu zjesť toľko cajunských špecialít, koľko sa do nich zmestí, a to za skvelú jednotnú cenu 13, 99. Bola to diera, ale s dobre osvetleným parkoviskom. Ray sa najprv presvedčil, či môže od stola pri okne strážiť auto. Stal sa z toho zvyk.

V prímorskej časti štátu Mississippi sú tri okresy: východný, jacksonský, hraničí s Alabamou, harrisonský je v strede a okres Hancock na západe susedí s Louisianou. Miestny politik, ktorému sa podarilo preniknúť až do Washingtonu, sa postaral, aby lodenice v okrese Jackson mali stále dosť práce. Nové školy v harrisonskom okrese boli postavené vďaka kasínam. Cieľom cesty sudcu Atleeho za prípadom, o ktorom doma nikto nič nevedel, sa však v januári 1999 stal okres Hancock, najozaostalejší a najmenej zaľudnený.

Po pokojnej večeri pozostávajúcej z dusených rakov, krevetového šalátu a čerstvých ustríc sa Ray vydal na spiatočnú cestu cez Biloxi a Gulfport. V mestečku Pass Christian konečne našiel, čo hľadal – nový prízemný motel s izbami, z ktorých sa dalo vyjsť priamo na parkovisko. Okolie vyzeralo dosť bezpečne a parkovisko bolo poloprázdne. Zaplatil šesťdesiat dolárov za jednu noc a zacúval autom čo najbližšie k dverám svojej izby. Pokiaľ išlo o zbraň, zmenil názor. Pri prvom podozrivom zvuku vybehne von so Sudcovou tridsaťosmičkou, tentoraz nabitou. V prípade potreby bol ochotný prespať aj v aute.

Okres Hancock bol pomenovaný po Johnovi Hancockovi, ktorého podpis sa skvel na Vyhlásení nezávislosti. Budovu okresného súdu postavili v roku 1911 v strede Bay St. Louis, ale v roku 1969 ju hurikán Camille prakticky zrovnal so zemou. Oko hurikánu sa nachádzalo nad Pass Christian a Bay St. Louis a žiadna budova sa nevyhla vážnym škodám. Viac ako sto ľudí vtedy zomrelo a mnohí sa nikdy nenašli.

Ray zastal, aby si prečítal tabuľu na nádvorí súdnej budovy, a potom sa ešte raz pozrel na svoje Audi. Súdne archívy sú spravidla otvorené pre verejnosť, ale aj tak bol nervózny. Úradníci v Clantone strážili záznamy ako oko v hlave a evidovali každého, kto sa o ne zaujímal. Navyše nevedel presne, čo hľadá a kde začať. No najväčší strach mal z toho, čo by mohol nájsť.

Vošiel do kancelárie na prízemí a chvíľu nerozhodne prešľapoval na mieste, kým si ho nevšimla pekná mladá žena s ceruzkou za uchom. „Čo si želáte?“ zatiahla. Ray mal v ruke poznámkový blok, akoby mu to mohlo pomôcť otvoriť tie správne dvere.

„Našli by sa u vás nejaké súdne záznamy?“ spýtal sa s prehnaným južanským prízvukom.

Zamračila sa a pozrela naňho, akoby práve urobil neodpustiteľné faux pas.

„Máme zápisy z každého zasadnutia súdu,“ povedala pomaly tónom učiteľky, ktorá sa prihovára menej bystrému žiakovi. „A súdne spisy.“ Ray si každé slovo usilovne zapisoval.

„Okrem toho,“ dodala po krátkej odmĺke, „máme podrobné záznamy z procesov od súdnych zapisovateľov, ale tie tu nedržíme.“

„Mohol by som vidieť zápisy?“ spýtal sa, chytajúc sa prvej možnosti, ktorú spomenula.

„Pravdaže. Z ktorého obdobia?“

„Zaujíma ma január minulého roku.“

Odišla nabok a začala čosi vyťukávať na klávesnici. Ray sa rozhliadol po veľkej miestnosti: pri písacích stoloch sedeli úradníčky, písali, zakladali papiere do spisov alebo telefonovali. Keď bol naposledy v podobnej kancelárii v Clantone, mali tam iba jeden počítač. V okrese Hancock boli o desať rokov vpredu.

Dvaja právnici v kúte popíjali kávu z papierových pohárikov a šeptom sa zhovárali o dôležitých veciach. Pred nimi ležali pozemkové knihy, ktoré sa viedli už dvesto rokov. Obaja muži mali okuliare na čítanie, rozstrapkané goliere a široké kravaty. Overovali vlastníctvo pôdy – sto dolárov za kus – čo patrilo k úmorným prácam, ktorými sa museli zaoberať právnici v malých mestách. Jeden z nich si všimol Raya a podozrievavo si ho obzeral.

Mohol som byť na jeho mieste, pomyslel si Ray.

Mladá úradníčka sa sklonila a vytiahla veľkú knihu s výstupmi z počítača. Zalistovala v nich a otočila knihu k Rayovi. „Tu,“ ukázala. „Január 1999, súd zasadal dva týždne. Tu sú termíny pojednávaní. A v tomto stĺpci sú rozsudky. Ako vidíte, väčšina prípadov pokračovala až do marca.“

Ray sa díval a počúval.

„Zaujíma vás konkrétny prípad?“ spýtala sa.

„Spomínate si na prípad, na ktorý sem zavolali sudcu Atleeho z okresu Ford? Myslím, že tu bol ako mimoriadny sudca.“ Mladá žena naňho zazrela, akoby chcel vidieť jej rozvodový spis.

„Ste novinár?“ vypálila a Ray takmer odskočil od pultu.

„Mal by som byť?“ Ostatné úradníčky prerušili prácu a svorne sa naňho mračili.

„Nie, ale bol to dosť veľký prípad,“ odvetila so sileným úsmevom. „Tu je,“ ukázala na program súdnych pojednávaní, kde stálo Gibson versus Miyer-Brack. Ray súhlasne prikývol, akoby našiel presne to, čo hľadal. „A kde je spis?“ spýtal sa.

„Je dosť hrubý,“ poznamenala úradníčka.

Nasledoval ju do miestnosti plnej čiernych kovových registračiek s tisíckami spisov. Mladá žena však vedela, kam ísť. „Tu sa podpíšte,“ povedala a podala mu formulár. „Stačí meno a dátum. Zvyšok vyplním sama.“

„O aký prípad išlo?“ spýtal sa Ray, kým vyplňoval prázdne rubriky.

sudca

„Náhrada škody za usmrtenie.“ Otvorila dlhú zásuvku a povedala: „Tu nájdete všetko. Obžalobu, výsledky predbežného vypočúvania, prepis súdneho záznamu. Môžete si ich pozrieť pri stole, ale nesmiete ich vyniesť von. Sudca zakázal.“

„Ktorý?“

„Sudca Atlee.“

„Nedávno zomrel, ak o tom neviete.“

Úradníčka vyšla von a cestou utrúsila: „Žiadna škoda.“

Ray mal pocit, akoby z miestnosti zmizol všetok vzduch, a chvíľu mu trvalo, kým sa zase spamätal. Spis mal na výšku aspoň meter dvadsať, ale Rayovi to bolo jedno. Do konca leta mu zostávalo ešte dosť času.

Clete Gibson zomrel v roku 1997 vo veku šesťdesiatjeden rokov. Príčina smrti: zlyhanie obličiek. Príčina zlyhania obličiek: liek s názvom Ryax, výrobok firmy Miyer-Brack, aspoň tak bolo formulované obvinenie a mimoriadny sudca, ctihodný Reuben V. Atlee, s ním súhlasil.

Pán Gibson užíval Ryax osem rokov na zníženie hladiny cholesterolu. Jeho vdova a deti podali žalobu aj na lekára, ktorý mu liek predpísal, a lekárnika, ktorý mu ho predal. Po piatich rokoch pravidelného užívania sa zjavili prvé ťažkosti s obličkami, liečené viacerými lekármi. V tom čase bol Ryax relatívne nový liek a žiadne vedľajšie účinky neboli známe. Keď pánu Gibsonovi úplne zlyhali obličky, zoznámil sa s istým Pattonom Frenchom. Krátko potom však zomrel.

Patton French bol advokát z kancelárie French & French v Biloxi. Na hlavičkovom papieri boli uvedené mená ďalších šiestich právnikov. Okrem výrobcu, lekára a lekárnika patril k žalovanej strane aj miestny distribútor liekov a jeho materská obchodná firma z New Orleansu. Za každým obžalovaným stála veľká firma vrátane významných spoločností z New Yorku. Spor prebiehal v atmosfére vzájomných útokov, miestami veľmi ostrých, ale pán Patton French a jeho malá firma z Biloxi hrdinsky bojovali proti gigantom na opačnej strane.

Miyer-Brack, podľa výpovede amerického zástupcu, bola obrovská švajčiarska farmaceutická spoločnosť v súkromnom vlastníctve, pôsobiaca v šesťdesiatich krajinách sveta. V roku 1998 mala pri deväťmiliardovom obrate čistý zisk 635 miliónov dolárov. Čítanie výpovede trvalo hodinu.

Nevedno prečo sa Patton French rozhodol podať žalobu na ekvitný súd, namiesto na obvodný, kde vo väčšine sporov rozhoduje porota. Podľa zákona zasadala u ekvitných súdov porota len v prípadoch napadnutia poslednej vôle niektorým z dedičov. Ray bol svedkom mnohých nepríjemných procesov, keď pracoval u otca.

Ekvitný súd mal v tomto prípade právomoc po prvé preto, že Gibson zomrel a jeho pozostalosť spadala pod jurisdikciu ekvitného súdu, a po druhé preto, že mal maloleté dieťa. Právne záležitosti mladistvých tiež vybavuje ekvitný súd.

Gibson však mal aj tri dospelé deti. Takže podľa mississipských zákonov mohol túto vec prerokovať aj ekvitný, aj obvodný súd. Ray sa na to raz spýtal otca, a ten ako obvykle odpovedal stručne: „Náš súdny systém je najlepší v Amerike.“ Všetci starší sudcovia o tom boli presvedčení.

Možnosť vybrať si súd však nebola špecialita jedného štátu. Hľadanie najvhodnejšieho tribunálu sa stalo obľúbenou hrou v celej krajine. Ale keď vdova z Mississippi podala žalobu na mamutiu švajčiarsku firmu, ktorá vyvinula liek vyrábaný v Uruguaji, u ekvitného súdu v okrese Hancock, spustil sa poplach. Takéto spory sa zvyčajne riešia na úrovni federálnych súdov a Miyer-Brack so svorkou právnikov robili, čo mohli, aby sa proces konal inde. Sudca Atlee však trval na svojom a federálny sudca tiež. Keďže obžalovaní boli miestni obyvatelia, presun prípadu do jurisdikcie federálneho súdu sa neuskutočnil.

Reuben Atlee nestrácal čas a zatiaľ čo sa snažil začať proces čo najskôr, nemal trpezlivosť so zástupcami žalovanej strany. Otcove rozhodnutia vyvolali na Rayovej tvári úsmev. Stručné, výstižné, namierené proti hordám právnikov, čo sa motali okolo obžalovaných. Sudca Atlee nepotreboval využívať moderné metódy na urýchlenie procesu.

Čoskoro vyšlo najavo, že Ryax má škodlivé účinky. Patton French našiel dvoch expertov, ktorí to jednoznačne potvrdili, a znalcom na strane obhajoby nezostalo nič iné ako stať sa hlásnymi trúbami spoločnosti Miyer-Brack. Ryax skutočne znižoval hladinu cholesterolu v krvi. Po rýchlom schvaľovacom konaní spoločnosť uviedla liek na trh a verejnosť si ho obľúbila. Zapríčinil však poškodenie desaťtisícov obličiek a Patton French raz-dva položil farmaceutického giganta na lopatky.

Proces trval osem dní. Napriek námietkam obhajoby sa pojednávania začínali presne o štvrť na deväť a neraz sa pretiahli do večerných hodín, čo vyvolalo ďalšie protesty, ktoré si Sudca nevšímal. Ray sa nečudoval. Sudca si potrpel na poctivú prácu, a keďže nemusel brať ohľad na porotu, bol nemilosrdný.

Konečné rozhodnutie vydal dva dni po poslednej svedeckej výpovedi, čo bolo v súdnickej branži zriedkavé. Podľa všetkého zostal v Bay St. Louis, aby súdnej zapisovateľke nadiktoval štvorstranový rozsudok. Ani to Raya neprekvapilo. Sudca neznášal zbytočné prieťahy pri vynášaní rozsudku.

Okrem toho mal k dispozícii svoje poznámky. Za osem dní musel popísať najmenej tridsať poznámkových blokov. Jeho rozsudok obsahoval dosť podrobností, aby zapôsobil aj na expertov.

Rodina Cleta Gibsona dostala ako náhradu skutočnej škody 1,1 milióna – čo bola hodnota života zosnulého vypočítaná ekonomickým expertom. Sudca Atlee však chcel potrestať Miyer-Brack za obchodovanie s nebezpečným liekom, a tak stanovil ešte ďalšie odškodné vo výške 10 miliónov dolárov. Ostro odsúdil bezohľadnosť a chamtivosť mamutích spoločností a vyjadril hlboké znepokojenie nad praktikami firmy Miyer-Brack.

Ray si nepamätal, že by Sudca bol niekedy rozhodol o náhrade škody s represívnym účinkom.

Zvyčajné reakcie po skončení procesu Sudca odmietol v niekoľkých odsekoch. Miyer-Brack žiadal zrušenie desaťmiliónového odškodného a Patton French chcel dosiahnuť jeho zvýšenie. Sudca Atlee obe strany prísne pokarhal.

Nikto sa neodvolal. Ray tomu nemohol uveriť. Dva razy prezrel všetky písomnosti spred procesu a potom prehľadal celú zásuvku. Možno bolo odvolanie podané neskôr, pomyslel si, spýta sa úradníčky.

V súvislosti s honorárom sa strhla nepríjemná hádka. Patton French mal totiž podľa zmluvy s Gibsonovou rodinou nárok na päťdesiat percent akejkoľvek vysúdenej čiastky. Sudca – ako vždy – to považoval za prehnane vysokú odmenu. A u ekvitného súdu o týchto veciach rozhoduje výlučne sudca. Reuben Atlee nikdy neprekročil hranicu tridsaťtri percent. Boli to jednoduché počty a pán Patton French udatne bojoval za svoje ťažko zarobené peniaze. Jeho ctihodnosť však neustúpila.

V Gibsonovom procese sa sudca Atlee ukázal v najlepšej forme a Ray bol hrdý a zároveň trochu dojatý. Ťažko mu bolo uveriť, že toto všetko sa odohralo pred pol druha rokom, keď otca trápila cukrovka, srdcové ochorenie a možno aj rakovina, ktorú mu zistili o šesť mesiacov.

Obdivoval starého bojovníka.

S výnimkou úradníčky, ktorá jedla melón a súčasne čosi robila na počítači, boli všetci na obede. Ray odišiel a pobral sa hľadať knižnicu.

29

Z bufetu v Biloxi skontroloval svoju hlasovú schránku Charlottesville a zistil, že má tri odkazy. Prvý bol od Kaley, ktorá s ním chcela ísť na večeru. No túto kapitolu Ray definitívne uzavrel stisnutím gombíka. Fog Newton volal, že Bonanza je celý budúci týždeň voľná a že by mali využiť príležitosť zalietať si. A napokon sa ozval Martin Gage z daňového úradu, že ešte nedostal fax s falošným listom. Nijaký nepríde, pomyslel si Ray.

Sedel pri jasnooranžovom plastovom stole na okraji cesty pozdĺž pláže a jedol šalát zo škatuľky. Nespomínal si, kedy naposledy sedel sám v bufete, ale teraz ho k tomu nútila potreba najesť sa a mať pritom auto stále na očiach. Okrem toho bufet bol plný matiek s malými deťmi, teda skupiny obyvateľstva s nízkou kriminalitou. Šalát nakoniec nedojedol a zavolal Fogovi.

Biloxiská verejná knižnica sa nachádza na Lameuse Street. Našiel ju rýchlo podľa mapy, ktorú si kúpil v obchode so zmiešaným tovarom, a zaparkoval pri hlavnom vchode. Ako vždy v poslednom čase si najprv prezrel okolie a až potom vošiel do budovy.

Počítače boli na prízemí v miestnosti so sklenými stenami, ale na Rayovo sklamanie z nej nebol priamy výhľad na ulicu. Z novín vychádzajúcich na pobreží bol najvýznamnejší Sun Herald a knižnica umožňovala nazrieť do archivovaných vydaní až do roku 1994. Našiel si 24. január 1999, teda deň, keď sudca Atlee vyniesol rozsudok v procese Gibson versus Miyer-Brack. Neprekvapilo ho, keď na titulnej strane metropolitnej sekcie objavil článok o jedenásťmiliónovom odškodnom. A už vôbec sa nečudoval, že pán Patton French mal k prípadu čo povedať, ale sudca Atlee odmietol vec komentovať. Právnici obhajoby vyhlasovali, že sú šokovaní, a vyhrážali sa odvolaním.

Bola tam aj fotografia Pattona Frencha, päťdesiatnika s hrivou sivých vlasov a okrúhlou tvárou. Z článku vyplynulo, že advokát sám zavolal do redakcie, aby oznámil radostnú správu, a ochotne poskytol novinám rozhovor. Bol to „vyčerpávajúci proces“. Zástupcovia obhajoby prejavili „bezohľadnosť a chamtivosť“. Rozhodnutie súdu však bolo „odvážne a absolútne fér“. Akékoľvek odvolanie by znamenalo „len ďalší pokus o oddialenie spravodlivosti“.

Pán French sa chválil, že vyhral už veľa procesov, ale tento bol najväčší. Na otázku, či nepovažuje výšku odškodného za prehnanú, odpovedal: „Porota v okrese Hinds pred dvoma rokmi rozhodla o päťstomiliónovom odškodnom.“ Aj v iných častiach štátu sa osvietení porotcovia nedali zastrašiť a pokojne obrali veľké spoločnosti tu o desať, tam o dvadsať miliónov. „Náhrada škody v tomto prípade je po všetkých stránkach právne zdôvodniteľná,“ dodal.

Jeho špecialitou, pokračoval, je práve zodpovednosť farmaceutických spoločností. Zatiaľ má štyristo prípadov súvisiacich s užívaním Ryaxu a denne pribúdajú ďalšie.

Ray zadal počítaču príkaz vyhľadať slovo Ryax v novinách Sun Herald. Päť dní po článku, ktorý práve dočítal, čiže 29. januára, vyšla celostránková reklama s textom: UŽÍVATE RYAX? Nasledovalo niekoľko riadkov varujúcich pred nebezpečnými účinkami lieku a podrobný opis nedávneho víťazstva Pattona Frencha, odborníka na procesné právo, ktorý sa špecializuje na Ryax a iné problematické lieky. Prípadné obete môžu v nadchádzajúcich desiatich dňoch navštíviť hotel Gulfport a podrobiť sa kontrolnému lekárskemu vyšetreniu, samozrejme, bezplatne. O prípadných záväzkoch sa reklama nezmieňovala. Celkom dole bola výrazným písmom uvedená informácia, že reklamu zaplatila právnická firma French & French, a tiež adresy a telefónne čísla kancelárií v Gulfporte, Biloxi a Pascagoule.

Pri ďalšom vyhľadávaní Ray narazil na prakticky tú istú reklamu s dátumom 1. marca 1999. Jediný rozdiel bol v čase a mieste konania skríningu. Reklama vyšla aj v nedeľnom vydaní Sun Heraldu 2. mája 1999.

Ray začal prezerať noviny vychádzajúce mimo pobrežia a zistil, že tie isté reklamy uverejnil jacksonský Clarion-Ledger, Times-Picayune v New Orleanse, Hattiesburg American, Mobile Register. Commercial Appealv Memphise a The Advocate v Baton Rouge. Patton French spustil frontálny útok na Ryax a spoločnosť Miyer-Brack.

Ray už ďalej nehľadal, pretože si bol istý, že reklamy sa rozšírili do všetkých päťdesiatich štátov. Skúsil teda nájsť nejaké informácie o pánu Frenchovi a vzápätí ho vítala webová stránka firmy, veľmi pôsobivá ukážka umenia propagandy.

Firma so štrnástimi právnikmi má kancelárie v šiestich mestách a stále sa rozširuje. Jednostránkový životopis Pattona Frencha by v ľuďoch so slabšou povahou vyvolal trápne pocity. Jeho otec, French starší, bude mať osemdesiat rokov a teší sa z postavenia seniora, nech už to znamenalo čokoľvek.

Firma sa zameriava na zastupovanie ľudí, ktorým ublížili zlé lieky a zlí lekári. Brilantným spôsobom dosiahla zatiaľ najväčšiu náhradu škôd spôsobených Ryaxom – spolu 900 miliónov dolárov pre 7 200 klientov. Teraz zaútočila na Shyne Medical, výrobcu Minitrinu, rozšíreného a nechutne ziskového lieku na zníženie tlaku krvi, ktorý Federálny úrad pre lieky a potraviny stiahol z obehu pre škodlivé vedľajšie účinky. Frenchova firma získala už 2 000 klientov, ktorí tento liek užívali, a ich počet každý týždeň narastá.

V New Orleanse sa Pattonovi Frenchovi podarilo vysúdiť osem miliónov dolárov odškodného od firmy Clark Pharmaceuticals. Tentoraz išlo o antidepresívum Kobril, ktoré pravdepodobne vyvoláva stratu sluchu. V prvých 1 400 prípadoch firma dosiahla náhradu škôd vo výške 52 miliónov dolárov.

O ostatných spoločníkoch firmy sa webová stránka nezmieňovala, takže bolo jasné, že je to šou jedného muža s plukom pešiakov, ktorí sa kdesi v zákulisí starajú o klientov získaných na ulici. Nasledoval prehľad verejných vystúpení pána Frencha, rozsiahly program súdnych konaní a dve stránky venované skríningovým akciám v súvislosti s ôsmimi liekmi vrátane Tenkého Bena, tabletiek na chudnutie, o ktorých Ray nedávno počul od Forresta.

V úsilí skvalitniť svoje služby klientom Frenchova firma zakúpila Gulfstream IV, čo dokazovala veľká farebná fotografia Pattona Frencha v tmavom elegantnom obleku pózujúceho pri nose lietadla kdesi na letisku, usmiateho a očividne pripraveného nastúpiť a vydať sa do ďalšieho boja za spravodlivosť. Ray vedel, že také lietadlo stojí najmenej tridsať miliónov a náklady na údržbu a dvoch pilotov by každému účtovníkovi vyrazili dych.

Patton French bol nehanebne sústredený iba na seba.

Lietadlo už bolo priveľa, a tak sa Ray zdvihol a odišiel z knižnice. Opretý o svoje auto vyťukal číslo firmy French & French a postupne zdolal všetky prekážky v automatickom menu – klient, právnik, sudca, iný volajúci, základné informácie, koncipienti, prvé štyri písmená priezviska vášho právnika. Tri usilovné sekretárky si ho podávali dovtedy, kým ho nespojili s tou, ktorá Frenchovi dohovárala stretnutia.

Celkom vyčerpaný Ray povedal: „Rád by som sa stretol s pánom Frenchom.“

„Práve je mimo mesta,“ znela napodiv zdvorilá odpoveď.

Samozrejme, že je mimo mesta. „Fajn, počúvajte,“ vyštekol Ray. „Nemienim to opakovať. Som Ray Atlee. Môj otec bol sudca Reuben Atlee. Teraz som v Biloxi a chcem sa stretnúť s Pattonom Frenchom.“

Nadiktoval sekretárke číslo svojho mobilu a nasadol do auta. Zaviezol sa do kasína Acropolis, nevkusnej ošarpanej budovy v štýle Las Vegas s gréckymi motívmi. Ray si všimol, že rušné parkovisko obchádzajú strážnici. Nebol si však istý, či skutočne strážia. Vošiel do baru, odkiaľ mal výhľad na hracie stoly, a práve popíjal kokakolu, keď mu zazvonil mobil.

„Pán Ray Atlee?“ ozval sa mužský hlas.

„To som ja,“ povedal Ray.

„Tu je Patton French. Som rád, že ste zavolali. Mrzí ma, že som nebol v kancelárii.“

„Predpokladám, že ste dosť zaneprázdnený.“

„Máte pravdu. Ste niekde na pobreží?“

„Práve teraz sedím v Acropolise. Úžasný podnik.“

„Vraciam sa do mesta, bol som v Naples na porade s poprednými floridskými právnikmi.“

Už zase sa chváli, pomyslel si Ray.

„Úprimnú sústrasť,“ dodal French a v telefóne čosi zapraskalo. Možno sa práve vznáša v oblakoch.

„Ďakujem,“ odvetil Ray.

„Videl som vás na pohrebe, ale nemal som príležitosť porozprávať sa s vami. Váš otec bol skvelý človek.“

„Ďakujem,“ zopakoval Ray.

„Ako sa má Forrest?“

„Odkiaľ poznáte Forresta?“

„Viem o vás takmer všetko. Na každý proces sa dôkladne pripravujeme. Vždy si pozháňame kopu informácií. Preto vyhrávame. Mimochodom, Forrest je teraz čistý?“

„Pokiaľ viem, áno,“ odpovedal Ray trochu podráždený, že French zabŕdol do súkromných vecí s takou samozrejmosťou, akoby hovoril o počasí. No z webovej stránky už vedel, že taktnosť nepatrí medzi advokátove silné stránky.

„Fajn, počúvajte, zajtra prídem do mesta. Momentálne som na svojej jachte, takže sa premiestňujem dosť pomaly. Čo poviete na obed alebo večeru?“

Na webovej stránke nijaká jachta nebola, pán French. Asi som ju prehliadol. Ray by bol dal prednosť krátkemu rozhovoru pri káve pred dvojhodinovým obedom alebo ešte dlhšou večerou, ale pozvanie vyslovil French. „Ako chcete.“

„Ak vám to neprekáža, nerobte si zatiaľ program ani na obed, ani na večeru. V zálive začalo poriadne fúkať, tak neviem, kedy sa vrátim. Môže vám sekretárka zajtra zavolať?

„Isteže.“

„Bude reč o Gibsonovom procese?“

„Áno, pokiaľ toho nie je viac.“

„Nie, všetko sa začalo Gibsonom.“

Ray sa vrátil do izby v moteli Easy Sleep Inn, jedným okom pozeral v televízii bejzbal a druhým sa pokúšal čítať, aby mu prešiel čas do západu slnka. Potreboval sa vyspať, ale nechcel si ľahnúť, skôr ako sa zotmie. Na druhý pokus sa mu podarilo dovolať Forresta a práve preberali radosti liečby, keď ich prerušilo zvonenie mobilu. „Ešte sa ozvem,“ povedal Ray a zavesil.

V jeho byte bol cudzí človek. Prebieha vlámanie, oznamoval mu mechanický hlas z bezpečnostnej služby. Keď nahrávka zmĺkla, Ray otvoril dvere a pátravo sa zahľadel na svoje auto, ktoré stálo iba šesť metrov od neho. Držal mobil v ruke a čakal.

Bezpečnostná služba zavolala aj Coreymu Crawfordovi, ktorý sa Rayovi ozval o pätnásť minút. Ktosi vypáčil dvere z ulice, prevrátil stolík, zažal svetlá, ale zdá sa, že nič nezmizlo. Na miesto činu bol privolaný ten istý policajt.

„Žiadne cennosti tam nie sú,“ povedal Ray.

„Tak prečo sa k vám zase vlámali?“ chcel vedieť Corey.

„To neviem.“

Crawford zavolal domácemu, ktorý sľúbil, že nájde stolára a dá dvere opraviť. Keď policajt odišiel, Corey počkal v byte a znova zavolal Rayovi. „Toto nie je náhoda,“ skonštatoval.

„Prečo?“

„Myslím, že nechcú nič ukradnúť. Je to obyčajné zastrašovanie. Čo je vo veci?“

„Neviem.“

„Myslím, že to viete.“

„Prisahám.“

„Nepovedali ste mi všetko.“

To je pravda, pomyslel si Ray, ale trval na svojom. „Je to hlúpa náhoda, Corey, upokojte sa. Museli to urobiť decká, čo sa motajú po meste s ružovými vlasmi a prepichnutými lícami. Potrebujú prachy na drogy.“

„Poznám tú štvrť. Lenže toto neurobili decká.“

„Profík by sa nevracal, keby vedel o alarme. Boli to dvaja rôzni ľudia.“

„Nesúhlasím.“

Nakoniec sa zhodli na nesúhlase, hoci obaja poznali pravdu.

Ray sa dve hodiny prehadzoval v tme, ale nebol schopný ani len zavrieť oči. Okolo jedenástej sa išiel previezť a zrazu sa ocitol v kasíne Acropolis, kde hral ruletu a popíjal lacné víno až do druhej ráno.

Požiadal o izbu s výhľadom na parkovisko, nie na pláž, a z okna na druhom poschodí strážil auto, kým nezaspal.

30

Spal, až kým upratovačku prestalo baviť čakať. Izby bolo treba uvoľniť na poludnie, nijaké výnimky, a keď mu chyžná o trištvrte na dvanásť s krikom zabúchala na dvere, rýchlo vbehol pod sprchu.

Na aute nezbadal známky násilného vniknutia. Odomkol kufor a nazrel dnu: tri čierne plastové vrecia napchaté peniazmi boli na svojom mieste. Všetko vyzeralo normálne, no keď si sadol za volant, uvidel pred sebou obálku, zastrčenú za stieračom. Znehybnel, zízajúc na obálku, a zdalo sa mu, že tá jeho uprený pohľad opätuje. Obyčajná biela obálka bez adresy, aspoň na strane, ktorou bola obrátená k nemu.

Nech je v nej čokoľvek, nie je to dobré. Nie je to reklama na donášku pizze ani leták s obrázkom šaša, čo kandiduje na nejaký úrad. Nie je to ani pokuta za prekročenie parkovacej doby, pretože pred kasínom bolo parkovanie zadarmo.

V tej obálke niečo je.

Ray pomaly vystúpil z auta a rozhliadol sa okolo seba pre prípad, že by niekoho uvidel. Nadvihol stierač, zobral obálku a skúmavo si ju obzeral, akoby mal v rukách kľúčový dôkaz v prípade vraždy. Potom sa vrátil do auta, lebo predpokladal, že ho niekto pozoruje.

Vnútri našiel taký istý na troje poskladaný papier a na ňom ďalšiu farebnú digitálnu fotografiu vytlačenú z počítača, na ktorej bol tentoraz box 37F v Chaneyho samoobslužnom skladisku v Charlottesville vo Virgínii, vzdialený 1 488 kilometrov a minimálne osemnásť hodín jazdy. Ten istý fotoaparát, tá istá tlačiareň a nepochybne ten istý fotograf, ktorý určite vie, že 37F nie je posledné miesto, kam Ray ukryl peniaze.

Hoci sa od hrôzy nevládal pohnúť, okamžite naštartoval a ponáhľal sa preč. Rútil sa po diaľnici 90, neprestajne sledujúc, čo sa deje za jeho chrbtom, potom náhle strhol volant doľava a odbočil do ulice, ktorá sa zhruba po dvoch kilometroch končila na parkovisku pred práčovňou. Nikto ho nesledoval. Hodinu sedel v aute a pozoroval okolie, ale nič podozrivé nezbadal. Pre istotu mal na vedľajšom sedadle pripravenú pištoľ. No ešte väčšmi ho hrialo pomyslenie na peniaze v kufri. Mal všetko, čo potreboval.

Sekretárka pána Frencha zavolala o štvrť na dve. Žiaľ, neodkladné záležitosti spôsobili, že pán French nestihne obed, ale potešil by sa, keby Ray prijal pozvanie na skorú večeru. Sekretárka sa spýtala, či by Ray mohol prísť do kancelárie veľkého muža okolo štvrtej popoludní.

Sídlo firmy, ktorého fotografia bola na webovej stránke – nádherný georgiánsky dom s výhľadom na Mexický záliv – stálo na dlhom pozemku v tieni dubov a tilandsií, obklopené podobnými stavbami.

Zadný dvor nedávno prerobili na parkovisko obohnané vysokým tehlovým múrom s kamerami, ktoré zachytili každý pohyb. Strážnik, oblečený ako agent tajnej služby, Rayovi otvoril kovovú bránu. Keď zaparkoval na vyhradenom mieste, ďalší strážca ho odprevadil k budove, pred ktorou skupina robotníkov kládla novú dlažbu a druhá skupina sadila kríky. Frenchova firma sa očividne pustila do veľkej renovácie.

„O tri dni nás príde navštíviť guvernér,“ pošepol mu strážnik.

„Fíha,“ zareagoval Ray.

Frenchova pracovňa na prvom poschodí bola prázdna. Ešte stále je na jachte v zálive, vysvetlila pekná brunetka v úzkych elegantných šatách. Napriek tomu zaviedla hosťa dnu a požiadala ho, aby počkal. V miestnosti obloženej svetlým dubovým drevom bolo toľko kožených pohoviek, kresiel a otomanov, že by sa nimi dala zariadiť poľovnícka chata. Na písacom stole veľkom ako bazén stáli modely plachetníc.

„Potrpí si na lode, však?“ poznamenal Ray. Očakávalo sa od neho, že bude ohúrený.

„To áno.“ Diaľkovým ovládačom otvorila skrinku, z ktorej sa vysunula veľká plochá obrazovka. „Momentálne má poradu,“ povedala, „ale o chvíľu sa s vami spojí. Dáte si niečo?“

„Áno, prosím si čiernu kávu.“

V pravom hornom rohu obrazovky bola miniatúrna kamera a Ray sa dovtípil, že sa bude s pánom Frenchom zhovárať cez satelit. Čakanie ho začalo rozčuľovať. Za normálnych okolností by už zúril, ale fascinovalo ho predstavenie, v ktorom vystupoval aj on. Upokoj sa a užívaj si, vravel si. Času je dosť.

Brunetka mu priniesla kávu v šálke z jemného porcelánu, samozrejme, s iniciálami F & F.

„Môžem vyjsť von?“ spýtal sa Ray.

„Pravdaže,“ povzbudivo sa naňho usmiala a vzdialila sa.

Za niekoľkými dverami bol dlhý balkón. Ray sa oprel o zábradlie, pil kávu a kochal sa výhľadom. Široký trávnik sa ťahal až k diaľnici, za ktorou bola pláž a more. Nikde v okolí nebolo vidieť kasína ani nové stavby. Rovno pod ním, na prednej verande, sa na rebríkoch presúvali maliari. Všetko tam voňalo novotou. Patton French vyhral v lotérii.

„Pán Atlee,“ ozvala sa mladá žena a Ray sa vrátil do pracovne. Na obrazovke sa zjavila tvár Pattona Frencha. Mierne rozstrapatené vlasy, okuliare na čítanie a nad nimi prižmúrené oči. „Tak tu ste,“ vyštekol. „Prepáčte mi to meškanie. Sadnite si, prosím, aby som vás videl.“

Brunetka mu ukázala, kam si má sadnúť.

„Ako sa máte?“ spýtal sa French.

„Dobre. A vy?“

„Výborne, počúvajte, mrzí ma ten zmätok, je to moja chyba, ale mal som konferenčný hovor, ktorý trval celé popoludnie, jednoducho som sa nemohol uvoľniť. Napadlo mi, že na lodi budeme mať väčšie súkromie. Čo keby ste prišli na večeru sem? Môj šéfkuchár je oveľa lepší ako tí na súši. Nie je to ďaleko, len slabú polhodinku. Vypijeme si, len my dvaja, dáme si dobrú večeru a potom sa porozprávame o vašom otcovi. Bude sa vám to páčiť, sľubujem.“

Keď konečne zmĺkol, Ray sa spýtal: „A čo moje auto? Bude tu v bezpečí?“

„Samozrejme. Dofrasa, veď je to hotová pevnosť. Poviem strážcom, nech si naň sadnú, ak vám to urobí dobre.“

„Okej. Ako sa k vám dostanem? Mám doplávať?“

„Na to sú člny. Dickie vás privezie.“

Dickie bol urastený mládenec, ktorý predtým Raya odprevadil do budovy. Teraz ho odviedol k dlhému striebornému mercedesu. Dickie si sadol za volant a o chvíľu už boli v Point Cadet Marina, kde kotvili stovky malých člnov. Azda najväčší z nich, čuduj sa svete, patril Pattonovi Frenchovi. Volal sa Bohyňa spravodlivosti.

„Voda je pokojná, o dvadsaťpäť minút sme tam,“ povedal Dickie, keď vystúpili na palubu. Motory už bežali. Stevard so silným cudzím prízvukom sa Raya opýtal, či si želá niečo na pitie. „Diétnu kolu,“ odvetil. Odrazili od brehu a pomaly sa prepletali pomedzi kotviace člny, kým sa neocitli na voľnom mori. Ray vyšiel na hornú palubu a díval sa, ako línia pobrežia mizne v diaľke.

Pätnásť kilometrov od Biloxi kotvila na mori štyridsaťmetrová luxusná jachta Kráľ odškodného s päťčlennou posádkou a pohodlnými obytnými priestormi pre desať priateľov. Jediný pasažier bol pán French, ktorý prišiel privítať svojho hosťa. „Veľmi ma teší, Ray,“ povedal, keď mu stisol ruku a potľapkal ho po pleci.

„Aj mňa.“ Ray sa trochu odtiahol, lebo French bol na jeho vkus príliš žoviálny. Bol o niečo vyšší, pekne opálený a mal bystré modré oči, ktoré škúlili, ale nežmurkali.

„Som taký šťastný, že ste prišli,“ povedal French, ešte vždy stískajúc Rayovi ruku. Ani rodní bratia by sa tak srdečne neoblápali.

„Počkaj, Dickie!“ vyštekol smerom k dolnej palube. „Poďte za mnou, Ray,“ obrátil sa na svojho hosťa a viedol ho po schodíkoch na hlavnú palubu, kde už stál stevard v bielom kabátiku. Cez ruku mal prehodenú naškrobenú utierku s iniciálami F & F. „Čo si dáte?“ zrúkol French.

Ray tušil, že pán French nepatrí k milovníkom ľahkých nápojov, a preto sa opatrne spýtal: „Aká je špecialita podniku?“

„Vodka s ľadom a limetkou.“

„Ochutnám,“ povedal Ray.

„Je to senzačná nová vodka z Nórska. Bude vám chutiť.“ Advokát bol zjavne odborník.

Mal na sebe čiernu ľanovú košeľu zapnutú až ku krku a perfektne vyžehlené béžové šortky, ktoré mu dokonale padli. Náznak brušká, mohutný hrudník a svalnaté ruky. Ustavične si prstami prečesával vlasy.

„Čo poviete na loď?“ spýtal sa a širokým gestom ukázal od provy po kormu. „Pred niekoľkými rokmi ju dal postaviť saudský princ, jeden z tých nižších. Somár, dal tu spraviť aj kozub, verili by ste tomu? Stálo ho to dvadsať miliónov a po roku ju vymenil za väčšiu.“

„Je nádherná,“ povedal Ray s predstieraným obdivom. Svet jachtingu mu bol vzdialený a mal dojem, že po tejto skúsenosti si bude naďalej zachovávať odstup.

„Stavali ju Taliani,“ povedal French a poklopkal na zábradlie z cudzokrajného a nepochybne hriešne drahého dreva.

„Prečo ste tak ďaleko od brehu?“

„Nemám rád brehy, ak viete, čo tým chcem povedať. Sadnite si.“ Keď sa obaja usadili, French kývol hlavou k pobrežiu. „Biloxi odtiaľto skoro nevidieť, ale aj tak je dosť blízko. Za jeden deň tu urobím viac ako v kancelárii za týždeň. Okrem toho mením bydlisko. Rozvádzam sa. Momentálne sa tu skrývam.“

„To ma mrzí.“

„Toto je najväčšia jachta v Biloxi a väčšina ľudí ju hneď zbadá. Terajšia manželka si myslí, že som ju predal, a keby som sa priblížil k brehu, jej slizký právnik by mohol priplávať a urobiť zopár fotiek. Pätnásť kilometrov je dosť blízko.“

Stevard priniesol vodku vo vysokých úzkych pohároch s vygravírovanými iniciálami. Ray sa napil a vzápätí ucítil pálenie až v prstoch na nohách. French sa tiež napil a zamľaskal. „No, čo poviete?“ spýtal sa hrdo.

„Dobrá vodka,“ vydal zo seba Ray. Nepamätal sa, kedy ju pil naposledy.

„Dickie zohnal na večeru čerstvo uloveného mečiara. Môže byt?“

„Pravdaže.“

„Teraz sú dobré aj ustrice.“

„Študoval som v Tulane a tri roky som jedol čerstvé ustrice.“

„Viem,“ povedal French. Z vrecka na košeli vytiahol malú vysielačku a komusi nadiktoval objednávku. Pozrel na hodinky a rozhodol, že večera bude o dve hodiny.

„Chodili ste do školy s Hasselom Mangrumom,“ dodal.

„Áno. Bol o rok vyššie ako ja.“

„Máme rovnakého trénera. Hasselovi sa na pobreží celkom darí. Včas pochopil, že sa treba pridať k azbestovým chlapcom.“

„Dvadsať rokov som o ňom nepočul.“

„O nič ste neprišli. Je to somár a predpokladám, že bol somár aj v škole.“

„Bol. Odkiaľ viete, že sme spolužiaci?“

„Mám svoje zdroje, Ray.“ Napil sa vodky. Rayovi ohnivý nápoj rýchlo stúpol do hlavy. „Minuli sme kopu peňazí na informácie o sudcovi Atleem. Rodina, príbuzní, rozsudky, finančná situácia, všetko, čo sa nám podarilo vysnoriť, samozrejme, v medziach zákona. Bola to čisto detektívna práca. Vedeli sme aj o vašom rozvode. Ako sa volá, Likvidátor Lew?“

Ray iba prikývol. Chcel utrúsiť niekoľko ostrých slov na adresu Lewa Rodowského, chcel dať Frenchovi najavo, že sa mu nepáči, ako strká nos do jeho súkromných záležitostí, ale vodka mu spomalila reakcie.

„Vedeli sme, koľko zarábate. Platy profesorov sú vo Virgínii verejne prístupné.“

„Áno, sú.“

„Nemáte najhorší plat, Ray, ale fakt je, že prednášate na vynikajúcej škole.“

„To je pravda.“

„Hrabať sa v minulosti vášho brata bolo celkom dobrodružné.“

„To verím. Aj pre našu rodinu to bolo dobrodružstvo.“

„Prečítali sme všetky rozsudky vášho otca v sporoch o náhradu škody a v prípadoch usmrtenia. Nebolo ich veľa, ale pomohli nám. Pokiaľ išlo o výšku odškodného, bol dosť zdržanlivý, ale väčšinou stál na strane prostých, pracujúcich ľudí. Vedeli sme, že bude postupovať podľa zákona, ale tiež sme vedeli, že starí sudcovia si zákony často prispôsobujú podľa svojich predstáv o spravodlivosti. Hrubú prácu robili úradníci, ale dôležité rozsudky som čítal aj ja. Bol to múdry človek, Ray, a navyše spravodlivý. Súhlasil som so všetkými jeho rozhodnutiami.“

„Vybrali ste si môjho otca pre prípad Gibson?“

„Áno. Keď sme sa rozhodli podať žalobu na ekvitný súd a viesť proces bez poroty, nechceli sme, aby to robil miestny sudca. Máme troch. Jeden je v príbuzenskom vzťahu s Gibsonovou rodinou. Ďalší odmieta iné ako rozvodové konania. Tretí má osemdesiatštyri, je senilný a tri roky nevyšiel z domu. Tak sme sa poobzerali a našli sme troch vhodných kandidátov. Našťastie, pred šesťdesiatimi rokmi váš otec a môj otec študovali právo na tej istej fakulte. Neboli priatelia, ale nestratili kontakt.“

„Váš otec ešte pracuje?“

„Nie, odsťahoval sa na Floridu a hrá s ostatnými dôchodcami golf. Firma je moja. Môj otec sa zaviezol do Clantonu, posedel so sudcom Atleem na verande a rozprával sa s ním o občianskej vojne a generálovi Nathanovi Bedfordovi Forrestovi. Dokonca spolu išli do Shiloh a dva dni sa tam prechádzali – sršnie hniezdo, krvavý kúpeľ. Sudca Atlee bol cely namäkko, keď zastal na mieste, kde padol generál Johnston.“

„Bol som tam najmenej desaťkrát,“ povedal s úsmevom Ray.

„Človek nemôže lobovať u niekoho, ako bol sudca Atlee. Myslím, že kedysi tomu hovorili našepkávanie.“

„Raz za to poslal jedného právnika do väzenia,“ poznamenal Ray. „Chlap prišiel za ním pred začiatkom procesu a pokúšal sa ho ovplyvniť. Sudca ho dal na pol dňa zatvoriť.“

„To bol Chadwick z Oxfordu, nemám pravdu?“ utrúsil French a Ray stratil reč. „V každom prípade sme potrebovali sudcu Atleeho presvedčiť o dôležitosti sporu vo veci Ryaxu. Vedeli sme, že sa mu nechce cestovať až na pobrežie, ale že to urobí, ak našej kauze uverí.“

„Neznášal pobrežie.“

„Aj to sme vedeli a verte mi, narobilo nám to zopár vrások. Sudca bol zásadový človek. Po dvoch dňoch na historickom bojisku nakoniec súhlasil.“

„Nebol to prípad pre osobitne pridelených sudcov Najvyššieho súdu?“ spýtal sa Ray. Štvrtý raz sa napil vodky. Pálenie sa stratilo, aj chuť sa akosi zlepšila.

French pokrčil plecami. „Pravdaže, ale máme svoje cestičky. A priateľov na správnych miestach.“

Vo svete Pattona Frencha sa dal kúpiť každý.

Stevard priniesol čerstvé nápoje. Ray mal pocit, že vypil dosť, ale poháre zostali na stole. French nevydržal dlho sedieť. „Poďte, ukážem vám loď,“ povedal a vyskočil na rovné nohy. Ray sa opatrne zdvihol dúfajúc, že udrží rovnováhu.

31

Večera sa podávala v kapitánskej jedálni oboženej mahagónom, kde na stenách viseli modely starodávnych kliperov a delových člnov, mapy Nového sveta a Ďalekého východu, ba dokonca aj zbierka starožitných muškiet; výzdoba mala zrejme vzbudiť dojem, že Kráľ odškodného má storočnú históriu. Jedáleň sa nachádzala na hlavnej palube za kapitánskym mostíkom, kúsok od lodnej kuchyne, v ktorej mal vietnamský šéfkuchár plné ruky práce. Oválny mramorový stôl pre dvanástich vážil najmenej tonu a Ray začal uvažovať, ako je možné, že sa jachta udrží na vode.

V ten večer boli pri kapitánskom stole iba dvaja a nad nimi sa v rytme mora jemne pohojdával malý luster. Ray sedel na jednom konci a French na druhom. Ako prvé im priniesli biele burgundské, ktoré Rayovi po dvoch vodkách pripadalo bez chuti. Hostiteľ mal zjavne iný názor. French predtým vypil tri vodky a teraz sa mu začínal pliesť jazyk. Vnímal však ovocnú chuť vína, dokonca aj náznak arómy dubového suda, a ako všetci snobi mal potrebu odovzdať tieto informácie Rayovi.

„Na Ryax,“ zvolal French a vystrel ruku s pohárom na oneskorený prípitok. Ray si s ním priťukol, ale nepovedal nič. Neprišiel sem preto, aby rozprával, ale načúval. Jeho hostiteľ sa čoskoro opije a bude ešte zhovorčivejší.

„Ryax ma zachránil, Ray,“ povedal French, zakrúžil pohárom a obdivne sa zahľadel na víno.

„V akom zmysle?“

„V každom. Zachránil mi dušu. Zbožňujem peniaze a vďaka Ryaxu som bohatý.“ Odpil si z pohára, znalecky cmukol a zagúľal očami. „Pred dvadsiatimi rokmi som premeškal azbestovú vlnu. Lodenice v Pascagoule používali azbest celé roky a desaťtisíce mužov z toho ochoreli. Ja som to premeškal. Bol som príliš zaneprázdnený podávaním žalôb na doktorov a poisťovne a celkom slušne som zarábal. Lenže vtedy som nechápal, čo znamená vymáhanie odškodného vo veľkom. Dáte si teraz ustrice?“

„Áno, ďakujem.“

French stisol gombík a vzápätí pribehol stevard s dvoma misami čerstvých surových ustríc. Ray zmiešal koktejlovú omáčku s chrenom a pripravil sa na hostinu. Patton stále krúžil pohárom a rozprával.

„Potom prišiel tabak,“ pokračoval smutne. „A zase v tom boli tí istí právnici, dokonca aj veľa miestnych. Myslel som si, že im preskočilo, a nebol som sám, lenže oni žalovali veľké tabakové spoločnosti v takmer všetkých štátoch. Mal som šancu naskočiť do toho vlaku, ale bál som sa. Ťažko sa mi to hovorí, Ray, ale jednoducho som si netrúfal staviť všetko na jednu kartu.“

„Čo od vás chceli?“ spýtal sa Ray a vložil si do úst prvú ustricu.

„Milión dolárov na financovanie sporov. A ja som ten milión mal.“

„O akú sumu išlo?“ spýtal sa Ray.

„Vyše tristo miliárd. Najväčší finančný a právny podfuk v histórii. Tabakové spoločnosti v podstate podplatili právnikov a oni sa nebránili. Taký obrovský úplatok, a ja som ho premeškal.“ Zdalo sa, že sa nad zmarenou šancou získať úplatok rozplače, ale napil sa vína, a to ho posilnilo.

„Výborné ustrice,“ poznamenal Ray s plnými ústami.

„Pred dvadsiatimi štyrmi hodinami boli v päťmetrovej hĺbke.“ French si dolial víno a konečne začal jesť.

„Koľko by ste získali za svoj vložený milión?“

„Dvesto ku jednej.“

„Dvesto miliónov dolárov?“

„Hej. Rok som z toho bol chorý, veľa kolegov vtedy ochorelo. Poznali sme hráčov, ale nešli sme do toho, lebo sme pustili do gatí.“

„A potom prišiel Ryax.“

„Správne.“

„Ako ste ho vlastne objavili?“ spýtal sa Ray. Vedel, že odpoveď bude dlhá, a on sa zatiaľ v pokoji naje.

„Bol som na seminári procesných právnikov v St. Louis. V Missouri je síce pekne, ale pokiaľ ide o vymáhanie odškodného, sú sto rokov za opicami. Chcem povedať, chlapci, čo robili azbestové a tabakové prípady, sa roky topili v peniazoch a predvádzali nám, ako na to. Dal som si za pohárik s jedným starým právnikom z malého mesta v Ozarks. Jeho syn prednáša na medicíne na Columbijskej univerzite a práve on robil výskum účinkov Ryaxu. Zistil pritom hrozné veci. Ten poondiaty liek totiž rozožiera obličky. V tom čase to bola novinka a nikto sa ešte nesúdil. V Chicagu som našiel znalca, a ten cez doktora v New Orleanse objavil Cleta Gibsona. Potom sme začali robiť skríning a už sa to valilo ako lavína. Potrebovali sme už len rozsudok.“

„Prečo ste nechceli proces pred porotou?“

„Milujem poroty. Rád si ich vyberám, rozprávam sa s nimi, snažím sa ich ovplyvniť, manipulujem s nimi, dokonca si ich aj kupujem, lenže poroty sú nevyspytateľné. Potreboval som istotu, záruku. A chcel som, aby to prebehlo rýchlo. Zvesti o Ryaxe sa šírili a viete si predstaviť, ako na ne právnici zareagovali. Prípady sa len tak hrnuli. Bolo nám jasné, že na koni bude ten, čo vysúdi prvé veľké odškodné, najmä ak ten rozsudok vynesie súd v okolí Biloxi. Miyer-Brack je švajčiarska spoločnosť…“

„Čítal som spis.

„Celý?“

„Áno. Včera na hancockom okresnom súde.“

„Viete, Európania majú hrôzu z nášho systému náhrady škôd.“

„A nemali by mať?“

„Isteže, ale v dobrom zmysle, aby ich to nútilo k poctivosti. Mali by mať strach z možnosti, že liek, ktorý vyrábajú, je nanič a môže vážne poškodzovať pacientov, lenže na také veci nikto nemyslí, keď ide o miliardy. Na to sú ľudia ako ja, aby ich prinútili k poctivosti.“

„Oni vedeli, že Ryax je škodlivý?“

French zhltol ďalšiu ustricu, zapil ju dvoma deci vína a povedal: „Spočiatku tak účinne znižoval hladinu cholesterolu, že ho Miyer-Brack so súhlasom Federálneho úradu pre lieky a potraviny rýchlo uviedol na trh. Bol to zázračný liek a niekoľko rokov sa neprejavili žiadne vedľajšie účinky. A potom, bác! Tkanivo nefrónov – viete, ako fungujú obličky?“

„Pre účely nášho rozhovoru povedzme, že nie.“

„Každá oblička má asi milión maličkých filtrovacích jednotiek, nefrónov, a Ryax obsahuje syntetickú látku, ktorá ich prakticky rozpúšťa. Nie všetci dopadnú ako chudák pán Gibson, následky sú u každého iné, no poškodenie je trvalé. Obličky síce majú neuveriteľnú schopnosť regenerácie, ale nie po piatich rokoch užívania Ryaxu.“

„Kedy sa o problémoch dozvedela spoločnosť Miyer-Brack?“

„Ťažko povedať, ale ukázali sme sudcovi Atleemu interné dokumenty od ľudí z ich laboratórií, ktorí upozorňovali na potrebu ďalšieho výskumu a vyzývali k opatrnosti. Keď bol Ryax na trhu asi štyri roky, odborníci spoločnosti sa začali znepokojovať. Potom sa objavili prví vážne chorí ľudia, niektorí aj zomreli, ale to už bolo neskoro. Z môjho hľadiska sme potrebovali nájsť vhodného klienta, čo sa nám podarilo, vhodný súd, čo sa nám tiež podarilo, a museli sme sa poponáhľať, aby nás nejaký iný právnik nepredbehol. A vtedy vstúpil na scénu váš otec.“

Stevard odpratal misy s prázdnymi lastúrami a naservíroval krabí šalát. Pán French osobne vybral ďalšie biele burgundské zo zásob na palube.

„Čo sa stalo po Gibsonovom procese?“

„Nemohol som si to lepšie načasovať. Miyer-Brack sa zosypal. Tým arogantným hajzlom bolo do plaču. Mali milióny a nemohli sa dočkať, ako podplatia právnikov žalujúcej strany. Pred procesom som mal štyristo prípadov a žiadny vplyv. Po ňom som mal päťtisíc prípadov a na konte jedenásťmiliónový verdikt. Volali mi stovky právnikov. Mesiac som lietal po celej krajine v Learjete a podpisoval dohody o spoločnom zastupovaní. Chlapík v Kentucky mal sto prípadov. Jeden v St. Paule zohnal osemdesiat. Bolo ich stále viac. A potom, asi štyri mesiace po procese, sme leteli do New Yorku na veľkú poradu o mimosúdnom vyrovnaní. Za necelé tri hodiny sme získali sedem miliónov dolárov pre šesťtisíc prípadov.“

„Aký bol váš podiel?“ spýtal sa Ray. Za normálnych okolností by to bola nezdvorilá otázka, ale French sa nevedel dočkať, kedy príde reč na jeho odmenu.

„Päťdesiat percent pre právnikov plus náklady a zvyšok dostali klienti. To je nevýhoda náhodných zmlúv – polovicu musíte dať klientovi. Musel som vyplatiť kolegov, ale aj tak som si odniesol tristo miliónov a nejaké drobné. V tom spočíva pôvab masového vymáhania odškodného, Ray. Najprv zoženiete kopu prípadov, potom vysúdite niekoľkonásobne väčšiu kopu peňazí a polovica je vaša.“

Prestali jesť, vzduchom lietali priveľké cifry.

„Tristo miliónov?“ zopakoval nedôverčivo Ray.

French do seba obrátil pohár vína. „Nie je to nádhera? Prachy sa sypú tak rýchlo, že ich nestačím míňať.“

„Ak snažíte sa.“

„To je len vrchol ľadovca. Počuli ste o lieku, ktorý sa volá Minitrin?“

„Pozrel som si vašu webovú stránku.“

„Vážne? Čo si o nej myslíte?“

„Pôsobivá reklama. Dvetisíc prípadov v súvislosti s Minitrinom.“

„Teraz už tritisíc. Je to liek na znižovanie tlaku krvi s nebezpečnými vedľajšími účinkami. Vyrába ho Shyne Medical. Ponúkli mi päťdesiattisíc za prípad, ale ja som odmietol. Kobril je antidepresívum, ktoré podľa našich informácií spôsobuje stratu sluchu. Máme už tisícštyristo prípadov. Počuli ste niekedy o Tenkom Benovi?“

„Áno.“

„Nazbieralo sa nám tritisíc prípadov. A tisícpäťsto…“

„Videl som celý zoznam. Predpokladám, že webová stránka je aktualizovaná.“

„Samozrejme. Som nový kráľ odškodného, Ray. Všetci mi vyvolávajú. V mojej firme robí trinásť právnikov, ale potreboval by som ich štyridsať.“

Stevard prišiel odpratať zo stola, priniesol rybu a ďalšiu fľašu vína, hoci tá predchádzajúca bola spolovice plná. French obradne ochutnal a napokon takmer neochotne prikývol. Ray mal dojem, že chutí rovnako ako prvé dve.

„A za to všetko vďačím sudcovi Atleemu.“

„Ako to?“

„Mal odvahu urobiť správny ťah, nedovolil, aby Miyer-Brack ušiel na federálny súd. Chápal, o čo v prípade ide, a nebál sa potrestať vinníkov. Načasovanie je zo všetkého najdôležitejšie, Ray. Ani nie pol roka potom, čo vyniesol rozsudok, som mal v rukách tristo miliónov dolárov.“

„Nechali ste si všetko?“

French držal vidličku s kúskom ryby pri ústach. Zaváhal, potom rybu zjedol, chvíľku prežúval a napokon povedal: „Nerozumiem vašej otázke.“

„Myslím, že rozumiete. Dali ste časť tých peňazí sudcovi Atleemu?“

„Áno.“

„Koľko?“

„Jedno percento.“

„Tri milióny?“

„A nejaké drobné. Tá ryba je vynikajúca, čo poviete?“

„Je. Prečo?“

French odložil príbor a oboma rukami sa prehrabol sivé kučery. Potom si poutieral ústa obrúskom a zakrúžil pohárom. „Predpokladám, že otázok je viac. Prečo, kedy, ako a kto.“

„Ste dobrý rozprávač. Rád si vás vypočujem.“

French opäť zakrúžil pohárom a napil sa. „Je to trochu inak, ako si myslíte. Kvôli tomu rozsudku by som bol podplatil vášho otca alebo kohokoľvek iného. Urobil som to predtým a urobím to zas. Je to len časť mojich nákladov. No úprimne povedané, mal som pred ním a jeho reputáciou taký rešpekt, že som sa neodvážil navrhnúť mu dohodu. Bol by ma dal zavrieť.“

„Na doživotie.“

„Áno, viem, a môj otec mi to potvrdil. Preto sme hrali férovo. Proces bol čosi ako totálna vojna, ale pravda bola na mojej strane. Vyhral som a vyhrávam ďalej. Vlani koncom leta, po tom, ako peniaze prišli na účet, chcel som mu niečo dať. Starám sa o ľudí, ktorí mi pomáhajú, Ray. Nové auto, luxusný byt, vrece plné peňazí ako odmena za preukázané služby. Táto hra má tvrdé pravidlá a ja chránim svojich priateľov.“

„Otec nebol váš priateľ.“

„Nie, neboli sme kamoši alebo členovia jedného univerzitného bratstva, ale v mojom svete mi nikto nepomohol tak ako on. On to všetko spustil. Uvedomujete si, koľko zarobím v nasledujúcich piatich rokoch?“

„Skúste ma ešte raz šokovať.“

„Pol miliardy. Vďaka vášmu otcovi.“

„Kedy budete mať dosť?“

„Poznám jedného právnika z tabakovej vlny, čo zarobil miliardu. Najprv ho musím predbehnúť.“

Ray sa potreboval napiť. Skúmavo sa zahľadel do pohára a naraz ho vyprázdnil. French sa zatiaľ venoval rybe.

„Myslím, že neklamete,“ povedal Ray.

„Neklamem. Podvádzam, podplácam, ale neklamem. Pred šiestimi mesiacmi, keď som nakupoval lietadlá a lode a domy na pláži a horské chaty a nové kancelárie, dopočul som sa, že vášmu otcovi diagnostikovali rakovinu v pokročilom štádiu. Chcel som preňho niečo urobiť. Vedel som, že nemá veľa peňazí, a aj to málo, čo mal, hneď rozdal.“

„Tak ste mu poslali tri milióny v hotovosti?“

„Áno.“

„Len tak?“

„Len tak. Zavolal som mu, aby čakal balík. Nakoniec z toho boli štyri balíky, štyri veľké lepenkové škatule. Jeden z mojich chlapcov ich v dodávke odviezol do Clantonu a nechal na verande, lebo sudca Atlee nebol doma.“

„Neoznačené bankovky?“

„Načo by som ich označoval?“

„Čo vám na to povedal?“ spýtal sa Ray.

„Neozval sa a ja som mu nechcel volať.“

„Čo s nimi urobil?“

„To mi povedzte vy. Ste jeho syn, poznali ste ho lepšie ako ja.“

Ray si odsunul stoličku, chytil do ruky pohár, prekrížil nohy a snažil sa uvoľniť. „Našiel peniaze na verande, a keď zistil, odkiaľ sú, určite vás preklínal.“

„To dúfam.“

„Vtiahol balíky do haly, ktorá už bola plná škatúľ. Mal v úmysle odviezť ich naspäť do Biloxi, ale prešiel deň, dva. Bol chorý a zoslabnutý, šoférovanie mu už veľmi nešlo. Vedel, že zomiera, a som presvedčený, že práve to zmenilo jeho pohľad na veľa vecí. Po niekoľkých dňoch sa rozhodol peniaze ukryť, ale stále ich chcel odviezť sem a poriadne vám vynadať. Čas plynul a choroba pokročila.“

„Kto objavil peniaze?“

„Ja.“

„Kde sú teraz?“

„V kufri môjho auta na parkovisku pred vašou budovou.“

French sa rozosmial. „Takže tam, odkiaľ prišli,“ vydal zo seba medzi záchvatmi smiechu.

„Majú za sebou dlhú cestu. Objavil som ich v pracovni tesne potom, ako som otca našiel mŕtveho. Ktosi sa pokúsil vlámať do domu, tak som peniaze odviezol do Virgínie. Teraz sú tu a ktosi ma stále sleduje.“

Smiech okamžite utíchol. French si utrel ústa obrúskom. „Koľko ste našli?“

„Tri milióny stoosemnásťtisíc.“

„Dofrasa! Neminul ani cent.“

„A nespomenul ich v poslednej vôli. Jednoducho peniaze nechal v škatuliach od listového papiera v skrinke pod knižnicou.“

„Kto sa k vám chcel vlámať?“

„Dúfal som, že vy to viete.“

„Mám isté tušenie.“

„Prosím, povedzte mi, kto to mohol byť.“

„To je ďalšia dlhá história.“

32

Stevard priniesol na hornú palubu, kam French odviedol svojho hosťa na pohárik na dobrú noc a ďalší dlhý príbeh, niekoľko rozličných fliaš sladovej whisky. V diaľke blikali svetlá Biloxi. Whisky nepatrila k Rayovým obľúbeným nápojom a o škótskej sladovej nevedel vôbec nič, nechal však Frencha vybrať tú najlepšiu v nádeji, že mu rozviaže jazyk. Pravda sa valila prúdom a Ray ju chcel počuť celú.

Vybrali si Lagavulin pre jej dymovú príchuť, ako povedal veľký znalec French. Stáli tam ďalšie štyri fľaše, pripomínajúce hradné stráže v kráľovských uniformách, ale Ray už mal dosť. Bude piť čo najmenej, a ak sa naskytne príležitosť, vychrstne obsah pohára do mora. Našťastie, stevard im nalial iba na dno širokých pohárov z ťažkého skla.

Bolo ešte len desať hodín, ale Rayovi sa zdalo, že je polnoc. Záliv potemnel, široko-ďaleko nebolo vidieť žiadnu loď. Kráľ odškodného sa mierne pohoj dával na vlnách. Od juhu fúkal slabý vietor.

„Kto ešte vie o peniazoch?“ spýtal sa French.

„Ja, vy a ten, kto ich priviezol.“

„To je on.“

„Kto je to?“

French sa napil a zamľaskal. Ray si priložil pohár k ústam, ale vzápätí to oľutoval, lebo whisky pálila ako čert.

„Gordie Priest. Pracoval pre mňa osem rokov, najprv ako poslík, potom zháňal prípady a nakoniec vyberal peniaze. Jeho rodina na pobreží pôsobí odjakživa. Otec a strýkovia mali prsty vo všelijakých obchodoch: lotérie, kurvy, pašovanie alkoholu, krčmy, ale nič nebolo legálne. Patrili k pobrežnej mafii, obyčajní gauneri, čo sa štítili poctivej práce. Pred dvadsiatimi rokmi tu ešte mali nejaký vplyv, ale dnes po nich ani pes neštekne. Väčšinou sa dostali do basy. Gordieho otca, ktorého som dobre poznal, zastrelili pred barom neďaleko Mobile. Nešťastný koniec. Moja rodina ich pozná už dlho.“

Naznačil, že jeho rodina patrila k tej istej zlodejskej bande, ale nemohol to povedať priamo. Oni ako právnici stáli v popredí, usmievali sa pred kamerami a v zákulisí uzatvárali tajné dohody.

„Gordieho zavreli, keď mal dvadsať, patril do gangu zlodejov áut, ktorý pôsobil na území desiatich štátov. Zamestnal som ho, keď vyšiel z basy, časom sa vypracoval na najlepšieho náborára. Osvedčil sa hlavne v prípadoch mimo pobrežia. Poznal chlapíkov na správnych miestach a len čo sa vyskytol úraz alebo úmrtie, hneď sa o ňom dozvedel. Dával som mu slušnú províziu. O ľudí, čo zháňajú prípady, sa treba starať. Jeden rok dostal osemdesiattisíc v hotovosti. Jasné, že všetko prehajdákal so ženskými a v kasínach. Rád chodil do Las Vegas, týždeň chľastal a rozhadzoval prachy. Správal sa ako debil, ale hlúpy nebol. Raz bol hore, raz dole. Keď sa ocitol na mizine, pozviechal sa a zarobil. Len čo dostal peniaze, hneď o ne prišiel.“

„Nechápem, ako to súvisí s mojou vecou,“ prerušil ho Ray.

„Vydržte,“ povedal French.

„Po Gibsonovom prípade sa nám peniaze len tak hrnuli. Musel som zaplatiť ľuďom, čo mi preukázali nejakú službu. Posielal som peniaze, samozrejme v hotovosti, právnikom, ktorí mi zverili svoje prípady, doktorom, ktorí pre nás robili skríning nových klientov. Fakt je, že to nebolo celkom kóšer, ale väčšina ľudí sa chcela vyhnúť písomným záznamom. Urobil som chybu, pretože som s peniazmi posielal Gordieho. Myslel som si, že mu môžem veriť. Myslel som, že je lojálny. Mýlil som sa.“

French dokončil ochutnávku prvej whisky a chcel vyskúšať ďalšiu. Ray odmietol a predstieral, že popíja Lagavulin.

„Takže Gordie odviezol tie peniaze do Clantonu a nechal ich na verande?“ spýtal sa.

„Správne a o tri mesiace mi šlohol milión dolárov v hotovosti a zdúchol. Má dvoch bratov a v priebehu posledných desiatich rokov vždy jeden z nich sedel v base. Teraz sú vonku, dostali podmienku a pokúšajú sa ma vydierať. Vydieranie je vážny zločin, ale nemôžem si dovoliť ísť s tým na FBI.“

„Prečo si myslíte, že Gordie chce ukradnúť tie tri milióny?“

„Odpočúvame ho. Už pár mesiacov. Najal som detektívov, aby Gordieho našli.“

„Čo s ním urobíte, ak sa im to podarí?“

„Na jeho hlavu je vypísaná odmena.“

„Máte na mysli objednávku?“

„Áno.“

Ray sa mlčky načiahol po fľašu whisky.

Prespal na lodi vo veľkej kajute kdesi v podpalubí, a keď sa ráno vyštveral na hlavnú palubu, slnko už bolo vysoko a poriadne pieklo. Kapitán mu zaželal dobré ráno a ukázal smerom k Frenchovi, ktorý práve hulákal do telefónu.

Vzápätí sa ako duch vynoril verný stevard s kávou. Raňajky sa podávali na hornej palube pod plátennou strieškou.

„Hrozne rád jem vonku,“ vyhlásil French, keď sa pripojil k Rayovi. „Spali ste desať hodín.“

„Vážne?“ začudoval sa Ray a pozrel na hodinky, na ktorých mal ešte stále východný čas. Bol na jachte kdesi v Mexickom zálive, ďaleko od domova, stratil pojem o čase a navyše už vedel, že ho prenasledujú dosť nebezpeční ľudia.

Na stole bolo niekoľko druhov chleba a obilných vločiek. „Tin Lu vám spraví, čo chcete,“ vravel French. „Slaninu, vajcia, oblátky, kukuričnú kašu.“

„Ďakujem, toto mi stačí.“

French bol svieži a nabitý energiou, ktorú môže vyvolať iba vidina polmiliardového honorára. Mal na sebe bielu plátennú košeľu, zapnutú až ku krku ako včera, krátke nohavice a mokasíny. V jasných očiach mu len tak hralo. „Práve som získal ďalších tristo prípadov Minitrinu,“ povedal, keď si nasypal vločky do veľkej misky. Aj na nej boli iniciály F & F.

Ray už mal odškodného po krk. „Fajn, ale momentálne ma viac zaujíma Gordie Priest.“

„Nájdeme ho. Už som začal telefonovať.“

„Možno je v meste.“ Ray vytiahol zo zadného vrecka poskladaný papier. Bola na ňom fotografia boxu 37F, ktorú našiel deň predtým za stieračom. French na ňu pozrel a prestal jesť.

„To je hore vo Virgínii?“ spýtal sa.

„Áno. Druhý z troch boxov, ktoré som si prenajal. Keďže objavili prvé dva, vedia aj o treťom. A presne vedia, kde som bol včera ráno.“

„Z toho ale vyplýva, že nevedia, kde sú peniaze. Inak by vám ich ukradli z auta, kým ste spali. Alebo by vás zastavili niekde na ceste medzi Biloxi a Clantonom a vystrelili by vám mozog z hlavy.“

„Nemôžete vedieť, ako rozmýšľajú.“

„Ale môžem. Uvažujte ako zlodej, Ray. Uvažujte ako gangster.“

„Vám sa to ľahko povie, ale každý to nevie.“

„Keby Gordie a jeho bratia vedeli, že máte v kufri auta tri milióny, určite by ich ukradli. Je to celkom jednoduché.“ Odložil fotografiu a zaútočil na misku s vločkami.

„Nič nie je jednoduché,“ povedal Ray.

„Čo chcete urobiť? Nechať peniaze u mňa?“

„Áno.“

„Nebuďte blázon, Ray. Tri milióny nezdanených dolárov.“

„Načo mi budú, ak ma zastrelia? Mám slušný plat.“

„Peniaze sú v bezpečí. Nechajte ich tam, kde sú. Dajte mi trochu času, nájdem tých troch a zneškodním ich.“

Zmienka o zneškodnení obrala Raya o chuť do jedla.

„Jedzte, doparoma!“ vyštekol French.

„Na toto nemám žalúdok. Špinavé peniaze, vlamači, čo ma prenasledujú po celom juhovýchode, odpočúvanie, vraždy na objednávku. Čo tu vlastne robím?“

French sa nedal vyrušiť a sústredene jedol ďalej. Zrejme mal vnútornosti zo železa. „Upokojte sa,“ povedal. „A peniaze budú vaše.“

„Nechcem ich.“

„Ale chcete.“

„Nie, nechcem.“

„Tak ich dajte Forrestovi.“

„To by bola hotová katastrofa.“

„Dajte ich na dobročinné účely. Venujte ich vašej fakulte. Vložte ich do niečoho, čo vám robí radosť.“

„Čo keby som ich dal Gordiemu, aby ma nezastrelil?“

French sa poobzeral, akoby ich niekto mohol sledovať. „Dobre, dobre. Včera večer sme Gordieho vypátrali v Pascagoule,“ povedal o oktávu nižším hlasom. „Sme mu na stope, jasné? Myslím, že ho čoskoro chytíme.“

„A zneškodníte?“

„Umlčíme.“

„Umlčíte?“

„Gordie zmizne. Vaše peniaze budú v bezpečí. Len vydržte.“

„Rád by som teraz odišiel.“

French si utrel ústa od mlieka, chytil miniatúrnu vysielačku a prikázal Dickiemu pripraviť čln. O niekoľko minút mohli vyplávať.

„Pozrite si to,“ povedal French, podávajúc Rayovi veľkú hnedú obálku.

„Čo je to?“

„Fotografie bratov Priestovcov. Pre prípad, že by ste na nich narazili.“

Ray nazrel do obálky, až keď zastavil v Hattiesburgu, deväťdesiat minút severne od pobrežia. Natankoval benzín, kúpil si nechutný sendvič v priesvitnej fólii a ponáhľal sa do Clantonu, kde Harry Rex poznal šerifa a všetkých jeho zástupcov.

Gordie, ako ho zachytil policajný fotograf v roku 1991, mal na tvári mimoriadne hrozivý úškrn. Jeho bratia Slatt a Alvin nevyzerali o nič lepšie. Ray nevedel rozoznať, ktorý z nich je najstarší a ktorý najmladší, ale na tom nezáležalo. Vôbec sa na seba nepodobali. Pravdepodobne mali jednu matku, ale každý iného otca.

Nech si vezmú jeho milióny, ale nech mu dajú pokoj.

33

Medzi Jacksonom a Memphisom sa už začínali kopce a Rayovi sa zdalo, že ho od pobrežia delí niekoľko časových pásiem. Rozmanitosť malého štátu ho vždy napĺňala úžasom: bavlníkové plantáže a ryžové polia v oblasti delty Mississippi, ktorej chudoba ešte vždy ohromovala návštevníkov, bezstarostné pobrežie s množstvom prisťahovalcov, nonšalantný New Orleans a kopce na severe, kde väčšina ľudí ešte stále chodí každú nedeľu do kostola. Človek, ktorý vyrástol v kopcoch, nikdy nepochopí mentalitu obyvateľov pobrežia a ľudia z delty ho nikdy neprijmú medzi seba. Ray bol rád, že žije vo Virgínii.

Patton French je zlý sen, opakoval si v duchu. Karikatúrna postava z iného sveta. Nafúkaný somár, čo si nevidí na špičku nosa. Klamár, úplatkár a nehanebný podvodník.

Potom fľochol na vedľajšie sedadlo, kde ležala fotografia Gordieho Priesta. Stačil jeden pohľad na jeho tvár, aby si uvedomil, že tento lotor a jeho bratia urobia čokoľvek pre peniaze, ktoré Ray prevážal v aute.

Asi hodinu cesty od Clantonu mu zazvonil mobil. Bol to Fog Newton a bol veľmi rozčúlený. „Kde si bol, dočerta?“

„To by si mi neuveril.“

„Volám ti od rána.“

„Čo sa deje, Fog?“

„Mali sme tu trochu vzrušenia. Včera v noci sa niekto dostal na letisko a nainštaloval zápalné zariadenie pod ľavé krídlo Bonanzy. Bum. Upratovač v hlavnej hale náhodou zbadal plameň a rýchlo zavolal hasičov.“

Ray zastal na krajnici medzištátnej diaľnice 55, zavrčal čosi do telefónu a Fog pokračoval. „Aj tak vznikli vážne škody. Celkom určite to bolo podpaľačstvo. Si tam?“

„Počúvam,“ ozval sa Ray. „Aké škody?“

„Ľavé krídlo, motor, väčšia časť trupu, prakticky celá mašina, pokiaľ ide o poisťovňu. Príčina požiaru sa už vyšetruje. Je tu aj chlapík z poisťovne. Keby boli plné nádrže, vybuchlo by to ako bomba.“

„Ostatní majitelia už o tom vedia?“

„Áno, všetci. Samozrejme, že sú prví na zozname podozrivých. Šťastie, že si bol mimo mesta. Kedy sa vraciaš?

„Čoskoro.“

Ray odbočil z diaľnice na štrkom vysypané parkovisko pre nákladné autá, dlho sedel, potil sa a občas pozrel na Gordieho. Priestovský gang koná rýchlo – včera ráno v Biloxi, večer v Charlottesville. Kde sú teraz?

Vošiel do bufetu, vypil kávu a počúval, o čom sa zhovárajú šoféri. V snahe prísť na iné myšlienky zavolal do Alcorn Village. Forrest bol vo svojej izbe a spal spánkom spravodlivých, ako sa vyjadril. Zvláštne, povedal, keď som na liečení, stále by som iba spal. Jedlo sa trochu vylepšilo. Alebo si už zvykol na ružový rôsol. Spýtal sa, ako dlho tam ešte môže zostať, pripomínal chlapca, ktorý nechce odísť z Disneylandu. Ray povedal, že nevie. Peniaze, predtým zdanlivo nevyčerpateľné, boli v ohrození.

„Nedovoľ, aby ma prepustili, braček,“ žobronil Forrest. „Chcem tu zostať do konca svojho života.“

Atkinsovci dokončili opravu strechy bez incidentov. Keď Ray prišiel do Javorového radu, našiel prázdny dom. Zavolal Harrymu Rexovi a ohlásil príchod. „Príď večer na pivo,“ navrhol Ray.

Ešte sa nestalo, aby Harry Rex odmietol také pozvanie.

Ray si pred domom našiel vhodné miesto na umývanie auta. Priviezol ho a postavil tak, že zadná časť bola iba na krok od verandy. V pivnici objavil staré plechové vedro a v kôlni za domom deravú hadicu. Bosý a bez košele dve hodiny striekal a drhol svoje milované auto. Potom ho natrel voskom a vyleštil. O piatej popoludní si otvoril fľašu chladeného piva, sadol si na schody a kochal sa pohľadom na svoje dielo.

Zavolal na číslo súkromného mobilu, ktoré mu dal Patton French, ale veľký právnik bol, samozrejme, príliš zaneprázdnený. Ray mu chcel poďakovať za pohostinnosť a tiež dúfal, že sa dozvie, ako pokročilo pátranie po Priestovcoch. Nikdy by sa nespýtal priamo, ale neokrôchanec ako French by mu to určite povedal sám.

French ho pravdepodobne pustil z hlavy. Bolo mu jedno, či bratia Priestovci pritlačia k múru Raya, alebo niekoho iného. Všetku energiu vynakladal na to, aby zarobil pol miliardy. A keby ho niekto nedajbože obvinil z úplatkárstva alebo objednávania vrážd, najal by si päťdesiat právnikov a podplatil každého úradníka, sudcu, prokurátora a porotcu.

Ray zavolal Coreymu Crawfordovi a dozvedel sa, že domáci dal znova opraviť dvere. Policajti sľúbili, že budú byt strážiť, kým sa Ray nevráti.

Okolo šiestej vošla na príjazdovú cestu dodávka, z ktorej vyskočil usmiaty mládenec a podal Rayovi tenkú obálku. Na úradnej obálke právnickej fakulty Virgínskej univerzity bola rukou napísaná adresa: Pán Ray Atlee, Javorový rad, Štvrtá ulica 816, Clanton, Mississippi. Dátum odoslania 2. júna, čiže včera. Celé to bolo akési podozrivé.

V škole nikto nemal Rayovu clantonskú adresu. A nič nemohlo byť také naliehavé, aby bolo treba posielať list expresnou poštou. Ray jednoducho nevidel dôvod, prečo by mu škola mala niečo posielať. Otvoril si ďalšie pivo, vrátil sa na schody a roztrhol obálku.

Vnútri našiel obyčajnú bielu obálku a na nej rukou napísané „Ray“. A v nej ďalšie farebné fotografie, na ktorých bol vchod do skladu 18R. Celkom dole stálo: „Načo ti je lietadlo? Prestaň míňať peniaze.“

Títo chlapíci sú naozaj dobrí. Určite nebolo ľahké vypátrať tri sklady v Chaneyho skladisku a vyfotografovať ich. Bolo odvážne a zároveň hlúpe podpáliť Bonanzu. No momentálne ho priam ohúrilo, že mu poslali list v úradnej obálke školy.

Keď prvá vlna šoku trochu poľavila, Ray si uvedomil niečo, čo si mal uvedomiť hneď. Ak našli sklad 18R, tak vedia, že tam peniaze nie sú. Nie sú v sklade, ani v jeho byte. Sledovali ho z Virgínie do Clantonu, a keby sa bol niekde zastavil a chcel ukryť peniaze, dozvedeli by sa to. Pravdepodobne zase prehľadávali Javorový rad, kým bol na pobreží.

Sieť sa nebezpečne sťahovala. Všetko do seba zapadalo. Zrejme už vedia, že má peniaze pri sebe. Lenže Ray už nemal kam ujsť.

Z profesorského platu sa dá slušne žiť, najmä pri jeho nenáročnom spôsobe života. Ray sedel na schodoch, ešte vždy bosý a bez košele, a v dusnej atmosfére horúceho júnového podvečera dospel k záveru, že mu taký život vlastne vyhovuje. Násilie prenechá takým, ako je Gordie Priest a zabijaci, čo pracujú pre Pattona Frencha. Ray k nim nepatrí.

Aj tak sa ukázalo, že sú to špinavé peniaze.

„Prečo parkuješ vpredu?“ frflal Harry Rex, keď sa s námahou štveral hore schodmi.

„Umýval som auto,“ vysvetľoval Ray. Stihol sa osprchovať a obliecť si čisté tričko a krátke nohavice.

„Niektorí ľudia sa jednoducho nevedia zbaviť vidieckych manierov. Daj mi pivo.“

Harry Rex sa celý deň hádal na súde, išlo o nepríjemný rozvod, a preberali sa samé závažné skutočnosti, napríklad, ktorý z manželov pred desiatimi rokmi vyfajčil viac trávy a ktorý z nich spal s väčším počtom ľudí. Išlo o to, komu zveriť do výchovy štyri deti, lenže ani jeden z rodičov nespĺňal podmienky.

„Už som na to starý,“ povedal ustato. Po druhom pive skoro zaspal.

Harry Rex bol v okrese Ford vychýreným odborníkom na rozvody. Rozvadení manželia sa často pretekali, aby si ho najali skôr ako druhá strana. Jeden farmár z Karraway mu pravidelne platil zálohu pre prípad ďalšieho rozvodu. Bol veľmi bystrý, ale vedel byť aj odporný a zlý, vďaka čomu úspešne vyhrával neľútostné rozvodové bitky.

Lenže dvadsaťpäťročná prax urobila svoje. Harry Rex – ako všetci malomestskí právnici – túžil po veľkom prípade. Chcel vyhrať spor o veľkú náhradu škody, zobrať štyridsať percent vysúdenej sumy a odísť na dôchodok.

Ray ešte včera večer popíjal vzácne víno na dvadsaťmiliónovej jachte saudského princa, ktorej majiteľ, člen mississipskej advokátskej komory, spriadal plány, ako z nadnárodných spoločností vyraziť čo najväčšie odškodné. Teraz pil pivo na zhrdzavenej hojdačke s členom tej istej advokátskej komory, ktorý strávil deň handrkovaním sa o výživné a výchovu detí.

„Ten obchodník s nehnuteľnosťami dnes ukazoval dom,“ povedal Harry Rex. „Volal mi cez obed a zobudil ma.“

„Kto ho chce kúpiť?“

„Pamätáš si Kapshawovcov od Rail Springs?“

„Fajn chlapci. Pred desiatimi, možno dvanástimi rokmi začali v starej stodole vyrábať kreslá. Išlo im to a po nejakom čase všetko predali veľkej nábytkárskej firme v Karolíne. Každý dostal milión dolárov. Junkie s manželkou teraz hľadajú dom.“

„Junkie Kapshaw?“

„Hej, je to hrozný žgrloš a za tento dom nedá štyristo• / < ( tisíc.

„Nečudujem sa mu.“

„Jeho žene preskočilo, myslí si, že musí mať starý dom. Obchodník si je istý, že čoskoro prídu s ponukou, ale asi bude nízka, maximálne stosedemdesiatpäťtisíc.“ Harry Rex zazíval.

Chvíľu sa zhovárali o Forrestovi a potom sa odmlčali. „Tak ja už pôjdem,“ ozval sa Harry Rex po treťom pive.

„Kedy sa vraciaš do Virgínie?“ spýtal sa, vstal a vystrel si chrbát.

„Možno zajtra.“

„Ozvi sa,“ zamrmlal Harry Rex, znova zívol a zišiel dolu schodmi.

Ray sa díval, ako sa svetlá jeho auta strácajú na konci ulice, a odrazu si uvedomil, že je zase sám. Vtom začul akýsi šuchot v kroví, možno to bol zatúlaný pes alebo mačka, ale Ray sa zľakol a rýchlo vbehol do domu.

34

Útok sa začal tesne po druhej v noci, keď je tma najväčšia, spánok najhlbší a reakcie najpomalšie. Ray spal ako zarezaný na matraci vo vstupnej hale, po boku pištoľ a tri vrecia bankoviek pri nohách.

Najprv oknom preletela tehla. Náraz otriasol starým domom a na jedálenský stôl a čerstvo navoskovanú drevenú dlážku sa vysypalo sklo. Útočník to zjavne myslel vážne a pravdepodobne to nerobil prvý raz. Bol to presný a dobre načasovaný zásah. Ray nemotorne vstal a mal šťastie, že sa nepostrelil, keď v tme hľadal pištoľ. Prikrčený prebehol cez halu a zažal svetlo. Vedľa podlahovej lišty, kúsok od vitríny s porcelánom, ležala tehla.

Ray dekou zmietol črepy z dlážky a opatrne vzal do ruky novú červenú tehlu s ostrými hranami, ku ktorej bol dvoma gumičkami prichytený lístok. Stiahol gumičky, ustavične pozerajúc do rozbitého okna. Ruky sa mu triasli, takže nebol schopný prečítať, čo je na lístku napísané. Preglgol, nadýchol sa a snažil sa zaostriť na text.

Odkaz bol stručný: „Vráť peniaze tam, kde si ich našiel, a potom okamžite odíď z domu.“

Krvácala mu ruka, asi sa porezal na skle. Bola to pravá ruka a zrazu si s hrôzou uvedomil, že nemôže strieľať. Krčil sa v jedálni a hovoril si, že treba zhlboka dýchať a pokojne rozmýšľať.

Vtom zazvonil telefón; Ray takmer vyskočil z kože. Po druhom zazvonení sa odplazil do kuchyne a pri slabom svetle, čo svietilo nad sporákom, nahmatal telefón. „Haló,“ vyštekol do slúchadla.

„Vráť peniaze na miesto a odíď z domu,“ ozval sa pokojný, prísny hlas, ktorý Ray jakživ nepočul, aj keď sa mu zdalo, že zachytil mierny pobrežný prízvuk. „Teraz! Skôr ako sa ti niečo stane.“

Chcel skríknuť, „Nie,“ alebo „Prestaňte,“ alebo „Kto ste?“ Nerozhodnosť však spôsobila krátke zaváhanie a telefón onemel. Ray sedel na dlážke, chrbtom opretý o chladničku, a v duchu rýchlo zvažoval, aké možnosti mu ešte ostali.

Mohol by zavolať políciu – musel by však ukryť peniaze, vrecia vopchať pod posteľ, odniesť matrac, schovať lístok, ale tehlu nechať na mieste a tváriť sa, že nejakí vandali zaútočili na starý dom len tak, pre zábavu. Policajt by sa motal po dome s baterkou, možno hodinu, možno dlhšie, ale nakoniec by odišiel.

Lenže bratia Priestovci sú stále tu. Prilepili sa naňho. Možno sa teraz na chvíľu skryjú, ale celkom určite neodídu. Navyše sú pohotovejší ako obyčajný clantonský policajt. A majú silnejšiu motiváciu.

Mohol by zavolať Harrymu Rexovi – zobudiť ho, povedať, že ide o naliehavú vec, poprosiť ho, aby prišiel do Javorového radu, a vyrozprávať mu všetko od začiatku. Ray túžil po niekom, komu by sa mohol zdôveriť. Koľko ráz už myslel na to, že Harrymu Rexovi prezradí svoje tajomstvo! Mohli by si rozdeliť peniaze alebo ich zahrnúť do pozostalosti, alebo ísť do Tuniky a celý rok hrať kocky.

Ale prečo by mal ohroziť aj Harryho Rexa? Tri milióny ľahko vyprovokujú viac ako jednu vraždu.

Má predsa pištoľ. Mohol by sa brániť. Odraziť útočníkov. Len čo sa ukážu vo dverách, spustí paľbu. Susedia sa zobudia a o chvíľu sa sem zbehne celé mesto.

Stačí jedna jediná guľka, pravda, dobre mierená, jediná guľka, ktorú nikdy neuvidí a možno ani neucíti. Okrem toho má proti sebe chlapíkov, ktorí v živote strieľali oveľa častejšie ako profesor Ray Atlee. A on už vedel, že nechce zomrieť. Život je príliš krásny.

Vo chvíli, keď zacítil, že mu srdce bije menej splašene ako predtým, do kuchyne vletela ďalšia tehla, tentoraz cez malé okienko nad drezom. Ray sa mykol, vykríkol, odhodil pištoľ a začal sa plaziť do haly. Štvornožky odvliekol tri vrecia peňazí do Sudcovej pracovne. Odtiahol pohovku a náhlivo nahádzal zväzky bankoviek do skrinky, kde ich pôvodne našiel. Potil sa, hrešil, čakal, kedy priletí ďalšia tehla alebo azda prvá guľka. Keď boli peniaze na mieste, schmatol pištoľ a odomkol vchodové dvere. Vybehol von, naskočil do auta, naštartoval a po trávniku sa rútil preč.

Nič sa mu nestalo a v tej chvíli to bolo najdôležitejšie.

Na sever od Clantonu sa krajina zvažovala smerom k jazeru Chatoula a tam bol asi päť kilometrov dlhý úsek rovnej cesty, ktorý miestni nazvali Bottoms. Obľúbené miesto nočných automobilových pretekárov, opilcov, bitkárov a iných pochybných živlov. Ray sa zatiaľ stretol so smrťou iba raz, keď sa ako stredoškolák ocitol na zadnom sedadle preplneného Pontiaka Firebird, za volantom vtedy sedel opitý Bobby Lee West a snažil sa predbehnúť Camaro s ešte opitejším vodičom Dougom Terringom, pričom obe autá sa cez Bottoms rútili rýchlosťou 160 kilometrov za hodinu. Ray vyviazol živý a zdravý, ale Bobby Lee sa o rok zabil, keď jeho Firebird vyletel z cesty a narazil do stromu.

Keď sa Ray ocitol na rovnej ceste, pridal plyn a prestal svojho tátoša držať na uzde. O pol tretej v noci určite všetci spia.

Elmer Conway naozaj spal, ale zobudil ho odporný tučný komár, čo mu cical krv z čela. Zbadal rýchlo sa približujúce svetlá a zapol radar. Prešiel šesť kilometrov, kým dohonil smiešne malé auto zahraničnej výroby, a to už bol veľmi nahnevaný.

Ray urobil chybu, keď otvoril dvere a vystúpil, lebo to Elmer nečakal.

„Nehýbte sa!“ skríkol Elmer ponad hlaveň služobného revolveru, ktorou, ako Ray zistil, mu mieril na hlavu.

„Upokojte sa,“ povedal a rýchlo zdvihol ruky.

„Odstúpte od auta,“ zavrčal Elmer.

„V poriadku, len sa upokojte.“ Ray odstúpil nabok.

„Ako sa voláte?“

„Ray Atlee, syn sudcu Atleeho. Mohli by ste, prosím, odložiť zbraň?“

Elmer spustil ruku s revolverom trochu nižšie, takže keby vystrelil, trafil by Raya do brucha, nie do hlavy. „Máte virgínsku poznávaciu značku.“

„Pretože bývam vo Virgínii.“

„Tam teraz idete?“

„Áno.“

„Prečo sa tak ponáhľate?“

„Neviem, len som…“

„Nameral som vám stopäťdesiatšesť.“

„Mrzí ma to.“

„Ešte vás to len bude mrzieť. Prekročili ste povolenú rýchlosť.“ Elmer pristúpil bližšie. Ray už zabudol na porezanú ruku a nevedel, že si porezal aj koleno. Elmer si naňho posvietil baterkou. „Prečo krvácate?“

Bola to dobrá otázka a v tej chvíli, uprostred noci na diaľnici, vo svetle baterky, čo ho oslepovalo, Ray jednoducho nenachádzal vhodnú odpoveď. Pravda by zabrala najmenej hodinu a policajt by mu aj tak neuveril. Klamstvo by situáciu ešte väčšmi skomplikovalo. „Neviem,“ zamrmlal.

„Čo veziete?“ spýtal sa Elmer.

„Nič.“

„To určite.

Nasadil Rayovi putá a sotil ho na zadné sedadlo hliadkového voza, hnedej Impaly so zaprášenými blatníkmi a niekoľkými anténami na zadnom nárazníku. Ray sa bezmocne díval, ako Elmer obchádza jeho auto a nazerá dovnútra. Keď bol hotový, vrátil sa, vkĺzol za volant a bez obzretia sa spýtal: „Načo vám je zbraň?“

Ray sa síce pokúsil zastrčiť pištoľ pod sedadlo spolujazdca, ale Elmer ju zrejme zbadal.

„Na ochranu.“

„Máte povolenie?“

„Nie.“

Elmer zavolal na dispečing a podal obšírne hlásenie, ktoré uzavrel slovami: „Privediem ho,“ akoby práve zadržal jedného z desiatich najhľadanejších zločincov.

„Čo bude s mojím autom?“ spýtal sa Ray.

„Pošlem sem odťahovaciu službu.“

Elmer zapol červené a modré svetlá a vyrazil. Na tachometri mal stodvadsať.

„Môžem zavolať svojmu právnikovi?“

„Nie.“

„No tak, veď je to len dopravný priestupok. Právnik na nás počká vo väzení, zaplatí kauciu a o hodinu môžem byť zase na ceste.“

„Kto je váš právnik?“

„Harry Rex Vonner.“

Elmer zavrčal a Ray mal dojem, že mu akosi zhrubol krk. „Ten gauner ma pri rozvode pripravil o všetko.“

Ray sa oprel a zatvoril oči.

Okresnú väznicu videl zvnútra iba dva razy, spomenul si, keď ho Elmer viedol po chodníku. Zakaždým niesol papiere otcom, ktorí roky meškali s platením výživného na deti a sudca Atlee ich za to poslal do väzenia. V prednej kancelárii ešte stále sedel Haney Moak, nasprostastý dozorca v priveľkej uniforme, a čítal detektívne časopisy. Keďže vykonával aj funkciu dispečera pre nočnú zmenu, o Rayových priestupkoch už vedel všetko.

„Chlapec sudcu Atleeho, čo?“ ozval sa s krivým úsmevom. Mal nesúmernú hlavu a každým okom pozeral inde, takže pri rozhovore s ním bolo ťažké dívať sa mu do očí.

„Áno, pane,“ odvetil Ray zdvorilo dúfajúc, že našiel priateľa.

„Bol to dobrý človek,“ poznamenal Haney a odomkol Rayovi putá.

Ray si šúchal zápästia a pozeral na strážnika Conwaya, ktorý dôležito vypisoval akési formuláre. „Prekročenie rýchlosti a nedovolené držanie zbrane.“

„Hádam ho nechceš zavrieť?“ vyštekol Haney, akoby prípad riešil on a nie Elmer.

„Presne to chcem,“ vyhlásil Elmer. Situácia bola čoraz napätejšia.

„Môžem zavolať Harrymu Rexovi Vonnerovi?“ spýtal sa prosebne Ray.

Haney kývol na telefón, čo visel na stene, a škaredo zazrel na Elmera. Tí dvaja sa očividne nemali v láske. „Väzenie je plné,“ oznámil Haney.

„To vravíš vždy.

Ray rýchlo vyťukal číslo. Keďže boli tri hodiny ráno, uvedomoval si, že Harry Rex nebude nadšený. Zdvihla to však súčasná pani Vonnerová. Ray sa ospravedlnil a poprosil ju, aby zavolala Harryho Rexa.

„Nie je doma,“ odvetila.

Odcestovať nemohol, pomyslel si Ray. Veď pred šiestimi hodinami sedel na verande a popíjal pivo. „Môžem vedieť, kde je?“

Haney s Elmerom sa pustili do hlučnej hádky.

„Išiel do Javorového radu,“ povedala pani Vonnerová.

„Ale odtiaľ už dávno odišiel. Boli sme spolu.“

„Nie, práve odtiaľ volali. Vraj tam horí.“

V hliadkovom voze s rozsvietenými reflektormi a húkajúcou sirénou preleteli cez námestie. Už z diaľky videli žiaru. „Bože, zmiluj sa,“ ozval sa Haney, ktorý sedel vzadu.

Máločo vzrušilo Clanton väčšmi ako poriadny požiar.

Dve hasičské striekačky už boli na mieste. Desiatky dobrovoľníkov pobehovali hore-dolu a všetci kričali. Na druhej strane ulice sa zhromažďovali susedia.

Plamene už šľahali zo strechy. Keď Ray prekročil hadicu a vošiel na trávnik pred domom, zacítil nezameniteľný pach benzínu.

35

Nakoniec sa ukázalo, že hniezdočko lásky nie je najhoršie miesto na spanie. V dlhej úzkej miestnosti bolo plno prachu a pavučín a z klenutého stropu visela holá žiarovka. Z jediného okna, naposledy natretého zhruba pred sto rokmi, bol výhľad na námestie. Na železnej posteli nebola plachta ani prikrývky, a keď si Ray líhal na matrac, snažil sa nemyslieť na Harryho Rexa a jeho dobrodružstvá. Namiesto toho myslel na neslávny koniec Javorového radu. Keď sa zrútila strecha, na mieste sa zhromaždila polovica Clantonu. Ray sedel sám na nízkom konári platanu na druhej strane ulice, skrytý pred zrakmi ostatných, a márne sa pokúšal vydolovať z pamäti príjemné spomienky na detstvo. Keď sa díval na plamene šľahajúce z okien, nemyslel na peniaze, na Sudcov starožitný písací stôl či matkin jedálenský stôl, ale na starého generála Forresta s prísnym pohľadom.

Zobudil sa o ôsmej, po troch hodinách spánku. V hniezdočku lásky rýchlo stúpala teplota a na schodoch sa ozývali ťažké kroky.

Harry Rex prudko otvoril dvere a zažal svetlo. „Vstávaj, zločinec,“ zavrčal. „Máš prísť do väzenia.“

Ray sa rýchlo posadil a spustil nohy na dlážku. „Veď som neušiel.“ Elmer a Haney sa mu stratili v dave a on potom odišiel s Harrym Rexom.

„Povedal si, že ti môžu prezrieť auto?“

„Áno.“

„Taká somarina. Čo si to za právnika?“ Pritiahol si drevenú skladaciu stoličku a sadol si k posteli. „Nemám čo skrývať.“

„Si sprostý, vieš o tom? Prehľadali ti auto a nič nenašli.“

„To som čakal.“

„Žiadne náhradné oblečenie ani príručnú batožinu, ani len zubnú kefku, čiže žiadny dôkaz, že si mal namierené domov, ako si tvrdil.“

„Ja som ten dom nepodpálil, Harry Rex.“

„V každom prípade si podozrivý. Ujdeš uprostred noci len tak, bez všetkého, akoby ťa naháňalo sto čertov. Stará pani Larrymorová ťa videla, keď si sa rútil po ulici, a o desať minút neskôr prišli hasiči. Široko-ďaleko najsprostejší poliš ťa prichytí, ako ideš stopäťdesiatkou, a nevieš sa dočkať, kedy odtiaľto vypadneš. Teraz sa obhajuj.“

„Nepodpálil som to.“

„Prečo si odchádzal o pol tretej v noci?“

„Ktosi hodil tehlu do okna v jedálni. Vystrašilo ma to.“

„Mal si pištoľ.“

„Nechcel som ju použiť. Radšej ujdem, ako by som mal na niekoho vystreliť.“

„Pridlho žiješ na Severe.“

„Nežijem na Severe.“

„Kde si sa porezal?“

„Tehla rozbila okno, a keď som sa išiel pozrieť, čo sa stalo, porezal som sa na črepine.“

„Prečo si nezavolal políciu?“

„Pochytila ma panika. Chcel som ísť domov, tak som šiel.“

„A desať minút nato niekto poleje dom benzínom a škrtne zápalkou.“

„Neviem, čo sa stalo.“

„Ja by som ťa obvinil.“

„Nie, ty si môj právnik.“

„Mýliš sa, starám sa o majetok tvojho otca, ktorý po včerajšku prakticky neexistuje.“

„Sme predsa poistení.“

„Hej, ale ty nijakú poistku nedostaneš.“

„Prečo?“

„Lebo ak si uplatníš nárok, začnú vyšetrovať príčiny požiaru. Ak tvrdíš, že si to neurobil, verím ti. Ale nie som si istý, či ti uverí aj niekto iný. Ak budeš poistku vymáhať, pôjdu ti po krku.“

„Ja som dom nepodpálil.“

„Fajn, a kto teda?“

„Ten, kto hodil do okna tehlu.“

„A kto to bol?“

„Neviem. Možno chlap, čo po rozvode skončil s holým zadkom.“

„Super. A čakal celých deväť rokov, aby sa pomstil sudcovi, ktorý, mimochodom, nežije. Ak s týmto mieniš vyrukovať pred porotou, mňa do súdnej siene nedostaneš.“

„Neviem, Harry Rex. Prisahám, že som to neurobil. Kašlem na poisťovňu.“

„To nie je také jednoduché. Patrí ti iba polovica, druhá je Forrestova. Môže si uplatniť nárok na vyplatenie poistky.“

Ray sa zhlboka nadýchol a poškrabal sa na brade pokrytej strniskom. „Pomôžeš mi?“

„Dole čaká šerif s vyšetrovateľom. Položia ti zopár otázok. Odpovedaj pomaly, hovor pravdu. Budem pri tebe.“

„Je tu?“

„V mojej zasadačke. Požiadal som ho, aby prišiel, nech to máme čím skôr z krku. Myslím, že by si mal vypadnúť z mesta.“

„Veď som sa pokúšal.“

„Obvinenie z prekročenia rýchlosti a nedovoleného držania zbrane odložia o niekoľko mesiacov. Daj mi čas, aby som dohodol termín. Teraz máš vážnejšie problémy.“

„Nepodpálil som dom, Harry Rex.“

„Samozrejme, že nie.“

Spoločne opustili izbu a po vratkých schodoch pomaly zišli na prvé poschodie. „Kto je teraz šerifom?“ spýtal sa Ray.

„Istý Sawyer.“

„Slušný človek?“

„Na tom nezáleží.“

„Poznáš ho dobre?“

„Robil som rozvod jeho syna.“

V zasadacej miestnosti boli na policiach, skrinkách aj na dlhom stole ledabolo nahádzané hrubé právnické knihy. Vzbudzovalo to dojem, že Harry Rex trávi veľa času usilovným štúdiom, čo nebola pravda.

Sawyer a jeho asistent, nervózny drobný Talian menom Sandroni, neboli ani trochu zdvorilí. V severovýchodnom Mississippi boli Taliani dosť vzácni a pri predstavovaní sa Rayovi zdalo, že počuje prízvuk typický pre oblasť delty. Obaja sa tvárili dôležito, Sandroni si stále čosi zapisoval, zatiaľ čo šerif popíjal kávu z papierového pohára a sledoval každý Rayov pohyb.

Hasičov privolala pani Larrymorová o 2:34, teda desať až pätnásť minút potom, ako videla odchádzať Rayovo auto. O 2:36 Elmer Conway vysielačkou oznámil, že prenasleduje nejakého idiota, čo sa rúti stošesťdesiatkou po úseku cesty známom ako Bottoms. Keďže bolo jasné, že Ray išiel neprimerane rýchlo, Sandroni sa ho vypytoval, kadiaľ išiel, akou priemernou rýchlosťou, či zastal na križovatke, zaujímal sa o všetko, čo ho v tom čase mohlo spomaliť.

Len čo určil trasu Rayovho úteku, Sawyer zavolal vysielačkou svojho pomocníka, ktorý sedel pred troskami Javorového radu, a prikázal mu ísť tou istou cestou a tou istou rýchlosťou až k inkriminovanému úseku cesty, kde už čakal Elmer.

O dvanásť minút sa pomocník ozval a povedal, že je pri Elmerovi.

„Takže za necelých dvanásť minút,“ začal Sandroni stručnú rekapituláciu, „niekto – a my predpokladáme, že ten niekto nebol v dome, však, pán Atlee? – vnikol do domu s veľkou zásobou benzínu a dôkladne všetko popolieval, urobil to tak dôkladne, že kapitán hasičov povedal, že ešte nikdy necítil taký silný zápach, a potom hodil jednu alebo dve horiace zápalky. Kapitán si je totiž takmer istý, že oheň nevznikol na jednom mieste, a vzápätí sa neznámy podpaľač vytratil do noci. Nemám pravdu, pán Atlee?“

„Neviem, čo urobil podpaľač,“ odvetil Ray.

„Ale časovo to sedí.“

„To tvrdíte vy.“

„Tvrdím.“

„Poďme ďalej,“ zavrčal Harry Rex na opačnom konci stola.

Nasledoval motív. Dom bol poistený na 380 000 dolárov vrátane zariadenia. Podľa obchodníka s nehnuteľnosťami, s ktorým už hovorili, je dom momentálne na predaj za 175 000 dolárov.

„To je dosť veľký rozdiel, však, pán Atlee?“

„Áno.“

„Už ste to ohlásili poisťovni?“ spýtal sa Sandroni.

„Nie, myslel som, že počkám, až otvoria,“ odvetil Ray. „Verte-neverte, ale niektorí ľudia v sobotu nepracujú.“

„Dofrasa, veď hasiči ešte neodišli,“ prišiel mu na pomoc Harry Rex. „Na uplatnenie nároku máme šesť mesiacov.“

Sandroni očervenel, ale čušal. Nazrel do poznámok a pokračoval: „Hovorme o ďalších podozrivých.“

Rayovi sa nepáčilo slovo „ďalší“. Vyrozprával teda, ako do okna zrazu vletela tehla, ale niektoré podrobnosti si nechal pre seba. Nevynechal však telefonické varovanie, aby okamžite opustil dom. „Skontrolujte si záznamy,“ povedal. A na dôvažok pridal rozprávanie o tom, ako nejaký hlupák lomcoval oknami v tú noc, keď Sudca umrel.

„Stačilo,“ vyhlásil Harry Rex, keď prešlo tridsať minút. Inými slovami, môj klient už neodpovie na žiadnu otázku.

„Kedy odchádzate z mesta?“ spýtal sa Sawyer.

„Pokúšam sa odísť už šesť hodín,“ odpovedal Ray.

„Čo najskôr,“ povedal Harry Rex.

„Možno pre vás budeme mať ešte nejaké otázky.“

„Vrátim sa, kedykoľvek ma budete potrebovať,“ sľúbil Ray.

Harry Rex ich vystrčil z dverí, a keď sa vrátil k Rayovi, povedal: „Myslím, že si obyčajný klamár.“

36

Staré hasičské auto, to isté, za ktorým Ray a jeho kamaráti behávali, keď sa v lete nudili, už bolo preč. Osamelý dobrovoľník v špinavom tričku skladal hadice. Ulicu pokrývala vrstva blata.

Predpoludním sa okolie Javorového radu vyprázdnilo. Komín na východnej strane ešte stál a vedľa neho zvyšok ohoreného múru. Všetko ostatné sa premenilo na kopu trosiek. Ray a Harry Rex obišli zhorenisko. Rad starých pe-kanov ochránil zadnú časť záhrady pred zničením. Sadli si do tieňa na kovové záhradné stoličky, ktoré Ray kedysi natrel načerveno, a pustili sa jesť kukuričné placky tamales.

„Ja som ten požiar nezaložil,“ ozval sa Ray.

„A vieš, kto to bol?“ spýtal sa Harry Rex.

„Mám jedného podozrivého.“

„Tak už hovor, dofrasa.“

„Volá sa Gordie Priest.“

„Ach, ten!“

„Je to dlhá história.“

Ray začal tým, ako našiel Sudcu na pohovke mŕtveho a ako náhodou objavil peniaze, alebo to nakoniec nebola náhoda? Uviedol všetky fakty a podrobnosti, na ktoré si spomenul, všetky otázky, ktoré ho trápili už niekoľko týždňov. Obaja prestali jesť. Hľadeli na dymiace trosky, ale nevideli ich. Harry Rex bol ako omráčený. Rayovi sa však uľavilo, že môže rozprávať o svojom putovaní z Clantonu do Charlottesville a späť. Z kasín v Tunike do Atlantic City a späť. Nasledovala cesta na pobrežie, stretnutie s Pattonom Frenchom a jeho velikášskymi plánmi, za ktorými stál sudca Reuben Atlee, pokorný služobník zákona.

Ray nič nezatajil a usiloval sa na nič nezabudnúť. Vlámanie do bytu v Charlottesville malo zrejme jediný ciel: zastrašiť ho. Kúpa vlastníckeho podielu na Bonanze. Ray rozprával a Harry Rex ho neprerušoval.

Keď skončil, stratil chuť do jedla a potil sa. Harry Rex mal na jazyku milión otázok, ale prvá bola: „Prečo podpálil dom?“

„Čo ja viem, možno chcel zakryť stopy.“

„Lenže on po sebe žiadne nenechal.“

„Možno to bol posledný zastrašovací manéver.“

Zamysleli sa nad tým. Harry Rex dojedol. „Mal si mi to povedať.“

„Chcel som si tie peniaze nechať, chápeš? Zrazu som mal v rukách tri milióny a bol to dobrý pocit. Lepší ako pri sexe, lepší ako všetko, čo som doteraz cítil. Tri milióny, Harry Rex, a všetky boli moje. Bol som bohatý. A chamtivý. Skazený. Nechcel som, aby sa to niekto dozvedel. Ani ty, ani Forrest, ani úrady, skrátka nikto.“

„A čo si s nimi chcel urobiť?“

„Uložiť po častiach do viacerých bánk, najviac deväťtisíc naraz, aby som sa vyhol papierovaniu a nevzbudil pozornosť úradov. Po osemnástich mesiacoch by som ich bol investoval, samozrejme, s pomocou profesionála. Mám štyridsaťtri, o dva roky by peniaze boli čisté a pekne by na mňa zarábali. Každých päť rokov by sa suma zdvojnásobila. V päťdesiatke by som mal šesť miliónov, v päťdesiatich piatich dvanásť a v šesťdesiatke dvadsaťštyri miliónov dolárov. Mal som to perfektne naplánované, Harry Rex. Už som videl svoju budúcnosť.“

„Prestaň sa bičovať. To, čo si urobil, je úplne normálne.“

„Ja nemám ten pocit.“

„Si mizerný zlodej.“

„Je mi mizerne. Začínal som sa meniť. Videl som sa v lietadle, v nádherných športových autách, v krajšom dome. V Charlottesville je dosť boháčov, tak som uvažoval, že to poriadne roztočím. Vidiecke kluby, hony na líšky…“

„Hony na líšky?“

„Hej.“

„V tých smiešnych nohaviciach a klobúku?“

„Sedíš na koni, preskakuješ prekážky a naháňaš sa za svorkou poľovníckych psov, čo prenasledujú pätnásťkilovú líšku, ktorú nikdy neuvidíš.“

„Prečo si to chcel robiť?“

„Prečo to ľudia robia?“

„Ja radšej naháňam ženské.“

„Bola to veľká záťaž, doslovne. Veď som niekoľko týždňov prenášal peniaze sem a tam.“

„Mohol si si niečo uložiť v mojej kancelárii.“

Ray dojedol placku a napil sa koly. „Myslíš, že som hlupák?“

„Nie, podľa mňa si mal šťastie. Ten chlap to myslí vážne.“

„Vždy keď som zavrel oči, videl som, ako proti mne letí guľka.“

„Pozri, Ray, nič zlé si neurobil. Sudca nechcel, aby peniaze boli zahrnuté do pozostalosti. Zobral si ich, lebo si si myslel, že ich treba strážiť, a chcel si chrániť otcovu reputáciu. Lenže nejaký blázon po nich túžil viac ako ty. Keď sa to tak vezme, mal si šťastie, že sa ti nič nestalo. Vykašli sa na to.“

„Ďakujem, Harry Rex.“ Ray sa oprel a díval sa za odchádzajúcim hasičským dobrovoľníkom. „A čo ten požiar?“

„Neboj sa, vyriešime to. Uplatním nárok na náhradu škody a poisťovňa začne vyšetrovať. Zrejme budú mať podozrenie na podpaľačstvo a celá vec sa môže nepríjemne skomplikovať. Počkáme pár mesiacov. Ak nezaplatia, podám na nich žalobu na tunajšom okresnom súde. Určite nebudú chcieť riskovať súdny spor o dedičstvo Reubena Atleeho v jeho vlastnej súdnej sieni. Myslím, že dosiahneme mimosúdne vyrovnanie. Možno bude treba pristúpiť na kompromis, ale aj tak dostaneme slušný balík.“

Ray sa postavil. „Chcem ísť domov,“ povedal.

Keď kráčali okolo domu, vzduch bol hustý od dymu a horúčavy. „Mám toho po krk,“ vyhlásil Ray a vyšiel na ulicu.

Bottoms prešiel ukážkovou osemdesiatkou. Tentoraz naňho nijaký Elmer Conway nestriehol. Auto s prázdnym kufrom bolo akési ľahšie. Život vlastne nie je nič iné ako zbavovanie sa bremien. Ray túžil vrátiť sa domov, do normálneho života.

Bál sa stretnutia s Forrestom. Dedičstvo po otcovi zhorelo do tla a len ťažko bude bratovi vysvetľovať, že dom niekto podpálil. Možno by mal počkať. Liečenie prebiehalo bez problémov a Ray zo skúsenosti vedel, že Forresta vyvedie z miery aj sebamenší náznak ťažkostí. Mal by počkať mesiac, možno dva.

Forrest sa do Clantonu nevráti a do jeho sveta správy o požiari nepreniknú. Najlepšie by bolo, keby sa to dozvedel od Harryho Rexa.

Recepčná v Alcorn Village naňho zvedavo pozrela, keď sa zapisoval. Dlho čítal časopisy v tmavej čakárni pre návštevníkov. Konečne sa objavil Oscar Meave s vážnym výrazom v tvári a Ray okamžite pochopil, čo sa stalo.

„Odišiel včera popoludní,“ začal Oscar, keď si sadol na nízky stolík oproti Rayovi. „Od rána vás neviem zastihnúť.“

„Včera som stratil mobil,“ povedal Ray. Nechápal, ako mohol zabudnúť práve na mobil, keď utekal z domu.

„Oznámil, že ide na každodennú hrebeňovku, to je osem kilometrov dlhý turistický chodník za hranicami nášho pozemku, nie je tam nijaký plot. Forrest mal voľnosť pohybu, lebo sme si mysleli, že v jeho prípade nič nehrozí. Nemôžem tomu uveriť.“

Ray tomu veril. Jeho brat už dvadsať rokov predčasne odchádzal z najrôznejších liečební.

„Viete, toto nie je uzavreté zariadenie,“ pokračoval Meave. „Naši pacienti tu chcú zostať, inak by liečba nebola účinná.

„Rozumiem,“ povedal potichu Ray.

„Darilo sa mu,“ povzdychol si Meave, ktorý sa zjavne trápil väčšmi ako Ray. „Bol hrdý na to, že je čistý. Dokonca sa začal starať o dvoch tínedžerov, čo sa liečia prvý raz. Forrest s nimi pracoval každý deň. Neviem to pochopiť.“

„Myslel som, že aj vy ste boli závislý.“

Meave potriasol hlavou. „Viem, viem. Človek skoncuje so závislosťou vtedy, keď to chce on.“

„Nikdy ste nestretli takého, čo nebol schopný zbaviť sa závislosti?“ spýtal sa Ray.

„To nemôžeme pripustiť.“

„Viem, že nemôžete. Ale, medzi nami, obaja vieme, že sú aj také prípady.“

Meave váhavo pokrčil plecami.

„Forrest je jeden z nich, Oscar. Žili sme s tým dvadsať rokov.“

„Považujem to za svoje osobné zlyhanie.“

„Vy za nič nemôžete.“

Vyšli von a chvíľu sa zhovárali na terase. Meave sa ustavične ospravedlňoval. Ray však nebol prekvapený.

Keď sa vracal po úzkej krivolakej ceste na diaľnicu, rozmýšľal, ako mohol Forrest len tak odísť, veď najbližšie mesto bolo vzdialené trinásť kilometrov. Ale potom si uvedomil, že Forrestovi sa podarilo ujsť aj z odľahlejších miest.

Vráti sa do Memphisu, do izby v suteréne Ellinho domu, na ulice plné priekupníkov. Ďalší telefonát môže byť posledný, ale Ray naň podvedome čakal už veľa rokov. Forrest, aj napriek svojej chorobe, zatiaľ preukázal neuveriteľnú schopnosť prežiť.

Ray sa viezol cez Tennessee. O sedem hodín bude vo Virgínii. Napadlo mu, že je vhodné počasie – jasno a bezvetrie – na príjemný let v jeho obľúbenej prenajatej Cessne.

37

V byte boli nové dvere, ešte nenatreté oveľa masívnejšie ako tie staré. Ray v duchu poďakoval domácemu za mimoriadne výdavky, hoci vedel, že ďalšie vlámania už nebudú. Prenasledovanie sa skončilo. Už sa nemusí obzerať. Už sa nebude potajomky zakrádať do Chaneyho skladiska a hrať sa na schovávačku. Už nemusí viesť sprisahanecké rozhovory s Coreym Crawfordom. A už si nemusí lámať hlavu, čo s peniazmi, ktoré mu nedali spať a ktoré ustavične prevážal v aute. Zbavil sa ťaživého bremena – pri tej myšlienke sa usmial a vykročil rýchlejšie.

Život sa vráti do normálnych koľají. Zase bude behávať v horúčave. Lietať nad Piedmontom. Tešil sa dokonca aj na to, že bude pokračovať v štúdiu, aby mohol dokončiť prácu o monopoloch, ktorú sľúbil odovzdať do Vianoc. Mohol by sa ešte raz pokúsiť pozvať Kaley na večeru. Napokon, už nie je študentka, a vyzerá príliš dobre na to, aby ju len tak odpísal.

V byte sa nič nezmenilo. Po vlámaní nezostali nijaké stopy, s výnimkou dverí. Teraz už vedel, že vlamač nebol ozajstný zlodej, ale chcel ho iba zastrašiť. Bol to Gordie alebo jeden z jeho bratov. Ray si nebol istý, ako si delia prácu, a už mu na tom nezáležalo.

Bolo jedenásť hodín predpoludním. Uvaril si silnú kávu a začal prezerať poštu. Nijaké anonymné listy. Iba zvyčajné účty a reklamné letáky.

V priečinku pod faxom našiel dva listy. Jeden od bývalého študenta. Druhý od Pattona Frencha. Pokúšal sa mu volať, ale Rayov mobil nefungoval. List bol napísaný rukou na hlavičkovom papieri z paluby Kráľa odškodného. French sa zrejme stále skrýval pred advokátom svojej manželky na jachte v sivých vodách zálivu.

Dobrá správa! Krátko potom, ako Ray odcestoval z pobrežia, „lokalizovali“ Gordieho Priesta a jeho dvoch bratov. Mohol by sa Ray ozvať? Sekretárka ho nájde.

Ray sedel pri telefóne dve hodiny, kým sa French konečne ohlásil z hotela vo Fort Worth, kde mal poradu vo veci Ryaxu a Kobrilu. „Myslím, že tu získam najmenej tisíc prípadov,“ chválil sa.

„Gratulujem,“ povedal Ray. Nemal však v úmysle počúvať siahodlhé reči o vymáhaní odškodného a miliardových dohodách.

„Je váš telefón bezpečný?“ spýtal sa French.

„Isteže.“

„Fajn, tak počúvajte. Priest vás už nebude ohrozovať. Našli sme ho krátko po vašom odchode, váľal sa v posteli so starou frajerkou, opitý ako čík. Našli sme aj jeho bratov. Vaše peniaze sú v bezpečí.“

„Kedy to bolo?“ spýtal sa Ray, sklonený nad kuchynským stolom, na ktorom mal rozložený veľký kalendár. Zaujímali ho presné časové údaje. Kým čakal na telefonát, robil si na okrajoch kalendára poznámky.

French chvíľu rozmýšľal. „Počkajte. Čo je dnes?“

„Pondelok, piateho júna.“

„Pondelok. Kedy ste odchádzali z pobrežia?“

„V piatok ráno o desiatej.“

„Tak to bolo v piatok tesne po poludní.“

„Viete to určite?“

„Pravdaže. Prečo sa pýtate?“

„A keď ste ich našli, nemohli opustiť pobrežie?“

„Verte mi, Ray, tí už pobrežie nikdy neopustia. Našli tu, ehm, stály domov.“

„Nechcem počuť detaily.“ Ray si sadol k stolu a uprene hľadel do kalendára.

„Čo sa deje?“ spýtal sa French. „Niečo nesedí?“

„Presne tak.“

„Čo teda?“

„Ktosi podpálil dom.“

„Sudcov dom?“

„Správne.“

„Kedy?“

„V sobotu po polnoci.“

Po krátkej odmĺke French povedal: „Nuž, Priestovci to nespravili, spoľahnite sa.“

Keď Ray mlčal, právnik sa spýtal: „Kde sú peniaze?“

„Neviem,“ zamumlal Ray.

Ani osemkilometrový beh mu nepomohol zbaviť sa napätia. Hoci ako vždy bol schopný triezvo zhodnotiť situáciu a utriediť si myšlienky. Teplota sa vyšplhala nad tridsať stupňov a Ray sa vrátil domov celý spotený.

Teraz, keď Harry Rex o všetkom vedel, bolo príjemné mať sa s kým podeliť o najnovšie správy. Zavolal do Clantonu, ale povedali mu, že Harry Rex je na súde v Tupele a vráti sa neskoro večer. Potom zavolal do Memphisu, no v Ellinom dome sa nik neunúval zdvihnúť slúchadlo. Nakoniec zavolal Oscarovi Meavovi do Alcorn Village a dozvedel sa presne to, čo čakal. Po bratovi akoby sa zľahla zem.

Taký bol normálny život.

Rozvodové konanie sa skončilo hodinu po poludní, po úmornom predpoludní strávenom vyjednávaním na chodbách okresného súdu a dohadovaním sa o tom, kto dostane čln a kto chatu pri jazere a koľko je manžel ochotný zaplatiť. Harry Rex zastupoval manžela, tem-peramentného kovboja, ktorý si myslel, že o rozvodovom práve vie viac ako jeho advokát. Manželka číslo tri, starnúca, skoro tridsaťročná hviezdička, ho prichytila so svojou najlepšou priateľkou. Bol to bežný nechutný prípad a Harry Rex už mal všetkého po krk, keď odovzdával sudcovi ťažko vybojovanú dohodu o majetkovom vyrovnaní.

Sudca už rozviedol tisícky manželstiev. „Je mi ľúto sudcu Atleeho,“ povedal potichu a začal si prezerať dohodu. Harry Rex iba prikývol. Bol unavený, smädný a myslel iba na to, ako si na spiatočnej ceste dá jedno chladené pivo.

„Slúžili sme spolu dvadsaťdva rokov,“ povedal sudca.

„Bol to fajn chlap,“ poznamenal Harry Rex.

„Vybavujete dedičské záležitosti?“

„Áno.“

„Pozdravujte odo mňa sudcu Farra.“

„Ďakujem, odovzdám.“

Papiere boli podpísané, manželstvo milosrdne rozvedené a všetci sa pobrali domov. Harry Rex bol skoro pri aute, keď ho na chodníku pred budovou súdu ktosi zastavil. Predstavil sa ako Jacob Spain, jeden z mnohých advokátov, pôsobiacich v meste Tupelo. Bol v súdnej sieni a náhodou začul meno sudcu Atleeho.

„Mal syna Forresta, však?“ spýtal sa Spain.

„Dvoch synov, Raya a Forresta,“ odvetil Harry Rex, a pripravil sa na krátky rozhovor.

„Na strednej som hral futbal proti Forrestovi, raz mi pri zápase zlomil kľúčnu kosť.“

„To sa naňho podobá.“

„Hral som za New Albany, Forrest bol o pár rokov nižšie. Videli ste ho hrať?“

„Veľa ráz.“

„Pamätáte sa na ten zápas, keď v prvom polčase dal štyri alebo päť gólov?“

„Pravdaže,“ povedal Harry Rex a začal nervózne prešľapovať na mieste. Ako dlho to ešte potrvá?

„V ten večer som robil obrancu a on strieľal ako zmyslov zbavený. Tesne pred prvým polčasom som mu uchytil loptu, rozbehol som sa, on mi ju vyrazil a ja som sa, samozrejme, ocitol na zemi.“

„Hej, to bol jeho spôsob hry.“ Forrest hral tvrdo a zásadne útočil v poslednej chvíli.

„Mám dojem, že týždeň po tom zápase ho zatkli,“ vravel Spain. „Taká škoda. Mimochodom, videl som ho pred pár týždňami tu v Tupele so sudcom Atleem.“

Harry Rex sa v duchu rozlúčil s vidinou chladeného piva a spozornel. „Kedy to bolo?“ spýtal sa.

„Tesne predtým, ako sudca zomrel. Bolo to čudné.“

Poodišli do tieňa. „Počúvam,“ povedal Harry Rex a uvoľnil si kravatu. Tmavomodré sako už mal vyzlečené.

„Moja svokra má rakovinu prsníka a lieči sa na Taítovej klinike. Raz som ju tam viezol na chemoterapiu, bol to pondelok, niekedy na jar.“

„Sudca Atlee sa tiež liečil na Taftovej klinike,“ povedal Harry Rex. „Videl som účty.“

„Áno, videl som ho tam. Odviedol som svokru dnu, a kým som čakal v aute, vybavoval som si telefonáty. Vtedy som si všimol, že sudca Atlee prišiel v dlhom čiernom Lincolne, ale za volantom sedel niekto iný. Zaparkovali kúsok odo mňa a vystúpili. Šofér sa mi zdal povedomý – vysoký, mohutný, dlhovlasý chlap. Vtedy mi došlo, že je to Forrest, spoznal som ho podľa chôdze. Mal slnečné okuliare a čiapku stiahnutú do čela. Vošli dovnútra, ale Forrest sa o chvíľku vrátil.“

„Akú čiapku?“

„Bledomodrú, myslím, že mala nápis Cubs.“

„V tej som ho už videl.“

„Bol hrozne nervózny, akoby nechcel, aby ho niekto zbadal. Zašiel za stromy, čo rastú pred klinikou, skoro som ho stratil z očí. Schovával sa. Najprv som si myslel, že si išiel uľaviť, ale nie, on sa tam skryl. Prešla asi hodina, išiel som teda po svokru, a keď sme odchádzali, Forrest sa stále skrýval medzi stromami.“

Harry Rex vytiahol z vrecka diár. „Kedy to bolo?“ spýtal sa. Spain, ako všetci zaneprázdnení právnici, tiež nazrel do diára. „V pondelok, prvého mája,“ povedal napokon.

„Teda šesť dní predtým, ako Sudca zomrel.“

„Dátumom som si istý. Ale ten výjav mi pripadal v 1 /“

cudný.

„Nuž, Forrest je dosť čudný chlapík.“

„Nemá problémy so zákonom alebo niečo podobné, však?“

„Momentálne nie,“ odvetil Harry Rex a obaja sa nervózne zasmiali.

Spain mal odrazu naponáhlo. „Keď s ním budete, povedzte mu, že ma pri tom zápase poriadne naštval.“

„Spoľahnite sa,“ povedal Harry Rex a díval sa za odchádzajúcim advokátom.

38

Jedno zamračené júnové ráno odišli pán a Pani Vonnerovci z Clantonu v novom džípe so spotrebou dvadsať litrov na sto kilometrov a s batožinou, ktorá by vystačila na mesačný pobyt v Európe. Mali však namierené do Washingtonu, kde žila sestra pani Vonnerovej, ktorú Harry Rex ešte nepoznal. Prvú noc strávili v Gatlinburgu a druhú pri White Sulphur Springs v západnej Virgínii. Do Charlottesvillu pricestovali okolo poludnia, absolvovali obligátnu prehliadku Jeffersonovho Monticella, prešli sa po univerzitnom areáli a v študentskej krčmičke s názvom White Spot si dali špecialitu podniku, hamburger s volským okom. Harry Rex bol spokojný.

Na druhý deň ráno, kým manželka spala, Harry Rex sa vybral na prechádzku po pešej zóne. Našiel adresu, ktorú hľadal, a sadol si na lavičku.

Tesne po ôsmej si Ray zaviazal šnúrky na drahých bežeckých topánkach, povystieral sa a zišiel dolu schodmi. Chystal sa na každodenný osemkilometrový beh. Vonku bolo teplo. Blížil sa júl a jar definitívne vystriedalo leto.

Odbočil za roh a začul známy hlas. „Ahoj, chlapče.“

Na lavičke sedel Harry Rex, v ruke držal pohárik kávy a vedľa neho ležali noviny. Ray prudko zastal a chvíľu mu trvalo, kým sa spamätal. Mal pocit, že sa mu sníva.

Pristúpil k Harrymu Rexovi a spýtal sa: „Čo tu, preboha, robíš?“

„Pristane ti to,“ povedal Harry Rex, obzerajúc si Raya, ktorý mal na sebe šortky, staré tričko, červenú bežeckú čiapku a posledný model športových okuliarov. „Cestujem s manželkou do Washingtonu, žije tam jej sestra, s ktorou ma chce silou-mocou zoznámiť. Len tadiaľto prechádzame. Sadni si.“

„Prečo si nezavolal?“

„Nechcel som ťa otravovať.“

„Ale mal si mi zavolať, Harry Rex. Mohli sme ísť na večeru, ukázal by som vám mesto.“

„Inokedy. Teraz si sadni.“

Ray zacítil vo vzduchu malér. „Nemôžem tomu uveriť,“ zamrmlal, keď si prisadol k Harrymu Rexovi.

„Čuš a počúvaj.“

Ray si zložil okuliare a zahľadel sa na Harryho Rexa. „Je to zlé?“

„Povedzme, že je to prinajmenšom zvláštne.“ Vyrozprával Rayovi historku Jacoba Spaina o Forrestovi skrývajúcom sa medzi stromami pred onkologickou klinikou iba šesť dní pred Sudcovou smrťou. Ray v nemom úžase počúval. Napokon sa predklonil, položil lakte na kolená a zvesil hlavu.

„Podľa zdravotných záznamov,“ pokračoval Harry Rex, „Sudca v ten deň, čiže prvého mája, dostal dávkovač morfínu. Neviem, či to bolo pôvodné balenie, alebo iba náplň, o tom sa záznamy nezmieňujú. Zdá sa, že Forrest ho vtedy viezol na kliniku.“

Nasledovala dlhá odmĺka, keď okolo nich náhlivo prešla mladá žena v úzkej krátkej sukni. Harry Rex sa napil kávy a rozprával ďalej. „Ten závet, ktorý si našiel v pracovni, mi bol podozrivý. So Sudcom sme posledných šesť mesiacov o inom nehovorili. Jednoducho neverím, že tesne pred smrťou napísal nový. Porovnával som podpisy a podľa môjho laického názoru ten posledný je falošný.

Ray si odkašlal a povedal: „Ak ho Forrest viezol do Tupela, tak musel vojsť do domu.“

„Určite.“

Harry Rex v Memphise najal detektíva, aby našiel Forresta, ale vyzeralo to, že po sebe nezanechal žiadne stopy. Z novín vybral obálku. „A pred tromi dňami prišlo toto.“

Ray otvoril list. Bol od Oscara Meava z Alcorn Village. „Milý pán Vonner,“ stálo v ňom, „nepodarilo sa mi nájsť Raya Atleeho. Zistil som, kde sa teraz nachádza Forrest, ak vás to ešte zaujíma. Zavolajte mi. Na moju diskrétnosť sa môžete spoľahnúť. S pozdravom, Oscar Meave.“

„Hneď som mu zavolal,“ povedal Harry Rex, obzerajúc si ďalšiu mladú ženu. „Jeho bývalý pacient teraz robí poradcu v liečebni na akomsi ranči na Západe. Forrest tam prišiel pred týždňom a trval na tom, že nechce, aby informovali jeho rodinu. Údajne sa to občas stáva a kliniky sa dostanú medzi dva mlynské kamene. Na jednej strane rešpektujú želanie pacienta, ale na druhej strane rodina zohráva pri liečbe veľmi dôležitú úlohu. Tak si poradcovia šepkajú medzi sebou. A Meave sa rozhodol, že by si o tom mal vedieť.“

„Kde na Západe?“

„V Montane. Volá sa to ranč Morningstar. Meave tvrdí, že je to presne to, čo chlapec potrebuje – pekné, uzavreté zariadenie ďaleko od civilizácie pre zvlášť ťažké prípady. Vraj tam zostane celý rok.“

Ray sa narovnal a šúchal si čelo, akoby konečne čosi pochopil.

„Samozrejme, že to zariadenie je poriadne drahé,“ dodal Harry Rex.

„Samozrejme,“ zamumlal Ray.

Viac sa už o Forrestovi nezhovárali. O niekoľko minút sa Harry Rex zdvihol a povedal, že musí ísť. Odkaz odovzdal a to je nateraz všetko. Manželka túži navštíviť sestru. Možno nabudúce sa zdržia dlhšie, pôjdu spolu na večeru. Rozlúčil sa slovami: „Dovidenia v Clantone.“ Potľapkal Raya po pleci a odišiel.

Ray sa necítil dosť silný na pravidelný beh, a tak zostal sedieť na lavičke uprostred pešej zóny. Všetko sa nečakane rýchlo zmenilo. Ulica medzitým ožila, obchodníci, úradníci a právnici sa náhlili do práce, ale Ray ich nevidel.

Carl Mirk na fakulte prednášal poisťovacie právo a takisto ako Ray bol členom virgínskej advokátskej komory. Pri obede sa rozprávali o nadchádzajúcom výsluchu a došli k záveru, že je to bežný postup a že sa netreba znepokojovať. Mirk pôjde s Rayom a bude predstierať, že je Rayov právnik.

Vyšetrovateľ z poisťovne sa volal Rattersŕield. Stretli sa ním v zasadacej miestnosti fakulty. Zložil si sako, akoby sa chcel zdržať dlhšie. Ray mal na sebe džínsy a tričko s golierom. Mirk bol takisto v športovom.

„Zvyčajne si všetko nahrávam,“ poznamenal Rattersfield a položil magnetofón medzi seba a Raya. „Máte nejaké námietky?“ spýtal sa.

„Nie,“ odvetil Ray.

Vyšetrovateľ stlačil gombík, nazrel do svojich poznámok a nadiktoval do magnetofónu úvod. Spoločnosť Aviation Underwriters si ho najala ako nezávislého vyšetrovateľa, aby preskúmal nárok na náhradu škody, uplatnený dňa 2. júna Rayom Atleem a ostatnými tromi majiteľmi na lietadle Beech Bonanza, rok výroby 1994. Podľa štátneho vyšetrovateľa išlo o akt podpaľačstva.

Najprv potreboval údaje o Rayových letoch. Ray mal pri sebe palubný denník. Rattersŕield si ho dôkladne prezrel, ale nenašiel nič zaujímavé. „Ešte ste nepoužili automatické riadenie,“ poznamenal.

„Pracujem na tom,“ odvetil Ray.

„Štrnásť hodín v Bonanze?“

„Áno.“

Potom sa začal vypytovať na konzorcium majiteľov, na kúpu lietadla, ktorá viedla k jeho vzniku. S ostatnými majiteľmi už hovoril, dali mu zmluvy a dokumentáciu. Ray potvrdil ich platnosť.

Vzápätí však Rattersfield zmenil tému a spýtal sa: „Kde ste boli prvého júna?“

„V Biloxi v Mississippi,“ odpovedal Ray, presvedčený, Rattersfield ani netuší, kde to je.

„Ako dlho ste sa tam zdržali?“

„Pár dní.“

„Môžem vedieť, prečo ste tam išli?“

„Isteže,“ odvetil Ray a stručne vysvetlil dôvody svojich ciest domov. Na pobreží chcel navštíviť priateľov, starých známych zo študentských čias v Tulane.

„Určite máte svedkov, ktorí vám potvrdia, že ste tam boli prvého júna,“ povedal Rattersfield.

„Niekoľko svedkov. Okrem toho mám hotelové účty.“

Vyšetrovateľ sa tváril, že Rayovi uveril. „Ostatní majitelia boli doma, keď lietadlo horelo,“ povedal a zalistoval v poznámkach. „Všetci majú alibi. Ak predpokladáme, že išlo o podpaľačstvo, potrebujeme najprv zistiť motív a potom nájsť páchateľa. Nič vám nenapadá?“

„Nemám ani potuchy, kto to urobil,“ vyhlásil presvedčivo Ray.

„A čo motív?“

„Práve sme to lietadlo kúpili. Prečo by sme ho ničili?“

„Napríklad kvôli poistke. Niekedy sa to stáva. Jeden z partnerov odrazu zistil, že nevládze platiť. Napokon, splátky nie sú malé – dvestotisíc za šesť rokov, to je skoro deväťsto mesačne na každého.“

„Vedeli sme o tom dva týždne predtým, ako sme podpísali zmluvu,“ povedal Ray.

Chvíľu preberali citlivé otázky Rayovej osobnej finančnej situácie – plat, výdavky, záväzky. Keď Rattersfield konečne pripustil, že Ray mohol bez ťažkostí plniť podmienky zmluvy, opäť zmenil tému. „Ten požiar v Mississippi,“ začal, čítajúc akési hlásenie. „Povedzte mi o ňom niečo.“

„A čo chcete vedieť?“

„Vyšetrujú vás v súvislosti s podpaľačstvom?“

„Nie.“

„Ste si istý?“

„Áno, som. Ak chcete, zavolajte môjmu právnikovi.“

„To som už urobil. Vo vašom byte boli za posledných šesť týždňov dve vlámania.“

„Nič mi nezobrali. V oboch prípadoch išlo skôr o vandalstvo.“

„Prežívate vzrušujúce leto.“

„To bola otázka?“

„Zdá sa, že vás niekto prenasleduje.“

„Prepáčte, aj to bola otázka?“

To bolo jediné oživenie celého výsluchu. Ray a Rattersfield sa nadýchli.

„Boli ste niekedy v minulosti vyšetrovaný v súvislosti s podpaľačstvom?“

Ray s úsmevom odpovedal: „Nie.“

Keď Rattersfield obrátil stránku a nenašiel ďalšie strojom písané otázky, rýchlo stratil záujem a snažil sa celú vec čo najskôr ukončiť. „Naši právnici s vami budú v styku,“ povedal, keď vypínal magnetofón.

„Už sa neviem dočkať,“ utrúsil Ray.

Rattersfield si zobral sako a aktovku a rozlúčil sa.

Keď odišiel, Carl povedal: „Myslím, že si nepovedal všetko, čo vieš.“

„Možno,“ pripustil Ray. „Ale nepodpálil som ani dom, ani lietadlo.“

„Fajn, stačilo.“

39

Vlna letných búrok spôsobila, že malé lietadlá takmer týždeň nemohli vzlietnuť. Len čo meteorológovia predpovedali suché počasie bez vetra pre celé územie okrem južného Texasu, Ray nasadol do Cessny a opustil Charlottesville. Čakal ho zatiaľ najdlhší let v jeho krátkej kariére amatérskeho pilota. Vyhol sa zaplnenému vzdušnému priestoru nad veľkými letiskami a zamieril na západ cez údolie Shenandoah do západnej Virgínie a pokračoval ďalej do Kentucky, kde natankoval palivo na neveľkom letisku neďaleko Lexingtonu. Cessna vydržala vo vzduchu tri a pol hodiny, kým ručička na indikátore paliva znova neklesla. Pristál v Terre Haute, pri Hanibale prešiel cez rieku Mississippi a v Kirksville v Missouri napokon prenocoval v moteli.

Od odysey s peniazmi to bola prvá noc v moteli a tie isté peniaze ho opäť priviedli do motela. Keďže bol v Missouri, kým v izbe prepínal televízne kanály, spomenul si na Pattona Frencha a jeho príbeh o tom, ako natrafil na Ryax. Starý právnik z malého mesta v Ozarks mal syna, ktorý učil na Columbijskej univerzite a ten vedel, že Ryax má škodlivé účinky. A práve Patton French a jeho nenásytná chamtivosť a skorumpovanosť spôsobili, že sa Ray Atlee ocitol v moteli v meste, kde nikoho nepoznal.

Nad Utahom sa začal vytvárať front. Ray vyštartoval už na svitaní a čoskoro sa vzniesol do výšky osemtisíc metrov. Vyvážil lietadlo a otvoril si pohár horúcej čiernej kávy. Letel skôr na sever ako na západ a čoskoro mal pod sebou kukuričné polia Iowy.

Ray bol celkom sám uprostred chladnej rannej oblohy, ani z rádia sa neozývali zvyčajné rozhovory pilotov, a tak sa v duchu sústredil na to, čo príde. Pravda, bolo ľahké vznášať sa v oblakoch s pohárom dobrej kávy, kochať sa pohľadom na krajinu z vtáčej perspektívy, ďaleko od sveta tam dole. A bolo veľmi príjemné nemyslieť na brata.

Po krátkom medzipristátí v Sioux Falls zamieril opäť na západ a sledoval líniu medzištátnej diaľnice číslo 90 cez celú Južnú Dakotu, kým sa nemusel vyhnúť vzdušnému priestoru nad Mount Rushmore. Pristál v Rapid City, najal si auto a vybral sa na dlhú prieskumnú cestu do národného parku Badlands.

Ranč Morningstar bol kdesi v kopcoch na juh od Ka-lispellu, webová stránka zámerne neuvádzala presné určenie miesta. Oscar Meave sa pokúšal niečo zistiť, ale ani jemu sa to nepodarilo. Na sklonku tretieho dňa Ray pristál v Kalispelli. Znova si prenajal auto, navečeral sa v moteli a niekoľko hodín študoval letecké a cestné mapy.

Ďalší deň letel veľmi nízko nad Kalispellom, nad mestami Woods Bay, Polison, Bigfork a Elmo. Niekoľko ráz preletel ponad jazero Flathead a už sa chcel vzdať, keď na severnej strane jazera pri meste Somers zbadal komplex budov. Krúžil nad nimi, až kým nespozoroval zelený reťazový plot ukrytý medzi stromami, z výšky takmer neviditeľný. Niekoľko menších budov, zrejme obytných, jedna veľká administratívna, bazén, tenisové kurty a maštaľ, pred ktorou sa pásli kone. Ľudia si všimli krúžiace lietadlo a zvedavo pozerali hore.

Nájsť ranč zo zeme bolo rovnako náročné ako zo vzduchu, ale na poludnie nasledujúceho dňa Ray zastal pred neoznačenou bránou a hľadel na ozbrojeného strážcu, ktorý naňho nepriateľsky gánil. Po niekoľkých otázkach strážca neochotne pripustil, že to je zariadenie, ktoré Ray hľadá. „Ale návštevy sú zakázané,“ vyhlásil dôležito.

Ray vyrukoval s historkou o rodinnej kríze a zdôraznil, že musí hovoriť s bratom. Strážca ho napokon zdráhavo informoval o zaužívanom postupe. Musí nechať svoje meno a telefónne číslo, možno sa s ním niekto spojí. Na druhý deň Ray chytal pstruhy na rieke Flathead, keď mu zazvonil mobil. Istá Allison z ranča Morningstar sa nevľúdnym hlasom pýtala na Raya Atleeho.

Koho čakala?

Povedal, že on je Ray Atlee, a Allison chcela vedieť, prečo bol na ranči. „Mám tam brata,“ odpovedal ako najzdvorilejšie vedel. „Volá sa Forrest Atlee a rád by som sa s ním stretol.“

„Prečo si myslíte, že je u nás?“

„Lebo je. Vy to viete a ja tiež, takže by sme mohli prestať chodiť okolo horúcej kaše.“

„Zistím si to, ale nečakajte, že sa vám ešte ozvem. ‚ Zavesila, skôr ako stihol niečo povedať. Ďalší nepríjemný hlas patril Darrelovi, správcovi ktoviečoho. Tentoraz Raya zastihol na horskej túre v Swan Range neďaleko Hungry Horse Reservoiru. Ani Darrel nebol zvlášť zhovorčivý. „Máte pol hodiny. Tridsať minút,“ oznámil Rayovi. „Zajtra ráno o desiatej.“

Aj najprísnejšie strážené väzenie by pôsobilo príjemnejším dojmom. Ten istý strážca, s ktorým sa predtým rozprával, ho pri bráne prehľadal a prezrel aj auto. „Choďte za ním,“ povedal. Na úzkej príjazdovej ceste čakal ďalší strážca v golfovom vozíku a Ray ho nasledoval na malé parkovisko pri hlavnej budove. Keď vystúpil, stála pred ním Allison, napodiv neozbrojená. Vysoká, neženská, a keď mu podala ruku, Ray mal trápny pocit, že je oveľa zdatnejšia ako on. Odpochodovala s ním do budovy, kde každý pohyb otvorene snímali všadeprítomné kamery. Zaviedla ho do miestnosti bez okien a odovzdala zachmúrenému chlapovi, ktorý ho veľmi šikovne a dôkladne prehmatal, ba v jednej chvíli sa Rayovi zdalo, že sa nevyhne ani rozkroku.

„Idem len navštíviť brata,“ zaprotestoval Ray.

Keď sa skončila osobná prehliadka, Allison ho odviedla do holej štvorcovej miestnosti, v ktorej chýbali už len čalúnené steny. Na jediných dverách bolo jediné okno a Allison naň ukázala, keď ho s vážnou tvárou upozornila: „Budeme vás pozorovať.“

„Pozorovať čo?“

Škaredo naňho pozrela a zdalo sa, že by ho najradšej zrazila na zem.

V strede miestnosti stál stolík a dve stoličky oproti sebe. „Sadnite si sem,“ prikázala Allison a Ray mlčky poslúchol. Chrbtom obrátený k dverám si obzeral prázdne steny.

O desať minút sa dvere konečne otvorili a dnu vošiel Forrest, celkom sám, nijaké putá, nijaké reťaze, ani len strážca, čo by ho strkal pred sebou. Bez slova si sadol oproti Rayovi a položil ruky na stôl, akoby prišiel čas na meditáciu. Vlasy boli preč. Zostal mu len trojmilimetrový porast a nad ušami mu presvitala koža. Bol oholený a aspoň o desať kíl ľahší. Široká bavlnená tmavozelená košeľa s golierom a dvoma vreckami pripomínala vojenskú uniformu. Inšpirovala Raya k prvým slovám: „Vyzerá to tu ako vojenský tábor.“

„Je tu prísny režim,“ odpovedal veľmi pomaly a potichu Forrest.

„Vymývajú ti mozog?“

„Presne tak.“

Ray prišiel kvôli peniazom a rozhodol sa ísť rovno k veci. „Čo ti tu dávajú za sedemsto dolárov na deň?“

„Nový život.“

Ray súhlasne prikývol. Forrest naňho uprene hľadel, ani nežmurkol, len sa takmer smutne pozeral na brata, akoby to bol úplne neznámy človek.

„Budeš tu dvanásť mesiacov?“

„Minimálne.“

„To je štvrť milióna dolárov.“

Forrest mykol plecom, akoby peniaze nič neznamenali, akoby pripúšťal možnosť, že na ranči zostane tri, možno aj päť rokov.

„Si pod sedatívami?“ spýtal sa Ray dúfajúc, že ho vyprovokuje.

„Nie.“

„Ale správaš sa tak.“

„Nie. Tu lieky neuznávajú. Ktovie prečo?“ Hlas mu konečne trochu ožil.

Ray ustavične sledoval čas. Len čo uplynie tridsiata minúta, vráti sa Allison, odvedie ho z budovy a navždy za ním zatvorí bránu. Potreboval viac času, aby prebral všetko, čo ho zaujímalo, ale teraz musel konať rýchlo. Treba ísť rovno k veci, opakoval si v duchu. Uvidíš, čo bude ochotný priznať.

„Zobral som otcov závet,“ spustil Ray, „a predvolanie, ktoré nám poslal, aby sme sa dostavili siedmeho mája do jeho pracovne, a preskúmal som podpisy na oboch. Myslím, že sú sfalšované.“

„Dobrý postreh.“

„Neviem, kto ich sfalšoval, ale upodozrievam teba.“

„Tak ma žaluj.

„Nepopieraš to?“

„Malo by to význam?“

Ray si tie slová polohlasom, znechutene opakoval, akoby sa potreboval nahnevať. Obaja mlčali a čas bežal. „Predvolanie prišlo vo štvrtok, ale na clantonskej poštovej pečiatke bol pondelňajší dátum. Vtedy si otca viezol do Tupela na kliniku po ďalšiu dávku morfínu. Otázka – ako sa ti podarilo naklepať list na tej starej underwoodke?“

„Nemusím odpovedať na tvoje otázky.“

„Ale musíš. To ty si zinscenoval ten podvod, Forrest. Dlžíš mi vysvetlenie. Vyhral si. Starý pán zomrel. Dom zhorel do tla. Máš peniaze. Nikto ťa neprenasleduje, okrem mňa, ale ja čoskoro vypadnem. Povedz mi, čo sa stalo.“

„On už mal svoju dávku morfínu.“

„Okej, tak si ho odviezol na kliniku po ďalšiu. Na tom teraz nezáleží.“

„Ale záleží.“

„Prečo?“

„Pretože bol totálne nadrogovaný.“ Na Forrestovej bezvýraznej tvári sa objavil náznak čohosi, keď zložil ruky zo stola a odvrátil pohľad.

„Takže trpel,“ povedal Ray v snahe vzbudiť nejaké emócie.

„Áno,“ odvetil Forrest bez štipky citu.

„Keď si udržiaval hladinu morfínu dosť vysoko, mal si celý dom pre seba, nemám pravdu?“

„Hej, tak nejako.“

„Kedy si tam vlastne prišiel?“

„Nikdy som si nepamätal dátumy. Neviem.“

„Nerob zo seba hlupáka, Forrest. Otec zomrel v nedeľu.“

„Prišiel som v sobotu.“

„Čiže osem dní predtým, ako zomrel?“

„Asi áno.“

„A čo ťa zrazu priviedlo domov?“

Prekrížil si ruky na prsiach a sklonil hlavu. Oveľa tichším hlasom odpovedal: „Volal mi, chcel, aby som ho prišiel navštíviť. Cestoval som hneď na druhý deň. Nemohol som uveriť, aký je chorý a osamelý.“ Zhlboka sa nadýchol a ukradomky pozrel na brata. „Mal hrozné bolesti. Aj keď bral utišujúce lieky, veľmi trpel. Sedeli sme na verande a rozprávali o vojne a aké by to bolo, keby Jackson nepadol pri Chancellorsville a tak ďalej, veď to poznáš. Zase sme vybojovali zopár bitiek. Ustavične sa hniezdil, zápasil s bolesťou. Občas mu vyrážala dych. Ale on sa chcel rozprávať. Nikdy sme nezakopali vojnovú sekeru ani sme sa nepokúsili o zmier. Nebolo treba. Stačilo mu, že som tam. Spal som na pohovke v jeho pracovni a v noci ma zobudil krik. Našiel som ho na dlážke, bol skrútený do klbka a triasol sa od bolesti. Uložil som ho do postele a pomohol stlačiť dávkovač morfínu. Konečne sa upokojil. Boli tri hodiny ráno. Nemohol som spať, tak som blúdil po dome.“

Rozprávanie zastalo, ale čas nie.

„A našiel si peniaze,“ povedal Ray.

„Aké peniaze?“

„Tie, z ktorých platíš sedemsto dolárov za deň v tomto úžasnom zariadení.“

„Aha, tie.“

„Áno, tie.“

„Hej, našiel som ich tam, kde ty. Dvadsaťsedem škatúľ. V prvej bolo stotisíc, tak som trochu rátal. Nevedel som, čo s nimi. Sedel som a hľadel na škatule v skrinke. Napadlo mi, že otec vstane, príde do pracovne a prichytí ma, ako zízam na jeho poklad. Vlastne som dúfal, že sa to stane. Bol by mi to musel vysvetliť.“ Forrest opäť položil ruky stôl a uprene sa zahľadel na Raya. „Keď vyšlo slnko, mal som plán, teda aspoň som si to myslel. Povedal som si, že rozhodnutie prenechám tebe. Ty si prvorodený syn, otcov miláčik, veľký brat, zlatý chlapec, vynikajúci študent, profesor, vykonávateľ poslednej vôle, ten, ktorému najviac dôveroval. Uvidím, čo spraví Ray, vravel som si, lebo čo urobí on, to bude určite správne. A tak som zatvoril skrinku, prisunul pohovku k stene a tváril sa, že som nič nenašiel. Skoro som sa spýtal otca, ale potom som si pomyslel, že keby chcel, sám by mi to povedal.“

„Kedy si napísal to predvolanie?“

„Neskôr v ten istý deň. Otec zaspal v záhrade pod pekanmi. Cítil sa oveľa lepšie, ale už mal návyk na morfín. Z toho posledného týždňa si veľa nepamätal.“

„V pondelok si ho odviezol do Tupela?“

„Áno. Predtým chodil sám, ale keďže som bol doma, chcel, aby som šoféroval.“

„A schoval si sa medzi stromami pred klinikou, aby ťa nikto nevidel?“

„To je dobré. Čo ešte vieš?“

„Nič. Mám len kopu otázok. Keď som dostal predvolanie, volal si a povedal, že aj tebe prišlo. Spytoval si sa, či budem otcovi volať. Povedal som, že nie. Čo by sa stalo, keby som mu bol zavolal?“

„Telefón nefungoval.“

„Prečo?“

„Vedenie je v pivnici. A je tam aj vypínač.“

Ray pokýval hlavou, lebo sa objasnila ďalšia záhada.

„Okrem toho, väčšinou telefón nedvíhal,“ dodal Forrest.

„Kedy si prepísal jeho závet?“

„Deň predtým, ako zomrel. Našiel som starý a nepáčil sa mi, tak som si pomyslel, že urobím správnu vec, keď dedičstvo rozdelím medzi nás dvoch. Smiešny nápad – spravodlivé rozdelenie. Bol som blázon. Nechápal som, ako v takýchto situáciách funguje zákon. Myslel som si, že keď sme jediní dediči, všetko by sa malo rozdeliť na dve rovnaké časti. Nevedel som, že právnikov učia nechať si všetko, čo nájdu, okrádať bratov, zatajiť majetok, ktorý majú ochraňovať, zabudnúť na prísahu, ktorú zložili. To mi nikto nepovedal. Chcel som byť férový. Vyšiel som z toho ako idiot.“

„Kedy zomrel?“

„Dve hodiny predtým, ako si prišiel.“

„Zabil si ho?“

Odfrknutie, úškrn. Mlčanie.

„Zabil si ho?“ zopakoval Ray.

„Nie, zabila ho rakovina.“

„Vyjasnime si niečo,“ povedal Ray a naklonil sa ako vyšetrovateľ pri krížovom výsluchu. „Bol si v dome osem dní a celý ten čas bol otec nadrogovaný. A potom, zvláštnou zhodou okolností, zomrel dve hodiny pred mojím príchodom.“

„Správne.“

„Klameš.“

„Pomohol som mu s morfínom, jasné? Už ti je lepšie? Plakal od bolesti. Nemohol chodiť, jesť, piť, spať, močiť ani sedieť v kresle. Nebol si tam, okej? Ja áno. Kvôli tebe sa vyobliekal. Potom som ho oholil a uložil na pohovku. Bol príliš slabý, nevládal stlačiť gombík na dávkovači. Tak som to urobil zaňho. Keď zaspal, vypadol som z domu. Potom si prišiel ty. Našiel si otca aj peniaze a začal si klamať.“

„Vieš, odkiaľ sú tie peniaze?“

„Nie. Asi z pobrežia. Ale je mi to jedno.“

„Kto podpálil moje lietadlo?“

„To je trestný čin, o tom nič neviem.“

„Bol to ten istý človek, ktorý ma mesiac sledoval?“

„Áno, boli dvaja, starí kamaráti z basy. Sú naozaj dobrí a ty si im to uľahčoval. Dali ti plošticu pod blatník toho rozkošného autíčka. Potom už bola hračka sledovať ťa. Vedeli o každom tvojom kroku.“

„Kedy si podpálil dom?“

„Nič som nespáchal.“

„Urobil si to kvôli poistke? Alebo preto, aby si ma pripravil o dedičstvo?“

Forrest krútil hlavou, všetko popieral. Otvorili sa dvere a Allison strčila hlavu dnu. „Všetko v poriadku?“ spýtala sa prísne.

Fajn, jasné, v poriadku.

„Máte ešte sedem minút,“ povedala a zabuchla dvere. Bratia sedeli oproti sebe a neprítomne hľadeli na dlážku. Zvonku nebolo počuť nijaké zvuky.

„Chcel som iba polovicu, Ray,“ ozval sa napokon Forrest.

„Zober si ju teraz.“ ‚ „Teraz už je neskoro. Teraz už viem, čo urobím s peniazmi. Ukázal si mi to.“

„Bál som sa ti dať peniaze do ruky, Forrest.“

„Čoho si sa bál?“

„Že sa zabiješ.

„Nuž, pozri sa okolo seba,“ povedal Forrest a pravou rukou urobil gesto, ktorým obsiahol celú miestnosť, ranč, ba aj celé územie štátu Montana. „Toto som s nimi urobil. Nezabíjam sa. Nie som taký šialenec, za akého ma všetci považovali.“

„Mýlil som sa.“

„Ach áno. Mýlil si sa, lebo som ťa prichytil? Mýlil si sa, lebo nakoniec nie som taký idiot? Alebo si sa mýlil, pretože chceš polovicu peňazí?“

„Všetko dokopy.“

„Bojím sa, Ray, tak ako si sa bál ty. Mám strach, že ti peniaze stúpnu do hlavy. Mám strach, že všetko minieš na lietadlá a kasína. Mám strach, že sa z teba stane ešte väčší somár, ako si. Musím ťa chrániť, Ray.“

Ray sa kontroloval. Nemohol sa pustiť do bitky s bratom, ale aj keby mohol, čo by získal? Najradšej by ho udrel bejzbalovou palicou do hlavy, ale načo? Keby ho zabil, nikdy by peniaze nenašiel.

„Čo budeš teraz robiť?“ spýtal sa, ako najpokojnejšie vedel.

„Neviem. Nič zvláštne. Keď si na liečení, máš všelijaké sny, potom vyjdeš von a sny ti pripadajú smiešne. Nikdy sa nevrátim do Memphisu, lebo tam mám priveľa starých kamošov. A nevrátim sa ani do Clantonu. Nájdem si nový domov. A čo ty? Čo budeš robiť, keď si prešvihol svoju veľkú šancu:

„Mal som svoj život, Forrest, a stále ho mám.“

„To je pravda. Zarábaš stošesťdesiattisíc dolárov ročne, zistil som to na internete, a pochybujem, že musíš drieť. Nemáš rodinu, záväzky, takže máš dosť peňazí, aby si si mohol robiť, čo chceš. Máš všetko. Chamtivosť je zvláštna potvora, však, Ray? Našiel si tri milióny a zrazu si mal pocit, že ich potrebuješ všetky. Ani poondiaty dolár pre nešťastného brata. Ani cent pre mňa. Zobral si prachy a chcel si s nimi ujsť.“

„Nevedel som, čo s nimi. Tak ako ty.“

„Ale vzal si si všetky. A klamal si mi.“

„To nie je pravda. Ja som tie peniaze iba zadržiaval.“

„Hej, a míňal – v kasínach a na lietadlá.“

„Nie, dofrasa! Nie som hazardný hráč a lietadlá si prenajímam už tri roky. Naozaj som tie peniaze iba zadržiaval, Forrest, a pokúšal som sa prísť na to, čo s nimi. Dopekla, veď je to len päť týždňov.“

Slová v prázdnej miestnosti zazneli akosi hlasnejšie a Allison pohotovo strčila hlavu do dverí, pripravená ukončiť stretnutie, ak sa klient ocitol v strese.

„Ver mi,“ pokračoval Ray. „Nevedel si, čo s peniazmi a ja takisto. Len čo som ich našiel, ktosi, predpokladám, že ty alebo tvoji kamoši, mi začal naháňať strach. Nemôžeš mi zazlievať, že som s peniazmi ušiel.“

„Klamal si mi.“

„A ty si neklamal? Tvrdil si, že si sa s otcom nerozprával, že si deväť rokov nebol doma. Samé lži, Forrest. Súčasť podvodu. Prečo si to urobil? Prečo si mi jednoducho nepovedal o tých peniazoch?“

„Prečo si mi o nich nepovedal ty?“

„Možno som chcel, dobre? Ani neviem, čo som mal v úmysle. Ťažko sa rozmýšľa, keď nájdeš mŕtveho otca a potom tri milióny v hotovosti a uvedomíš si, že o tých peniazoch vie aj niekto iný, ochotný pre ne hoci aj zabiť. Takéto veci sa nestávajú bežne, tak prepáč, že som v tomto smere trochu neskúsený.“

V miestnosti sa opäť rozhostilo ticho. Forrest spojil ruky ako pri modlitbe a hľadel do stropu. Ray povedal všetko, čo chcel. Allison zalomcovala kľučkou, ale nevošla dnu.

Forrest sa naklonil dopredu. „Pokiaľ ide o tie dva požiare – dom a lietadlo – majú nejakých nových podozrivých?“

Ray pokrútil hlavou. „Nikomu to nepoviem.“

Po ďalšej odmĺke vypršal čas určený na návštevu. Forrest pomaly vstal a pozrel na brata. „Daj mi rok. Keď odtiaľto vypadnem, porozprávame sa.“

Dvere sa otvorili a Forrest cestou k nim zavadil rukou o Rayovo plece. Bol to letmý dotyk, nie priateľské potľapkanie, ale bol to dotyk. „Uvidíme sa o rok, braček,“ povedal a vyšiel von.

JOHN GRISHAM

SUDCA

Z anglického originálu The Summons (Doubleday, a division of Random house, Inc., New York 2002) preložila Alena Redlingerová.

Redigovala Ina Martinová.

Ilustrácia na obálke Jacek Kopalski.

Obálku upravila Viera Fabianová.

Technická redaktorka Renáta Hrabušická.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v roku 2002

ako svoju 1379. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava. Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

ISBN 80-551-0349-6

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai