John Grisham

Také nezvyčajné

VIANOCE

IKAR

Všetky postavy v tejto knihe sú vymyslené a akákoľvek podoba so skutočnými osobami, ci uz živými alebo mŕtvymi, je iba náhodná.

1

Východ bol zatarasený unavenými cestujúcimi, ktorí zväčša stáli alebo sa opierali o steny, lebo skromná zásoba plastových stoličiek už bola dávno obsadená. Každé prichádzajúce aj odchádzajúce lietadlo malo najmenej osemdesiat cestujúcich, a pri vchode bolo miesto len pre pár desiatok.

Zdalo sa, akoby na lietadlo odlietajúce o siedmej večer do Miami čakalo najmenej tisíc ľudí. Boli zababušení a obťažkaní taškami a po tom, čo sa sem pretlačili cez dopravné zápchy, registráciu batožiny a davy vo vstupnej hale, pôsobili všetci akosi zarazene. Bola nedeľa po Dni vďakyvzdania, jeden z najrušnejších dní roka v leteckej preprave, a ako dav postrkoval ľudí k východu, mnohí sa spytovali sami seba, prečo sa rozhodli letieť práve v tento deň. Dôvodov bolo veľa a v danej chvíli neboli podstatné. Podaktorí sa usilovali usmievať, iní čítať, ale v tlačenici a hluku to šlo len ťažko. Niektorí iba hľadeli na dlážku a čakali. Kostnatý čierny Santa Claus neďaleko odtiaľ otravne vyzváňal zvončekom a odriekal vianočné pozdravy.

Blížila sa malá rodinka, a keď zbadala číslo východu a dav, zastala na okraji haly a začala svoje čakanie. Dcéra bola mladá a pekná. Volala sa Blair a očividne odchádzala. Jej rodičia nie. Všetci traja hľadeli na dav, a aj oni si v tej chvíli položili otázku, prečo si dcéra vybrala na cestu práve tento deň.

Slzy už ustali, aspoň zväčša. Blair bola čerstvá absolventka univerzity s pekným hodnotením, ešte však nebola pripravená začať pracovnú kariéru. Jej priateľ z univerzity bojoval v Afrike v mierových jednotkách, a to Blair inšpirovalo, aby ďalšie dva roky zasvätila pomoci iným. Jej cieľovou stanicou bolo Peru, kde bude učiť nevzdelané deti čítať. Bude bývať v prístavku bez

vody, elektriny, telefónu, a už sa toho nevedela dočkať.

Poletí najprv do Miami, odtiaľ do Limy, potom pocestuje tri dni autobusom do hôr, do iného storočia. Po prvý raz vo svojom mladom živote strávi Blair Vianoce mimo domova. Matka ju držala za ruku a usilovala sa byť silná.

Všetky slová na rozlúčku si už povedali. Sto ráz sa spýtali: „Si si istá, že to chceš?“

Jej otec Luther si zamračene obzeral dav. To je šialenstvo, uvažoval. Vyložil ženy pri chodníku a potom prešiel celé kilometre, kým zaparkoval auto na satelitnom parkovisku. Nabitý kyvadlový autobus ho odviezol späť k odletovej hale, odkiaľ si prerazil cestu lakťami s dcérou a manželkou k tomuto východu. Bol smutný, že Blair odchádza, a hmýriace sa hordy ľudí mu boli proti srsti. Mal nanič náladu. Pre Luthera bude odteraz všetko horšie.

Zrazu sa z ničoho nič zjavili letiskoví pracovníci a cestujúci začali po centimetroch postupovať dopredu. Ozval sa prvý oznam, čo vyzýval tých, ktorým to trvá dlhšie, a cestujúcich prvej triedy, aby postúpili dopredu. Tlačenie a strkanie dosiahlo novú úroveň.

„Tuším už radšej pôjdeme,“ povedal Luther dcére, svojmu jedinému dieťaťu.

Znova sa objali a potláčali slzy. Blair sa usmiala a ubezpečila rodičov: „Ten rok preletí ako voda. Na budúce Vianoce som doma.“

Jej matka Nora si zahryzla do pery a ešte raz ju pobozkala. „Prosím ťa, buď opatrná,“ povedala, lebo s tým nevedela prestať.

„Všetko bude v pohode.“

Pustili ju a bezmocne pozorovali, ako sa postavila do radu a po centimetroch postupovala vpred, ako sa vzďaľovala od bezpečia domova a všetkého, čo poznala. Keď Blair podávala letenku, ešte naposledy sa obrátila a usmiala na rodičov.

„No tak,“ ozval sa Luther. „Stačilo. Bude sa mať dobre.“

Nora nevedela, čo povedať, keď pozorovala, ako jej dcéra mizne. Obrátili sa a pochodovali spolu s davom cez vstupnú halu, okolo Santa Clausa s otravným zvončekom, popri obchodíkoch nabitých ľuďmi.

Keď odchádzali z letiskovej budovy a hľadali kyvadlový autobus na satelitné parkovisko, pršalo, a keď sa autobus dostal na parkovisko a vyložil ich dvesto metrov od auta, lialo ako z krhly. Luther musel obetovať sedem dolárov, aby vyslobodil seba aj auto z rúk chamtivého letiskového pracovníka.

Keď vyrazili k mestu, Nora sa konečne zmohla na slovo: „Myslíš, že sa bude mať dobre?“ Luther počul tú otázku tak často, že na ňu len automaticky zavrčal: „Určite.“

„Naozaj si to myslíš?“

„Pravdaže.“ Čo na tom v tejto chvíli záleží, či si to naozaj myslí, alebo nie? Odišla a oni jej v tom nevedeli zabrániť.

Oboma rukami zovrel volant a v duchu preklínal pomalú premávku. Nevedel, či jeho žena plače. Luther túžil iba po tom, aby sa dostal domov, prezliekol sa do suchého oblečenia, sadol si ku kozubu a mohol čítať časopis.

Boli zhruba tri kilometre od svojho domu, keď Nora oznámila: „Potrebujem pár vecí z potravín.“

„Prší,“ namietol.

„Aj tak ich potrebujem.“

„Nemôže to počkať?“

„Ty môžeš zostať v aute. Iba na chvíľu odskočím k Chipovi. Dnes má otvorené.“

A tak zamieril k Chipovi, obchodu, ktorý nenávidel, nielen pre nehorázne ceny a namyslený personál, ale aj pre jeho nemožné umiestnenie. Samozrejme, ešte vždy pršalo - nemohla si vybrať Krugera, kde sa dalo zaparkovať a rýchlo prebehnúť. Nie, musela ísť k Chipovi, kde bolo treba zaparkovať a vydať sa na peší výlet.

Ibaže niekedy sa tam nedalo zaparkovať. Parkovisko bolo plné. Únikové cesty boli plné. Keď desať minút márne hľadal voľné miesto, Nora povedala: „Jednoducho ma vylož pri chodníku.“ Bola zúfalá, že nie je schopný nájsť vhodné miesto.

Zamieril k bufetu s hamburgermi a spýtal sa: „Čo potrebuješ?“

„Ja pôjdem,“ namietla naoko. V tom daždi si urobí peší výlet Luther a obaja to vedeli.

„Povedz, čo potrebuješ.“

„Iba bielu čokoládu a pol kila pistácií,“ odvetila s úľavou.

„To je všetko?“

„Áno, ale dbaj na to, aby to bola Loganova čokoláda a pistácie značky Lance Brothers.“

„To nemôže počkat?“

„Nie, Luther, nemôže. Zajtra chcem urobiť na obed dezert. Ak nechceš ísť, tak mlč, ja pôjdem.“

Tresol dverami. Pri treťom kroku stúpil do diery. Studená voda mu premočila ponožku až po členok a rýchlo vnikla do celej topánky. Na okamih stuhol, zadržal dych, potom sa po špičkách pobral preč a zúfalo sa usiloval vyhýbať ďalším mlákam a autám.

U Chipa verili na vysoké ceny a nízke nájomné. Obchod sa nachádzal v bočnej uličke a nebolo ho veľmi vidieť. Vedľa neho bol obchod s vínom, ktorý patril akémusi Európanovi, čo sa vyhlasoval za Francúza, ale hovorilo sa, že je Maďar. Hovoril príšerne po anglicky, zato jazyk vysokých cien sa naučil dobre. Pravdepodobne od susedného Chipa. V skutočnosti všetky obchody v Dištrikte, ako sa tomu okoliu hovorilo, boli mimoriadne finančne náročné.

A všetky boli plné. Ďalší Santa cinkal rovnakým zvončekom pred obchodom so syrmi. Červenonosý sob Rudolf rozprával zo skrytého reproduktora nad chodníkom pred Matkou zemou, kde ľudia bezpochyby aj teraz chodili v sandáloch. Luther nenávidel ten obchod - odmietol doň čo len vkročiť. Nora tam kupovala organické bylinky, aj keď nikdy nepochopil na čo. Starý Mexičan, ktorý vlastnil obchod s cigarami, si blažene naťahoval vo výklade vianočné osvetlenie, v kútiku úst fajka a okolo neho oblak dymu, a na umelom stromčeku sa belel umelý sneh.

Bolo možné, že v noci bude padať skutočný sneh. Nakupujúci nestrácali čas a náhlili sa do obchodov a z obchodov. Luther mal ponožku na pravej nohe už teraz zmrznutú po členok.

Pri východe z Chipa neboli nákupné košíky a to bolo, samozrejme, zlé znamenie. Luther košík nepotreboval, ale veštilo to, že obchod je plný. Uličky boli úzke a tovar bol vyložený tak, že to nedávalo zmysel. Nech ste mali v úmysle kúpiť čokoľvek, museli ste prejsť cez celý obchod aspoň päť ráz,

kým ste to našli.

Aranžér usilovne pracoval na úprave vianočných čokoládových kolekcií vo výklade. Pri mäsiarovi sa vynímal oznam, že všetci dobrí zákazníci si objednávajú vianočné moriaky už teraz. Prišli nové vianočné vína! A vianočné šunky!

Taká škoda, pomyslel si Luther. Prečo toľko jeme a pijeme na oslavu narodenia Krista? Pistácie našiel pri chlebe. Zvláštne, že u Chipa to dávalo zmysel. Biela čokoláda nebola nikde v okolí prísad na pečenie, a tak Luther v duchu zahrešil a pustil sa blúdiť uličkami, behajúc pohľadom okolo seba. Niekto doňho vrazil nákupným vozíkom. Nikto si to nevšimol, neospravedlnil sa. Veseľte sa v mene Božom, páni, ozývalo sa zhora, akoby to Luthera malo utešiť. Rovnako dobre mohli púšťať Snehuliaka Zmrzliaka.

O dve uličky ďalej, pri pestrom výbere ryže z celého sveta, bola polička s čokoládami na pečenie. Keď Luther podišiel bližšie, spoznal polkilovú čokoládu značky Logan. Urobil ešte krok, a zrazu zmizla, vychmatla mu ju pred nosom drsne pôsobiaca žena, ktorá ho nevidela. Malý priestor vyhradený na čokoládu značky Logan bol prázdny a Luther v zúfalstve zistil, že tam už nie je ani stopy po bielej čokoláde. Bol tam kopec horkých, mliečnych a rozličných iných, ale ani jedna biela.

V rýchlom rade to išlo, samozrejme, pomalšie ako v ostatných dvoch. Nehorázne ceny u Chipa nútili zákazníkov, aby kupovali malé množstvá, ale nijako to neovplyvnilo rýchlosť obsluhy. Nepríjemná pokladníčka každú položku vzala do ruky, skontrolovala a manuálne vyťukala na pokladnici. Nákupy nikto nebalil, hoci v čase Vianoc ožívali baliči prekypujúci úsmevmi a nadšením, a mnohí dokonca ohromovali zákazníkov tým, že ich oslovovali menami. Bolo to obdobie bakšišov, ďalšej nepríjemnej stránky Vianoc, ktorú Luther zo srdca neznášal.

Šesť dolárov a pár drobných za pol kila pistácií. Odstrčil dychtivého mladého baliča nabok a prebleslo mu mysľou, že ho bude musieť udrieť, aby mu jeho vzácne pistácie nevložil do tašky. Strčil si ich do vrecka kabáta a vyšiel z obchodu.

Pred obchodom s cigarami sa zhrčil dav a pozoroval starého Mexičana, ako vyzdobuje výklad. Práve zapojil do zásuvky malých robotov, ktorí sa brodili umelým snehom, čo dav bezmedzne nadchýnalo. Luther musel zísť z chodníka a zrazu sa mu ľavá noha zaborila do desať centimetrov hlbokej studenej čľapkanice. Na zlomok sekundy stuhol, zhlboka vdýchol studený vzduch a v duchu preklínal starého Mexičana, jeho robotov a potvorské pistácie. Vytiahol nohu z čľapkanice, otriasol si špinavú vodu z nohavíc, a ako tam stál pri obrubníku - zvonček vyzváňal, z reproduktora hučalo Do mesta prichádza Santa Claus a chodník bol zaprataný oslavujúcimi ľuďmi - Luther začal Vianoce nenávidieť.

Kým prišiel k autu, voda mu prenikla až k palcom na nohách. „Bielu čokoládu nemali,“ zasyčal na Noru, keď si sadal za volant.

Utierala si oči.

"Čo je zasa?“ domáhal sa vysvetlenia.

„Práve som sa rozprávala s Blair.“

„Čože? Ako to? Je v poriadku?“

„Zavolala mi z lietadla. Má sa dobre.“ Nora si hrýzla pery a usilovala sa spamätať.

Koľko asi stojí telefonát domov z desaťtisícmetrovej výšky? uvažoval Luther. Už videl v lietadlách telefóny. Fungujú na akúkoľvek kreditnú kartu. Blair mala kreditku, ktorú jej dal a z ktorej účty pôjdu mamičke a ockovi. Telefonovanie zhora z neba dolu na zem stojí pravdepodobne najmenej desať dolárov.

A prečo? Mám sa dobre, mami. Už som ťa nevidela takmer hodinu. Všetci sa ľúbime. Všetci si navzájom chýbame. Musím končiť, mami.

Motor bežal, aj keď si Luther nespomínal, že by ho naštartoval.

„Zabudol si na bielu čokoládu?“ spýtala sa Nora, keď sa celkom spamätala.

„Nie, nezabudol som. Nemali ju.“

„Spýtal si sa Rexa?“

„Kto je Rex?“

„Mäsiar.“

„Nie, Nora, nechápem prečo, ale nenapadlo mi, aby som sa spýtal Rexa, či nemá medzi kotletami a pečeňou schovanú bielu

čokoládu.“

Zúfalo mykla kľučkou. „Musím ju mať. Pekne ti ďakujem.“ A nebolo jej.

Dúfam, že stúpiš do zmrznutej vody, zašomral si Luther popod nos. A potom ešte dlho hundral všeličo nelichotivé. Zapol kúrenie a spustil podlahové ventilátory, aby si roztopil nohy, a potom sledoval, ako do bufetu s hamburgermi vchádzajú a ako z neho vychádzajú objemní ľudia. Premávka na uliciach bola upchatá.

Aké by bolo príjemné vyhnúť sa Vianociam, začal rozmýšľať Luther. Stačilo by lusknúť prstami, a zrazu by bolo druhého januára. Nijaký stromček, nákupy, nezmyselné darčeky, bakšiš, nijaký chaos a balenie, dopravné zápchy a davy, ovocné koláče, alkohol a šunka, ktorú nikto nepotreboval, nijaký Rudolf ani Snehuliak Zmrzliak, nijaké večierky v práci, vyhodené peniaze. Jeho zoznam rástol. Schúlil sa nad volantom, teraz už s úsmevom čakal na teplo z podlahy a príjemne sníval o úniku.

Nora sa vrátila s malým hnedým vreckom, ktoré hodila vedľa neho tak, aby sa čokoláda nepolámala, no aby mu dala na vedomie, že ona ju našla a on nie. „Každý vie, že sa musí spýtať,“ povedala ostro a mykla bezpečnostným pásom.

„Čudný spôsob propagácie výrobkov,“ dumal Luther nahlas a zacúval. „Mäsiar ich skryje, takže sa stanú vzácnymi, a ľudia sa za nimi idú zabiť. Stavím sa, že za ne pýtajú viac, keď sú skryté.“ „Už mlč, Luther.“

„Máš mokré nohy?“

„Nie. A ty?“

„Nie.“

„Tak prečo si sa pýtal?“

„Len som sa bál.“

„Myslíš, že sa bude mať dobre?“

„Je v lietadle. Práve si s ňou hovorila.“

„Myslím tam dolu v džungli.“

„Prestaň sa strachovať, okej? Mierové zbory by ju neposlali na nebezpečné miesto.“

„Už to nebude ono.“

„Čo?“

„Vianoce.“

Rozhodne nie, takmer nahlas povedal Luther. Bolo to čudné, ale keď sa predieral premávkou, usmieval sa.

2

S vyhriatymi nohami v hrubých vlnených ponožkách Luther rýchlo zaspal a ešte rýchlejšie sa zobudil. Nora hrmotala. Najprv v kúpeľni rozsvietila, potom zhasla, nato išla do kuchyne, kde si uvarila bylinkový čaj, potom ju počul na konci chodby v Blairinej izbe, kde bezpochyby civela na steny a fňukala nad tým, ako tie roky uplynuli. Napokon sa vrátila do postele, prehadzovala sa z boka na bok, ťahala prikrývku a zo všetkých síl sa snažila Luthera zobudiť. Chcela sa vyrozprávať, potrebovala bútľavú vŕbu. Chcela, aby ju Luther ubezpečil, že Blair bude dobre chránená pred hrôzami peruánskej džungle.

Ale Luther bol premrznutý, ani sa nepohol a zhlboka odfukoval, lebo keby sa znova začali rozprávať, trvalo by to celé hodiny.

Upokojila sa až po jedenástej. Luther mal v očiach divý pohľad a z nôh sa mu parilo. Keď si bol absolútne istý, že spí, vyliezol z postele, strhol si z nôh hrubé ponožky, hodil ich do kúta a po špičkách prešiel po chodbe do kuchyne, aby si dal pohár vody. A hrniec bezkofeínovej kávy.

O hodinu neskôr už bol vo svojej suterénnej pracovni, sedel za stolom nad otvorenými fasciklami, počítač bzučal, z tlačiarne vychádzali výstupy. Stal sa z neho vyšetrovateľ hľadajúci dôkazy. Luther bol povolaním daňový účtovník, takže jeho záznamy boli bezchybné. Dôkazy rástli a rástli, až ich už bola celá kopa a on celkom zabudol na spánok.

Pred rokom minula rodina Luthera Kranka na Vianoce 6 100 dolárov - 6 100! - na výzdobu, osvetlenie, nového snehuliaka a kanadskú jedľu. 6 100 dolárov na šunku, moriaka, syrové guľky a koláčiky, ktoré nikto nejedol. 6 100 dolárov na víno, tvrdý alkohol a cigary pre spolupracovníkov z kancelárie. 6 100 dolárov na ovocné koláče od požiarnikov a záchranárov a na kalendáre policajného združenia. 6 100 dolárov na Lutherov kašmírový pulóver, ktorý v kútiku srdca nenávidel, športové sako, ktoré mal na sebe dva razy, a na peňaženku zo pštrosej kože, ktorá bola poriadne drahá, škaredá a, pravdu povediac, bola mu na dotyk nepríjemná. 6 100 dolárov na Norine šaty, ktoré si obliekla na vianočnú večeru firmy, na jej kašmírový pulóver, ktorý Luther nevidel, odkedy ho vybalila, a na značkovú šatku, ktorú zbožňovala. 6 100 dolárov na Blairin kabát, rukavičky, čižmy, walkman na behanie a, samozrejme, na najnovší, najmenší mobil na trhu. 6 100 dolárov na drobné darčeky pre vybranú hŕstku vzdialených príbuzných, väčšinou z Norinej strany. 6 100 dolárov na vianočné pohľadnice z papiernictva o troje dverí ďalej od Chipa, z Dištriktu, kde boli všetky ceny dvojnásobne vyššie. 6 100 dolárov na večierok, každoročnú štedrovečernú zábavu u Krankovcov.

A čo z toho zostalo? Možno jedna-dve užitočné veci, ale dokopy nič - 6 100 dolárov!

Luther s veľkým zadosťučinením zratúval škody, akoby ich spôsobil niekto iný. Všetky dôkazy do seba zapadali a vytvárali veľmi silný prípad.

Trochu zaváhal na konci, keď zratúval cifry na dobročinné účely. Ofery na kostol, príspevky pre stredisko bezdomovcov, pre potravinovú banku. Ale rýchlo ho prešla benevolencia a vrátil sa k hroznému záveru: 6 100 dolárov na Vianoce.

„Deväť percent môjho priemerného hrubého príjmu,“ mrmlal si neveriacky. „Šesťtisícsto. V hotovosti. Všetko okrem šiestich stoviek dokázateľne potvrdené.“

Vo svojom nešťastí urobil čosi, k čomu sa uchýlil len málokedy. Luther vytiahol zo zásuvky písacieho stola fľašu koňaku a dal si zopár štamperlíkov.

Spal od tretej do šiestej a pri sprchovaní sa prebral k životu. Nora sa s ním chcela pri káve a ovsených vločkách podeliť o svoje starosti, ale Luther sa na to nedal nakriatnuť. Čítal noviny, smial sa na komiksoch, dva razy ju uistil, že Blair je v pohode, potom ju pobozkal a uháňal do práce ako muž s istým

poslaním.

Cestovná kancelária bola v átriu budovy, kde Luther pracoval. Prešiel okolo nej najmenej dva razy denne a len málokedy pozrel do výkladu na plagáty zobrazujúce pláže, hory, plachetnice a pyramídy. Boli tam vystavené pre tých šťastnejších, ktorí môžu cestovať. Luther nikdy do kancelárie ani nevkročil, nikdy na ňu vlastne ani nepomyslel. Dovolenku trávili v bungalove svojich známych na pláži a pri jeho pracovnej zaneprázdnenosti boli šťastní, že vôbec mohli ísť na tých päť dní.

Vykradol sa z kancelárie krátko po desiatej. Zišiel po schodoch, aby nemusel nikomu nič vysvetľovať, a vrútil sa do dverí cestovnej kancelárie Regency. Biff naňho už čakala.

Biff mala vo vlasoch veľký červený kvet, voskovú tvár mala dobronzova opálenú a zdalo sa, akoby sa zastavila v práci na pár hodín medzi opaľovaním na pláži. Jej očarujúci úsmev Luthera uzemnil a jej prvé slová mu vyrazili dych. „Potrebujete okružnú plavbu,“ povedala.

„Ako viete?“ podarilo sa mu zamrmlať. Vystrela ruku, potriasla mu pravicou a zaviedla ho k svojmu dlhému pracovnému stolu, kde ho usadila na jednu stranu, zatiaľ čo sama si sadla na druhú. Luther si všimol, že má dlhé bronzové nohy. Plážové nohy.

„December je ideálny mesiac na okružnú plavbu,“ začala a už mala Luthera vo vrecku. Potom ho zaplavila brožúrkami. Rozložila ich na stole pred jeho zasnenými očami.

„Pracujete v budove?“ spýtala sa, blížiac sa k otázke peňazí.

„Wiley & Beck, šieste poschodie,“ povedal Luther a ani neodtrhol pohľad od plávajúcich palácov a nekonečných pláží.

„Ručenie na kaucie?“ spýtala sa.

Luther sa mierne strhol. „Nie. Daňové účtovníctvo.“

„Prepáčte,“ ospravedlnila sa a v duchu sa vyhrešila. Bledá tvár, tmavé kruhy pod očami, klasická modrá košeľa s nevydarenou napodobeninou kravaty absolventa súkromnej strednej školy. Mohlo jej to byť hneď jasné. Siahla po ešte ligotavejších brožúrach. „Z vašej firmy tuším nemáme veľa zákazníkov.“

„S dovolenkami sú u nás problémy. Máme kopu práce. Páči

sa mi táto tu.“

„Dobre ste si vybrali.“

Dohodli sa na Ostrovnej princeznej, celkom novej gigantickej lodi pre tritisíc cestujúcich so štyrmi bazénmi, tromi kasínami, ôsmimi zastávkami na karibských ostrovoch a tak ďalej a tak ďalej. Luther odchádzal s kôpkou brožúr a náhlil sa späť na šieste poschodie.

Pascu starostlivo naplánoval. Predovšetkým pracoval do neskorého večera, čo rozhodne nebolo nezvyčajné, ale v každom prípade to pomohlo pripraviť pôdu. Počasie mu vyšlo v ústrety, lebo ešte vždy bolo pochmúrne. Je ťažké mať vianočnú náladu, keď je obloha sivá a leje sa z nej. A oveľa ľahšie sa sníva o desiatich nádherných dňoch na slnku.

Ak sa Nora nebude trápiť pre Blair, rozhodne jej k tomu pomôže. Jednoducho sa zmieni o nejakej novej viróze alebo masakre v kolumbijskej dedine, a to ju hneď položí. Odpúta ju to od radostí Vianoc. Veď bez Blair to predsa už nebude ono, však?

Čo keby sme si tento rok urobili voľno? Skryli sa. Unikli. Užili si.

Hneď mu bolo jasné, že Nora je niekde v džungli. Objala ho, usmiala sa a usilovala sa zatajiť, že plakala. Strávila celkom príjemný deň. Prežila obed s priateľkami, dve hodiny pobudla na detskej klinike, čo bolo súčasťou jej sebazničujúceho dobrovoľníckeho programu.

Kým zohrievala cestoviny, ukradomky vložil do sterea cédečko s reggae, ale ešte ho nepustil. Treba to dokonale načasovať.

Rozprávali sa o Blair a zakrátko mu už Nora prihrala na smeč. „Tento rok to bude na Vianoce celkom iné, však, Luther?“

„Veru bude,“ pripustil smutne a sťažka preglgol. „Nič nebude ako voľakedy.“

„Prvý raz po dvadsiatich troch rokoch nebude doma.“

„Možno to bude deprimujúce. Chápeš, vianočná depresia.“ Luther rýchlo prehltol a vidlička mu závislá vo vzduchu.

„Rada by som na to jednoducho zabudla,“ povedala Nora a slová sa jej ledva vydrali z hrdla.

Luther sa strhol a ucho, na ktoré dobre počul, natrčil smerom k nej.

„Čo sa stalo?“ spýtala sa.

„Nuž!!!“ zvolal dramaticky a odsunul tanier. „Keď o tom hovoríš, rád by som sa s tebou o čomsi pozhováral.“

„Dojedz cestoviny.“

„Už som dojedol,“ oznámil a vyskočil na nohy. Kufrík mal len pár krokov odtiaľ a rýchlo sa k nemu vrhol.

„Luther, čo robíš?“

„Vydrž.“

Stál za stolom s papiermi v oboch rukách. „Mám nápad,“ vyhlásil hrdo. „A to skvelý nápad.“

„Prečo som nervózna?“

Roztiahol výstup z počítača a začal ukazovať. „Tu vidíš, drahá moja, čo sme urobili vlani na Vianoce. Minuli sme šesťtisícsto dolárov. Šesť tisícsto.“

„Počula som ťa aj prvý raz.“

„A veľa sa z toho nezachovalo. Väčšina pošla dolu vodou. Vyšla navnivoč. A to, samozrejme, nerátam môj čas, tvoj čas, dopravu, stres, starosti, hašterenie, neochotu, nedostatok spánku - všetky úžasné veci, z ktorých pozostávajú sviatky.“ „Kam mieriš?“

„Ďakujem za opýtanie.“ Luther odložil výstupy a bleskurýchlo ako kúzelník vyčaril pred manželkou Ostrovnú princeznú. Pokryl brožúrami celý stôl. „Kam mierim, drahá moja? Do Karibiku. Desať dní prepychu na Ostrovnej princeznej, najúžasnejšej výletnej lodi na svete. Bahamské ostrovy, Jamajka, Kajmánie ostrovy, hop, vydrž chvíľku.“

Luther odbehol do pracovne, pustil stereo, počkal na prvé tóny, upravil hlasitosť a vrátil sa do kuchyne, kde si Nora prezerala brožúry.

„Čo je to?“ spýtala sa.

„Reggae, hudba, ktorú počúvajú v tých končinách. Tak, kde som to skončil?“

„Skákal si z ostrova na ostrov.“

„Presne tak, pri Velkom Kajmane sa budeme potápať, na

Jamajke surfovať a ležať na pláži. Desať dní, Nora, desať senzačných dní.“

„Budem musieť schudnúť.“

„Obaja budeme držať diétu. Čo ty na to?“

„V čom je finta?“

„Finta je v tom, že nebudeme mať Vianoce. Ušetríme peniaze a konečne ich raz utratíme na seba. Ani cent na jedlo, ktoré nebudeme jesť, na oblečenie, ktoré nebudeme nosiť, na darčeky, ktoré nikto nepotrebuje. Ani jeden cent. Nora, budeme dokonale bojkotovať Vianoce.“

„To znie hrozne.“

„Nie, bude to úžasné. A iba tento rok. Urobíme si voľno. Blair tu nie je. Na budúci rok sa vráti a vtedy môžeme znova vhupnúť do vianočného chaosu, ak ho tak veľmi chceš. No tak, Nora. Prosím. Vynechajme Vianoce, ušetrime peniaze a poďme sa desať dní čľapkať v Karibskom mori.“

„Koľko to bude stáť?“

„Tri tisícky.“

„Takže ušetríme?“

„Rozhodne.“

„Kedy odchádzame?“

„Na prvý sviatok vianočný napoludnie.“

Dlhú chvíľu na seba len hľadeli.

Dohodu spečatili v posteli pri zapnutom televízore so stíšeným zvukom, s neprečítanými časopismi porozkladanými okolo seba, s brožúrami na nočnom stolíku. Luther si prezeral finančné správy, ale veľmi ich nevnímal. Nora mala v ruke brožovanú knihu, ale neobracala stránky.

Bodom zlomu bola dobročinnosť. Nora sa jej jednoducho odmietala vzdať alebo vynechať ju, ako tomu hovoril Luther. Neochotne súhlasila, že nebudú kupovať darčeky. Poplakala si pri predstave, že nebudú mať stromček, hoci Luther jej nemilosrdne pripomenul, že každé Vianoce na seba pri jeho výzdobe kričia. A ich strecha zostane bez snehuliaka, keď bude stáť na každom dome na celej ulici? A tak sa dostali k verejnému

zosmiešneniu. Nebudú nimi všetci opovrhovať, že ignorujú Vianoce?

No a čo? odpovedal znova a znova Luther. Ich známi a susedia budú možno spočiatku nesúhlasiť, ale tajne sa budú zožierať závisťou. Desať dní v Karibiku, Nora, opakoval jej stále. Naši známi a susedia sa nám nebudú smiať, keď budú odhadzovať sneh, však? Nikto si nebude robiť žarty, že sa pražíme na slnku, keď oni majú zduté bruchá od moriaka a dresingu. Nikto sa nebude uškŕňať, keď sa vrátime štíhli, opálení a nebudeme sa báť otvoriť poštovú schránku.

Nora ho málokedy videla takého rozhodného. Metodicky odbíjal všetky jej argumenty, až nezostalo nič okrem dobročinnosti.

„Ty si ochotná postaviť mizerných šesťsto dolárov medzi nás a plavbu po Karibiku?“

„Nie, to ty,“ odvetila chladne.

S tým sa utiahli každý do svojho kúta a usilovali sa čítať.

Ale po napätej hodine ticha Luther odkopol prikrývku, strhol si vlnené ponožky a povedal: „Dobre. Dajme na dobročinnosť toľko ako vlani. Ale ani o cent viac.“

Odhodila noviny a vrhla sa mu okolo krku. Objali sa, pobozkali a Nora sa načiahla za brožúrami.

3

Hoci to bol Lutherov plán, test podstúpila najprv Nora. Telefón zazvonil v utorok ráno a ozval sa jej ostrý mužský hlas, ktorý sa jej veľmi nepáčil. Muž sa volal Aubie a bol majiteľom Tekvicového semienka, pompézneho malého papiernictva s pochabým názvom a absurdnými cenami.

Po obligátnom pozdrave Aubie prešiel rovno k veci. „Trochu ma trápia vaše vianočné pozdravy, pani Kranková,“ povedal a usiloval sa, aby to znelo utrápene.

„Prečo vás trápia?“ spýtala sa Nora. Nepáčilo sa jej, že ju naháňa nervózny obchodník, ktorý s ňou po zvyšok roka ledva prehovoril.

„No, vždy si vyberáte tie najkrajšie pozdravy, pani Kranková, a už by sme ich mali objednať.“ Nevedel veľmi lichotiť. Každému zákazníkovi hovoril to isté.

Podľa Lutherovho auditu Tekvicové semienko zarobilo vlani na vianočných pozdravoch Krankovcov tristoosemnásť dolárov. Nebol to najväčší výdavok, ale čo z toho mali? Luther rovno odmietol pomáhať jej s písaním adries a lepením známok a rozčertil sa, vždy keď sa ho spýtala, či by nemala toho a toho doplniť alebo vymazať z ich zoznamu. Okrem toho odmietal čo len sa pozrieť na pozdravy, ktoré dostali, a Nora si musela priznať, že sa čoraz menej teší z toho, že im prichádzajú.

A tak neoblomne vyhlásila: „Tohto roku si pozdravy neobjednáme.“ Takmer počula, ako jej Luther tlieska.

„Čože?“

„Počuli ste dobre.“

„Smiem sa spýtať prečo?“

„Nie.“

Na čo Aubie nemal pripravenú odpoveď. Čosi zajachtal, potom zložil a Nora sa chvíľu nadúvala pýchou. Ale krátko nato otriaslo jej istotou pomyslenie na všetky otázky, ktoré im budú klásť. Jej sestra, farárova žena, priateľky v správnej rade pre zvyšovanie gramotnosti, jej teta v domove opatrovateľskej služby - všetci sa v istej chvíli spýtajú, čo sa stalo s ich vianočnými pozdravmi.

Stratili sa na pošte?

Nie. Povie im pravdu. Tento rok u nás Vianoce nebudú. Blair je preč a my odchádzame na výletnú plavbu. A keď vám tie pozdravy tak chýbajú, na budúci rok vám pošleme dva.

Keď sa Nora povzbudila šálkou čerstvej kávy, spýtala sa samej seba, kolko z ľudí na jej zozname si to vôbec všimne. Dostávala každoročne niekoľko desiatok pozdravov a musela si priznať, že ich počet sa stále zmenšoval, ale ona neveľmi venovala pozornosť tomu, kto sa obťažoval napísať a kto nie. Kto mal v tom vianočnom zhone čas trápiť sa pre pozdrav, ktorý neprišiel?

Čo viedlo k ďalšiemu Lutherovmu vianočnému frflaniu - pohotovostná zásoba. Nora mala vždy v rezerve nejaké pozdravy, aby mohla okamžite odpovedať na neočakávaný pozdrav. Každý rok dostali dva či tri od úplne neznámych ľudí a zopár aj od takých, s ktorými sa nikdy nestretli, a ona do dvadsiatich štyroch hodín pripravila krankovský vianočný pozdrav, na ktorý vlastnoručne dopísala svoj zvyčajný text - veľa šťastia a pokoj s Vami.

Prirodzene, bola to hlúposť.

Usúdila, že jej vôbec nebude chýbať rituál písania vianočných pozdravov. Nebude jej chýbať to otravné písanie krátkych dodatkov a adries na stovku obálok, lepenie známok, odosielanie. Nebude jej chýbať, že sa nebude musieť trápiť, na koho zabudla. Nebude jej chýbať to množstvo, ktoré bolo treba vybaviť okrem bežnej pošty, ani náhlivé otváranie obálok a štandardné pozdravy od ľudí, ktorí boli rovnako uponáhľaní ako ona.

Keď sa Nora oslobodila od vianočných pozdravov, zavolala Lutherovi, aby jej poskytol psychickú oporu. Sedel pri svojom stole. Zreprodukovala mu rozhovor s Aubiem. „Červ jeden,“ mrmlal Luther.

„Blahoželám,“ povedal, keď skončila.

„Nebolo to vôbec ťažké,“ chválila sa.

„Len pomysli na všetky tie pláže, drahá, čo na nás čakajú.

„Čo si jedol?“ spýtala sa.

„Nič. Ešte stále len tristo kalórií.“

„Aj ja.“

Keď zložila, Luther sa vrátil k tomu, čomu sa práve venoval. Netrápil sa s číslami ani so záznamami ako zvyčajne, ale koncipoval list kolegom. Starostlivo a citlivo v ňom vysvetľoval celej kancelárii, prečo sa nezúčastní na sviatočných rituáloch, a ako by ocenil, keby ho nechali na pokoji. Nebude kupovať ani prijímať darčeky. Ale aj tak ďakuje. Nezúčastní sa na slávnostnej vianočnej večeri firmy ani na opileckom čurbesi, ktorému hovoria kancelársky večierok. Nechce koňak ani šunku, ktorú istí klienti každoročne dávajú všetkým pohlavárom. Nehnevá sa a nebude vykrikovať: „Humbug!“ na každého, kto mu zaželá veselé Vianoce.

Jednoducho Vianoce vynechá. A namiesto toho pôjde na výletnú plavbu.

Strávil nad listom takmer celé predpoludnie a sám ho napísal na počítači. Kópiu položí na každý stôl u Wileyho & Becka.

Vážnosť plánu na nich tvrdo doľahla ďalší deň. Je dokonale možné tešiť sa z Vianoc bez pozdravov, večierkov a večeri, bez mnohých vecí, ktoré sa z neznámych dôvodov navŕšili na narodenie Krista. Ale ako môže niekto prežiť sviatky bez stromčeka? Práve odpratávali zo stola, hoci ani nebolo veľmi čo odpratávať. Pečené kura a cottage cheese sa ľahko odniesli a Luther bol ešte vždy hladný, keď zazvonil zvonček.

„Otvorím,“ povedal. Cez okno obývačky videl na ulici nákladné auto s vlečkou a okamžite vedel, že najbližších pätnásť minút nebude príjemných. Otvoril dvere a vtom už naňho hľadeli tri usmiate tváre - dvaja chlapci vyobliekaní

v parádnych skautských uniformách a za nimi pán Scanlon, miestny skautský vodca. Aj on mal na sebe uniformu.

„Dobrý večer,“ povedal Luther chlapcom.

„Zdravím, pán Krank. Som Randy Bogan,“ povedal vyšší z dvojice. „Tento rok znova predávame vianočné stromčeky.“

„Váš máme na vlečke,“ dodal nižší.

„Vlani ste mali kanadskú striebornú jedličku,“ zapojil sa pán Scanlon.

Luther pozrel za nich na dlhú vlečku pokrytú dvoma úhľadnými radmi stromčekov. Malá armáda skautov ich usilovne vykladala a nosila Lutherovým susedom.

„Koľko stojí?“ spýtal sa Luther.

„Deväťdesiat dolárov,“ odvetil Randy. „Museli sme trochu zdvihnúť ceny, lebo aj náš dodávateľ ich zdvihol.“

Minulý rok stál stromček osemdesiat dolárov, takmer povedal Luther, ale zahryzol si do jazyka.

Z ničoho nič sa zjavila Nora a zrazu mu položila bradu na plece. „To je milé,“ zašepkala.

Chlapci, alebo stromčeky? takmer sa jej spýtal Luther. Prečo nemohla zostať v kuchyni a nechať ho vyriešiť tento problém?

So širokým falošným úsmevom Luther oznámil: „Prepáčte, ale tento rok si stromček nekúpime.“

Ohromené tváre. Zmätené tváre. Smutné tváre. A sponad pleca ston, keď to bolestne zasiahlo Noru. Keď Luther hľadel na chlapcov a manželka mu doslova dýchala na krk, bolo mu jasné, že toto je kľúčový okamih. Stačí teraz povoliť, a prevalí sa hrádza. Najprv sa kúpi stromček, potom sa ozdobí a potom si uvedomia, že nijaký stromček nemôže byť úplný bez darčekov naukladaných pod ním.

Vydrž, starec, povedal si Luther, práve keď jeho žena zašepkala: „Bože.“

„Pst,“ zasyčal kútikom úst.

Chlapci civeli na pána Kranka, akoby ich práve obral o posledné drobné.

„Prepáčte, ale museli sme zvýšiť cenu,“ ozval sa smutne Randy.

„Tento rok zarobíme na každom stromčeku menej ako vlani,“ pridal sa pán Scanlon.

„Nejde o tú cenu, chlapci,“ povedal Luther a znova sa falošne usmial. „Tento rok Vianoce neoslavujeme. Budeme mimo mesta. Nepotrebujeme stromček. Ale aj tak ďakujeme.“

Chlapci si začali pozerať na nohy ako zranené deti a pán Scanlon sa tváril, akoby mu to zlomilo srdce. Nora znova bolestne zastonala a Luthera v panike osvietila skvelá myšlienka. „Počujte, chlapci, nechodíte každý rok na západ stanovať? Pokiaľ si spomínam z letáka, niekedy v auguste do Nového Mexika.“

Trochu ich zaskočil, ale všetci traja pomaly prikývli.

„Dobre, tak vám niečo navrhnem. Tento rok stromček nekúpim, ale príďte v lete a dám vám sto dolárov na výlet.“ Randy Bogan sa zmohol na chabé: „Ďakujeme,“ ale iba preto, že sa to patrilo. Zrazu zatúžili odísť.

Luther za nimi pomaly zatvoril dvere a vyčkával. Ešte chvíľu stáli na schodoch, potom odkráčali po príjazdovej ceste a obzerali sa ponad plece.

Keď prišli k nákladiaku, oznámili tú čudesnú novinu ďalšiemu dospelému v uniforme. Počuli ju aj ostatní a čoskoro sa činorodý ruch okolo vlečky zastavil, skauti a ich vodcovia sa zhromaždili na konci príjazdovej cesty Krankovcov a civeli na ich dom, akoby boli na streche mimozemšťania.

Luther sa prikrčil a vyzrel von spoza závesov obývačky. „Čo to tam robia?“ zašepkala mu Nora za chrbtom a takisto sa prikrčila.

„Zrejme sa len pozerajú.“

„Možno sme si ho mali kúpiť.“

„Nie.“

„Chápeš, nemuseli sme ho vyzdobiť.“

„Ticho.“

„Mohli sme si ho nechať na zadnom dvore.“

„Prestaň s tým, Nora. Prečo šepkáš? Sme doma.“

„Z toho istého dôvodu, pre ktorý sa ty skrývaš za závesmi.“ Luther sa vystrel a zatiahol závesy. Skauti sa pohli ďalej, ich

nákladiak s vlečkou sa po centimetroch posúval po Hemlock Street a chlapci nosili stromčeky do každého domu.

Luther rozložil oheň a usadil sa do ušiaka, aby si preštudoval nejaké daňové záležitosti. Bol sám, lebo Nora sa nadúvala. Bol to len krátky záchvat, ktorý ju do rána prejde.

Ak sa mu podarilo zvládnuť skautov, koho by sa ešte mal báť? Bezpochyby ho čakali ďalšie stretnutia a práve to bol jeden z mnohých dôvodov, prečo Luther nemal rád Vianoce. Všetci niečo predávali, vyberali peniaze, chceli prepitné, každý chcel čosi, čosi, čosi. Znova sa ho zmocnilo rozhorčenie a hneď mu bolo lepšie.

O hodinu vykĺzol z domu. Pomaly sa šuchtal po chodníku vedúcom ich ulicou, lebo nemal kam ísť. Bolo chladno. Po pár krokoch sa zastavil pri poštovej schránke Beckerovcov a pozrel do okna obývačky kúsok odtiaľ. Práve zdobili stromček a takmer počul, ako sa hašteria. Ned Becker sa kýval na hornej priečke malého rebríka a rozvešiaval osvetlenie, zatiaľ čo Jude Beckerová stála o krok za ním a štekala naňho príkazy. Judina matka, nestarnúci zázrak, ešte desivejší ako Jude, sa takisto zapojila do šarvátky. Usmerňovala chudáka Neda a jej pokyny boli v prísnom protiklade s Judinými. Natiahni to sem, natiahni to tam. Táto vetva, nie, tamtá vetva. Nevidíš tam tú medzeru? Na čo, preboha, civieš? Ich dvadsaťročná ratolesť Rocky Becker zatiaľ sedel na pohovke s nejakou plechovkou, smial sa z nich a ponúkal im rady, ktoré všetci očividne ignorovali. Ale bol jediný, kto sa zabával.

Pri tom výjave sa Luther usmial. Potvrdil jeho múdrosť. Bol hrdý, že sa rozhodol jednoducho vyhnúť tomuto blázincu.

Šuchtal sa ďalej, namyslene vdychujúc chladný vzduch, šťastný, že po prvý raz v živote sa vyhne obávanému rituálu zdobenia stromčeka. O dvoje dverí ďalej sa zastavil a pozoroval klan Frohmeyerovcov, ako oblieha dvojmetrovú jedličku. Pán Frohmeyer priviedol do manželstva dve deti. Pani Frohmeyerová prišla s tromi vlastnými a potom splodili ešte jedno, takže to bolo dokopy šesť detí, z ktorých najstaršie nemalo ešte ani dvanásť. Celé potomstvo vešalo ozdoby a lamety. Každý rok v decembri Luther počul, ako niektorá zo

susediek hovorí, že stromček Frohmeyerovcov vyzerá hrozne. Ani čo by mu na tom záležalo.

Či už vyzeral hrozne, alebo nie, rozhodne sa pri jeho výzdobe výborne zabávali. Frohmeyer bol výskumným pracovníkom na univerzite s platom 110 000 dolárov ročne, ako sa povrávalo, ale pri šiestich deťoch mu z neho veľa nezostalo. Stromček vynášali po Novom roku z domu vždy ako poslední.

Luther sa zvrtol a zamieril domov. U Beckerovcov Ned sedel na pohovke, na pleci mal vrecko s ľadom, Jude sa nad ním skláňala a so vztýčeným prstom mu držala prednášku. Rebrík bol prevalený a svokra ho práve skúmala. Nech bolo príčinou pádu čokoľvek, všetka vina bezpochyby padne na chudáka Neda.

Skvelé, pomyslel si Luther. Teraz budem musieť ďalšie štyri mesiace počúvať podrobnosti jeho úrazu. Keď sa tak nad tým Luther zamyslel, spomenul si, že Ned už pred takými piatimi- šiestimi rokmi spadol z rebríka. Zvalil sa rovno na stromček, ktorý sa pod ním zrútil. Pritom sa rozbili Judine roky opatrované ozdoby. Odúvala sa celý rok.

Šialenstvo, usúdil Luther.

4

Nora s dvoma priateľkami si práve uchmatli stolík v obľúbenej kaviarni, ktorá bola prerobená z bývalého benzínového čerpadla, a ešte vždy sa tam predával benzín, ale aj originálne obložené chlebíčky a káva s mliekom po tri doláre.

Bol to pracovný obed. Candi a Merry boli ďalšie dve členky výboru pre dohľad nad aukciou pre umelecké múzeum. Pri väčšine ostatných stolíkov sa urputne spriadali podobné plány na organizovanie akcií s finančným výťažkom.

Nore zazvonil mobil. Ospravedlnila sa, že si ho zabudla vypnúť, ale Merry nástojila, aby hovor prijala. V celej kaviarni vyzváňali mobily.

Znova volal Aubie a Noru najprv zarazilo, ako sa dostal k jej číslu. Ale koniec koncov, dávala ho ľuďom dosť bežne.

„To je Aubie z Tekvicového semienka,“ vysvetlila Candi a Merry, čím ich zapojila do rozhovoru. Bez záujmu prikývli. Podľa všetkého každý poznal Aubieho z Tekvicového semienka. Mal najvyššie ceny na svete, takže ak ste nakupovali uňho, pokiaľ išlo o papiernický tovar, tromfli ste každého.

„Zabudli sme spolu prebrať vaše pozvánky na večierok,“ povedal Aubie a Nore zamrelo srdce. Aj ona zabudla na tie pozvánky a rozhodne o tom nemienila diskutovať pred Merry a Candi.

„Aha, áno,“ odvetila. Merry nadviazala rozhovor s dobrovoľníčkou pri susednom stole. Candi si obzerala kaviareň a zisťovala, kto tam nie je.

„Ani tie nebudeme potrebovať,“ povedala Nora.

„Nebudete mať večierok?“ spýtal sa Aubie a z jeho hlasu vyžarovala zvedavosť.

„Áno, tento rok nebude nijaký večierok.“

„Viete, ja...“

„Ďakujem, že ste zavolali, Aubie,“ ukončila Nora ticho telefonát a rýchlo vypla mobil.

„Čo nebudete potřebovat?“ spýtala sa Merry, náhle prerušila svoj rozhovor a upriamila pozornosť na Noru.

„Tento rok nerobíte večierok?“ spýtala sa Candi a obrátila pohľad na Noru ako radar. „Čo sa deje?“

Zatni zuby, hovorila si Nora v duchu. Pomysli na pláže, teplú slanú vodu, desať dní v raji. „Ach, ideme cez Vianoce na okružnú plavbu loďou. Chápete, Blair odišla, potrebujeme si dať pauzu.“

Kaviareň náhle stíchla, alebo aspoň Nore sa tak zdalo. Candi a Merry sa zamračili, keď sa im v hlave rozložila tá novina. Nora, ktorej zneli v ušiach Lutherove slová, sa pustila do útoku. „Strávime desať dní na Ostrovnej princeznej, luxusnej výletnej lodi. Bahamy, Jamajka, Veľký Kajman. Už som zhodila kilo,“ vyhlásila hrdo.

„Vy nebudete oslavovať Vianoce?“ spýtala sa Merry neveriacky.

„Veď hovorím,“ odvetila Nora. Merry vedela ľudí rýchlo odsúdiť a Nora sa už pred rokmi naučila primerane na to reagovať. Stuhla a už si pripravovala ostré slová.

„Ako sa neoslavujú Vianoce?“ spýtala sa Merry.

„Jednoducho sa vynechajú,“ odvetila Nora, akoby tým všetko vysvetlila.

„To znie úžasne,“ poznamenala Candi.

„A čo budeme robiť na Štedrý večer?“ zaujímala sa Merry.

„Veď vy už niečo vymyslíte,“ ubezpečovala ju Nora. „Sú aj iné večierky.“

„Ale vášmu sa žiadny nevyrovná.“

„Si zlatá.“

„Kedy odchádzate?“ spýtala sa Candi, ktorá snívala o plážach a týždni bez príbuzných.

„V prvý sviatok vianočný. Okolo obeda.“ Zvláštny čas na odchod, pomyslela si, keď Luther rezervoval tú plavbu. Ak neoslavujeme Vianoce, drahý, prečo neodídeme o pár dní skôr?

Aby sme sa rovno vyhli aj Štedrému večeru. Unikli pred tým blázincom. „A čo ak na Štedrý večer zavolá Blair?“ spýtal sa. A okrem toho im Biff odrátala z celkovej sumy 399 dolárov, lebo dvadsiateho piateho decembra cestuje málo ľudí. V každom prípade je už plavba rezervovaná, zaplatená a nič sa nedá zmeniť.

„Tak prečo potom predsa len neusporiadate večierok na Štedrý večer?“ spýtala sa Merry, lebo sa obávala, aby sa od nej neočakávalo, že usporiada náhradný večierok.

„Lebo sa nám nechce, Merry. Chápeš, urobíme si voľno. Rok bez Vianoc. Nebudú nijaké Vianoce. Nijaký stromček, moriak, darčeky. Rozhodli sme sa tie peniaze minúť na okružnú plavbu. Chápeš?“

„Ja to chápem,“ ozvala sa Candi. „Bodaj by aj Norman urobil niečo podobné. Ale jemu by to ani vo sne nenapadlo, bál by sa, že premešká svoje kolky. Tak ti závidím, Nora.“

Vtedy Merry zahryzla do svojho avokádového sendviča. Ako prežúvala, obzerala sa po kaviarni. Nora presne vedela, čo jej chodí po rozume. Komu to poviem prvému? Krankovci nebudú oslavovať Vianoce! Neusporiadajú večierok! Nebudú mať stromček! Peniaze strčia do vrecka, aby ich mohli prehýriť na výletnej plavbe.

Aj Nora jedla a uvedomovala si, že len čo vytiahne päty z kaviarne, klebeta sa rozšíri po celej miestnosti a do večera bude celý jej svet vedieť tú novinu. No a čo? hovorila si. Polovica v Candinom tábore sa bude zožierať závisťou a snívať spolu s Norou. Druhá polovica bude na strane Merry, zdanlivo šokovaná predstavou, že niekto jednoducho zlikviduje Vianoce, ale Nora mala podozrenie, že aj v tomto tábore kritikov sa nájdu takí, ktorí budú v kútiku srdca prahnúť po takej plavbe.

A koho to bude o tri mesiace zaujímať?

Pár ráz si zahryzli do sendvičov, potom ich odsunuli nabok a pustili sa do papierovania. O Vianociach už nepadlo ani slovo, aspoň v Norinej prítomnosti. Keď odchádzala autom, zatelefonovala Lutherovi a pochválila sa mu ich najnovším víťazstvom.

Luther bol chvíľu hore, chvíľu dole. Jeho sekretárka,

päťdesiatročná, tri razy rozvedená žena menom Dox, vtipkovala, že si zrejme bude musieť kúpiť sama lacný parfum, keďže Santa tento rok nepríde. Dva razy ho nazvala držgrošom a zakaždým potom dostala záchvat smiechu. Originálne, pomyslel si Luther.

Neskôr predpoludním vletel do Lutherovej kancelárie Yank Slader, akoby ho prenasledovali nahnevaní klienti. Najprv vykukol von, zatvoril dvere a potom sa usadil. „Ty si génius, starec,“ povedal takmer šeptom. Yank bol odborník na amortizácie, ktorý sa bál vlastného tieňa a radšej pracoval osemnásť hodín denne, lebo jeho manželka bola veľmi hašterivá.

„Pravdaže som,“ súhlasil Luther.

„Keď som sa včera vrátil domov, poslal som ženu do postele a potom som urobil to čo ty. Zrátal som sumy, prebehol som výpisy z účtov a vyšlo mi takmer sedem tácov. Ty si narátal akú škodu?“

„Čosi cez šesť tisíc.“

„Neuveriteľné. A nezostalo po nich ani stopy. Je mi z toho nanič.“

„Choď na výletnú plavbu,“ navrhol Luther, hoci dobre vedel, že Yankova žena by s takou hlúposťou nikdy nesúhlasila. Pre ňu sa sviatky začínali koncom októbra a postupne naberali grády až do velkého tresku, ktorý sa končil desaťhodinovým maratónom na prvý sviatok vianočný so štyrmi chodmi a domom nabitým na prasknutie.

„Choď na okružnú plavbu,“ zamrmlal Yank. „Neviem si predstaviť nič horšie. Desať dní zavretý na lodi s Abigail. Nakoniec by som ju hodil cez palubu.“

A nikto by ti to nezazlieval, prebleslo Lutherovi mysľou.

„Sedem tisíc,“ zopakoval si Yank pre seba.

„Smiešne, čo?“ povedal Luther a chvíľu obaja účtovníci v duchu lamentovali nad ťažko zarobenými peniazmi.

„To je tvoja prvá plavba?“ spýtal sa Yank.

„Áno.“

„Ja som tiež ešte na žiadnej nebol. Ktovie, či budú na palube aj ľudia bez partnerov.“

„Určite. Nikde nie je písané, že musíš mať partnera.

Rozmýšľaš, že by si šiel sám, Yank?“

„Nerozmýšľam, Luther. Snívam.“ A dal sa unášať predstavami. V prepadnutých očiach sa mu zrazu mihol záblesk nádeje a veselosti, čo u Yanka Luther jakživ nevidel. Na okamih opustil miestnosť a v myšlienkach blúdil po Karibiku, nádherne sám, bez Abigail.

Kým jeho kolega sníval, Luther mlčal, ale jeho sny ho začali čoskoro uvádzať do rozpakov. Našťastie zazvonil telefón a Yank sa náhle vrátil do krutého sveta amortizačných tabuliek a hašterivej ženy. Vstal a zdalo sa, že odíde bez slova. Pri dverách však predsa len zastal a povedal: „Si mojím hrdinom, Luther.“

Vic Frohmeyer sa dopočul novinu od vodcu skautov pána Scanlona, od manželkinej netere, ktorá bývala s dievčaťom, čo robilo na čiastočný úväzok pre Aubieho v Tekvicovom semienku, a od kolegu na univerzite, ktorého brat si dával vyratúvať dane niekomu u Wileyho & Becka. Tri rozličné zdroje, takže to musela byť pravda. Krank si môže robiť, čo sa mu zachce, ale Vic a zvyšok Hemlock Street to nenechajú len tak.

Frohmeyer bol nevoleným bosom Hemlock Street. Vďaka svojmu pohodlnému miestečku na univerzite mal dosť času starať sa do všetkého a vďaka bezhraničnej energii bol večne na ulici a organizoval kadejaké akcie. Keďže mal šesť detí, jeho dom bol vždy plný. Ich dvere boli stále otvorené a jednostaj sa tam hrali nejaké hry. Výsledkom bol dosť zničený trávnik, hoci Vic na kvetinových záhonoch tvrdo pracoval.

Frohmayer pozýval volebných kandidátov na Hemlock Street, ktorí s ním potom grilovali na jeho zadnom dvore a rozvíjali svoju kampaň. Frohmeyer dával kolovať petície, chodil odo dverí k dverám a brojil proti odtrhnutiu alebo za školské dlhopisy, alebo proti novej štvorprúdovke, vzdialenej odtiaľ celé kilometre, alebo za nový kanalizačný systém. Frohmeyer zavolal na úrad, keď susedovi neodviezli odpadky, a keďže to bol Frohmeyer, záležitosť sa rýchlo vyriešila. Stačilo, že sa na Hemlock Street zjavil zatúlaný pes zo susednej ulice, a už bola na mieste kontrola. Stačilo, že sa na Hemlock Street zjavil potetovaný, vlasatý neznámy mladík, ktorý vyzeral ako delikvent, a Frohmeyer už zavolal políciu, ktorá mládencovi ďobala do hrudníka a kládla kadejaké otázky.

Keď sa niekto z Hemlock Street dostal do nemocnice, Frohmeyer zorganizoval návštevy, nosenie jedla a dokonca aj starostlivosť o trávnik. Keď na Hemlock Street niekto umrel, objednal kvety na pohreb a zorganizoval návštevy na cintoríne. Keď ktorýkoľvek sused niečo potreboval, mohol sa bez váhania obrátiť na Frohmeyera.

Snehuliakov navrhol Vic, hoci sa inšpiroval v predmestskej štvrti Evanston, takže to nebol celkom jeho nápad. Rovnaký snehuliak na každej streche Hemlock Street, trojmetrový kolos s veselým úsmevom, fajkou z kukuričného šúľka, čiernym cylindrom a tučným bruchom, ktorý belostne žiaril, lebo bol osvetlený dvestowattovou žiarovkou, zamontovanou niekde hlboko v hrubom čreve. Snehuliaci mali na Hemlock Street premiéru pred šiestimi rokmi a zaznamenali strhujúci úspech - dvadsaťjeden domov na jednej strane, dvadsaťjeden na druhej, celá ulica lemovaná dvoma dokonalými radmi snehuliakov v dvanásťmetrovej výške. Na prvej strane novín sa zjavila farebná fotografia s milým príbehom. Dva televízne štáby pripravili z ich ulice živé vysielanie.

Ďalší rok sa na Stanton Street na juhu a na Ackerman Street na severe zjavili soby Rudolfovia so striebornými zvončekmi a na Frohmeyerovo tiché naliehanie začal výbor zo Starostlivosti o úpravu okolia udeľovať ceny za vianočnú výzdobu.

Pred dvoma rokmi sa stala pohroma, keď víchrica odviala väčšinu snehuliakov do susedného obvodu. Vďaka Frohmeyerovi sa však z toho susedia spamätali a vlani zdobila Hemlock Street nová, trochu menšia verzia snehuliakov. Na akcii sa nezúčastnili iba dva domy.

Každý rok Frohmeyer určil dátum vzkriesenia snehuliakov, a keď sa dopočul novinu o Krankovcoch, rozhodol sa, že to urobí okamžite. Po večeri napísal pre susedov krátky oznam, čo robil najmenej dva razy do mesiaca, vytlačil štyridsaťjeden kópií a vyslal svoje deti, aby ich osobne doručili do každého domu na Hemlock Street. Stálo tam: „Sused, zajtra má byť jasno, perfektný čas, aby sme oživili našich snehuliakov. Ak potrebujete pomoc, zavolajte Martyho, Judda alebo mňa. Vic Frohmeyer.“

Luther prevzal oznam od usmievajúceho sa dieťaťa.

„Kto to bol?“ zakričala Nora z kuchyne.

„Frohmeyer.“

„O čo ide?“

„O snehuliakov.“

Pomaly vošla do obývačky, kde Luther stál s polhárkom papiera, akoby to bolo predvolanie za porotcu. S obavami na seba pozreli a Luther začal veľmi pomaly krútiť hlavou.

„Musíš ho postaviť,“ povedala Nora.

„Nie, nemusím,“ odvetil veľmi rozhodne a s každým slovom jeho podráždenie rástlo. „V žiadnom prípade nemusím. Nijaký Vic Frohmeyer mi nebude rozkazovať, aby som si na Vianoce vyzdobil dom.“

„Je to iba snehuliak.“

„Nie, je to oveľa viac.“

„Čo?“

„Ide o princíp, Nora. Nechápeš? Ak sme sa rozhodli vykašľať na Vianoce, máme na to právo, došľaka, a...“

„Nehreš, Luther.“

„. a nikto, ani Vic Frohmeyer, nám v tom nezabráni.“ A hlasnejšie dodal. „Mňa do toho nikto nedonúti!“ Jednou rukou ukazoval na strop a druhou mával oznamom. Nora sa utiahla do kuchyne.

5

Hemlockovský snehuliak sa skladal zo štyroch častí - širokej okrúhlej základne, trochu menšej gule, ktorá zapadala do základne, potom nasledoval trup a nakoniec hlava s tvárou a klobúkom. Každá časť sa dala vložiť do predchádzajúcej, takže skladovanie ďalších jedenásť mesiacov nerobilo nikomu problémy. Keďže snehuliak stál 82 dolárov 99 centov plus poštovné, každý ho zbalil a odložil veľmi starostlivo.

A všetci ho rozbaľovali s veľkou radosťou. Popoludní bolo vo väčšine garáží na Hemlock Street vidieť, ako susedia oprašujú jednotlivé časti a kontrolujú, či sú všetky v poriadku. Potom ho poskladali celkom ako ozajstného snehuliaka, guľa na guľu, kým nemeral dva a pol metra a nebol pripravený na strechu.

Inštalácia nebola jednoduchá záležitosť. Bol na to potrebný rebrík a lano, a takisto susedská pomoc. Najprv sa bolo treba vyštverať s lanom okolo pása na strechu, potom bolo treba vytiahnuť hore snehuliaka, ktorý bol vyrobený z ťažkého plastu a vážil dobrých dvadsať kilogramov. Musel sa však vyťahovať veľmi opatrne, aby sa nedoškriabal na asfaltových šindľoch. Keď bol snehuliak navrchu, pripútali ho ku komínu plátenným popruhom, ktorý bol vynálezom Vica Frohmeyera. Do snehuliakových útrob sa vmontovala dvestowattová žiarovka a zo zadnej časti strechy sa spustila predlžovačka.

Wes Trogdon bol poisťovací agent, ktorý sa hodil na maródku, aby prekvapil deti tým, že budú mať snehuliaka na streche prví. Spolu so ženou Trish hneď po obede snehuliaka vyumývali a potom Wes pod manželkiným bdelým dohľadom vyliezol na strechu a pripevnil snehuliaka, takže úloha bola splnená. Z dvanásťmetrovej výšky, odkiaľ mal skvelý výhľad, sa

Wes spokojne obzeral po Hemlock Street, pyšný, že predstihol všetkých, vrátane Frohmeyera.

Kým Trish varila kakao, Wes začal vyťahovať zo suterénu škatule s osvetlením a rozkladal ich na príjazdovej ceste, kde kontroloval obvody. Nikto na celej Hemlock Street nemal toľko vianočného osvetlenia ako Trogdonovci. Ozdobili celý dvor, kríky, stromy, olemovali dom, okná - vlani použili dokopy štrnásťtisíc elektrických sviečok.

Frohmeyer odišiel z práce skôr, aby mohol dozerať na situáciu na Hemlock Street, a dosť ho potešilo, ako ulica kypela činorodosťou. Na chvíľu ozelenel od závisti, že Trogdon ho tak predbehol, ale čo na tom v skutočnosti záleží? Čoskoro spojili svoje sily na príjazdovej ceste pani Elien Mulhollandovej, peknej vdovy, ktorá už vypekala koláčiky. Jej snehuliak bol bleskurýchlo na streche, koláčiky v žalúdku a oni dvaja sa už vypravili na pomoc ďalším. Pridali sa k nim deti vrátane Spika Frohmeyera, dvanásťročného chlapca s otcovým organizačným talentom a v neskoré popoludnie chodili odo dverí k dverám a ponáhľali sa, aby stihli do zotmenia čo najviac.

U Krankovcov Spike zazvonil, ale nikto mu neotváral. Lexus pána Kranka neparkoval pred domom, čo nebolo o piatej popoludní nič nezvyčajné. Ale Audi pani Krankovej stálo v garáži, čo bolo jasné znamenie, že je doma. Záclony aj žalúzie boli odtiahnuté. Zato dvere aj tak nikto neotváral, a tak sa celá skupina presunula k Beckerovcom, kde Ned pred domom umýval snehuliaka a svokra naňho štekala povely zo schodov. „Práve odchádzajú,“ zašepkala Nora v spálni do telefónu. „Prečo šepkáš?“ spýtal sa Luther podráždene.

„Lebo nechcem, aby ma počuli.“

„Kto tam bol?“

„Vic Frohmeyer, Wes Trogdon, tuším ten Brixley z opačného konca ulice a pár detí.“

„Hotová banda hrdlorezov, čo?“

„Skôr pouličných výtržníkov. Teraz sú u Beckerovcov.“

„Boh im pomáhaj.“

„Kde je snehuliak?“ spýtala sa.

„Niekde tam, kde trčí od januára. Prečo?“

„Neviem.“

„To je smiešne, Nora. Šepkáš do telefónu v zamknutom dome, pretože naši susedia chodia od dverí k dverám a pomáhajú ostatným susedom vyložiť na strechu trápneho dvaapolmetrového plastového snehuliaka, ktorý, mimochodom, nemá s Vianocami nič spoločné. Už ti to napadlo, Nora?“

„Nie.“

„Hlasovali sme za Rudolfa, pamätáš?“

„Nie.“

„Je to smiešne.“

„Ja sa nesmejem.“

„Snehuliak má tento rok voľno, jasné?“

Luther ticho zložil a usiloval sa sústrediť na prácu. Po zotmení sadol do auta, pomaly sa viezol domov a celou cestou si hovoril, že je hlúpe trápiť sa pre také triviálností, ako je snehuliak na streche. A celý čas myslel na Walta Scheela.

„No tak, Scheel,“ mrmlal si popod nos. „Nenechaj ma v štichu.“

Walt Scheel bol jeho rival na Hemlock Street, uhundraný chlapík, ktorý býval v dome rovno oproti. Mal dve deti, ktoré už skončili univerzitu, manželku, ktorá bojovala s rakovinou prsníka, záhadnú prácu v belgickom konglomeráte, príjem, ktorý podľa všetkého patril na Hemlock Street medzi najvyššie - ale bez ohľadu na to, koľko zarábal, Scheel a jeho panička chceli, aby si ľudia mysleli, že majú oveľa viac. Keď si Luther kúpil Lexus, musel si ho kúpiť aj Scheel. Keď si Bellington dal urobiť bazén, Scheel zrazu pocítil potrebu zaplávať si na svojom zadnom dvore, vraj na odporúčanie lekára. Keď si Sue Kroppová zo západného konca vybavila kuchyňu značkovými prístrojmi - povrávalo sa, že za osemtisíc -, Bev Scheelová o pol roka neskôr vrazila do kuchynského zariadenia deväťtisíc.

Bev však bola beznádejná kuchárka a podľa svedkov jej jedlo chutilo po renovácii ešte horšie.

Povýšenosť Scheelovcov však pred pol druha rokom zmrazila rakovina prsníka panej domu. Celá rodina bola vážne pokorená. Prestalo im záležať na tom, aby sa predbiehali so susedmi. Veci sa stali zbytočnými. Znášali chorobu s tichou dôstojnosťou a ako zvyčajne, Hemlock Street ich podporovala ako jedna rodina. Rok po prvej chemoterapii došlo v belgickom konglomeráte k výmene kresiel. Nech dovtedy Walt robil čokoľvek, teraz klesol nižšie.

Počas predchádzajúcich Vianoc boli Scheelovci priveľmi rozptýlení, aby sa zaoberali výzdobou. Nemali snehuliaka ani ktovieaký stromček, iba pár svetiel ovinutých okolo predných okien.

Pred rokom zostali len dva domy na Hemlock Street bez snehuliakov - dom Scheelovcov a dom na západnom konci, ktorý patril akejsi pakistanskej dvojici, čo tam bývala tri mesiace a potom sa presťahovala. Bol na predaj a Frohmeyer vážne uvažoval, že objedná ďalšieho snehuliaka, zorganizuje nočný nájazd na pozemok a postaví zmrzliaka na strechu.

„No tak, Scheel,“ mrmlal Luther uprostred premávky. „Nechaj snehuliaka v suteréne.“

Nápad so snehuliakmi sa pred šiestimi rokmi, keď s ním Frohmeyer vyrukoval, zdal celkom milý. Teraz bol otravný. Ale, pripustil Luther, rozhodne sa nezdal otravný deťom na Hemlock Street. V kútiku duše sa tešil, keď im pred dvoma rokmi svišťala nad strechami víchrica a jej nápory rozfúkali snehuliakov takmer po celom meste.

Zabočil na Hemlock Street a pokiaľ dovidel, celá ulica bola lemovaná rovnakými snehuliakmi stojacimi na strechách ako žiariace hliadky. V ich radoch boli iba dve diery - na domoch Scheelovcov a Krankovcov. „Ďakujem, Scheel,“ zašepkal Luther. Deti jazdili na bicykloch. Susedia boli pred domami, naťahovali osvetlenie a zhovárali sa ponad živé ploty.

Keď Luther zaparkoval a náhlil sa do domu, všimol si, že pouličná banda sa zhromaždila v garáži Scheelovcov. A už o pár minút vztýčila pri dome rebrík a Frohmeyer stúpal hore ako veterán striech. Luther vykukol von cez žalúzie na dverách. Na prednom dvore bol Walt Scheel asi s desiatimi ľuďmi, Bev, zahalená v teplom kabáte, stála na schodoch. Spike Frohmeyer zápasil s predlžovačkou. Ozýval sa odtiaľ krik a smiech, a keď putoval na strechu predposledný snehuliak na Hemlock Street,

každý na Frohmeyera niečo vykrikoval.

Pri špagetách bez omáčky, zato s cottage cheesom si toho veľa nepovedali. Nora schudla pol druha kila, Luther dve kilá. Keď umyli riad, Luther zišiel do suterénu, kde päťdesiat minút šliapal na bežiacom páse a spálil tristoštyridsať kalórií, čo bolo viac, ako práve skonzumoval. Osprchoval sa a pokúsil sa čítať.

Keď bol na ulici čistý vzduch, vyšiel von na prechádzku. Nebude väzňom vo vlastnom dome. Nebude sa skrývať pred susedmi. Nemá sa týchto ľudí prečo báť.

Keď obdivoval dva úhľadné rady snehuliakov strážiacich tichú ulicu, premkol ho pocit viny. Trogdonovci ovešiavali stromček ďalšími ozdobami a jemu sa v mysli vynorili spomienky na Blairino detstvo a tie dávne časy. Nemal sklony oddávať sa nostalgii. Žijeme dnes, nie zajtra, a rozhodne nie včera, hovorieval vždy. Príjemné spomienky rýchlo vymazalo pomyslenie na nakupovanie a vyhadzovanie peňazí von oknom. Luther bol celkom hrdý, že sa rozhodol urobiť si tento rok voľno.

Opasok má o čosi voľnejší. Pláže čakajú.

Z ničoho nič prifrčal bicykel a šmykom zastavil. „Zdravím, pán Krank.“

Bol to Spike Frohmeyer, bezpochyby smerujúci domov z nejakého tajného stretnutia mladých. Chlapec spával menej ako jeho otec a po celom okolí sa povrávalo o Spikových nočných potulkách. Bol to milý chlapec, ale trochu nezvládnuteľný.

„Ahoj, Spike,“ odvetil Luther a zatajil dych. „Čo robíš vonku?“

„Len som bol čosi skontrolovať,“ odvetil, akoby bol oficiálny nočný strážnik.

„Čo také, Spike?“

„Ocko ma poslal na Stanton Street, aby som sa pozrel, koľko Rudolfov majú na strechách.“

„A kolko ich majú?“ spýtal sa Luther a hral jeho hru.

„Ani jedného. Znova sme ich nabili.“

U Frohmeyerovcov zavládne víťazná nálada, pomyslel si Luther. Aká hlúposť!

„Dáte si na strechu snehuliaka, pán Krank?“

„Nie, Spike. Tento rok nestrávime sviatky v meste. U nás Vianoce nebudú.“

„Nevedel som, že aj to sa dá.“

„Žijeme v slobodnej krajine, Spike, môžeš tu robiť takmer všetko, čo chceš.“

„Ale odchádzate až na prvý sviatok vianočný,“ poznamenal Spike.

„Čože?“

„Počul som, že napoludnie. Máte dosť času, aby ste postavili na strechu snehuliaka. Tak by sme mohli znova vyhrať cenu.“

Luther chvíľu mlčal a nevedel sa vynačudovať, ako rýchlo sa súkromné záležitosti človeka rozšíria po celom okolí.

„Netreba to s tým vyhrávaním preháňať, Spike,“ povedal múdro. „Nech tento rok získa cenu niektorá ina ulica.

„Asi áno.“

„Tak uz bež."

Chlapec sadol na bicykel a ešte cez plece prehodil: „Dovidenia neskôr.“

Chlapcov otec striehol v závetrí, keď Luther kráčal po ulici. „Zdravím, Luther,“ povedal Vic, akoby sa stretli čírou náhodou. Oprel sa o poštovú schránku na konci príjazdovej cesty.

„Zdravím, Vic,“ odvetil Luther a takmer zastal. Ale v poslednej chvíli sa rozhodol, že bude pokračovať v prechádzke. Prešiel okolo Frohmeyera, ktorý sa k nemu pridal.

„Ako sa má Blair?“

„Dobre, ďakujem za opýtanie. A čo tvoje deti?“

„Majú skvelú náladu. Teraz je najkrajšie obdobie roka, Luther. Nemyslíš?“ Frohmeyer nasadil jeho tempo a teraz kráčali vedľa seba.

„Rozhodne. Už ani nemôže byť krajšie. Ale chýba nám Blair. Bez nej to nebude ono.“

„To iste.“

Zastali pred domom Beckerovcov, Lutherových susedov, a pozorovali, ako sa chudák Ned kyvoce na najvrchnejšej priečke rebríka v márnom úsilí pripevniť na vrchol stromčeka obrovskú hviezdu. Jeho manželka stála za ním, usilovne mu radila, ale ani jej nenapadlo chytiť rebrík, a svokra stála o pár krokov ďalej, aby mala lepší výhľad. Zdalo sa, že sa schyľuje k pästnému súboju.

„Niektoré veci mi na Vianoce nebudú chýbať,“ poznamenal Luther.

„Takže ich skutočne nebudete oslavovať?“

„Presne tak, Vic. Ocenil by som, keby si to pochopil.“

„Mne sa to akosi nepozdáva.“

„Ale ty o tom nerozhoduješ, nemyslíš?“

„Nie, nerozhodujem.“

„Dobrú noc, Vic.“ Luther ho tam nechal stáť, pobavený Beckerovcami.

6

Norin predpoludňajší okrúhly stôl v útulku pre týrané ženy sa skončil zle, keď Claudia, neveľmi blízka priateľka, z ničoho nič vybľafla: „Takže tento rok nebude nijaké vianočné mecheche, Nora?“

Z ôsmich prítomných žien vrátane Nory bývalo v minulosti pozvaných na ich vianočné večierky presne päť. Zvyšné tri nepozývala a tie by v danej chvíli boli najradšej zaliezli do nejakej diery, rovnako ako Nora.

Ty surová potvora, pomyslela si Nora, ale podarilo sa jej rýchlo odvetiť: „Žiaľ, nie. Tento rok Vianoce nebudeme oslavovať.“ A takmer dodala: „A ak u nás ešte niekedy bude nejaké mecheche, drahá Claudia, nečakaj, že ťa pozveme.“

„Počula som, že idete na okružnú plavbu,“ ozvala sa Jayne, jedna z troch nepozvaných, a usilovala sa odviesť rozhovor iným smerom.

„Áno. Odchádzame na prvý sviatok vianočný.“

„Takže jednoducho celkom zrušíte Vianoce?“ spýtala sa Beth, ďalšia neveľmi blízka priateľka, ktorú každoročne pozývali len preto, lebo firma jej manžela spolupracovala s Wileym & Beckom.

„Všetko,“ odsekla Nora agresívne a zovrelo jej žalúdok.

„To je najlepší spôsob, ako ušetriť peniaze,“ zapojila sa Lila, najväčšia potvora z celej skupiny. Dôraz, s akým vyslovila slovo „peniaze“, akoby naznačoval, že u Krankovcov je možno napätá finančná situácia. Nore sa zapálili líca. Lilin manžel bol pediater. Luther jednoznačne tvrdil, že sú po uši zadížení - veľký dom, veľké autá, vidiecke kluby. Veľa zarábal, ale ešte viac míňal.

Ktovie, kde je v týchto hrozných chvíľach Luther? Prečo ona musí trpieť pre jeho bláznivý nápad? Prečo ona bojuje v prvej línii, zatiaľ čo on si spokojne sedí vo svojej tichej kancelárii a prichádza do styku iba s ľuďmi, ktorí preňho pracujú alebo sa ho boja? Firma Wiley & Beck bola čosi ako správny pánsky klub a skupina skostnatených účtovníkov možno teraz pripíja Lutherovi na jeho odvahu, s akou sa rozhodol vyhnúť Vianociam a ušetriť pár dolárov. Ak sa jeho otvorený odpor môže niekde ujať, potom rozhodne v účtovníckej profesii.

Ju idú znova upáliť na hranici, a Luther si spokojne sedí v práci a pravdepodobne sa hrá na hrdinu.

Vianoce majú na starosti ženy, nie muži. Nakupujú, zdobia, pečú, plánujú večierky, posielajú pozdravy a trápia sa pre veci, na ktoré muži ani nepomyslia. Prečo vlastne Lutherovi tak veľmi záleží na tom, aby sa vyhol Vianociam, keď ho stoja tak málo námahy?

Nora soptila, ale nechrlila oheň. Nemalo zmysel začínať so ženskými problémami v stredisku pre týrané ženy.

Ktosi navrhol odročenie stretnutia a Nora bola prvá vonku. Keď sa autom vracala domov, soptila ešte väčšmi - hlavou sa jej preháňali nepekné myšlienky o Lile a jej poznámke o peniazoch. A ešte škaredšie myšlienky o manželovi a jeho sebeckosti. Bola v silnom pokušení vzdať ten márny boj, roztočiť to, a kým sa Luther vráti domov, vyzdobiť celý dom. Stromček by postavila za dve hodiny. Ešte nie je prineskoro začať plánovať večierok. Frohmeyer by bol celý šťastný, keby sa mohol postarať o ich snehuliaka. Odpustia si darčeky a zopár iných vecí, a ešte vždy ušetria dosť, aby mali na výletnú plavbu.

Zabočila na Hemlock Street a, samozrejme, okamžite si všimla, že iba jeden dom nemá na streche snehuliaka. Ich pekný poschodový dom sa osamelo vynímal, akoby Krankovci boli hinduisti alebo budhisti, či iní čudáci, ktorí neveria na Vianoce.

Stála v obývačke, pozerala von oknom rovno ponad miesto, kde sa vždy vynímal ich krásny stromček, a Nora si po prvý raz uvedomila, ako chladne pôsobí ich dom, keď nie je vyzdobený. Zahryzla si do pery a zamierila k telefónu, ale Luther si práve odskočil na sendvič. V kôpke pošty, ktorú vybrala zo schránky, našla medzi dvoma obálkami s vianočnými pozdravmi čosi, pri čom stuhla. Letecky poslaný list z Peru. Na obálke boli vytlačené akési španielske slová.

Nora si sadla a otvorila ju. Boli v nej dve strany Blairinho krásneho písma a milých slov.

V peruánskej divočine sa má fantasticky. Nemôže sa mať lepšie. Žije s indiánskym kmeňom, ktorý existuje už niekoľko tisícročí. Na naše pomery sú veľmi chudobní, ale sú zdraví a šťastní. Deti sa jej spočiatku stránili, ale už si ich získala a chcú sa učiť. Blair sa trochu rozpísala o deťoch.

Žije v chatrči z trávy so Stacey, svojou novou priateľkou z Utahu. Neďaleko žijú ešte dvaja ďalší dobrovoľníci z mierových zborov. Zbory pred štyrmi rokmi založili malú školu. V každom prípade je zdravá, sýta, nikde niet ani stopy po obávaných chorobách alebo smrteľne nebezpečných zvieratách a práca ju baví.

Posledný odstavec bol zhmotnením mravnej sily, ktorú Nora tak zúfalo potrebovala. Stálo v ňom:

Viem, že Vám bude na Vianoce bezo mňa ťažko, ale, prosím, nebuďte smutní. Moje deti nevedia nič o Vianociach. Majú tak málo a chcú tak málo, až sa cítim previnilo, že nasa kultúra je taká posadnutá hmotnými statkami. Nie sú tu kalendáre ani hodiny, takže pochybujem, že vôbec budem vedieť, kedy sa Vianoce začnú a skončia.

(Okrem toho, môžeme to dobehnúť na budúci rok, no nie?)

Múdre dievča. Nora si list znova prečítala a zrazu sa jej zmocnila hrdosť - nielen preto, že vychovala takú múdru a zrelú dcéru, ale aj preto, že sa sama rozhodla zriecť sa aspoň na rok posadnutosti hmotnými statkami.

Znova zavolala Lutherovi a prečítala mu list.

Pondelňajší večer v nákupnom stredisku! Nebolo to práve Lutherovo najobľúbenejšie miesto, ale vycítil, že Nora si potrebuje vyjsť von. Navečerali sa v napodobenine hostinca na jednom konci, potom sa pretlačili cez masy ľudí na druhý, kde sa v kinách konala premiéra romantickej komédie s hviezdnym obsadením. Osem dolárov za lístok na dve hodiny nudy, kde sa finančne nadhodnotení klauni budú chichotať od začiatku až do konca toho filmárskeho braku. Hoci v nákupnom stredisku boli davy, kino zívalo prázdnotou a Luthera vzrušovalo pomyslenie, že všetci ostatní tam vonku nakupujú. Pohodlne sa usadil so svojimi pukancami a uložil sa na spánok.

Zobudil sa, keď ho Nora štuchla do rebier. „Chrápeš,“ zasyčala.

„Komu to vadí? Kino je prázdne.“

„Ticho, Luther.“

Zadíval sa na film, ale po piatich minútach toho mal dosť. „Hneď sa vrátim,“ zašepkal a odišiel. Radšej sa bude tlačiť v dave, nech mu ľudia hoci aj postúpajú po nohách, než by mal pozerať takú hlúposť. Vyviezol sa pohyblivými schodmi na poschodie, kde sa oprel o zábradlie a pozeral na chaos pod sebou. Santa sedel na tróne a rad sa pohyboval veľmi pomaly. Na klzisku prenikavo jačala zo šumiacich reproduktorov hudba a deti v kostýmoch škriatkov korčuľovali okolo nejakej vypchatej bytosti, ktorá zrejme mala byť sobom. Všetci rodičia to sledovali cez objektív videokamery. Unavení nakupujúci sa šuch tali hore-dolu, vliekli nákupné tašky, vrážali do iných a hádali sa s deťmi.

Luther ešte nikdy nebol taký hrdý.

Na druhej strane si všimol nový obchod so športovými potrebami. Pobral sa k nemu a cez výklad videl, že vnútri je poriadna tlačenica a málo pokladníkov. Len sa tam trochu poobzerá. Vzadu našiel pomerne malý výber dýchacích trubíc na potápanie, ale veď bol december. Plavky mali iba značky Speedo, a to veľmi uzučké a zrejme navrhnuté pre olympijských plavcov do dvadsiatky. Bolo to skôr malé vrecko, ako kus odevu. Až sa ich bál dotknúť. Vezme si katalóg a nakúpi v bezpečí domova.

Keď vychádzal z obchodu, strhla sa pri pokladnici hádka. Podľa všetkého sa stratil nejaký vystavený tovar. Blázni.

Kúpil si nízkotučný jogurt a zabíjal čas prechádzkou po hornom podlaží, pyšne sa usmievajúc pri pohľade na uštvané duše, ktorým sa stenčovali šekové knižky. Zastal a zahľadel sa na plagát, na ktorom bola v životnej veľkosti vyobrazená nádherná mladá žena v uzučkých bikinách na dokonale opálenom tele. Pozývala ho, aby vstúpil do malého salónu s názvom Večné opálenie. Luther sa poobzeral okolo seba, akoby bol v kníhkupectve pre dospelých, potom nakukol dnu, kde za časopisom čakala Daisy. Nasilu vyčarila na hnedej tvári úsmev a zdalo sa, akoby na čele a okolo očí popraskala. Zuby mala vybielené, vlasy zosvetlené, pokožku stmavnutú a Luther uvažoval, ako asi vyzerala predtým.

Ani ho neprekvapilo, keď Daisy povedala, že je ideálny čas kúpiť si ich opaľovaciu kúru. Na Vianoce majú špeciálnu ponuku - dvanásť sedení za šesťdesiat dolárov. Jedno sedenie každý druhý deň, na začiatku pätnásť minút, postupne sa dávka zvýši na dvadsaťpäť. Na konci programu bude Luther obdivuhodne opálený a pripravený na nástrahy karibského slnka.

Šiel za ňou k radu kabínok - maličkých miestností, v ktorých bola opaľovacia posteľ a viac nič. Teraz predvádzajú najmodernejšie bronzové matrace FX-2000 priamo zo Švédska, akoby Švédi vedeli všetko o opaľovaní. Na prvý pohľad bronzový matrac Luthera vydesil. Daisy mu vysvetlila, že sa treba jednoducho vyzliecť, áno, všetko musí ísť dolu, hrkútala, vkĺznuť na lôžko a priklopiť veko, čo Lutherovi pripomínalo formu na pečenie oblátok. Treba sa opekať pätnásť až dvadsať minút, a keď sa ozve bzučiak, vstať a obliecť sa. Nie je to vôbec náročné.

„A čo potenie?“ spýtal sa Luther a v duchu zápasil s predstavou, že tam leží celkom nahý a osemdesiat žiaroviek mu opeká každý kúsok tela.

Daisy mu vysvetlila, že je pritom trochu teplo, ale po skončení stačí nasprejovať bronzový matrac, utrieť ho papierovou utierkou a už môže nastúpiť ďalší zákazník.

Kožná rakovina? Daisy sa falošne zasmiala. V žiadnom prípade. Možno pri starších typoch, prv ako zdokonalili technológiu, takže prakticky vylúčili ultrafialové lúče a podobné veci. Nové bronzové matrace sú v skutočnosti bezpečnejšie ako pravé slnko. Ona sa na nich opaľuje už jedenásť rokov.

A tvoja koža vyzerá ako spečené kravské lajno, uvažoval Luther.

Kúpil dve kúry dokopy za stodvadsať dolárov. Odchádzal zo salónu pevne rozhodnutý, že sa musí opáliť, nech je to akokoľvek nepohodlné. A uškrnul sa pri predstave, ako sa Nora vyzlieka donaha za stenou tenkou ako papier a ukladá sa na bronzový matrac.

7

Policajný dôstojník sa volal Salino a prichádzal každý rok. Bol statný, nemal zbraň ani vestu, slzotvorný plyn ani obušok, putá ani vysielačku, nič z toho, čo si jeho kolegovia tak radi pripínajú na opasky a telá. Salino vyzeral v uniforme zle, ale už v nej vyzeral zle tak dlho, že to nikomu neprekážalo. Hliadkoval v juhovýchodnej časti mesta, v okolí Hemlock Street, v lepšej štvrti, kde jediným zločinom bola z času na čas krádež bicykla alebo prekročená povolená rýchlosť.

Salinovým partnerom bol v ten večer mohutný mladý muž so zaťatými zubami, ktorému spod tmavomodrej košele vytŕčali svaly. Volal sa Treen a mal všetky policajné vecičky, ktoré Salino nemal.

Keď ich Luther uvidel cez žalúzie na dverách, ako tam stoja a stláčajú zvonček, okamžite si pomyslel na Frohmeyera. Frohmeyer bol schopný zavolať na Hemlock Street políciu rýchlejšie ako sám veliteľ.

Otvoril dvere, zazneli obligátne pozdravy a potom ich pozval dnu. Nechcel ich vo svojom dome, ale vedel, že neodídu, kým sa neskončí rituál. Treen zvieral v ruke jednoduchú bielu rúru, v ktorej bol kalendár.

Nora, ktorá ešte pred chvíľou pozerala s manželom televíziu, sa zrazu vyparila, hoci Luther vedel, že sa skrýva za sklenými dverami v kuchyni a neujde jej ani slovo.

Slova sa ujal Salino. Luther pochopil, že zrejme preto, lebo jeho statný partner má pravdepodobne obmedzený slovník. Policajná asociácia sa opäť zo všetkých síl usiluje robiť pre komunitu zaujímavé veci. Hračky pre drobcov. Vianočné koše pre nemajetných. Návštevy Šantu. Korčuliarske dobrodružstvá.

Návštevy ZOO. A okrem toho roznášajú darčeky starým ľuďom v domoch opatrovateľskej služby a veteránom ležiacim v nemocnici. Salino zdokonalil svoju prezentáciu. Luther ho počul aj predtým.

Aby nejako vykompenzovali náklady spojené s finančne náročnými projektmi, Policajná asociácia znova pripravila pekný kalendár, ktorý zobrazuje niektorých jej členov v akcii a pri službe ľudu. Treen ako na povel vytiahol kalendár, rozbalil ho a obracal velké listy, pričom Salino vysvetľoval. Januárový obrázok predstavoval dopravného strážnika so srdečným úsmevom, ktorý naznačoval malým škôlkarom, že môžu prejsť cez cestu. Na februárovej stránke bol ešte svalnatejší policajt ako Treen, ktorý pomáhal nešťastnému motoristovi vymeniť pneumatiku. Napriek namáhavej práci sa policajtovi akosi podarilo vyčariť úsmev. Na marcovom liste bola zobrazená dosť napätá situácia pri nočnej nehode, keď dookola blikali svetlá a traja muži v modrom sa zamračene radili.

Luther obdivoval fotografie aj umeleckú prácu, ale kým pred ním defilovali mesiace, nepovedal ani slovo.

Čo tak spodky s leopardím vzorom? chcel sa spýtať. Alebo sauna? Alebo záchranca s uterákom okolo pása? Pred tromi rokmi sa Policajná asociácia usilovala zapôsobiť na nežné pohlavie a vydala kalendár s fotografiami štíhlejších a mladších členov zboru, ktorí nemali oblečené prakticky nič, polovica z nich sa hlúpo usmievala do objektívu, druhá polovica sa usilovala svojím výrazom v duchu doby vyjadriť, ako neznáša producírovanie. V novinách sa okamžite zjavil článok na prvej strane.

Na druhý deň sa rozpútalo doslova peklo. Starosta zúril, lebo radnicu zaplavili sťažnosti. Riaditeľa Policajnej asociácie vyhodili. Nedistribuované kalendáre stiahli a spálili, čo miestna televízna stanica vysielala naživo.

Nora si svoj kalendár odložila do suterénu a tajne sa tam z neho tešila.

Kalendár svalovcov znamenal finančnú pohromu pre všetkých zainteresovaných, ale ďalšie Vianoce bol o to väčší záujem o kalendáre. Tržba sa takmer zdvojnásobila.

Luther si kupoval kalendár každý rok, ale iba preto, že sa to od neho očakávalo. Na počudovanie nebola nikde uvedená cena, aspoň na tých, ktoré osobne doručovali Salino, Treen a im podobní. Ich osobná zaangažovanosť stála čosi viac, bolo to gesto dobrej vôle, za ktoré mali ľudia ako Luther vysoliť peniaze, lebo tak sa to jednoducho robilo. Takéto vynútené, otvorené úplatkárstvo Luther neznášal. Vlani vypísal pre Policajnú asociáciu šek na sto dolárov, ale tento rok to už neurobí.

Keď sa prezentácia skončila, Luther sa vystrel a povedal: „Nepotrebujem kalendár.“ Salino naklonil hlavu nabok, akoby zle rozumel. Treenovi ešte väčšmi navrel krk.

Na Salinovej tvári sa zjavil samoľúby úsmev. Možno ho nepotrebuješ, ale aj tak ho kúpiš. „A to už prečo?“ spýtal sa.

„Už mám kalendáre na budúci rok.“ To bola novina pre Noru, ktorá si hrýzla nechty a počúvala so zatajeným dychom.

„Ale nie takéto,“ podarilo sa zahundrať Treenovi. Salino naňho vrhol pohľad a zahriakol ho: „Ty mlč!“

„Mám dva kalendáre v kancelárii a dva doma v pracovni,“ vysvetľoval Luther. „Jeden máme v kuchyni pri telefóne. Hodinky mi jasne oznamujú, aký je deň, a počítač takisto. Za celé roky nevymeškali ani deň.“

„Zbierame peniaze pre postihnuté deti, pán Krank,“ povedal Salino zrazu tichším hlasom. Nora mala slzy na krajíčku.

„My prispievame na postihnuté deti, dôstojník,“ odsekol Luther. „Prostredníctvom cirkvi a daní dávame peniaze všetkým ľuďom v núdzi, na ktorých si len spomeniete.“

„Vy nie ste hrdý na svojich policajtov?“ spýtal sa Treen drsne, bezpochyby opakujúc vetu, ktorú počul od Salina.

Luther sa na chvíľu zarazil a potlačil hnev. Akoby kúpa kalendáru bola jediným spôsobom vyjadrenia hrdosti na miestnu policajnú jednotku. Akoby vysolenie úplatku uprostred obývačky bolo dôkazom, že on, Luther Krank, pevne stojí za chlapcami v modrom.

„Minulý rok som zaplatil tisíctristo dolárov na mestské dane,“ vyhlásil Luther a prebodol mladého Treena rozpáleným pohľadom. „Časť z nich išla na váš plat. Z ďalšej časti zaplatili požiarnikov, záchranárov, učiteľov, sanitárnych pracovníkov, zametačov ulíc, starostu a jeho početný personál, sudcov, zriadencov, väzenských dozorcov, všetkých úradníkov na mestskej radnici, všetkých ľudí v Nemocnici milosrdenstva. Všetci robia svoju prácu skvele. Aj vy, pane, robíte svoju prácu skvele. Som hrdý na všetkých našich mestských zamestnancov. Ale čo s tým má spoločné kalendár?“

Samozrejme, Treenovi to nikdy nikto takto logicky nevysvetlil a nezmohol sa na odpoveď. Vlastne ani Salino. Zavládlo napäté ticho.

Keďže Treenovi nenapadla nijaká inteligentná odpoveď, aj on sa rozpálil a rozhodol sa, že si zapíše Krankovu poznávaciu značku auta a potom bude striehnuť v úkryte. Možno ho prichytí pri prekročení povolenej rýchlosti alebo pri prechádzaní na červenú. Zastaví ho, počká si na nejakú sarkastickú poznámku, potom ho postaví ku kapote, zatiaľ čo dookola budú frčať autá, nasadí mu želiezka a posadí ho do basy.

Pri tej príjemnej predstave sa Treen usmial. Zato Salino sa neusmieval. Už počul klebety o Krankovi a jeho bláznivých vianočných plánoch. Frohmeyer mu ich prezradil. Salino včera večer prechádzal po tejto ulici a videl ten pekný dom bez výzdoby a snehuliaka, pôsobiaci pokojne, ale akosi osamelo a čudne.

„Mrzí ma, že máte tento pocit,“ povedal Salino smutne. „Len sa usilujeme vyzbierať pár dolárov navyše na pomoc deťom v núdzi.“

Nora by najradšej bola vyletela z dverí a zvolala: „Tu máte šek! Dajte mi ten kalendár!“ Ale neurobila to, lebo dohra by nebola vôbec príjemná.

Luther prikývol so zaťatými zubami, neuhol pohľadom a Treen začal dramaticky rolovať kalendár, ktorý teraz ponúknu niekomu inému. Pod ťarchou jeho obrovských rúk bol čoraz menší a menší. Napokon bol úzky ako rúčka metly, Treen ho zasunul do tuby a zatvoril. Po tomto obradnom úkone nastal čas, aby odišli.

„Veselé Vianoce,“ povedal Salino.

„Polícia ešte sponzoruje ten softbalový tím, čo hrá pre siroty?“

„Isteže,“ odvetil Treen.

„Tak potom príďte na jar a dám vám stovku na dresy.“

To policajtov nijako neutešilo. Neboli schopní ani poďakovať. Len prikývli a pozreli jeden na druhého.

Keď ich Luther vyprevádzal z dverí, nikto nič nepovedal a bolo len počuť, ako si Treen poklopkával tubou o nohu, ako otrávený policajt s obuškom, čo hľadá hlavu, po ktorej by mohol tresnúť.

„Veď to bolo iba sto dolárov,“ povedala Nora ostro, keď sa znova zjavila v obývačke. Luther vyzeral spoza záclon, aby sa ubezpečil, že skutočne odišli.

„Nie, drahá, bolo to oveľa viac,“ odvetil pyšne, akoby išlo o zložitú situáciu, čo bol schopný pochopiť iba on. „Čo keby sme si dali jogurt?“

Hladujúcemu človeku vidina jedla vymaže všetky ostatné myšlienky. Každý večer sa odmeňovali malým téglikom nízkotučnej imitácie ovocného jogurtu, ktorý si dávali vždy na záver dňa. Luther už zhodil tri a pol kila, Nora tri.

Vozili sa po okolí na nákladiaku a hľadali obete. Vzadu ich sedelo na baloch sena desať, vyspevovali a hojdali sa do rytmu. Pod prešívanými dekami sa držali za ruky a za stehná. Neškodná zábava, aspoň zatiaľ. Koniec koncov, boli príslušníčkami luteránskej cirkvi. Ich vodkyňa sedela za volantom a vedia nej farárova žena, ktorá v nedeľu ráno hrávala na organe.

Nákladiak zabočil na Hemlock Street a čoskoro bola obeť jasná. Keď sa blížili k neozdobenému domu Krankovcov, spomalili. Našťastie vonku bol Walt Scheel a zápasil s predlžovačkou, ktorej chýbali tri metre od zásuvky v garáži po buxusové kríky, okolo ktorých starostlivo ovinul štyristo nových zelených sviečočiek. Keďže Krank sa rozhodol nevyzdobiť dom, Scheel sa do toho pustil s mimoriadnou chuťou.

„Sú tí ľudia doma?“ spýtala sa vodička Walta, keď nákladiak zastal. Kývla hlavou smerom ku Krankovcom.

„Áno. Prečo?“

„Ach, spievame koledy. Máme tu skupinku mladých

luteránov. Od svätého Marka.“

Walt sa náhle usmial a pustil predlžovačku. To je milé, pomyslel si. Krank si myslí, že jednoducho môže utiecť pred Vianocami.

„Sú židia?“ spýtala sa vodička. „Nie.“

„Budhisti alebo také čosi?“

„Nie, vôbec nie. Sú metodisti. Tento rok sa usilujú vyhnúť Vianociam.“

„Čože?“

„Dobre ste počuli.“ Walt stál pri dverách auta a bol samý úsmev. „On je trochu čudný. Vynechá Vianoce, aby ušetril peniaze na okružnú plavbu.“

Vodička a farárova žena upreli tvrdý pohľad na dom Kranovcov na opačnej strane. Deti na korbe prestali spievať a počúvali každé slovo.

„Myslím, že vianoční koledníci im môžu prospieť.“ Potom Scheel dodal: „Len choďte.“

Korba sa vyprázdnila a zbor sa rozbehol na chodník. Deti zastali pri poštovej schránke Krankovcov. „Bližšie,“ zakričal Scheel. „Im to nebude prekážať.“

Postavili sa do radov tesne pri dome, vedľa Lutherovho obľúbeného kvetinového záhonu. Scheel sa pustil k predným dverám a povedal Bev, aby zavolala Frohmeyerovi.

Luther práve zoškrabával jogurt z bokov téglika, keď sa celkom blízko ozval spev. Koledníci rýchlo a nahlas spustili Veseľte sa v mene Božom, páni a Krankovci sa prikrčili. Potom sa ticho vytratili z kuchyne, Luther vpredu, Nora vzadu, vbehli do obývačky a zamierili k prednému oknu, na ktorom boli, vďakabohu, zatiahnuté záclony.

Zbor vzrušene zakýval, keď zazrel Luthera, ako vykúka von.

„Vianoční koledníci,“ zasyčal Luther a o krok ustúpil. „Hneď pri našich borievkach.“

„To je milé,“ povedala Nora veľmi ticho.

„Milé? Vstúpili na náš pozemok. To je priestupok.“

„Nie je to priestupok.“

„Pravdaže je. Sú na našom pozemku bez pozvania. Niekto ich

sem poslal, najskôr Frohmeyer alebo Scheel.“

„Príchod vianočných koledníkov nie je priestupkom,“ trvala na svojom Nora šeptom.

„Viem, o čom hovorím.“

„Tak zavolaj svojich priateľov na policajnom oddelení.“ „Možno to urobím,“ uvažoval Luther a znova vykukol von. „Ešte nie je neskoro kúpiť si kalendár.“

Pribehol celý frohmeyerovský klan na čele so Spikom na skejtborde, a keď sa pripojili ku koledníkom, začuli hluk Trogdonovci a prišli tiež. Potom sa zjavili aj Beckerovci so svokrou v závese. Rocky sa vliekol za ňou.

Potom zazneli Zvončeky v živom a hlasnom prevedení, bezpochyby inšpirovanom rozruchom, ktorý vzbudili. Dirigentka zboru naznačila ostatným, aby sa pridali, čo s radosťou urobili, a keď spustili Tichú noc, už bolo spevákov najmenej tridsať. Koledníkom sa zväčša darilo nespievať falošne, ale susedom to bolo ukradnuté. Spievali hlavne nahlas, aby sa starý Luther vnútri poriadne ošíval.

Po dvadsiatich minútach Nore praskli nervy a šla sa osprchovať. Luther sa tváril, že v hojdacom kresle číta časopis, ale každá koleda znela hlasnejšie ako predchádzajúca. Soptil a v duchu nadával. Keď naposledy vykukol von, na celom trávniku stáli ľudia, usmievali sa a jačali na jeho dom.

Potom spustili Snehuliaka Zmrzliaka a vtedy odišiel do svojej suterénnej pracovne a vytiahol fľašu koňaku.

8

Lutherov ranný rituál sa nezmenil za celých osemnásť rokov, čo býval na Hemlock Street. Vstal o šiestej, obul si papuče, natiahol župan, uvaril kávu, vyšiel cez garážové dvere na príjazdovú cestu, kde roznášač novín Milton nechal pred hodinou Gazette. Luther by bol presne vedel povedať, koľko krokov je od kávovaru po noviny, a určite by sa nepomýlil o viac ako dva-tri kroky. Vnútri vzal do ruky šálku s kvapkou smotany, prečítal si športovú stránku, miestne udalosti a obchodnú stránku a nakoniec národné a medzinárodné udalosti. Keď sa dostal k smútočným oznámeniam, vzal šálku, vždy tú istú levanduľovú, hodil do nej dve kocky cukru a odniesol ju drahej manželke.

Na druhé ráno po vystúpení koledníkov na jeho trávniku sa Luther šuchtal v polospánku a práve chcel zdvihnúť zo zeme Gazette, keď kútikom ľavého oka zazrel čosi pestré. Uprostred trávnika sa vynímal nápis. OSLOBOĎTE SNEHULIAKA, hlásala tá potvorská ceduľa veľkými čiernymi písmenami. Ceduľa bola biela, lemovaná červenou a zelenou a s obrázkom snehuliaka pripútaného a uväzneného kdesi v suteréne, bezpochyby v suteréne Krankovcov. Bol to buď nepodarený výtvor dospelého, ktorý mal priveľa voľného času, alebo podarený výtvor dieťaťa, ktorému ponad plece nazerala mama.

Luther zrazu pocítil, že ho sledujú oči, veľa párov očí, a tak si bezstarostne strčil Gazette pod pazuchu a vykročil k domu, akoby si nebol nič všimol. Keď nalieval kávu, hundral, keď si sadol, nadával. Nevedel vychutnať športové správy - dokonca ani smútočné oznámenia nezaujali jeho pozornosť. Vtom si uvedomil, že Nora by ten plagát nemala vidieť. Trápil by ju oveľa viac ako jeho.

S každým novým útokom na jeho právo robiť si, čo sám chce, bol Luther väčšmi rozhodnutý, že bude Vianoce ignorovať. Ale Nora mu robila starosti. Jeho nikdy nezlomia, ale obával sa, že ju áno. Keby si myslela, že deti z okolia protestujú, jednoducho by sa zosypala.

Rozhodol sa rýchlo zasiahnuť - prekĺzol cez garáž, prešmykol sa okolo rohu, na trávniku vysoko dvíhal nohy, lebo tráva bola mokrá a v podstate zmrznutá, vytrhol plagát zo zeme a hodil ho do komory, kde sa s ním vysporiada neskôr.

Odniesol Nore kávu, potom sa znova usadil ku kuchynskému stolu a márne sa usiloval sústrediť na Gazette. Hneval sa a nohy mal načisto zmrznuté.

Nakoniec Luther sadol do auta a pobral sa do práce.

Kedysi obhajoval názor, že kancelária by mala byť od polovice decembra do prvého januára zatvorená.

Aj tak vtedy nikto nepracuje, dôvodil presvedčivo na schôdzi firmy. Sekretárky si potrebujú nakúpiť, takže odchádzajú na obed skoro, vracajú sa neskoro, a o hodinu znova odchádzajú, aby vybavili, čo potrebujú. Jednoducho všetkých presvedčte, aby si vzali dovolenku v decembri, horlil naliehavo. Bola by to akási dvojtýždňová pauza, samozrejme, platená. Faktúry tak či tak klesajú, vysvetľoval a dokazoval svoje slová na tabuľkách a grafoch. Ich klienti rozhodne nie sú v kanceláriách, takže do prvého januárového týždňa sa nedá uzavrieť nijaký obchod. Wiley & Beck by mohli dokonca ušetriť pár dolárov tým, že by sa vyhli vianočnej večeri a firemnému večierku. Dokonca vyrukoval s článkom z Wall Street Joumalu o veľkej firme v Seattli, ktorá zaviedla takéto opatrenia s veľkým úspechom, aspoň tak sa písalo v novinách.

Bolo to skvelé vystúpenie. Zástupcovia firmy však hlasovali jedenásť ku dvom proti nemu a on sa ešte mesiac dusil vo vlastnej šťave. Iba Yank Slader vtedy podporil jeho návrh.

Luther sa pustil do práce, ale pritom stále myslel na včerajší koncert pri jeho borievkach a na protestný plagát na trávniku pred domom. Na Hemlock Street sa mu doteraz žilo dobre, dobre vychádzal so susedmi, dokonca sa správal srdečne aj k Waltovi Scheelovi a teraz bol nesvoj z toho, že sa stal terčom

ich nespokojnosti.

Biff, pracovníčka cestovnej kancelárie, mu okamžite zmenila náladu, keď mu bez zaklopania vtancovala do kancelárie - jeho sekretárka Dox bola zahĺbená do katalógov - a priniesla mu letenky a palubné lístky spolu s lákavým cestovným plánom a inovovanou brožúrou o Ostrovnej princeznej. V tej istej sekunde bola preč a jej krátky pobyt sa Lutherovi málil. Pri pohľade na jej postavu a opálenú pokožku začal snívať o nespočetných uzučkých bikinách, ktoré čoskoro uvidí. Zamkol dvere a čochvíľa bol ponorený v teplých modrých vodách Karibiku.

Luther sa už tretí raz v ten týždeň vykradol pred obedom z kancelárie a náhlil sa do nákupného strediska. Zaparkoval čo najďalej, lebo sa potreboval prejsť, veď aj vďaka tomu už zhodil štyri kilá a cítil sa dokonale fit, a vošiel dnu cez obchodný dom Sears spolu s davom iných obedňajších nakupujúcich. Ibaže Luther si prišiel zdriemnuť.

S tmavými slnečnými okuliarmi na očiach vošiel do salónu Večné opálenie na hornom poschodí. Daisy s bronzovou pokožkou vystriedala Danielia, svetlá červenovláska, ktorej sa pri ustavičnom opaľovaní iba zväčšili a rozšírili pehy. Cvikla mu kartu, poslala ho do salónu číslo dva a s nadhľadom skúseného dermatológa povedala: „Myslím, že dvadsaťdva minút by dnes malo stačiť, Luther.“ Bola od neho najmenej o tridsať rokov mladšia, ale bez problémov mu hovorila jednoducho Luther. Bola to pre ňu iba príležitostná práca za minimálnu mzdu, a ani náhodou jej nenapadlo, že by ho možno mala oslovovať „pán Krank“.

Prečo nie dvadsaťjeden minút? chcel vyšteknúť. Alebo dvadsaťtri?

Ponad plece si len čosi zahundral a šiel do salónu číslo dva.

Bronzový matrac FX-2000 bol na dotyk studený, čo bolo dobré znamenie, lebo Luther neznášal pomyslenie, že tam vlezie tesne po tom, čo odtiaľ niekto odišiel. Rýchlo ho nasprejoval Windexom, zúrivo ho vyutieral, potom znova skontroloval, či zamkol dvere, vyzliekal sa, akoby ho niekto mohol vidieť, a veľmi zľahka sa uložil na opaľovacie lôžko.

Vystrel sa a ponaťahoval, až kým sa necítil čo najpohodlnejšie, potom sklopil kryt, stisol tlačidlo a začal sa opekať. Nora tam bola dva razy, ale nebola si istá, či sa ešte niekedy príde opaľovať, lebo naposledy jej niekto lomcoval dverami a vystrašil ju. Čosi vykríkla, v tej hrôze ani sama nevedela čo, a keď sa inštinktívne posadila, udrela si hlavu do krytu bronzového matraca.

Vyčítala Lutherovi, že je to aj jeho vina. Nič nepomohlo, že sa z toho smial.

Čoskoro ho už fantázia unášala na Ostrovnej princeznej s jej štyrmi bazénmi a opálenými, vyšportovanými postavami, ktoré sa po nej prechádzali, unášala ho na biele pieskové pláže Jamajky a Veľkého Kajmana, vznášal sa na teplých pokojných vodách Karibiku.

Zvonenie ho načisto vyplašilo. Jeho dvadsaťdva minút uplynulo. Po troch návštevách Luther konečne videl vo vratkom zrkadle na stene isté zlepšenie.

Je len otázkou času, kedy niekto v kancelárii utrúsi poznámku o tom, aký je opálený. Všetci sú tam strašne závistliví.

Keď sa náhlil späť do práce s vyhriatym telom a bruchom ešte plochejším po ďalšom vynechanom obede, začal padať dážď so snehom.

Luther sa pristihol, že sa bojí návratu domov. Všetko bolo v poriadku, kým nezabočil na Hemlock Street. Sused Becker ozdoboval svoje kríky ďalším osvetlením a ako napriek zvýraznil koniec svojho trávnika vedľa Lutherovej garáže. Trogdon mal toľko osvetlenia, že sa nedalo zistiť, či pridal ďalšie, ale Luther ho podozrieval, že áno. Na druhej strane ulice vedľa Trogdonovcov aj Walt Scheel mal dom zo dňa na deň vyzdobenejší. A pritom pred rokom ledva vytiahol pár svetiel.

A teraz ešte aj suseda Swada Kerra - na východ od Krankovcov - zrazu zachvátil duch Vianoc a ovíjal okolo svojich neduživých buxusových kríkov úplne nové červené a zelené reťaze blikajúcich svetiel. Kerrovci učili svoje deti doma a väčšinou ich zamykali v suteréne. Pri voľbách odmietali hlasovať, cvičili jogu, jedli iba zeleninu, v zime nosili sandále s hrubými ponožkami, vyhýbali sa zamestnaniu a vyhlasovali, že sú ateisti. Boli dosť čudní, ale nie zlí susedia. Swadova žena Shirley, ktorá si písala priezvisko so spojovníkom, spravovala zverenecké fondy.

„Obkľúčili ma,“ zamrmlal si Luther popod nos, keď zaparkoval v garáži, potom prešprintoval do domu a zamkol dvere.

„Pozri na to,“ povedala Nora zamračene, keď ju ako vždy pobozkal na líce a spýtal sa: „Ako si sa mala?“

Ukazovala mu dve obálky pastelových farieb. „Čo je to?“ vyštekol. Luther teraz ani najmenej netúžil po vianočných pozdravoch s falošnými vinšmi. Luther chcel jedlo, a dnes to bude pečená ryba s parenou zeleninou.

Vytiahol pozdravy, oba s obrázkom snehuliaka. Bez podpisu. Bez spiatočnej adresy na obálke.

Anonymné vianočné pozdravy.

„Veľmi smiešne,“ povedal a hodil ich na stôl.

„Myslela som, že sa ti budú páčiť. Boli poslané z pošty v meste.“

„To je Frohmeyer,“ vyhlásil Luther a strhol si kravatu. „Zbožňuje kanadské žartíky.“

Uprostred večere zazvonil zvonček. Ešte pár h ltov, a Luther by dovečeral, ale Nora vyznávala prednosti pomalého jedenia. Keď vstal a zamrmlal, kto to teraz môže byť, ešte vždy bol hladný.

Požiarnik sa volal Kistler a vojenský lekár Kendall, obaja boli mladí a štíhli, vo skvelej forme po nespočetných hodinách dvíhania činiek v posilňovni požiarnickej stanice, bezpochyby na náklady daňových poplatníkov, pomyslel si Luther, keď ich pozýval dnu. Bol to ďalší každoročný rituál, ďalší dokonalý príklad toho, že s Vianocami niečo nie je v poriadku.

Kistler mal na sebe tmavomodrú a Kendall olivovozelenú uniformu, a ani jedna sa farebne nehodila k červeno-bielym mikulášskym čiapkam, ktoré mali obaja na hlave, ale komu na tom záležalo? Čiapky pôsobili milo a veselo, ale Luther sa neusmial. Lekár držal pri nohe papierové vrece.

„Tento rok znova predávame ovocné koláče, pán Krank,“ spustil Kistler. „Ako každý rok.“

„Peniaze pôjdu na detské hračky,“ dodal Kendall.

„Usilujeme sa vyzbierať deväťtisíc.“

„Vlani sme vyzbierali čosi vyše osem.“

„Tento rok sme sa do toho pustili rozhodnejšie.“

„Na Štedrý večer zanesieme hračky šesťsto deťom.“

„Je to úžasný projekt.“

A tak ďalej a tak ďalej. Dobre zohraný tím.

„Mali by ste vidieť ich tváre.“

„Nedal by som si to ujsť ani za nič na svete.“

„V každom prípade musím najprv vyzbierať peniaze, a to rýchlo.“

„Máme staré dobré Mabeline ovocné koláče.“ Kendall zamával vrecom na Luthera, akoby chcel, aby ho chytil a nazrel dnu.

„Svetoznáme.“

„Pečú ich v Hermansburgu v Indiane, sídle Mabelinej pekárne.“

„Pracuje tam polovica mesta. Nerobia nič iné, len ovocné koláče.“

Chudáci, pomyslel si Luther.

„Majú tajný recept a používajú iba najčerstvejšie prísady.“

„A robia najlepšie ovocné koláče na svete.“

Luther nenávidel ovocné koláče. Datle, figy, slivky, orechy, malé kúsky sušeného farebného ovocia.

„Už ich vyrábajú osemdesiat rokov.“

„Sú to najpredávanejšie koláče v krajine. Vlani sa predalo šesť ton.“

Luther stál celkom nehybne a pohľadom behal z jedného na druhého.

„Nijaké chemikálie, nijaké konzervačné prísady.“

„Nechápem, ako to, že sú vždy také čerstvé.“

Vďaka chemikáliám a konzervačným prísadám, chcel povedať Luther.

Pochytil ho prudký záchvat hladu. Bezmála sa mu podlomili

kolená a takmer zmraštil kamennú tvár hráča pokru. Už dva týždne mal oveľa ostrejší čuch ako zvyčajne, bezpochyby to bol vedľajší účinok prísnej diéty. Možno pocítil závan Mabelinho najjemnejšieho koláča. Nebol si tým istý, ale zmocnila sa ho túžba. Zrazu sa mu žiadalo niečo zjesť. Zrazu by bol najradšej Kendallovi vytrhol vrece, rozkmasol obal a začal sa napchávať ovocnými koláčmi.

No potom to prešlo. Luther so zaťatými zubami vydržal, kým to nepominulo, a uvoľnil sa. Kistler a Kendall boli takí zaujatí odriekaním svojich naučených fráz, že si to ani nevšimli.

„Už máme iba toto.“

„Sú také obľúbené, že ich musíme dávať na prídel.“

„Budeme šťastní, ak sa nám podarí vyzbierať tých deväťtisíc.“

„Desať dolárov za kus a máme deväťtisíc na hračky.“

„Vlani ste kúpili päť, pán Krank.“

„Môžete toľko kúpiť aj tentoraz?“

Áno, vlani som kúpil päť, spomenul si v tej chvíli Luther. Tri som vzal do práce a tajne ich položil na stôl trom kolegom. Do konca týždňa toľko ráz zmenili miesto, že obal bol načisto ošúchaný. Keď pred Vianocami firmu zatvárali, Dox ich hodila do odpadkového koša.

Nora dala tie ďalšie dva kaderníčke, poldruha metrákovej dáme, ktorá zbierala ovocné koláče na tucty a potom ich jedla do ďalších Vianoc.

„Nie,“ povedal Luther napokon. „Tento rok sa akcie nezúčastním.“

Dvojica zmĺkla. Kistler pozrel na Kendalla a Kendall pozrel na Kistlera.

„Čože?“

„Tento rok nechcem nijaký ovocný koláč.“

„Päť sa vám zdá priveľa?“

„Jeden sa mi zdá priveľa,“ odvetil Luther, potom si pomaly prekrížil ruky na prsiach.

„Nechcete ani jeden?“ spýtal sa Kendall neveriacky.

„Ani jeden,“ prikývol Luther.

Zatvárili sa čo najľútostivejšie.

„Ešte vždy organizujete Štvrtého júla rybačku pre postihnuté deti?“ spýtal sa Luther.

„Ako každý rok,“ odvetil Kistler.

„Skvelé. Príďte v lete a dám vám stovku na rybačku.“ Kistlerovi sa podarilo chabo zamrmlať: „Ďakujeme.“ Rozpačito sa pobrali k dverám. Luther sa vrátil ku kuchynskému stolu, odkiaľ všetko zmizlo - Nora, jeho tanier s poslednými dvoma sústami ryby, pohár vody, obrúsok. Všetko. V zúrivosti zaútočil na komoru, kde našiel pohár arašidového masla a stuchnuté soletky.

9

Otec Stanleyho Wileyho založil firmu Wiley & Beck roku 1949. Beck bol už tak dlho mŕtvy, že nikto nevedel, prečo je ešte vždy na dverách jeho meno. Ale Wiley & Beck znelo pekne a bolo by drahé vymeniť všetok hlavičkový papier a podobne. Vzhľadom na to, že táto účtovnícka firma existovala už pol storočia, bolo zaujímavé, ako málo sa za ten čas rozrástla. Daňovú oblasť zabezpečovalo zo desať spoločníkov vrátane Luthera a audit zo dvadsať. Ich klientmi boli stredne veľké spoločnosti, ktoré si nemohli dovoliť štátne účtovnícke firmy.

Keby bol Stanley Wiley pred tridsiatimi rokmi ambicióznejší, stará firma mohla zachytiť vlnu a vyšvihnúť sa. Ale on nebol ambiciózny, firma neprerazila a teraz sa všetci tvárili, že sú spokojní s označením „butiková firma“.

Práve keď sa Luther chystal na ďalší rýchly odchod do nákupného strediska, z ničoho nič sa zjavil Stanley s dlhým sendvičom, z ktorého mu visel hlávkový šalát. „Máš minútku času?“ spýtal sa s plnými ústami. Prv ako Luther stihol povedať áno alebo nie, Stanley si sadol. Nosil smiešne motýliky a zväčša mal na modrých košeliach pestrú zmes škvŕn - od atramentu, majonézy, kávy. Stanley bol lajdák a jeho kancelária bola povestná tým, že dokumenty a fascikle sa v nej strácali aj na celé mesiace. „Skúste v Stanleyho kancelárii,“ znel firemný slogan, keď sa nejaké dokumenty nedali nájsť.

„Počul som, že zajtra večer neprídeš na vianočnú večeru,“ povedal prežúvajúc. Stanley rád chodil v čase obeda po chodbách so sendvičom v jednej a pohárom sódy v druhej ruke, akoby nemal čas na poriadny obed.

„Tento rok vynechávam veľa akcií, Stanley, ale nechcem tým

nikoho uraziť,“ odvetil Luther.

„Takže je to pravda.“

„Je to pravda. Neprídeme.“

Stanley zamračene prehltol sústo a zahľadel sa na sendvič, prv ako si z neho znova odhryzol. Bol partner, nie šéf. Luther bol spoločníkom šesť rokov. Nikto vo Wileym & Beckovi ho nemohol do ničoho nútiť.

„To ma mrzí. Jayne bude sklamaná.“

„Napíšem jej,“ povedal Luther. Nebýval to nepríjemný večer - dobrá večera v starej reštaurácii v centre mesta, v súkromnom salóne na poschodí. Jedlo bolo chutné, víno lahodné, zaznelo zopár prejavov, potom spustila kapela a do neskorej noci sa tancovalo. Samozrejme, vyžadoval sa smoking a dámy sa vždy usilovali navzájom tromfnúť, pokiaľ išlo o šaty a šperky. Jayne Wileyová bola očarujúca žena, ktorá si zaslúžila oveľa viac, ako jej poskytoval Stanley.

„Máš na to nejaký konkrétny dôvod?“ usiloval sa trochu vyzvedať Stanley.

„Tento rok celú parádu zrušíme, Stanley. Nijaký stromček, darčeky, žiadne hádky. Ušetríme peniaze a vyberieme sa na desaťdňovú okružnú plavbu. Blair nie je doma, tak potrebujeme trochu vypnúť. Na budúci rok to určite ľahko doženieme.“

„Vianoce sú každý rok, však?“

„Veru sú.“

„Všimol som si, že si schudol.“

„Päť kíl. Pláže čakajú.“

„Vyzeráš skvele, Luther. Počul som, že sa opaľuješ.“

„Áno, usilujem sa získať základ. Nechcem sa na slnku spáliť.“

Nasledovalo mohutné zahryznutie do šunkovej bagety a šalát zostal visieť na perách. Potom sa ozvalo čosi ako: „Nie je to zlý nápad, vážne,“ alebo niečo podobné.

Stanley trávieval dovolenku vo svojom plážovom dome, do ktorého za tridsať rokov neinvestoval ani cent. Luther a Nora tam raz strávili týždeň ako hostia Wileyovcov, ktorí spávali v hlavnej spálni, a Krankovcov uložili do „hosťovského apartmánu“, úzkej izby s dvoma pričňami a bez klimatizácie. Stanley od rána do večera obracal do seba gin s tonikom a slnko

sa ho ani nedotklo.

Odchádzal s plnými ústami, ale prv ako stihol Luther vypadnúť, vtrhol do kancelárie Yank Slader. „Už je to päťtisícdvesto dolárov, starec,“ oznámil. „A koniec ešte nie je na dohľad. Abigail práve vyhodila šesťsto dolárov za šaty na vianočnú večeru, nechápem, prečo si nemôže obliecť tie, čo mala vlani alebo predvlani, ale budem sa s ňou hádať? Topánky stoštyridsať, kabelka ďalších deväťdesiat. Šatníky sú už plné jej topánok a kabeliek, ale čo narobím. Takýmto tempom minieme viac ako sedemtisíc. Prosím, vezmi ma na tú plavbu.“

Yank sa inšpiroval Lutherom a presne zratúval vianočné škody. Dva razy do týždňa sumu aktualizoval. Nebolo však isté, čo urobí s výsledkom. Najskôr nič a dobre to vedel. „Pre mňa si hrdinom,“ zopakoval znova a odišiel rovnako rýchlo, ako prišiel.

Všetci mi závidia, pomyslel si Luther. V danej chvíli, keď už do sviatkov zostáva iba týždeň a vianočný ošiaľ sa stupňuje, všetci pekelne závidia. Niektorí, ako Stanley, to nepriznajú. Iní, ako Yank, sú na Luthera doslova hrdí.

Už bolo prineskoro na opaľovanie. Luther podišiel k oknu a tešil sa z pohľadu na studený dážď, ktorý bičoval mesto. Sivá obloha, holé stromy, pár listov vznášajúcich sa vo vetre, na uliciach v diaľke zablokovaná premávka. Krásne, pomyslel si pyšne. Poťapkal sa po plochom bruchu, potom zišiel dolu a vypil si s Biff, pracovníčkou cestovnej kancelárie, diétnu malinovku.

Keď sa ozval zvonček, Nora vyskočila z bronzového matraca a schytila uterák. Nemala veľmi v láske potenie a teraz sa zúrivo vyutierala.

Mala na sebe veľmi uzučké červené bikiny, ktoré vyzerali na mladej štíhlej modelke v katalógu senzačne a ktoré si na Lutherovo naliehanie objednala, aj keď vedela, že si ich na verejnosti nikdy neoblečie. Vyvaľoval na modelku oči a vyhrážal sa, že ich objedná sám. Neboli veľmi drahé, takže teraz ich už Nora mala.

Pozrela sa do zrkadla a znova sa začervenala, keď sa videla v takom úspornom oblečení. Je pravda, že je čoraz chudšia. Čoraz opálenejšia. Ale musela by päť rokov držať hladovku a

tvrdo cvičiť v posilňovni, aby v tých plavkách vyzerala dobre.

Rýchlo si na bikiny natiahla nohavice a pulóver. Luther prisahal, že sa opaľuje nahý, ale ona sa nevyzlečie donaha ani za nič na svete.

Ešte aj keď bola oblečená, cítila sa ako pobehlica. Plavky jej boli tesné tam, kde nemali byť, a pri chôdzi neboli práve najpohodlnejšie. Už sa nevedela dočkať, kedy príde domov, zhodí ich zo seba a dá si poriadny kúpeľ.

Bezpečne vyšla zo salónu Večné opálenie, a keď zabočila za roh, stretla sa zoči-voči s reverendom Dougom Zabriskiem, ich farárom. Mal plné ruky tašiek, zatiaľ čo ona niesla iba kabát. On bol bledý, ona červená a ešte vždy spotená. On mal na sebe pohodlné staré tvídové sako, kabát, biely golierik a čiernu košeľu. Norine bikiny jej zastavovali krvný obeh a z minúty na minútu sa scvrkávali.

Zdvorilo sa objali. „Minulú nedeľu som vás nevidel,“ povedal svoju obľúbenú vetu, ktorou ju dráždil už celé roky.

„Máme toľko práce,“ odvetila a prešla si rukou po čele, či nie je spotená.

„Nie je vám niečo, Nora?“

„Je mi dobre,“ vyštekla. „Ste nejaká zadychčaná.“

„Už tu dlho chodím hore-dolu,“ zaklamala farárovi.

Z neznámeho dôvodu jej pozrel na nohy. Rozhodne nemala športovú obuv.

„Mohli by sme sa trochu pozhovárať?“ spýtal sa. „Isteže,“ súhlasila. Pri zábradlí bola voľná lavička. Reverend si vedľa nej zložil tašky. Keď si Nora sadla, Lutherove červené mini bikiny sa znova posunuli, čosi povolilo, pravdepodobne šnúrka na boku, a teraz sa to kĺzalo dolu. Nohavice mala voľné, takže tam bolo dosť priestoru.

„Počul som všelijaké chýry,“ začal reverend ticho. Mal nepríjemný zvyk nakloniť sa človeku až k tvári, keď sa s ním rozprával. Nora si prekrížila nohy, potom ešte raz, a pri každom pohybe sa situácia zhoršovala.

„Aké chýry?“ spýtala sa upäto. „Nuž, budem celkom úprimný, Nora,“ povedal a naklonil sa k nej ešte bližšie. „Zo spoľahlivého zdroja som sa dopočul, že tento rok ste sa

s Lutherom rozhodli, že nebudete svätiť Vianoce.“

„Áno, viac-menej.“

„Také čosi som jakživ nepočul,“ vyhlásil vážne, akoby Krankovci objavili nový hriech.

Zrazu sa bála pohnúť, ale aj tak mala stále pocit, že z nej spadne oblečenie. Na čele jej vyrazili nové kropaje potu. „Nie je vám niečo, Nora?“ spýtal sa reverend.

„Sme v poriadku, obaja sme v poriadku. Ešte vždy veríme vo Vianoce a v oslavu narodenia Krista, tento rok len vynecháme celý ten blázinec. Blair nie je doma a my si chceme trochu oddýchnuť.“

Farár sa nad tým hlboko zamyslel a ona sa zahniezdila. „Je to trochu šialené, nezdá sa vám?“ spýtal sa a pozrel na kopu tašiek, ktoré si odložil vedľa lavičky.

„Áno, to je. Pozrite, Doug, verte mi, sme celkom v poriadku. Sme zdraví, šťastní a len trochu oddychujeme. To je všetko.“

„Počul som, že odchádzate.“

„Áno, na desaťdňovú okružnú plavbu.“

Pohladkal si bradu, akoby si nebol celkom istý, či s tým súhlasí.

„Ale nevynecháte polnočnú omšu, však?“ spýtal sa s úsmevom.

„Nič nesľubujem, Doug.“

Potľapkal ju po kolene a rozlúčil sa. Počkala, kým nezmizol z dohľadu, a až potom nabrala odvahu vstať. Pomaly sa šuchtala z nákupného strediska a nadávala na Luthera a jeho bikiny.

Najmladšia dcéra sesternice manželky Vica Frohmeyera bola aktívnou príslušníčkou katolíckej cirkvi, ktorá mala veľký zbor mladých, čo radi spievali koledy po celom meste. Stačili dva telefonáty a vec bola vybavená.

Keď sa začal koncert, zľahka snežilo. Zbor utvoril na príjazdovej ceste pri plynovej lampe polmesiac a na povel začal spievať Ach, mestečko Betlehem. Keď Luther vyzrel cez žalúzie, zakývali mu.

Za koledníkmi sa čoskoro zhromaždil dav - deti z celého

okolia, Beckerovci, klan Trogdonovcov. Vďaka anonymnému telefonátu tam bol aj reportér z Gazette, ktorý to všetko chvíľu pozoroval, potom sa vzchopil a zazvonil u Krankovcov.

Luther prudko otvoril dvere, pripravený rozdávať údery. „Čo je?“ V pozadí zneli Biele Vianoce.

„Vy ste pán Krank?“ spýtal sa reportér.

„Áno, a kto ste vy?“

„Brian Brown z Gazette. Môžem sa vás na niečo spýtať?“

„Na čo?“

„Na to, prečo ste sa rozhodli neoslavovať Vianoce.“

Luther sa zahľadel na dav na príjazdovej ceste. Jedna z tých tmavých postáv ho bonzla. Niektorý z jeho susedov zavolal do novín. Buď Frohmeyer, alebo Walt Scheel.

„Nemienim sa s nikým rozprávať,“ vyhlásil a tresol dverami. Nora sa znova sprchovala a Luther sa pobral do suterénu.

10

Luther navrhol, aby si zašli na večeru k Angelovi, do ich obľúbenej talianskej reštaurácie. Sídlila na prízemí v starej budove v centre mesta, ďaleko od hord v nákupných strediskách, päť blokov od promenády. Dobre im padlo odísť na chvíľu z Hemlock Street.

Objednali si šalát s diétnou zálievkou a cestoviny s rajčinovou omáčkou, bez mäsa, bez vína, bez chleba. Nora sa už bola opaľovať sedem ráz, Luther desať, a keď popíjali šumiacu minerálku, navzájom sa obdivovali, akú majú zdravú farbu, a usmievali sa na bledé tváre okolo seba. Lutherova stará matka bola napoly Talianka a jeho stredomorské gény sa pri opaľovaní prejavili. Bol výrazne tmavší ako Nora a jeho známi si to už všimli. Bolo mu to však jedno. Teraz už všetci vedeli, že idú na ostrovy.

„Práve sa začína,“ povedala Nora a pozrela na hodinky.

Luther vrhol pohľad na svoje. Sedem hodín večer. Vianočný sprievod sa každoročne vydával na pochod z Parku veteránov v centre mesta. Tvorili ho ako vždy alegorické vozy, požiarnické autá, kapely. Sprievod zakaždým uzatváral Santa Claus na saniach, ktoré zostrojili rotariáni, a sprevádzalo ho osem tučných shrinerov na mini bicykloch. Sprievod sa vydal cez západnú časť mesta a prechádzal neďaleko Hemlock Street. Za posledných osemnásť rokov sa Krankovci spolu so susedmi zakaždým utáborili na okraji promenády a prežívali sprievod ako veľkú udalosť. Bol to sviatočný večer, ktorému sa Luther a Nora chceli tento rok vyhnúť.

Na Hemlock Street bude hotový blázinec, všade plno detí, koledníkov a bohviekto ešte. Možno tam budú aj bandy bicyklistov, ktoré budú skandovať „Osloboďte snehuliaka“, a malí teroristi im budú do trávnika zabodávať cedule s rozličnými nápismi.

„Aká bola firemná vianočná večera?“ spýtala sa Nora.

„Podľa všetkého ako vždy. Tá istá miestnosť, tí istí čašníci, tá istá sviečková, ten istý snehový nákyp. Slader povedal, že Stanley sa pri koktailoch opil pod obraz Boží.“

„Nikdy som ho pri koktailoch nevidela triezveho.“

„Predniesol ten istý príhovor - veľa úsilia, faktúry rastú, na budúci rok všetkým ukážeme. Wiley & Beck je vďaka všetkým jedna rodina. A podobné drísty. Som rád, že som pri tom nebol.“ „Ešte niekto sa nezúčastnil?“

„Slader povedal, že Maupin z auditu sa vôbec neukázal.“ „Ktovie, čo mala oblečené Jayne.“

„Spýtam sa Sladera. Určite si robil poznámky.“

Priniesli im šaláty a oni hľadeli na mladý špenát ako vyhladovaní utečenci. Ale pomaly, ako sa patrí, si ho poliali dresingom, osolili, okorenili a potom sa pustili do jedla, akoby ich vôbec nezaujímalo.

Na Ostrovné princeznej s a bude podávať jedlo nepretržite. Luther mal v úmysle napchávať sa do prasknutia.

Pri neďalekom stole večerala tmavovlasá mladá žena so svojím priateľom. Keď si ju Nora všimla, odložila vidličku.

„Myslíš, že jej je dobre, Luther?“ Luther sa poobzeral po miestnosti a spýtal sa: „Komu?“

„Blair.“

Dožul sústo a uvažoval nad otázkou, ktorú mu teraz kládla už len tri razy denne. „Má sa dobre, Nora. Fantasticky.“

„Nehrozí jej tam nebezpečenstvo?“ Ďalšia štandardná otázka, akoby Luther mohol vedieť, či ich dcére v danej chvíli nehrozí nebezpečenstvo.

„Mierové zbory za tridsať rokov nestratili ani jedného dobrovoľníka. Áno, ver mi, sú veľmi opatrní. A teraz jedz.“

Posúvala zeleninu po tanieri, nabrala si sústo, potom stratila o jedlo záujem. Luther vyčistil tanier a pozeral na jej porciu. „To už nedoješ?“ spýtal sa.

Vymenili si taniere a Luther bleskurýchlo vyprázdnil aj druhý. Priniesli im cestoviny a Nora si strážila svoju misku. Po niekoľkých sústach jej vidlička zrazu závislá na polceste k ústam. Znova ju položila a povedala: „Celkom som zabudla.“

Luther úporne prežúval. „Čo je?“ Na tvári sa jej zračilo zdesenie.

"Čo sa stalo, Nora?“ zopakoval a prehltol.

„Nechodí porota po sprievode po domoch?“

Vtedy si to uvedomil aj Luther. Na chvíľu odložil vidličku, napil sa vody, bolestne sa zahľadel do prázdna. Áno, to je veru pravda.

Po skončení sprievodu chodil po ich štvrti na alegorickom voze ťahanom traktorom výbor Starostlivosti o životné prostredie a hodnotil úroveň vianočnej výzdoby. Dával individuálne ceny v rozličných kategóriách - originálny nápad, slávnostné osvetlenie a podobne. A odovzdal cenu ulici s najkrajšou výzdobou. Hemlock Street už dva razy získala modrú stuhu.

Vlani sa ich ulica umiestnila na druhom mieste predovšetkým preto, ako sa povrávalo, že na dvoch zo štyridsiatich dvoch domov neboli snehuliaci. Predstihla ich Boxwood Lane, ktorá z ničoho nič prišla s očarujúcim radom svietiacich cukrových tyčiniek a uchmatla Hemlock Street prvú cenu. Frohmeyer ešte mesiac rozosielal oznamy.

To pomyslenie im celkom pokazilo večeru a už sa len piplali v cestovinách a zabíjali čas. Dva razy si dali bezkofeínovú kávu a dlho ju popíjali. Keď sa reštaurácia vyľudnila, Luther zaplatil a pomaly sa vracali autom domov.

Samozrejme, Hemlock Street znova nevyhrala. Luther v pološere zdvihol zo zeme Gazette a zdesil sa, keď pozrel na prvú stranu metropolitnej prílohy. Boli tam uvedení víťazi - Cherry Avenue sa umiestnila na prvom mieste, Boxwood Lane na druhom a Stanton Street na treťom. Trogdon z druhej strany ulice, ktorý ovešal dom a okolie štrnástimi tisíckami žiaroviek, skončil v kategórii slávnostného osvetlenia na štvrtom mieste.

Uprostred strany bola veľká farebná fotografia domu

Krankovcov, urobená z diaľky. Luther si ju pozorne obzeral a usiloval sa určiť, z ktorého uhla záber nasnímali. Fotograf fotil zhora a z ostrého uhla, vyzeralo to ako letecký záber.

Susedný dom Beckerovcov žiaril oslepujúcou hrou svetiel. Dom a trávnik Kerrovcov na druhej strane bol osvetlený úhľadnými radmi červených a zelených žiaroviek, ktorých už boli tisícky.

Dom Krankovcov bol tmavý.

Na východ bolo vidieť domy Frohmeyerovcov, Nugentovcov a Galdyovcov, všetky hrejivo osvetlené, so snehuliakmi na strechách. Z domov Dentovcov, Sloanovcov a Bellingtonovcov na západe vyžarovalo vianočné čaro.

Dom Krankovcov pôsobil veľmi tmavo.

„Scheel,“ zamrmlal si Luther popod nos. Fotografia bola urobená priamo odnaproti. Walt Scheel dovolil fotografovi, aby vyliezol na strechu jeho poschodového domu a odfotil susedov dom širokouhlým objektívom. Pravdepodobne ho pritom povzbudzovala celá ulica.

Pod fotografiou bol krátky článok. Pod titulkom ROK BEZ VIANOC sa písalo:

Dom pána Luthera Krankaje tento rok dosť tmavý. Zatiaľ čo všetci susedia na Hemlock Street si svoje domy usilovne vyzdobujú a pripravujú sa na príchod Santa Causa, Krankovci sa rozhodli Vianoce tento rok nesláviť a podľa nemenovaných zdrojov sa chystajú na okružnú plavbu. Nemajú stromček, osvetlenie ani snehuliaka na streche, jedine u nich zostal snehuliak tento rok zavretý v suteréne. (Hemlock Street, častý víťaz súťaže Gazette o najkrajšiu výzdobu, skončil tento rok na zahanbujúcom šiestom mieste.) „Dúfam, že teraz sú už spokojní,“ sťažoval sa istý nemenovaný sused. „Je to vrcholný prejav sebectva, „poznamenal druhý.

Keby bol mal Luther samopal, bol by sa vyrútil von a začal ostreľovať domy rad-radom.

Namiesto toho však dlhý čas sedel so zovretým žalúdkom a usiloval sa presvedčiť sám seba, že všetko prehrmí. Už im zostávajú do odchodu len štyri dni, a keď sa vrátia, všetci snehuliaci budú už znova v suterénoch, po osvetlení a stromčekoch nebude ani stopy. Začnú sa hrnúť účty a vtedy voči nemu možno jeho úžasní susedia prejavia viac pochopenia.

Listoval v novinách, ale nevedel sa na nič sústrediť. Napokon dospel k rozhodnutiu, zaťal zuby a šiel oznámiť zlú novinu manželke.

„To je teda nepríjemné prebudenie,“ povedala Nora, keď sa usilovala zaostriť pohľad na fotografiu v novinách. Pretrela si oči a prižmúrila ich.

„Ten somár Scheel dovolil fotografovi vyliezť na strechu,“ rozhorčoval sa Luther. „Si si istý?“

„Pravdaže som si istý. Len pozri na tú fotku.“

Snažila sa. Potom konečne zaostrila zrak a čítala. Keď prišl a k slovám „... vrcholný prejav sebectva...“, zhíkla.

„Kto to povedal?“ chcela vedieť.

„Buď Scheel, alebo Frohmeyer. Ktovie. Idem sa osprchovať.“

„To je teda opovážlivosť!“ zvolala Nora, ešte vždy žmúriac na fotku.

Správne, dievča, len sa nahnevaj, pomyslel si Luther. Vystri chrbát. Už len štyri dni - teraz sa nevzdáme.

V ten deň sa Luther rozhodol po večeri a po televízii vyjsť na prechádzku. Zababušil sa do kabáta a okolo krku si omotal šál. Vonku bolo pod bodom mrazu a zdalo sa, že bude snežiť. Dom na Hemlock Street si s Norou kúpili medzi prvými. Dočerta, nedá sa predsa donútiť, aby sa skrýval vnútri. Toto je jeho ulica, jeho štvrť, jeho známi. Jedného dňa, a to čoskoro, sa na túto drobnú epizódu zabudne.

Luther pomaly kráčal s rukami hlboko vo vreckách a chladný vzduch mu osviežoval pľúca.

Zašiel na koniec ulice, kde sa Hemlock Street križovala s Moss Street, keď sa vtom Spike Frohmeyer vydal v jeho stopách a dobehol ho na skejtborde. „Zdravím, pán Krank,“ povedal a zastal.

„Ahoj, Spike.“

„Čo vás vylákalo von?“

„Len som sa chcel trochu prejsť.“

„Páči sa vám vianočná výzdoba?“

„Samozrejme. A teba čo vylákalo von?“

„Len pozorujem ulicu,“ odvetil Spike a poobzeral sa, akoby hrozila invázia.

„Čo ti prinesie Santa?“

Spike sa usmial a chvíľu rozmýšľal. „Nie som si istý, pravdepodobne Gameboy, hokejku a bicie.“

„Slušná nádielka.“

„Ja už na Santa Clausa, samozrejme, neverím, chápete. Ale Mike má iba päť, tak sa všetci ešte tvárime, že existuje.“ „Chápem.“

„Musím ísť. Šťastné a veselé Vianoce.“

„Šťastné a veselé aj tebe, Spike,“ povedal Luther zakázaný pozdrav. Dúfal, že prvý a posledný raz v tomto roku. Spike zmizol na konci Hemlock Street a bezpochyby sa náhlil, aby otcovi zvestoval, že pán Krank sa voľne pohybuje po ulici.

Luther zastal pred Trogdonovým divadlom - na stromoch, kríkoch, oknách a stĺpoch verandy svietilo vyše štrnásťtisíc svetiel. Hore na streche bol okrem snehuliaka aj Santa so svojím sobom - samozrejme, Rudolfom so žiarivočerveným nosom -, dokonale zvýraznení bielymi žiarovkami. Sama strecha bola lemovaná dvoma radmi červených a zelených žiaroviek, ktoré striedavo blikali. Aj komín svietil - bol vyzdobený stovkami modrých žiaroviek, ktoré vrhali na starého snehuliaka prízračné svetlo. Pri cezmínových kríkoch vedľa domu hliadkovala skupina cínových vojakov v životnej veľkosti, obkrútených pestrofarebnými svetlami. V strede trávnika bol pekný výjav narodenia Krista so skutočnou slamou a kozou, ktorá pohybovala chvostom. Ozajstné divadlo.

Vtom Luther čosi začul. Akoby v garáži vedľa Trogdonovcov spadol rebrík. Garážové dvere boli otvorené a v prítmí Luther videl, ako sa Walt Scheel mocuje s ďalšou šnúrou svetiel. Podišiel bližšie a zastihol Walta nepripraveného. „Dobrý večer, Walt,“ povedal príjemným hlasom.

„No namojveru, to je tuším sám starý Držgroš,“ zvolal Walt

a nasilu sa usmial. Podali si ruky a obaja sa usilovali povedať čosi vtipné a štipľavé. Luther o krok odstúpil, pozrel hore a spýtal sa: „Ako sa tam dostal ten fotoreportér?“

„Aký fotoreportér?“

„Ten z Gazette.“

„Á ten."

„Áno, ten.“

„Vyliezol hore.“

„Vážne? A prečo si mu to dovolil?“

„Neviem. Povedal, že chce odfotiť celú ulicu.“

Luther si odfrkol a mávol nad tým rukou. „Trochu si ma prekvapil, Walt,“ pokračoval, hoci vôbec nebol prekvapený. Jedenásť rokov sa naoko tvárili srdečne, a ani jeden netúžil po otvorenom rozbroji. Ale Luther nemal rád Walta pre jeho snobizmus a nadradenosť. A Walt nemal v láske Luthera, lebo mal celé tie roky podozrenie, že má takmer rovnaký plat ako on.

„Aj ty si ma prekvapil,“ odvetil Walt, ale ani jeden z nich v skutočnosti nebol prekvapený.

„Myslím, že ti tamto vypadla jedna žiarovka,“ povedal Luther a ukázal na krík ovinutý stovkou svetiel.

„Hneď sa na to pozriem.“

„Dovi,“ rozlúčil sa Luther a odišiel.

„Šťastné a veselé Vianoce,“ zakričal za ním Walt.

„Veru, veru.“

11

Vianočný večierok Firmy Wiley & Beck sa mal začať obedom, ktorý zabezpečovali dvaja súperiaci grécki bratia, ktorí robili najlepšiu baklavu v meste. Bar sa otváral presne o 11:45 - v skutočnosti tri bary - a prítomní sa veľmi rýchlo dostali do podnapitého stavu. Prvý sa vždy opil Stanley Wiley - vinu zvaľoval na vaječný koktail -, ktorý sa postavil na debnu na konci konferenčného stola a spustil ten istý príhovor, ktorý predniesol pred týždňom pri vianočnej večeri. Dostal darček - pušku, nožík alebo iný zbytočný suvenír, nad ktorým sa vždy rozplakal, a potom ho v tichosti daroval niektorému klientovi. Rozdali sa ďalšie darčeky, odzneli ďalšie príhovory a vtipy, zaspievali sa jedna-dve piesne a alkohol tiekol potokmi. Jeden rok sa zjavili dvaja striptéri a za kriku a zavýjania celej miestnosti sa vyzliekli až do spodkov s leopardím vzorom, a zatiaľ čo muži sa bežali skryť, sekretárky výskali od radosti. Lutherova sekretárka Dox výskala najhlasnejšie a ešte vždy mala fotografie tých chlapcov. Stanley neskôr rozoslal oznam, v ktorom do budúcnosti zakazoval ďalších striptérov.

O piatej už niektorí z najškrobenejších účtovníkov u Wileyho & Becka obchytkávali alebo sa usilovali obchytkávať tie najpovoľnejšie sekretárky. Opitosť sa tolerovala. Stanleyho vždy odviedli do kancelárie a naliali doňho kávu, prv ako ho pustili domov. Firma najala autá, aby nikto nemusel šoférovať.

Keď sa to tak vezme, bol to hotový blázinec. Ale spoločníci ho zbožňovali, lebo si mohli vyťať bež dohľadu manželiek, ktoré sa dobre zabavili na skvelej vianočnej večeri a na firemný večierok ich nikdy nepozvali. Sekretárky ho zbožňovali, lebo videli a počuli veci, ktoré si uložili do pamäti a potom nimi mohli celý

rok vydierať.

Luther neznášal vianočný večierok aj po iné roky. Pil málo, nikdy sa neopil a každý rok sa hanbil za svojich kolegov, ktorí zo seba robili bláznov.

A tak zostal za zamknutými dverami svojej kancelárie a dolaďoval posledné detaily. Krátko po jedenástej sa na chodbe ozvala hudba. Luther vystihol vhodnú chvíľu a vyparil sa. Bolo dvadsiateho tretieho decembra. Vráti sa až šiesteho a vtedy už bude v práci všetko normálne.

Chvalabohu, že to má z krku.

Vošiel do cestovnej kancelárie, aby sa rozlúčil s Biff, ale už tam nebola, odišla do skvelého nového rekreačného strediska v Mexiku, ktoré ponúkalo sviatočné pobyty. Rýchlo sa pobral k autu, celkom hrdý, že sa mu podarilo uniknúť z toho blázinca na šiestom poschodí. Zamieril k nákupnému stredisku na posledné opaľovanie, aby sa naposledy pozrel na davy hlupákov, ktorí čakali do poslednej chvíle, aby vykúpili, čo ešte v obchodoch zostalo. Premávka bola hustá a pomalá, a keď konečne dorazil k nákupnému stredisku, dopravný policajt mu zabránil pokračovať v jazde. Parkoviská sú plné. Už tam nie je ani jedno voľné miesto. Choďte preč.

Rád, pomyslel si Luther.

S Norou sa stretol na obede v preplnenej reštaurácii v Dištrikte. Dokonca si museli rezervovať stôl, čo počas roka vôbec nebolo nutné. Luther prišiel neskoro. Nora plakala.

„To kvôli Bev Scheelovej,“ vysvetľovala. „Včera bola na kontrole. Rakovina sa jej už tretí raz vrátila.“

Hoci Luther a Walt si nikdy neboli blízki, ich manželky v posledných pár rokoch udržiavali dobré vzťahy. Pravdu povediac, dlhé roky so Scheelovcami nikto veľmi nekomunikoval. Tvrdo sa usilovali mať čoraz viac a večne vystavovali na obdiv svoj vyšší príjem.

„Rozšírila sa jej do pľúc,“ pokračovala Nora a utierala si oči. Objednali si minerálku. „A lekári majú podozrenie, že aj do obličiek a pečene.“

Luther sa strhol, keď počul, ako tá hrozná choroba postúpila. „To je strašné,“ povedal tichým hlasom.

„Toto sú možno jej posledné Vianoce.“

„To povedal lekár?“ spýtal sa s vedomím, že je to možno amatérska prognóza.

„Nie, ja.“

Bavili sa o Scheelovcoch až pridlho, a keď toho mal Luther dosť, vyhlásil: „O štyridsaťosem hodín odchádzame. Na zdravie.“ Štrngli si plastovými pohármi a Nore sa podarilo vyčariť úsmev.

Uprostred šalátu sa Luther spýtal: „Neľutuješ?“

Pokrútila hlavou, preglgla a potom sa priznala: „Vieš, občas mi chýbal stromček, výzdoba, hudba, spomienky. Ale nie to jazdenie meste, nakupovanie a stres. Bol to skvelý nápad, Luther.“

„Som génius.“

„Nedajme sa priveľmi uniesť. Myslíš, že Blair čo len pomyslí na Vianoce?“

„Pri troche šťastia nepomyslí,“ odvetil s plnými ústami. „Pracuje s pohanskými divochmi, ktorí uctievajú rieky a podobné veci. Prečo by s tým mali prestať práve na Vianoce?“ „To je trochu kruté, Luther. S divochmi?“

„Len žartujem, drahá. Som si istý, že sú to jemní ľudia. Neboj sa.“

„Písala, že sa ani nepozerá do kalendára.“

„To na mňa vážne zapôsobilo. Mám v kancelárii dva kalendáre, a aj tak stále zabúdam, čo je za deň.“

Prišla k nim Millie zo ženskej kliniky, objala Noru, zaželala šťastné Vianoce Lutherovi, ktorého by to za iných okolností podráždilo, ibaže Millie bola vysoká, štíhla a veľmi pekná na svoj vek. Mohla mať čosi po päťdesiatke.

„Počuli ste o Bev Scheelovej?“ zašepkala Millie, akoby tam Luthera ani nebolo. To ho poriadne podráždilo. Modlil sa, aby v tomto meste nikdy nedostal vážnu chorobu. Dobrovoľnícky by sa o nej dozvedeli prv ako on.

Nech dostanem infarkt alebo sa zabijem pri autonehode, aby to bolo rýchlo. Aby sa o tom nešepkalo po celom meste, kým ešte budem žiť.

Millie napokon odišla a oni dojedli šaláty. Keď Luther platil,

bol vyhladnutý a znova sa pristihol, ako sníva o bohato prestretých stoloch v brožúrach o Ostrovnej princeznej.

Nora musela ešte vybaviť nejaké povinnosti. Luther nie. Vrátil sa na Hemlock Street, zaparkoval na príjazdovej ceste a uľavilo sa mu, keď nevidel pri svojom dome obsmŕdať susedov. V dennej pošte boli ďalšie štyri anonymné vianočné pozdravy so snehuliakom, tentoraz odoslané z Rochesteru, Fort Worthu, Green Bay a St. Louis. Frohmeyerovi univerzitní kolegovia veľa cestovali a Luther mal podozrenie, že sa s ním tak trochu hrajú. Frohmeyer je dosť nepokojný a vynachádzavý, aby vymyslel taký žartík. Doteraz už dostali tridsaťjeden pozdravov so snehuliakom, dva dokonca až z Vancouveru. Luther ich odkladal a po návrate z Karibiku mal v úmysle vložiť ich do veľkej obálky a poslať ich, samozrejme, anonymne, Vicovi Frohmeyerovi o dvoje dverí ďalej.

„Prídu zároveň s jeho účtami z kreditných kariet,“ hovoril si Luther v duchu, keď ukladal snehuliacke pozdravy do zásuvky k ostatným. Rozložil oheň, usadil sa do kresla, zakryl prikrývkou a zaspal.

Na Hemlock Street bolo v tú noc rušno. Pred domom Krankovcov sa striedali nájazdy hlučných koledníkov. Často im vypomáhali susedia, ktorí sa dali uniesť duchom okamihu. V jednej chvíli sa spoza chrbta zboru z Lions Clubu ozvalo pospevovanie: „Chceme snehuliaka!“

Zjavili sa vlastnoručne vyrobené transparenty s nápisom „Osloboďte snehuliaka“ a prvý zatĺkol do zeme práve Spike Frohmeyer. Spolu so svojou malou bandou sa vozili na skejtbordoch a bicykloch hore-dolu po Hemlock Street, vykrikovali a oslavovali s predštedrovečenou neviazanosťou.

Vznikol improvizovaný večierok. Trish Trogdonová varila pre deti kakao, zatiaľ čo jej manžel Wes postavil na príjazdovú cestu reproduktory. Čoskoro sa niesli nocou piesne Snehuliak Zmrzliak a Zvončeky, ktoré prerušili, iba keď prišiel skutočný zbor, aby zanôtil Krankovcom. Wes púšťal pestrý výber svojich najobľúbenejších piesní, ale v ten večer bol jednotkou Snehuliak Zmrzliak.

V dome Krankovcov bolo tma a ticho, bol zamknutý

a bezpečný. Nora si v spálni pripravovala veci, ktoré si chcela zabaliť do kufra. Luther sedel v suteréne a usiloval sa čítať.

12

Štedrý večer. Luther a Nora spali takmer do siedmej, keď ich zobudil telefón. „Mohol by som sa rozprávať so snehuliakom?“ spýtal sa mladistvý hlas, a prv ako mohol Luther niečo odseknúť, linka onemela. Napriek tomu sa zasmial, a keď vyskočil z postele, potľapkal si pevné brucho a zvolal: „Ostrovy nás volajú, drahá. Poďme sa baliť.“

„Prines mi kávu,“ odvetila Nora a šuchla sa hlbšie pod prikrývku.

Ráno bolo zamračené a chladné, takže šanca na biele Vianoce bola fifty-fifty. Luther po nich rozhodne netúžil. Noru by zachvátila nostalgia, keby na Štedrý večer padal sneh. Vyrástla v Connecticute, kde podľa jej rozprávania boli každé Vianoce biele.

Luther nechcel, aby im počasie ohrozilo zajtrajší let.

Stál pri okne, presne na mieste, kde by bol stromček, popíjal kávu, obzeral si trávnik, či ho nezničil Spike Frohmeyer so svojou bandou výrastkov, a pozeral naproti na dom Scheelovcov. Napriek všetkému osvetleniu a výzdobe to bolo pochmúrne miesto. Walt a Bev boli vnútri, pili kávu, chodili ako v mrákotách a obaja si uvedomovali, aj keď to nahlas nepovedali, že toto sú možno ich posledné spoločné Vianoce. Na okamih sa Luthera zmocnila ľútosť, že zlikvidoval Vianoce, ale netrvala dlho.

Vedľa u Trogdonovcov to bolo celkom iné. Mali zavedený zvláštny zvyk, že sa hrali na Santa Clausa ráno na Štedrý deň, o dvadsaťštyri hodín skôr ako zvyšok sveta, potom sa nahrnuli do dodávky a odfrčali na horskú chatu na týždennú lyžovačku. Každý rok chodili do tej istej chaty a Trogdon vysvetľoval, že vianočnú večeru jedávajú v kamennej chate pri hučiacom kozube s tridsiatimi ďalšími Trogdonovcami. Bolo tam veľmi útulne, lyžovačka bola skvelá, deťom sa tam páčilo a rodina spolu dobre vychádzala.

Každý je iný.

A tak Trogdonovci už boli hore a rozbaľovali hory darčekov. Luther videl pohyb okolo stromčeka a vedel, že onedlho začnú nosiť do dodávky škatule a tašky a potom sa spustí krik. Malých Trogdonovcov odpracú preč, prv ako by boli nútení vysvetľovať, ako to, že majú so Santa Clausom takú výhodnú dohodu.

Inak bolo na Hemlock Street ticho a pokojne a ulica sa pripravovala na oslavy.

Luther si znova odpil z kávy a pyšne sa usmieval na celý svet. Ráno na Štedrý deň zvyčajne Nora vstala na svitaní s dvoma dlhými zoznamami, jedným pre seba a druhým, ešte dlhším, preňho. O siedmej už mala v rúre moriaka, dom bol dokonale uprataný, na stole bolo prestreté na večierok a jej načisto zmorený manžel sa vonku v džungli usiloval vykľučkovať so svojím zoznamom z rušnej premávky. Štekali na seba zoči-voči aj do mobilu. Na niečo zabudol a ona ho vyštvala späť do ulíc. Niečo rozbil a nastal koniec sveta.

Totálny chaos. Potom okolo šiestej, keď boli obaja vyčerpaní a otrávení zo sviatkov, začali prichádzať hostia. Tí boli takisto uštvaní ako psi z vianočného utrpenia, ale premohli sa a usilovali sa vychutnať sviatky.

Vianočné večierky u Krankovcov sa začali pred rokmi, keď si pozvali zo desať priateľov na chuťovky a drink. Vlani nakŕmili päťdesiatich.

Pyšný úsmev sa Lutherovi ešte väčšmi roztiahol na tvári. Tešil sa zo samoty svojho domova a z predstavy, že celý deň nebude robiť nič, iba hodí do kufra pár kúskov oblečenia a pripraví sa na pláž.

Raňajkovali neskoro a jedli fádne otruby s jogurtom. Popri čítaní Gazette sa ticho a príjemne zhovárali. Nora sa statočne usilovala ignorovať spomienky na predošlé Vianoce. Zo všetkých síl sa snažila cítiť vzrušenie pred veľkým výletom.

„Myslíš, že je tam v bezpečí?“ spýtala sa napokon.

„Má sa dobre,“ ubezpečil ju Luther, a ani nezdvihol pohľad.

Stáli spolu pri okne v obývačke, rozprávali sa o Scheelovcoch a pozorovali Trogdonovcov, ako pobiehajú hore-dolu. Na Hemlock Street nastala rušná premávka, lebo ľudia sa vydávali na posledný vpád do toho blázinca. Pred ich domom zastalo dodávkové auto. Vystúpil z neho doručovateľ Butch so škatuľou. Pribehol k dverám, práve keď ich Luther otváral.

„Veselé Vianoce,“ povedal stručne a prakticky hodil balík Lutherovi do rúk. Pred týždňom, keď nemal taký zhon, sa Butch trochu zdržal a čakal na svoje každoročné prepitné. Luther mu vysvetlil, že tento rok Vianoce neoslavujú. Vidíte, nemáme stromček, Butch. Ani ozdoby. Ani darčeky. Ani osvetlenie na kríkoch, ani snehuliaka na streche. Tento rok sme Vianoce jednoducho vynechali, Butch. Nekúpili sme kalendáre od polície ani ovocné koláče od požiarnikov. Nič, Butch.

Butch nedostal nič.

Škatuľa bola zo zásielkového obchodu s názvom Boca Beach. Luther ho našiel na internete. Odniesol balíček do spálne, zamkol dvere a obliekol si súpravu pozostávajúcu z košele a šortiek, ktorá na obrázku vyzerala trochu nekonvenčne, ale teraz na Lutherovi pôsobila doslova krikľavo.

„Čo je, Luther?“ zakričala Nora a zabúchala na dvere.

Látka bola potlačená žlto-tyrkysovým vzorom zobrazujúcim morský život - veľké tučné ryby, ktorým z úst unikali bublinky. Áno, bolo to výstredné. Áno, bolo to pochabé.

A Luther sa na mieste rozhodol, že to oblečenie bude zbožňovať a bude sa v ňom pyšne presúšať okolo bazénov na Ostrovnej princeznej. Prudko otvoril dvere. Nora si zakryla ústa a zachvátila ju hystéria. Prešiel po chodbe s manželkou v pätách a jeho hnedé nohy ostro kontrastovali s kobercom farby kaki. Napokon hrdo zastal pred oknom v obývačke, aby ho videla celá Hemlock Street.

„To nebudeš nosiť!“ zrevala mu Nora spoza chrbta.

„A veru budem!“

„Tak potom nikam nejdem!“

„Veru ideš.“

„Je to ohavné.“

„Iba žiarliš, lebo nič také nemáš.“

„Som nadšená, že nič také nemám.“

Schytil ju, začali spolu tancovať po izbe a obaja sa smiali. Nore až vhŕkli slzy do očí. Jej manžel, upätý daňový účtovník s fádnym šatníkom v duchu firmy Wiley & Beck, sa chcel obliecť ako plážový plejboj. A veľmi mu to nevyšlo.

Zazvonil telefón.

Ako si Luther neskôr spomenul, obaja pri druhom, možno treťom zazvonení prestali tancovať a smiať sa a z akéhosi dôvodu len nemo hľadeli na aparát. Znova zazvonil a Luther podišiel bližšie, aby zdvihol slúchadlo. Všetko bolo smrteľne nehybné a pokojné. Neskôr si spomenul, že si pripadal ako v spomalenom filme.

„Haló,“ ozval sa. Z neznámeho dôvodu bolo slúchadlo akési ťažšie.

„Ocko, to som ja.“

Najprv bol prekvapený, potom nebol. Prekvapilo ho, že počuje Blair, ale vlastne ani ho neprekvapilo, že sa jej podarilo nejako dostať k telefónu, aby zavolala rodičom a zaželala im šťastné a veselé Vianoce. Koniec koncov, aj v Peru majú telefóny.

Ale počul ju tak jasne a zreteľne. Luther si nevedel predstaviť, ako jeho milovaná dcéra stojí na pni v džungli a kričí do nejakého prenosného satelitného telefónu.

„Blair,“ povedal. Nora bola v mihu pri ňom.

Ďalšie slovo, ktoré zaregistroval, bolo „Miami“. Blair povedala čosi predtým aj potom, ale to slovo mu utkvelo. Zhovárali sa ešte len chvíľu a Luther už šliapal vodu a topil sa. Všetko sa s ním krútilo.

„Ako sa máš, srdiečko?“ spýtal sa.

Počul pár slov, a potom znova „Miami“.

„Si v Miami?“ spýtal sa Luther zvýšeným hlasom. Nora sa rýchlo prisunula k slúchadlu, takže oči, rozrušené a prenikavé, mala len pár centimetrov od jeho očí.

Chvíľu počúval, potom zopakoval: „Si v Miami a vraciaš sa domov na Vianoce? To je skvelé, Blair!“ Nora otvorila ústa tak dokorán, ako to Luther ešte nikdy nevidel.

Znova počúval a potom sa spýtal: „Kto? Enrique?“ Potom z plných pľúc zakričal: „Tvoj snúbenec! Ale aký snúbenec?“

Nore sa akosi podarilo pohnúť rozumom a stisla na telefóne tlačidlo hlasného hovoru. Celou obývačkou sa niesli Blairine slová. „Je to peruánsky lekár, s ktorým som sa zoznámila, keď som sem prišla, a je senzačný. Zamilovali sme sa na prvý pohľad a po týždni sme sa dohodli, že sa vezmeme. Nikdy nebol v Spojených štátoch a je z toho veľmi vzrušený. Porozprávala som mu všetko o našich Vianociach - o stromčeku, o výzdobe, o snehuliakovi na streche, o vianočnom večierku, o všetkom. Sneží, ocko? Enrique nikdy nezažil biele Vianoce.“

„Nie, zlatko, zatiaľ nie. Dám ti mamu.“ Luther podal slúchadlo Nore, ktorá ho chytila do ruky, hoci so zapnutým hlasným hovorom to nebolo nutné.

„Blair, kde si, drahá moja?“ spýtala sa Nora a usilovala sa, aby to znelo nadšene.

„Na miamskom letisku, mami, a naše lietadlo priletí domov o šesť nula tri. Mami, Enrigue sa ti bude vážne páčiť, je to ten najmilší človek na svete a je aj na smrť krásny. Úplne sme do seba zbláznení. Porozprávame sa o svadbe, pravdepodobne ju urobíme v lete, čo povieš?“

„Mhm, uvidíme.“

Luther klesol na pohovku, očividne na pokraji infarktu.

Blair rapotala ďalej. „Porozprávala som mu všetko o Vianociach na Hemlock Street, o deťoch, o snehuliakoch, o veľkom večierku u nás doma. Usporiadaš večierok, však, mami?“

Luther na pokraji života a smrti zastonal a Nora urobila prvú chybu. V panike danej chvíle jej nebolo možné zazlievať, že jej to jasne nemyslelo. Mala povedať, želala si, aby bola povedala, a neskôr aj Luther, múdry s krížikom po funuse, vyhlásil, že mala povedať: „Vieš, zlatko, nie, tento rok neusporiadame večierok.“

Ale v tej chvíli nebolo nič jasné a Nora povedala: „Samozrejme, že áno.“

Luther znova zastonal. Nora pozrela na plážového plejboja v smiešnom oblečení, ktorý tam ležal ako postrelený. Rozhodne

by ho bola zastrelila, keby mohla.

„Super! Enrique vždy túžil zažiť Vianoce v Spojených štátoch. Všetko som mu o nich porozprávala. Nie je to skvelé prekvapenie, mami?“

„Ach, srdiečko, som taká vzrušená,“ podarilo sa Nore dosť presvedčivo vytlačiť zo seba. „Bude nám skvele.“

„Mami, nijaké darčeky, dobre? Prosím ťa, sľúb mi, že nebudú nijaké darčeky. Chcela som vás prekvapiť tým, že prídem, ale nechcem, aby ste s ockom začali pobehovať po obchodoch a zháňať darčeky. Sľubuješ?“

„Sľubujem.“

„Super. Už sa neviem dočkať, kedy budem doma."

Bola si preč iba mesiac, najradšej by bol povedal Luther.

„Určite vám to nevadí, mami?“ Akoby Luther a Nora mali na výber. Akoby mohli povedať: „Nie, Blair, nemôžeš prísť na Vianoce domov. Daj si spiatočku, drahá, a vráť sa do peruánskej džungle.“

„Musím končiť. Odtiaľto letíme do Atlanty, potom domov. Môžete nám prísť oproti?“

„Pravdaže, drahá moja,“ odvetila Nora. „Bez problémov. A hovoríš, že je lekár?“

„Áno, mami, a je senzačný.“

Luther sedel na kraji pohovky s tvárou zaborenou v dlaniach a zdalo sa, že plače. Nora stála s telefónom v ruke, hľadela na muža na pohovke a uvažovala, či ho má doňho hodiť, alebo nie. Napriek všetkému usúdila, že nie.

Roztiahol dlane iba natoľko, aby povedal: „Koľko je hodín?“ „Štvrť na dvanásť. Dvadsiateho štvrtého decembra.“

V miestnosti bolo mrazivo, ešte prv ako sa spýtal: „Prečo si jej povedala, že usporiadame večierok?“

„Lebo ho usporiadame.“

„Ach.“

„Ešte neviem, kto príde a čo bude jesť, keď príde, ale večierok bude.“

„Nie som si istý...“

„Nezačínaj s tým, Luther. Toto bol tvoj bláznivý nápad.“

„Včera sa ti nezdal bláznivý.“

„No a dnes si korunovaný hlupák. Večierok bude, pán Plážový plaboy, a urobíme si aj stromček so svetlami a ozdobami a ty vytrepeš ten svoj hnedý zadok hore na strechu a postavíš tam snehuliaka.“

„Nie!“

„Áno!“

Zavládla ďalšia dlhá pauza a Luther počul, ako kdesi v kuchyni hlasno tikajú hodiny. Alebo mu možno tak búšilo srdce. Pohľad mu padol na jeho šortky. Obliekol si ich len pred pár minútami v očakávaní čarovného výletu do raja.

Nora zložila slúchadlo, zamierila do kuchyne a o chvíľu už trieskala zásuvkami.

Luther naďalej civel na svoje pestrofarebné šortky. Teraz mu pri pohľade na ne bolo zle. A je po plavbe, po plážach, po ostrovoch, teplých vodách a bohato prestretých stoloch.

Ako môže jeden telefonát všetko tak zmeniť?

13

Luther sa pomaly pobral do kuchyne, kde jeho žena sedela za stolom a spisovala zoznamy. „Mohli by sme sa o tom porozprávať?“ požiadal ju.

„O čom, Luther?“ vyštekla.

„Povedzme jej pravdu.“

Ďalší idiotský nápad.

„Pravda je vždy lepšia.“

Prestala písať a zagánila naňho. „Poviem ti pravdu, Luther. Máme necelých sedem hodín, aby sme tu pripravili Vianoce.“

„Mala zavolať skôr.“

„Nie, predpokladala, že tu máme stromček, darčeky a večierok ako zvyčajne. Komu by čo len napadlo, že by sa dvaja inak rozumní dospelí ľudia vykašľali na Vianoce a išli na okružnú plavbu?“

„Možno by sme na ňu ešte mohli ísť.“

„Ďalší idiotský nápad, Luther. Vracia sa domov so snúbencom. Došlo ti to vôbec? Som si istá, že tu zostanú najmenej týždeň. Aspoň dúfam. Zabudni na plavbu. Teraz máme iné problémy.“

„Snehuliaka nepostavím.“

„A veru postavíš. A ešte niečo ti poviem. Blair sa o tej plavbe nikdy nedozvie, jasné? Bola by nešťastná, keby vedela, že sme si ju naplánovali a ona nám ju prekazila. Rozumel si, Luther?“

„Áno, madam.“

Hodila mu kus papiera. „Tu je plán, fešák. Pôjdeš kúpiť stromček. Ja prinesiem osvetlenie a ozdoby. Kým ho ty budeš zdobiť, ja obehnem obchody a presondujem, či sa dá ešte kúpiť

nejaké jedlo na večierok.

„Kto príde na ten večierok?“

„Tam som sa zatiaľ ešte nedostala. Teraz pohyb. A prezleč sa, vyzeráš na posmech sveta.“

„Nemajú Peruánci tmavú pokožku?“ spýtal sa. Nora na okamih stuhla. Chvíľu na seba nemo hľadeli, potom obaja odvrátili pohľad. „Myslím, že na tom teraz nezáleží,“ odsekla.

„Nemieni sa naozaj vydať, však nie?“ spýtal sa Luther neveriacky.

„Nad svadbou sa budeme trápiť, keď prežijeme v zdraví Vianoce.“

Luther vytrielil k autu, nasadol, rýchlo zacúval po príjazdovej ceste a odfrčal. Bolo jednoduché odísť. Horšie bude vrátiť sa.

Premávka rýchlo zhustla, a ako nehybne sedel za volantom, soptil a nadával. Jeho prepracovaným mozgom preleteli tisíce myšlienok. Ešte pred hodinou si pokojne vychutnával rannú pohodu, popíjal tretiu šálku kávy a tak ďalej a tak ďalej. A zrazu sa z neho stal ďalší nešťastník stratený v premávke, zatiaľ čo hodiny tikali.

Malí skauti predávali stromčeky na parkovisku za obchodným domom Kroger. Luther šmykom zastavil a vyskočil z auta. Bol tam jeden skautík, jeden skautský vodca a jeden stromček. Predaj sa pomaly končil.

„Veselé Vianoce, pán Krank,“ povedal vodca skautov, ktorý sa mu zdal akýsi povedomý. „Som Joe Scanlon, pred pár týždňami som vám s chlapcami ponúkal na predaj stromček.“

Luther ho počúval a pritom civel na posledný stromček, krivú, zakrpatenú borovicu, ktorá im zostala z jasných dôvodov. „Vezmem ju,“ povedal a ukázal na ňu.

„Vážne?“

„Pravdaže. Koľko stojí?“

Na ceduli opretej o nákladiak boli uvedené rozličné ceny, začínali na sedemdesiatich piatich dolároch, a ako čas plynul, klesli až na pätnásť. Všetky ceny vrátane pätnástich dolárov boli preškrtnuté.

Scanlon zaváhal a potom povedal: „Sedemdesiatpäť dolárov.“ „Prečo nie pätnásť?“

„Otázka ponuky a dopytu.“

„Je to zákrsok.“

„Peniaze sú pre malých skautov.“

„Dám vám päťdesiat.“

„Sedemdesiatpäť. Buď si ho berte, alebo ho nechajte.“

Luther mu podal peniaze a malý skaut položil na strechu Lutherovho Lexusu sploštenú kartónovú škatuľu. Spojenými silami vyložili stromček na auto, potom ho priviazali špagátom. Luther ich starostlivo pozoroval a každé dve minúty pozrel na hodinky.

Keď bol stromček na mieste, celá strecha i kapota bola zrazu posiata opadaným ihličím. „Potrebuje vodu,“ povedal skaut.

„Myslel som, že nebudete oslavovať Vianoce,“ poznamenal Scanlon.

„Príjemné sviatky,“ zavrčal Luther a nastúpil do auta.

„Nešiel by som príliš rýchlo.“

„Prečo?“

„To borovicové ihličie je hrozne ostré.“

Keď sa Luther zaradil do premávky, sklesnuto sedel za volantom a hľadel pred seba, ako sa pomaly plazí vpred. Na semaforoch pri ňom zastala dodávka s nealkoholickými nápojmi. Počul kohosi kričať, pozrel doľava, potom spustil okno. S úškrnom naňho hľadeli dvaja závozníci.

„Hej, kamoško, to je najškaredší stromček, aký som kedy videl!“ zakričal jeden z nich.

„No tak, sú Vianoce, pusti dáky groš!“ zakričal druhý a zaburácali smiechom.

„To ihličie opadáva rýchlejšie ako srsť prašivému psovi,“ zareval prvý a Luther zatvoril okienko. Ale aj tak počul, ako sa rehocú.

Keď sa blížil k Hemlock Street, pulz sa mu zrýchlil. Pri troche šťastia sa mu možno podarí dostať domov nepozorovane. Šťastie? Ako vôbec môže dúfať v šťastie?

Ale podarilo sa. Prefrčal popred domy susedov, dorazil pred

svoj dom na dvoch kolesách a šmykom zastal v garáži. Nevidel pritom ani živú dušu. Vyskočil z auta a začal odvažovať špagáty, keď vtom zastal a neveriacky hľadel. Stromček bol úplne holý - nebolo na ňom nič, iba krivé vetvy, nikde ani stopa po zeleni. Ostré borovicové ihličie, na ktoré ho Scanlon upozorňoval, ešte vždy poletovalo vo vetre medzi Krogerom a Hemlock Street.

Stromček vyzeral na zaplakanie, ako tam mŕtvo ležal na sploštenej kartónovej škatuli.

Luther sa poobzeral, prebehol pohľadom celú ulicu, potom strhol stromček z auta a pretiahol ho cez garážové dvere do zadného dvora, kde ho nikto nemohol vidieť. Pohrával sa s myšlienkou, že škrtne zápalkou a skoncuje s jeho utrpením, ale nebol čas na podobné obrady.

Vďakabohu, Nora už odišla. Luther vtrhol do domu a takmer vrazil do hradby škatúľ, ktoré Nora zniesla z podkrovia - starostlivo označených škatúľ s nápismi: Nové ozdoby, staré ozdoby, reťaze, osvetlenie na stromček, osvetlenie na dom. Dokopy deväť škatúľ a jemu pripadla úloha vyprázdniť ich obsah a vyzdobiť stromček. Potrvá to celé dni!

A ten stromček!

Na stenu pri telefóne Nora prilepila odkaz s menami štyroch manželských párov, ktorým má zavolať. Boli to všetko blízki priatelia, ktorým sa človek môže zdôveriť a povedať: „Pozrite, zbabrali sme to. Blair sa vracia domov. Prosím vás, odpustite nám a príďte na náš večierok.“

Zavolá im neskôr. Ale na odkaze stálo, že má zavolať okamžite. A tak vyťukal číslo Gena a Anne Lairdovcov, možno ich najstarších priateľov v meste. Zdvihol Gene a musel kričať, lebo v pozadí sa odohrávala bitka. „Vnúčatá!“ povedal. „Všetky štyri. Nemáte na tej výletnej lodi miesto navyše?“

Luther zaťal zuby, rýchlo odrapkal pripravené vysvetlenie a potom ich pozval. „Páni, to sú šoky!“ zakričal Gene. „Príde domov?“

„Presne tak?“

„A privedie vám Peruánca?“

„Ako vravíš. Sú to vážne šoky. Mohli by ste nás vytrhnúť z biedy?“

„Prepáč, starec. Máme tu rodinu z piatich štátov.“

„Tak pozývame aj ich. Potrebujeme davy.“

„Počkaj, spýtam sa Annie.“

Luther tresol slúchadlom, pozrel na deväť škatúľ a vtom dostal nápad. Možno zlý nápad, ale v danej chvíli bola o dobré nápady núdza. Rozbehol sa do garáže a pozrel na dom Trogdonovcov. Dodávka bola plná batožiny, na streche ležali pripútané lyže. Wes Trogdon sa vynoril z garáže s ruksakom, ktorý sa chystal hodiť do auta. Luther rýchlo prešiel cez trávnik Beckerovcov a zakričal: „Hej, Wes!“

„Zdravím, Luther!“ odvetil náhlivo. „Šťastné a veselé.“

„Áno, šťastné a veselé aj tebe.“ Stretli sa za Trogdonovou dodávkou. Lutherovi bolo jasné, že musí konať rýchlo.

„Pozri, Wes, som v srabe.“

„Luther, meškáme. Mali sme vyraziť už pred dvoma hodinami.“ Spoza dodávky vybehol malý Trogdon a vystrelil z vesmírnej zbrane na neviditeľný cieľ.

„Zdržím ťa iba chvíľu,“ ubezpečoval ho Luther a usiloval sa správať pokojne, ale žralo ho, že musí prosiť. „Pred hodinou nám volala Blair. Dnes večer príde domov. Potrebujem vianočný stromček.“

Wesovi zmizol z tváre uštvaný, vystresovaný výraz a rozhostil sa mu na nej úsmev. Nato sa rozosmial.

„Viem, viem,“ prikyvoval Luther porazenecky.

„Čo urobíš s tým opálením?“ spýtal sa Wes medzi záchvatmi smiechu.

„No dobre, dobre. Pozri, Wes, potrebujem stromček. Už žiadne nepredávajú. Nemohol by som si požičať tvoj?“

Odkiaľsi z garáže zakričala Trish: „Wes, kde si?“

„Tu som!“ odvetil krikom. „Ty chceš môj stromček?“

„Áno, a vrátim ti ho, prv ako prídete domov. Prisahám.“

„To je smiešne.“

„Áno, je, ale nemám na výber. Všetci ostatní budú dnes aj zajtra stromčeky potrebovať.“

„To myslíš vážne?"

„Smrteľne vážne. No tak, Wes.“

Wes vytiahol z vrecka zväzok kľúčov a stiahol z neho kľúče od garáže a od domu. „Neprezraď to Trish,“ kládol mu na srdce. „Prisahám, že neprezradím.“

„A ak rozbiješ nejakú ozdobu, máme obaja po chlebe.“

„Nikdy sa to nedozvie, Wes, sľubujem.“

„Vieš, je to smiešne.“

„Mne do smiechu nie je.“

Potriasli si ruky a Luther sa ponáhľal do svojho domu. Takmer sa mu podarilo dostať dnu, keď sa vtom po príjazdovej ceste prirútil Spike Frohmeyer na bicykli. „Čo to tam bolo?“ zaujímal sa.

„Prosím?“

„Medzi vami a pánom Trogdonom?“

„Čo keby si sa staral o svoje...“ Luther sa zarazil a uvedomil si skvelú príležitosť. Momentálne potreboval spojencov, nie nepriateľov, a Spike bol ten pravý.

„Počuj, kamoš,“ prihovoril sa mu srdečne. „Potrebujem pomoc.“

„O čo ide?“

„Trogdonovci na týždeň odchádzajú a ja sa im budem starať o stromček.“

„Prečo?“

„Stromčeky často zhoria, najmä ak je na nich veľa osvetlenia. Pán Trogdon sa bojí, že stromček sa vznieti, a tak ho na pár dní presťahujem do svojho domu.“

„Stačí vypnúť osvetlenie.“

„Ale aj tak je tam kopa šnúr a tak. Je to dosť nebezpečné. Myslíš, že by si mi mohol pomôcť? Dám ti štyridsať dolárov.“ „Štyridsať dolárov! Platí!“

„Potrebujeme malý vozík.“

„Požičiam si ho od Clemovcov.“

„Švihni si. A nikomu ani slovo.“

„Prečo?“

„To patrí k dohode, jasné?“

„Jasné. Ako chcete.“

Spike odfrčal za svojím poslaním. Luther sa zhlboka

nadýchol a pozrel doprava-doľava po Hemlock Street. Bol si istý, že ho pozorne sledujú, ako už celé týždne. Ako to, že sa stal takým vydedencom vo vlastnej štvrti? Prečo je také ťažké raz za čas robiť, čo sa človeku zachce? Urobiť čosi, na čo sa nikto neodvážil? Prečo ho všetci ľudia, ktorých tak dlho pozná a má rád, tak nenávidia?

Rozhodol sa, že bez ohľadu na to, čo sa stane v najbližších niekoľkých hodinách, neponíži sa natoľko, aby prosil susedov, nech k nemu prídu na večierok. V prvom rade neprídu preto, lebo sú naštvaní. A v druhom rade preto, lebo im neposkytne to zadosťučinenie, aby mohli odmietnuť jeho pozvanie.

14

Pri druhom telefonáte vyťukal číslo Albrittonovcov, starých priateľov z ich cirkvi, ktorí bývali hodinu od nich. Lutherovi skrúcalo črevá, a keď skončil, Riley Albritton burácal smiechom. „To je Luther,“ povedal Riley komusi v pozadí, pravdepodobne Doris. „Práve im zavolala Blair. Večer príde domov.“ Na to Doris, alebo kto to bol, dostala hysterický záchvat.

Luther už ľutoval, že zavolal. „Riley, pomôžte mi,“ prosil ho. „Nemohli by ste sa u nás zastaviť?“

„Prepáč, starký. Ideme na večeru k Mclllvainovcom. Chápeš, pozvali nás trochu skôr.“

„No dobre,“ povedal Luther a zložil.

Telefón okamžite zazvonil. Bola to Nora a hlas mala taký britký, ako Luther jakživ nezažil. „Kde si?“ chcela vedieť.

„V kuchyni. A ty?“

„Uviazla som v dopravnej zápche pri nákupnom stredisku.“ „Prečo ideš do nákupného strediska?“

„Lebo v Dištrikte som nemohla zaparkovať, dokonca som sa odtiaľ ani nemohla dostať. Nič som nekúpila. Máš stromček?“ „Áno, a parádny.“

„Ozdobuješ ho?“

„Áno, Perry Como mi tu vyspevuje Zvončeky, chlipkám si vaječný likér a ozdobujem náš stromček. Chcela by si byť tu?“ „Zavolal si niekomu?“

„Áno, Lairdovcom a Albrittonovcom. Nemôžu prísť.“

„Ja som volala Pinkertonovcom, Hartovcom, Malonovcom a Burklandovcom. Všetci niečo majú. Ten nemožný Pete Hart sa mi vysmial.“

„Zmlátim ho.“ Vtom na dvere zaklopal Spike. „Musím ísť robiť.“

„Myslím, že bude najlepšie obtelefonovať susedov,“ navrhla zlomeným hlasom. „Prečo?“

„Aby si ich pozval.“

„Ani za svet, Nora. Už zložím.“

„Blair sa neozvala?“

„Je v lietadle, Nora. Zavolaj mi neskôr.“ Spikov požičaný vozík pamätal aj lepšie časy. Luther na prvý pohľad videl, že je príliš malý a príliš starý, ale nemal na výber. „Pôjdem prvý,“ vysvetľoval, akoby presne vedel, čo robí. „Počkaj päť minút, potom pristav vozík. A nech ťa nikto nevidí, jasne?

„A čo mojich štyridsať dolárov?“ Luther mu podal dvadsaťdolárovku. „Polovica teraz, polovica, keď bude po všetkom.“

Vošiel do domu Trogdonovcov bočným vchodom cez garáž a prvý raz v živote sa cítil ako zlodej. Keď otvoril dvere domu, niekoľko sekúnd pípalo poplašné zariadenie, a boli to veľmi dlhé sekundy, pri ktorých Lutherovi zamřelo srdce a v duchu sa mu premietol celý život a pracovná kariéra. Chytia ho, zatknú, usvedčia, vezmú mu licenciu, vyhodia z Wileyho & Becka, potupia. Potom alarm stíchol a on ešte chvíľu počkal, kým si vydýchol. Na paneli pri zadných dverách stálo, že môže vstúpiť.

Vnútri vládol chaos. Všade sa povaľovali papiere, jasný dôkaz ďalšej úspešnej návštevy starého Santu. Trish Trogdonová by Wesa vlastnoručne zaškrtila, keby sa dozvedela, že dal Lutherovi kľúče od ich domu. V obývačke zastal a zadíval sa na stromček.

Na Hemlock Street všetci vedeli, že Trogdonovci si nedajú veľmi záležať na ozdobovaní stromčeka. Dovolili deťom, aby naň zavesili všetko, čo nájdu. Bolo tam milión žiaroviek, kadejakých reťazí, za vagón lepkavých ozdôb, červených a zelených cencúľov, dokonca aj šnúry pukancov.

Nora ma zabije, prebleslo Lutherovi hlavou, ale nemal na výber. Jeho plán bol taký jednoduchý, že musel vyjsť. Spolu so Spikom odstránia rozbitné ozdoby, reťaze a rozhodne aj pukance, všetko uložia na pohovku a kreslá, prenesú stromček aj s osvetlením k Lutherovi a ovešajú ho skutočnými ozdobami. Potom ho niekedy v blízkej budúcnosti Luther a možno aj Spike oberú, odnesú na druhú stranu ulice, znova ho ovešajú trogdonovskými čačkami a všetci budú šťastní.

Prvá ozdoba mu vypadla z ruky a rozbila sa na márne kúsky. Vtom sa zjavil Spike. „Nič nerozbi,“ povedal Luther, keď odpratával úlomky.

„Budeme mať kvôli tomu problémy?“ spýtal sa Spike.

„Pravdaže nie. A teraz rýchlo do práce.“

V priebehu dvadsiatich minút zo stromčeka pooberali všetky rozbitné ozdoby. Luther našiel v práčovni špinavú utierku, ľahol si na brucho pod stromček a podarilo sa mu kovový stojan presunúť na utierku. Spike sa skláňal nad ním a pomaly posúval stromček najprv na jednu, potom na druhú stranu. Lutherovi sa štvornožky podarilo posúvať stromček k Spikovi po drevenej dlážke, po kuchynských dlaždiciach, po úzkej chodbe do práčovne, kde vetvy oškreli stenu a sypalo sa z nich suché ihličie.

„Robíte neporiadok,“ poznamenal Spike.

„Neskôr to upracem,“ odvetil Luther, ktorý sa potil ako somár v kufri.

Samozrejme, stromček bol širší ako dvere garáže, ako už stromčeky bývajú. Spike pritiahol vozík celkom blízko. Luther chytil kmeň stromu, s vypätím všetkých síl ho zdvihol, pretlačil spodné vetvy cez dvere a zvyšok stromčeka potiahol. Keď už bol bezpečne v garáži, Luther si vydýchol, stisol tlačidlo, ktorým sa otvárali garážové dvere, a podarilo sa mu usmiať na Spika.

„Prečo ste taký hnedý?“ spýtal sa chlapec.

Lutherovi okamžite zmizol úsmev z tváre, keď mu Spike pripomenul, že nepôjde na okružnú plavbu. Pozrel na hodinky - dvanásť štyridsať. Dvanásť štyridsať, a ešte nemajú jediného hosťa na večierok, nemajú jedlo, snehuliaka, nikde nijaké osvetlenie, dokonca zatiaľ ani stromček, aj keď ten už je na ceste. V danej chvíli to vyzeralo beznádejne.

Nemôžeš cúvnuť, starec.

Luther znova napäl svaly a nadvihol stromček. Spike potisol vozík podeň a, samozrejme, kovový stojan bol širší ako vozík.

Ale Luther ho vyvážil a chvíľu ho pozoroval. „Ty si sadni sem,“ povedal napokon a ukázal na fliačik voľného miesta pod stromom. „Drž ho, aby sa neprevalil. Ja budem tlačiť.“

„Myslíte, že to pôjde?“ spýtal sa Spike podozrievavo.

Ned Becker na druhej strane ulice si robil svoju prácu, keď si vtom všimol, že spoza okna Trogdonovcov zmizol stromček. Prešlo päť minút a stromček sa znovu zjavil v otvorenej garáži, kde sa s ním pasoval dospelý muž a chlapec. Pozrel lepšie a spoznal Luthera Kranka. Sledujúc každý jeho pohyb, zavolal z prenosného telefónu Waltovi Scheelovi.

„Haló, Walt, tu Ned.“

„Šťastné a veselé, Ned.“

„Šťastné a veselé, Walt. Počuj, pozorujem dom Trogdonovcov a mám pocit, že Krank sa pomiatol.“

„A to už prečo?“

„Kradne im vianočný stromček.“

Luther so Spikom sa pustili po trogdonovskej príjazdovej ceste, ktorá sa mierne zvažovala. Luther bol vzadu a pomaly spúšťal vozík dolu kopcom. Spike vydesene zvieral kmeň stromu.

Scheel vykukol cez predné dvere, a keď videl tú krádež na vlastné oči, zavolal na políciu.

Zdvihol to službukonajúci dôstojník.

„Haló, tu Walt Scheel, Hemlock Street číslo 1481. Práve tu prebieha vlámanie.“

„Kde?“

„Tu. Na Hemlock Street 1483. Odvíja sa mi priamo pred očami. Ponáhľajte sa.“

Trogdonov stromček sa dostal na druhú stranu, rovno pred dom Beckerovcov, v ktorom teraz Ned, jeho žena Jude a svokra stáli pri okne obývačky a sledovali dianie. Lutherovi sa podarilo obrátiť vozík doprava a začal ho ťahať k svojmu domu.

Najradšej by sa rozbehol, aby ho nikto nevidel, ale Spike ho upozorňoval, aby šiel pomaly. Luther sa bál obzrieť, a ani na sekundu nepodľahol klamu, že by jeho akcia zostala nepovšimnutá. Keď boli takmer na jeho príjazdovej ceste, Spike povedal: „Poliši.“

Luther odbočil na svoju príjazdovú cestu, práve keď hliadkové auto zastalo uprostred ulice. Maják mu blikal, sirény však zapnuté neboli. Vyskočili z neho dvaja dôstojníci, akoby to bola akcia jednotky rýchleho nasadenia.

Luther spoznal Salina s veľkým bruchom a mladého Treena s hrubým krkom. Boli to tí dvaja, ktorí sa u nich zastavili, aby im ponúkli na predaj kalendáre Policajnej asociácie.

„Dobrý deň, pán Krank,“ povedal Salino s úškrnom.

„Dobrý.“

„Kam s tým idete?“ spýtal sa Treen.

„Do svojho domu,“ odvetil Luther a ukázal k nemu rukou. Bol už tak blízko.

„Možno by ste to mali radšej vysvetliť,“ vyzval ho Salino.

„No dobre, Wes Trogdon mi dovolil, aby som si požičal jeho vianočný stromček. Pred hodinou odišiel a my so Spikom ho práve prevážame.“

„So Spikom?“

Luther sa zvrtol a pozrel na vozík, do medzery, kde sedel Spike. Tam ho však nevidel a na celej Hemlock Street po ňom nebolo ani stopy

„Áno, chlapec z našej ulice.“

Walt Scheel sa usadil. Bev odpočívala, alebo sa o to aspoň usilovala. On sa však smial tak nahlas, že sa prišla pozrieť, čo sa deje. „Pritiahni si stoličku, srdiečko, Kranka prichytili pri krádeži stromčeka.“

Beckerovci tiež zavýjali od smiechu.

„Dostali sme hlásenie, že tu prebieha vlámanie,“ povedal Treen.

„Nejde o vlámanie. Kto volal?“

„Istý pán Scheel. Čí je to vozík?“

„Neviem. Spikov.“

„Takže ste ukradli aj vozík,“ poznamenal Treen.

„Nič som neukradol.“

„Musíte priznať, pán Krank, že to vyzerá veľmi podozrivo,“ ozval sa Salino.

Áno, za normálnych okolností by bol Luther možno nútený pripustiť, že celý výjav je trochu nezvyčajný. Ale Blair je z minúty na minútu bližšie a nebolo času zatrúbiť na ústup. „Vôbec nie, pane. Každý rok si požičiavam Trogdonov stromček.“

„Radšej vás vezmeme na vypočúvanie,“ vyhlásil Treen a odopol si z opaska putá. Pri pohľade na strieborné okovy sa Walt Scheel začal zvíjať na zemi. Beckerovci ledva lapali dych.

A Lutherovi sa podlomili kolená.

„Nastúpte si dozadu.“

Luther skleslo sedel na zadnom sedadle a po prvý raz v živote pomýšľal na samovraždu. Dvaja policajti vpredu hovorili do vysielačky čosi o tom, že našli majiteľa ukradnutého majetku. Maják ešte stále blikal a Luther im chcel toľko povedať. Pustite ma! Zažalujem vás! Vypnite tie potvorské svetlá! Na budúci rok kúpim desať kalendárov! Len do toho, zastreľte ma!

Ak teraz príde domov Nora, podá žiadosť o rozvod.

Dvojičky Kirbyovcov, osemroční delikventi z konca Hemlock Street, sa tam z neznámeho dôvodu náhle zjavili. Podišli k autu, nahli sa k zadnému oknu a pozreli Lutherovi rovno do očí. Spustil sa na sedadle ešte nižšie. Potom sa k nim pridal fagan od Bellingtonovcov a všetci traja zazerali na Luthera, akoby im bol zabil matere.

Vtom pribehol Spike s pánom Frohmeyerom v pätách. Policajti vystúpili, prehodili s ním pár slov a zrazu Treen odohnal deti a kázal Lutherovi vystúpiť.

„Má kľúče,“ hovoril Vic a vtedy si Luther spomenul, že skutočne má kľúče od domu Trogdonovcov. Som ja teda hlupák, nadával si.

„Poznám oboch mužov,“ pokračoval Frohmeyer. „Nejde o vlámanie.“

Policajti si chvíľu šuškali a Luther sa usiloval nevšímať si pohľady Vica a Spika. Poobzeral sa dookola a priam očakával, že na príjazdovú cestu zabočí Nora a dostane infarkt.

„A čo ten stromček?“ spýtal sa Salino Vica.

„Ak hovorí, že mu ho Trogdon požičal, potom je to pravda.“

„Ste si istý?“

„Absolútne.“

„No dobre, dobre,“ mrmlal Salino a ešte vždy sa ceril na Luthera, akoby jakživ nevidel previnilejšieho kriminálnika. Policajti pomaly nastúpili do auta a odišli.

„Ďakujem,“ povedal Luther.

"Čo to stváraš, Luther?“ spýtal sa Vic.

„Požičiavam si ich stromček. Spike mi pomáhal previezť ho. Poďme, Spike.“

Spike s Lutherom teraz už bez vyrušenia vytisli vozík po príjazdovej ceste, zašli s ním do garáže a mocovali sa so stromčekom, až kým pekne nestál pri okne v obývačke. Celou cestou zanechávali za sebou suché ihličie, červené a zelené cencúle a pukance. „Povysávam neskôr,“ povedal Luther. „Skontrolujme osvetlenie.“

Zazvonil telefón. Bola to Nora a z jej hlasu znela ešte väčšia panika ako predtým. „Nemôžem nikde nič nájsť, Luther. Ani moriaka, ani šunku, ani čokoládové ozdoby, nič. A dokonca neviem nájsť ani pekný darček.“

„Darček? Načo zháňaš darčeky?“

„Sú Vianoce, Luther. Zavolal si Yarberovcom a Friskiovcom?“

„Áno,“ zaklamal. „Mali obsadené.“

„Len im skúšaj volať, Luther, lebo nikto nepríde. Skúšala som pozvať McTeerovcov, Morrisovcov a Warnerovcov, ale už majú program. Ako to vyzerá so stromčekom?“

„Ujde to.“

„Zavolám neskôr.“

Spike zapojil osvetlenie a stromček ožil. Vrhli sa na deväť škatúľ s ozdobami bez ohľadu na to, čo kam patrí.

Walt Scheel ich z druhej strany ulice pozoroval ďalekohľadom.

15

Spike stál na rebríku, nebezpečne sa nakláňal nad stromčekom s krištáľový anjelikom v jednej ruke a chlpatým sobom v druhej, keď vtom Luther začul na príjazdovej ceste auto. Vyzrel cez okno a videl, ako vchádza do garáže Norino Audi. „To je Nora,“ povedal. Bleskurýchlo usúdil, že Nora by sa nemala dozvedieť, že Spike bol jeho komplicom.

„Spike, musíš odísť, a to hneď,“ povedal.

„Prečo?“

„Skončili sme, synak, tu je ďalšia dvadsiatka. Ďakujem za pomoc.“ Pomohol chlapcovi zliezť z rebríka, podal mu peniaze a odprevadil ho k prednému vchodu. Keď Nora vstúpila do kuchyne, Spike zišiel po predných schodoch a zmizol.

„Vylož veci z auta,“ zavelila. Nervy mala napäté na prasknutie a bola pripravená štekať.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa a hneď to oľutoval. Bolo celkom jasné, čo sa stalo.

Prevrátila oči, už chcela niečo vyšteknúť, ale potom zaťala zuby a zopakovala: „Vylož veci z auta.“

Luther zamieril k dverám a už bol takmer vonku, keď začul: „To je škaredý stromček!“

Zvrtol sa, pripravený vrhnúť sa do boja, a odsekol: „Ber, alebo nechaj tak!“

„Červené žiarovky?“ spýtala sa neveriacky Trogdon použil jedinú šnúru červených žiaroviek, ale omotal ich tesne okolo kmeňa. Luther sa pohrával s myšlienkou, že ich strhne, ale trvalo by to aj hodinu. Namiesto toho sa ich so Spikom usilovali zakryť ozdobami. Samozrejme, Nora ich zbadala aj z kuchyne.

Vopchala nos do stromčeka. „Červené žiarovky? Nikdy sme

nepoužívali červené žiarovky!“

„Boli v škatuli,“ zaklamal Luther. Nerád klamal, ale bolo mu jasné, že v najbližších dňoch sa tomu nevyhne.

„V ktorej?“

„Ako to myslíš, že v ktorej? Hádzal som ozdoby a osvetlenie na stromček tak rýchlo, ako som vládal otvárať škatule, Nora. Teraz nie je vhodný čas vzdychať nad stromčekom.“

„Zelené cencúle?“ spýtala sa a vzala jeden zo stromčeka. „Kde si vyhrabal ten stromček?“

„Kúpil som posledný od malých skautov.“ To nebolo celkom klamstvo.

Poobzerala sa po izbe a usúdila, že sú dôležitejšie veci, pre ktoré sa treba trápiť.

„Okrem toho,“ dodal Luther nerozmyslene, „kto si to v tej rýchlosti všimne?“

„Mlč a vylož veci z auta.“

Boli tam štyri tašky jedla z obchodu, o ktorom Luther jakživ nepočul, tri nákupné tašky z obchodu s odevmi v nákupnom stredisku, debnička nealkoholických nápojov, debnička fľaškovej vody, kytica otrasných kvetov z kvetinárstva, ktoré bolo známe svojimi nehoráznymi cenami. Lutherov účtovnícky mozog už chcel začať vyčíslovať škody, ale rozmyslel si to.

Ako to vysvetlí v kancelárii? Všetky usporené peniaze sú v ťahu. Plus okružná plavba, za ktorú mu nevrátia peniaze, lebo odmietol zaplatiť cestovné poistenie. Luther bol uprostred finančnej pohromy a nijako nemohol zastaviť krvácanie.

„Dovolal si sa k Yarberovcom a Friskiovcom?“ spýtala sa Nora, stojac pri telefóne so slúchadlom v ruke.

„Áno. Nemôžu prísť.“

„Vybaľ tie potraviny,“ prikázala mu a potom povedala do telefónu: „Sue, tu Nora. Šťastné a veselé. Počuj, dozvedeli sme sa veľké prekvapenie. Dnes večer príde domov Blair so svojím snúbencom, a tak sa tu na poslednú chvíľu usilujeme dať dokopy večierok.“ Pauza. „V Peru, mysleli sme, že ju uvidíme až na budúce Vianoce.“ Pauza. „Áno, veľké prekvapenie.“ Pauza. „Áno, so snúbencom.“ Pauza. „Lekár.“ Pauza. „Je tuším odkiaľsi z Peru, zoznámila sa s ním len pred pár týždňami a už sa chcú

brať, iste ti nemusím hovoriť, že sme v šoku.“ Pauza.

Luther vytiahol štyri kilá údeného oregonského pstruha, každý kúsok vzduchotesne zabalený v celofáne. Ryba vyzerala, akoby ju ulovili pred rokmi.

„Iste to bude milý večierok,“ hovorila Nora. „Mrzí ma, že nemôžete prísť. Áno, pozdravím od teba Blair. Šťastné a veselé, Sue.“ Zložila a zhlboka sa nadýchla. Luther si ani nemohol horšie načasovať otázku: „Údený pstruh?“

„Buď to, alebo zmrazená pizza,“ vypálila naňho, blysla očami a zaťala päste. „V obchodoch už nie je ani stopy po šunke a moriakovi, a keby som ho aj niekde našla, už by nebolo dosť času upiecť ho. Takže áno, Luther, plážový plejboj, budeme mať na Vianoce údeného pstruha.“

Zazvonil telefón a Nora schmatla slúchadlo.

„Ahoj, Emily, ako sa máš? Vďaka, že si sa ozvala.“

Luther si nespomínal na nijakú Emily. Vytiahol dvojkilové balenie čedaru, kusisko ementálu, škatule krekrov, mušle a tri dvojdňové čokoládové koláče z pekárstva, ktorému sa Nora vždy vyhýbala. Rapotala o ich večierku na poslednú chvíľu a zrazu povedala: „Môžete prísť? To je skvelé! Okolo siedmej, bude to celkom neformálne.“ Pauza. „Tvoji rodičia? Pravdaže môžu prísť. Čím nás bude viac, tým bude veselšie. Úžasné, Emily. O chvíľu dovi.“ Zložila, a ani sa neusmiala.

„Aká Emily?“

„Emily Underwoodová.“

Lutherovi vypadla škatuľa s krekrami. „Nie,“ vyhlásil.

Zrazu sa pustila do vybaľovania poslednej tašky s potravinami.

„To hádam nie, Nora,“ povedal Luther. „Nehovor mi, že si pozvala Mitcha Underwooda. Do nášho domu! Nora, povedz, že nie!“

„Sme zúfalí.“

„Nie až takí zúfalí.“

„Mám rada Emily.“

„Je to bosorka a ty to dobre vieš. Máš ju rada? Kedy si s ňou naposledy bola na obede, raňajkách, káve, kdekoľvek?“

„Prídu. Buď rád.“

„Prídu preto, lebo nikto, kto má štipku zdravého rozumu, by ich nepozval na večierok. Tí sú ochotní prísť kedykoľvek.“

„Podaj mi ten syr.“

„To je vtip, však?“

„Bude k Enriquemu milý.“

„Enrique nikdy viac nevkročí na pôdu Spojených štátov, keď sa vyslobodí z Underwoodových pazúrov. Nenávidí všetko - mesto, štát, demokratov, republikánov, nezávislých, čistý vzduch, čo len chceš. Je to najotravnejší chlap na svete. Keď sa opije, počuť ho aj o dva bloky ďalej.“

„Upokoj sa, Luther. Je to vybavené. A keď už je reč o pití, nestihla som kúpiť víno. Musíš ho zohnať ty.“

„Neopustím bezpečie svojho domova.“

„Veru opustíš. Nevidela som snehuliaka.“

„Nepostavím na strechu snehuliaka. Rozmyslel som si to.“ „Veru postavíš.“

Znova zazvonil telefón a Nora schytila slúchadlo. „Kto to asi je?“ mrmlal si Luther popod nos. „Nikto horší to už byť nemôže.“

„Blair,“ zvolala Nora. „Ahoj, srdiečko.“

„Daj mi telefón,“ mrmlal si ďalej Luther. „Poviem im, aby sa vrátili do Peru.“

„Ste v Atlante - skvelé,“ hovorila Nora. „Práve varíme, drahá moja, pripravujeme večierok.“ Pauza. „Aj my sme celí vzrušení, drahá moja, už sa nevieme dočkať.“ Pauza. „Pravdaže pečiem tvoj obľúbený koláč s karamelovým krémom.“ Vrhla na Luthera zdesený pohľad. „Áno, miláčik, o šiestej budeme na letisku.“ Luther pozrel na hodinky. Tri.

Zložila a povedala: „Potrebujem kilo karamelu a pohár krému z marshmallows.“

„Dokončím stromček, ešte ho treba trochu prizdobiť,“ odvetil Luther. „Nemienim zápasiť s davmi.“

Nora si chvíľu obhrýzala necht a hodnotila situáciu. Znamenalo to, že sa rodí plán, pravdepodobne veľmi detailný.

„Urobíme to takto,“ začala. „Skončíme s výzdobou o štvrtej. Koľko potrvá vynesenie snehuliaka?“

„Tri dni.“

„O štvrtej naposledy odbehnem do mesta a ty postavíš snehuliaka na strechu. Medzitým vezmeme do ruky telefónny zoznam a zavoláme každému, koho sme kedy stretli.“

„Len nikomu neprezraď, že príde Underwood.“

„Už mlč, Luther!“

„Údený pstruh s Mitchom Underwoodom. To bude najlepšia párty v meste.“

Nora vložila do prehrávača cédečko so Sinatrovými vianočnými piesňami a Luther ešte dvadsať minút vešal ozdoby na trogdonovský stromček, zatiaľ čo Nora rozostavovala sviečky, keramických Santa Clausov a zdobila kozubovú rímsu umelou cezmínou a imelom. Dlhú chvíľu si nič nepovedali, potom Nora prelomila ľady s ďalšími inštrukciami: „Tieto škatule môžu ísť znova do podkrovia.“

Luther najväčšmi zo všetkých vianočných príprav nenávidel nosenie škatúľ hore-dolu po sklápacích schodoch do podkrovia. Najprv bolo treba vyjsť hore na prvé poschodie, potom sa pretlačiť cez úzku chodbu medzi dvoma spálňami, potom zaujať takú pozíciu, aby sa škatuľa, vždy priveľká, mohla vyniesť po vratkom rebríku a vtisnúť do otvoru v podkroví. Bolo jedno, či šiel človek hore, alebo dolu. Považoval za zázrak, že sa mu za tie roky neprihodil nijaký úraz.

"A potom začni chystať snehuliaka,“ vyštekla ako admirál.

Tvrdo naliehala na reverenda Zabriskieho a napokon súhlasil, že sa na polhodinku zastaví. Luther pod hrozbou smrti zavolal svojej sekretárke Dox a toľko do nej hustil, až pristala, že príde na pár minút. Dox bola tri razy vydatá, momentálne nebola zadaná, ale vždy mala nejakého priateľa. Oni dvaja plus reverend Zabriskie s manželkou a Underwoodovci tvorili spolu optimistickú osmičku, ak sa im všetkým podarí zjaviť naraz. A s Krankovcami, Blair a Enriquem ich bude dvanásť.

Keď si to Nora zrátala, takmer sa rozplakala. Dvanásť ľudí v ich obývačke na Štedrý večer! To akoby tam boli traja!

Zavolala do dvoch obľúbených vinoték. Jedna bola zatvorená, druhá bude otvorená už len pol hodiny. O štvrtej Nora odišla a pri odchode zavalila manžela kopou príkazov.

Luther v tej chvíli už uvažoval, že si uhne z koňaku ukrytého v suteréne.

16

Pár minút po Norinom odchode zazvonil telefón. Luther ho prudko schmatol. Možno je to znova Blair. Povie jej pravdu. Vysvetlí jej, aké bolo od nej nedomyslené takto ich prekvapiť na poslednú chvíľu. Dotkne sa jej to, ale ona sa z toho dostane. Keď plánuje svadbu, bude ich potrebovať ako nikdy predtým.

„Haló,“ vyštekol.

„Luther, tu Mitch Underwood,“ zahrmelo zo slúchadla, a keď Luther počul ten hlas, najradšej by bol strčil hlavu do rúry.

„Ahoj, Mitch.“

„Šťastné a veselé. Počuj, vďaka za pozvanie, ale nejako sa nám nezmestíte do programu. Chápeš, máme veľa pozvaní.“

To určite, Underwoodovcov má na zozname každý. Ľudia bažili po Mitchových neznesiteľných tirádach o daniach z pozemkov a mestských zónach. „Páni, to ma fakt mrzí, Mitch,“ odvetil Luther. „Tak možno nabudúce.“

„Jasné, len nám zavolajte.“

„Šťastné a veselé, Mitch.“

Z dvanástky už bola len osmička a ďalšie straty boli na ceste. Prv ako Luther stihol urobiť krok, telefón sa znova rozdrnčal. „Pán Krank, to som ja, Dox,“ ozval sa rozochvený hlas.

„Zdravím, Dox.“

„Mrzí ma, že nejdete na tú plavbu.“

„To ste mi už povedali.“

„Áno, totiž, niečo mi do toho prišlo. Priateľ, s ktorým chodím, ma chcel prekvapiť večerou v Tanner Hall. Šampus, kaviár a tak. Rezervoval stôl už pred mesiacom. Nemôžem mu to odmietnuť.“

„Pravdaže nemôžete, Dox.“

„Dokonca zabezpečil aj limuzínu. Je fakt zlatý.“

„Bezpochyby, Dox.“

„Jednoducho k vám nestihneme prísť, ale rada by som videla Blair.“

Blair bola preč mesiac. Dox sa s ňou nestretla dva roky. „Poviem jej to.“

„Prepáčte, pán Krank.“

„Bez problémov.“

Takže šesť. Traja Krankovci plus Enrique a reverend s pani Zabriskou. Takmer zavolal Nore, aby jej oznámil zlú novinu, ale načo by ju obťažoval? Tá chudera môže prísť tam vonku o nervy. Prečo by ju mal rozplakať? Prečo by jej mal poskytnúť ďalšiu príčinu, aby naňho štekala, že jeho skvelý nápad nevyšiel?

Luther mal bližšie ku koňaku, než si bol ochotný pripustiť.

Spike Frohmeyer oznámil všetko, čo videl a počul. So štyridsiatimi dolármi vo vrecku a sľubom mlčanlivosti, ktorý dal pánu Krankovi, najprv váhal, či má hovoriť. Ale na Hemlock Street nikto nemlčal. Po niekoľkých podpichnutiach svojho otca Vica všetko vyklopil.

Prezradil mu, ako mu zaplatili, aby pomohol odniesť stromček od Trogdonovcov, ako pomohol pánu Krankovi postaviť ho v obývačke a potom naň v podstate nahádzal ozdoby a osvetlenie, ako sa pán Krank každú chvíľu odkradol k telefónu a vyvolával nejakým ľuďom, ako počul práve dosť, aby pochopil, že Krankovci chcú na poslednú chvíľu usporiadať na Štedrý deň večierok, ale nikto nemôže prísť. Nevedel, prečo sa má večierok konať alebo prečo ho chystajú v takej náhlivosti, pretože pán Krank telefonoval z kuchyne a vždy stíšil hlas. Pani Kranková čosi vybavovala a volala každých desať minút.

Podľa Spika bola u Krankovcov napätá situácia.

Vic zavolal Nedovi Beckerovi, ktorého zburcoval Walt Scheel a čoskoro mali v trojici konferenčný hovor, pričom Walt a Ned mali dom Krankovcov stále pod dohľadom.

„Práve znova odišla a veľmi sa ponáhľala,“ oznámil Walt. „Jakživ som nevidel, aby Nora tak dupla na plyn.“

„Kde je Luther?“ spýtal sa Frohmeyer.

„Ešte vždy vnútri,“ odvetil Walt. „Zdá sa, že stromček je hotový. Musím povedať, že sa mi páčil väčšmi u Trogdonovcov.“ „Niečo sa deje,“ vyhlásil Ned Becker.

Nora mala v nákupnom vozíku debničku vína, šesť fliaš bieleho a šesť červeného, hoci si nebola istá, načo tak veľa. Kto ho vlastne bude piť? Možno ona. Vybrala poriadne drahú značku. Chcela, aby sa Luther rozzúril, keď dostane účet. Chceli ušetriť na Vianociach, a pozrime sa, v akej sú teraz šlamastike.

Predavačka vo vinotéke sťahovala žalúzie a zamykala dvere. Osamelá pokladníčka súrila posledných zákazníkov. Pred Norou boli traja ľudia, za ňou jeden človek. Vo vrecku kabáta jej zazvonil mobil. „Haló,“ zašepkala.

„Nora, tu Doug Zabriskie.“

„Dobrý deň, otče,“ povedala a zvädla. Hlas ho prezradil.

„Máme tu menší problém,“ začal smutne. „Typický štedrovečerný chaos, veď viete. A práve celkom nečakane prišla Bethina teta z Toleda a všetko len skomplikovala. Obávam sa, že sa nám dnes nepodarí zastaviť a stretnúť sa s Blair.“

Hovoril, akoby nevidel Blair celé roky.

„To je škoda,“ vytlačila zo seba Nora s náznakom súcitu. Najradšej by nadávala a plakala zároveň. „Tak niekedy nabudúce.“

„Nespôsobí vám to problémy?“

„Vôbec nie, otče.“

Rozlúčili sa so želaním šťastných a veselých Vianoc a Nora si zahryzla do chvejúcej sa pery. Zaplatila za víno, potom ho vliekla pol kilometra k autu a pri každom ťažkom kroku nadávala na manžela. Peši prešla ku Krogerovi, pretlačila sa cez davy pri vchode a vydala sa po uličkách hľadať karamel.

Zavolala Lutherovi a nikto to nedvíhal. Dúfala, že je na streche.

Stretli sa pri arašidovom masle a obaja si všimli jeden druhého v tej istej chvíli. Spoznala hrivu červených vlasov, oranžovo-sivú bradu a malé, čierne okrúhle okuliare, ale nespomenula si na jeho meno. Zato on okamžite povedal:

„Príjemné sviatky, Nora.“

„Aj tebe,“ odvetila rýchlo so srdečným úsmevom. Jeho manželke sa stalo čosi zlé, buď umrela na nejakú vážnu chorobu, alebo mu utiekla s mladším mužom. Stretli sa pred pár rokmi na plese, spomenula si. Neskôr sa dopočula o jeho manželke. Ako sa volá? Možno pracuje na univerzite. Bol dobre oblečený, mal sveter a na ňom pekný plášť.

„Prečo v tomto čase beháš po obchodoch?“ spýtal sa. Mal v ruke košík a nič v ňom.

„Ach, veď vieš, ešte pár vecí na poslednú chvíľu. A ty?“ Mala dojem, že nerobí celkom nič, že je vonku medzi hordami len preto, aby tam bol, že je pravdepodobne osamelý.

Čo sa to len stalo s jeho manželkou?

Na ruke mu nevidela snubný prsteň.

„Prišiel som nakúpiť pár drobností. Zajtra bude tuším veľká hostina, však?“ spýtal sa a pozrel na arašidové maslo.

„Vlastne dnes. Naša dcéra sa vráti z Južnej Ameriky a narýchlo chceme usporiadať malý večierok.“

„Blair?“

„Áno.“

Pozná Blair!

Nora zariskovala a inštinktívne povedala: „Čo keby si sa u nás zastavil?“

„To myslíš vážne?“

„Jasné, si u nás vítaný. Príde veľa ľudí, bude veľa dobrého jedla.“ Spomenula si na údeného pstruha a chcelo sa jej vracať. Určite sa jej jeho meno náhle vybaví v pamäti.

„Kedy?“ spýtal sa, očividne potešený.

„Radšej skôr, povedzme o siedmej.“

Pozrel na hodinky. „To je o dve hodiny.“

Dve hodiny! Nora mala hodinky, ale keď to nahlas vyslovil niekto iný, znelo to hrozne. Dve hodiny! „No, musím letieť,“ povedala.

„Bývate na Hemlock Street,“ uisťoval sa.

„Áno. 1478.“ Kto je ten človek?

Odbehla a modlila sa, aby sa jej jeho meno odkiaľsi vynorilo.

Našla karamel, krém z marshmallows a korpusy na koláč.

Rýchly rad - desať položiek a menej - sa ťahal až po mrazené potraviny. Nora sa zaradila k ostatným, ledva dovidela na pokladníčku a nechcela sa ani pozrieť na hodinky, balansujúc na pokraji úplnej kapitulácie.

17

Čakal čo najdlhšie, hoci nemal ani sekundu nazvyš. O pol šiestej už bude tma a pod tlakom okolností Luther dostal pochabý nápad, že vystrčí starého snehuliaka na strechu pod rúškom tmy. Dobre vedel, že to nevyjde, ale racionálne myslenie teraz zatlačil do úzadia.

Chvíľu plánoval ako na to. Musí zaútočiť zo zadnej strany domu - v žiadnom prípade nedovolí Waltovi Scheelovi, Vicovi Frohmeyerovi ani nikomu inému, aby ho videl pri akcii.

Luther s námahou vytiahol snehuliaka zo suterénu a nedošlo pritom k nijakému zraneniu, ale kým s ním prišiel na patio, hrešil ako pohan. Vytiahol rebrík z kôlne na zadnom dvore. Zatiaľ ho nikto nezbadal, alebo si to aspoň myslel.

Strecha bola mierne vlhká s jedným-dvoma fliačikmi námrazy. A zdalo sa mu tam oveľa chladnejšie. S hrubým nylonovým lanom obviazaným okolo pása sa Luther vydesene štveral hore po asfaltových šindľoch, až kým nevyliezol na vrchol. Pozrel na ulicu - rovno pred ním, hlboko dolu, bol dom Scheelovcov.

Ovinul lano okolo komína, potom sa po centimetroch spúšťal dolu, až narazil na námrazu a šmýkal sa pol metra. Zachytil sa, urobil si prestávku a čakal, kým mu srdce začne znova biť. Zdesene pozrel dolu. Keby sa nejakou nešťastnou náhodou zošmykol, chvíľu by padal dolu voľným pádom a potom by pristál medzi kovovým záhradným nábytkom uloženým na tvrdých tehlách. Smrť by nenastala okamžite, veru nie. Trpel by ako kôň, a keby neumrel, polámal by si chrbticu alebo skončil s otrasom mozgu.

Neuveriteľne smiešne. Päťdesiatštyriročný muž, a hrá sa ako

malý chlapec.

Najhoršie na celej veci bolo stúpiť zhora na rebrík, čo sa mu podarilo, keď zaryl nechty do šindľov a preložil najprv jednu, potom druhú nohu ponad rínu. Keď bol znova na zemi, zhlboka si vydýchol a blahoželal si, že prežil prvý výlet na strechu.

Snehuliak sa skladal zo štyroch častí - širokej guľatej základne, snehovej gule, trupu s jednou rukou kývajúcou a druhou v bok, potom nasledovala hlava s usmievavou tvárou, fajka z kukuričného šúľku a čierny cylinder. Luther s hundraním skladal snehuliaka dokopy a pripevňoval jednu plastovú časť na druhú. Do útrob vmontoval žiarovku, zapojil tridsaťmetrovú predlžovačku, ovinul nylonové lano snehuliakovi okolo pása a pripravil ho na cestu hore.

Bolo trištvrte na päť. Jeho dcéra a čerstvý snúbenec pristanú o hodinu a štvrť. Cesta na letisko trvá dvadsať minút, pričom ďalšie minúty potrvá zaparkovanie, cesta autobusom z parkoviska, cesta peši do príletovej haly, strkanie, tlačenie.

Luther by sa najradšej vzdal a poriadne si vypil.

Ale pevne potiahol lano ovinuté okolo komína a začal snehuliaka vyťahovať nahor. Stúpal hore po rebríku spolu s ním, preliezol ponad rínu a hore po šindľoch. Luther ťahal a snehuliak sa vždy trochu pohol. Bolo to len dvadsať kilogramov tvrdého plastu, ale čoskoro sa mu zdal oveľa ťažší. Pomaly stúpali hore bok po boku, snehuliak na chrbte.

Už sa trochu zotmelo, ale obloha ho ešte celkom nevytrhla z biedy. Keď skupinka dorazí na vrchol, Luther bude ľuďom jasne na očiach. Kým sa bude pasovať so snehuliakom a priväzovať ho ku komínu, bude musieť stáť, a keď bude snehuliak na mieste, osvetlený dvestowattovou žiarovkou, starý Zmrzliak sa pripojí k svojim štyridsaťjeden kamarátom a celá Hemlock Street sa dozvie, že Luther kapituloval. A tak tesne pod vrcholom na chvíľu zastal a usiloval sa presvedčiť sám seba, že mu môže byť ukradnuté, čo si jeho susedia myslia alebo hovoria. Zovrel lano, na ktorom bol snehuliak pripútaný, oprel si chrbát, zahľadel sa na oblaky nad sebou a uvedomil si, že sa potí, a pritom je celý zmrznutý. Ľudia sa budú smiať, uškŕňať a ešte celé roky budú rozprávať, ako sa chcel Luther vyhnúť

Vianociam, stane sa terčom posmechu, ale čo na tom záleží?

Blair bude šťastná. Enrique uvidí, ako vyzerajú pravé americké Vianoce. A Nora sa pravdepodobne upokojí.

Potom si pomyslel na Ostrovnú princeznú, ktorá zajtra vyrazí na cestu z Miami bez dvoch cestujúcich a vydá sa na plavbu po ostrovoch a plážach, o ktorých Luther tak dlho sníval.

Mal pocit, že sa povracia.

Walt Scheel bol v kuchyni, kde Bev práve piekla koláč, a už zo zvyku podišiel k oknu, aby pozrel na dom Krankovcov. Najprv nevidel nič, potom zmeravel. Spoza strechy vedľa komína vytŕčal Luther, nato sa pomaly vynoril snehuliakov čierny cylinder a tvár. „Bev!“ zakričal.

Luther sa vyštveral nahor, rýchlo sa poobzeral ako zlodej, oprel sa o komín a začal ťahať snehuliaka.

„Žartuješ,“ povedala Bev a utrela si ruky do kuchynskej utierky. Walt sa tak rehotal, že nevládal povedať ani slovo. Schytil telefón, aby zavolal Frohmeyerovi a Beckerovi.

Keď bol snehuliak celkom hore, Luther ho opatrne obrátil a oprel o predok komína, kde mal stáť. Mal v úmysle ho tam chvíľu podržať, kým mu obviaže okolo širočizného brucha päť centimetrov širokú plátennú stuhu a pripevní ju ku komínu. Ako vlani. Vtedy sa mu to podarilo.

Vic Frohmeyer zbehol do suterénu, kde jeho deti pozerali vianočný film. „Pán Krank dáva na strechu snehuliaka. Choďte sa pozrieť, ale zostaňte na chodníku.“ Suterén sa okamžite vyprázdnil.

Na prednej strane strechy bolo pár centimetrov od komína zľadovatené miesto, ktoré Luther nevidel. Keď už stál snehuliak na mieste, ale ešte nebol pripútaný, a zatiaľ čo sa Luther usiloval odmotať z neho nylonové lano, zapojiť elektrinu a priviazať ku komínu plátennú stuhu, a práve keď sa chystal urobiť možno ten najnebezpečnejší manéver celej operácie, začul zospodu hlasy. A keď sa obzrel, aby zistil, kto ho pozoruje, nevdojak stúpil na ľad tesne pod vrcholom a všetko sa zrazu zrútilo.

Snehuliak sa prevrátil a zošuchol po streche, keďže ho nemalo čo zadržať - ani lano, ani stuha, nič. Luther nasledoval za ním, ale podarilo sa mu, našťastie, do všetkého zamotať.

Šmýkal sa po strmej streche dolu hlavou a reval tak nahlas, že ho počuli aj Walt a Bev vnútri. Luther sa valil ako lavína v ústrety istej smrti.

Neskôr si spomínal, že si jasne uvedomoval, ako padá. Na prednej strane strechy bolo podľa všetkého viac ľadu ako na zadnej, a keď po ňom letel, cítil sa ako hokejový puk. Jasne si spomínal, ako letel zo strechy strmhlav dolu a tam naňho čakala betónová príjazdová cesta. A spomínal si, ako počul, aj keď nevidel, že snehuliak sa roztrieštil kdesi neďaleko. Potom pocítil ostrú bolesť, pri ktorej sa jeho pád zastavil - bolesť okolo členkov, keď sa lano a predlžovačka náhle napäli a mykli chudákom Lutherom ako bičom, ale bezpochyby mu zachránili život.

Pri pohľade, ako Luther letí na bruchu zo strechy, ani čo by naháňal snehuliaka, to Walt Scheel nevydržal. Zaburácal smiechom, až sa prehýnal v páse. Bev však na výjav hľadela so zdesením.

„Prestaň, Walt!“ okríkla ho a potom dodala: „Rob niečo!“, keď Luther visel a točil sa vysoko nad betónom, s nohami kúsok od ríny.

Luther sa bezmocne hojdal nad svojou príjazdovou cestou. Po niekoľkých obrátkach sa lano a predlžovačka pevne zaplietli a vtedy sa krútenie zastavilo. Prišlo mu zle a na okamih zatvoril oči. Ako človek vracia, keď visí hore nohami?

Walt vyťukal 911. Ohlásil, že na Hemlock Street sa zranil a možno aj umiera muž a treba rýchlo poslať záchranárov. Potom vybehol z domu na druhú stranu ulice, kde sa pod Lutherom zbehli malí Frohmeyerovci. Vic Frohmeyer práve pribiehal a celý beckerovský klan sa vyrútil z domu.

„Chudák snehuliak,“ počul Luther jedno z detí.

Figu drevenú chudák snehuliak, povedal by najradšej.

Nylonové lano sa mu zarezávalo do mäsa okolo členkov. Bál sa čo len pohnúť, lebo sa mu zdalo, že lano trochu povolilo. Ešte vždy bol dva a pol metra nad zemou a pád by sa skončil katastrofálne. Luther visiaci dolu hlavou sa usiloval dýchať a niečo vymyslieť. Počul veľkohubého Frohmeyera. Mohol by ma niekto zastreliť, prosím?

„Luther, si v poriadku?“ zakričal Frohmeyer.

„Je mi super, Vic. A ty sa máš ako?“ Luther sa znova začal veľmi pomaly krútiť vo vetre. Čoskoro už bol opäť obrátený k ulici, zoči-voči susedom, ktorých ani najmenej netúžil vidieť.

„Prineste rebrík,“ povedal ktosi.

„Tá šnúra, čo má omotanú okolo nôh, je predlžovačka?“ spýtal sa ktosi iný.

„Kde je zapojená?“ ozval sa ďalší. Všetky hlasy boli známe, ale Luther ich nevedel rozlíšiť.

„Volal som deväťstojedenástku,“ počul Walta Scheela.

„Ďakujem, Walt,“ povedal Luther nahlas smerom k davu. Ale otáčal sa znova k domu.

„Myslím, že snehuliak je mŕtvy,“ poznamenal ktorýsi tínedžer.

Ako tam tak Luther visel, čakal na smrť, čakal, že lano povolí a on sa zrúti na zem, pocítil ešte väčšiu nenávisť k Vianociam ako predtým. Veď aha, čo mu tie Vianoce spôsobili.

To všetko sa stalo len kvôli Vianociam.

A nenávidel aj susedov, všetkých do jedného, mladých aj starých. Teraz ich už boli na jeho príjazdovej ceste desiatky, počul, ako prichádzajú, a ako pomaly rotoval, videl ich bežať po ulici, aby im neušiel ten pohľad pre bohov.

Predlžovačka a lano kdesi nad ním pukli a povolili, takže Luther klesol o ďalších pätnásť centimetrov a potom sa s trhnutím zastavil. Dav zhíkol. Niektorí by určite najradšej jačali od radosti.

Frohmeyer vykrikoval povely, akoby riešil podobné situácie každý deň. Priniesli dva rebríky a ž každej strany Luthera pristavili jeden. Ned Becker zakričal zo zadného patia, že zistil, čo drží elektrickú šnúru a nylonové lano, a podľa jeho nanajvýš odborného úsudku to už dlho nevydrží.

„Zapojil si tú predlžovačku?“ spýtal sa Frohmeyer.

„Nie,“ odvetil Luther.

„Znesieme ťa dolu, dobre?“

„Áno, prosím ťa.“

Frohmeyer sa pustil liezť po jednom rebríku, Ned Becker po

druhom. Luther si všimol, že dolu sú aj Swade Kerr, Ralph Brixley a John Galdy a niektorí starší chlapci z ulice.

Môj život je v ich rukách, prebleslo Lutherovi mysľou a zatvoril oči. Vážil osemdesiatšesť kíl mínus päť a pol, čo zhodil kvôli plavbe, a dosť ho trápilo, ako ho vlastne chcú odmotať a potom zniesť na zem. Jeho záchrancovia boli muži v strednom veku, ktorí sa potili nanajvýš na golfovom ihrisku. Rozhodne nie pri vzpieraní činiek. Swade Kerr bol krehký vegetarián, ktorý ledva uniesol v rukách noviny, a teraz bol rovno pod Lutherom a chcel ho pomôcť zniesť na zem.

„Čo plánuješ urobiť, Vic?“ spýtal sa Luther. Ťažko sa mu hovorilo s nohami nad hlavou. Vďaka zemskej príťažlivosti sa mu všetka krv nahrnula do hlavy a búšilo mu v nej.

Vic zaváhal. V skutočnosti nemali nijaký plán.

Luther však nevidel, že rovno pod ním stojí skupina mužov, ktorá mala stlmiť pád.

Zato počul dve veci. Najprv ktosi povedal: „Tamto je Nora!“

A potom začul sirény.

18

Dav sa rozostúpil, aby pustil sanitku. Zastala tri metre od rebríkov, od muža visiaceho dolu hlavou a jeho záchrancov. Vyskočili z nej dvaja vojenskí lekári a jeden požiarnik, odstránili rebríky poslali preč Frohmeyera a jeho kohortu a potom jeden z nich opatrne pristavil sanitku pod pána Kranka.

„Luther, čo to tam stváraš?“ zvolala Nora, keď sa pretláčala cez dav.

„Čo asi?“ odpovedal jej krikom a ešte väčšmi mu začalo búšiť v hlave.

„Si v poriadku?“

„Mám sa fantasticky.“

Vojenskí lekári a požiarnik vyliezli na strechu sanitky, trochu Luthera nadvihli, odmotali predlžovačku a lano a zniesli ho dolu. Zopár ľudí zatlieskalo, ale väčšina zostala ľahostajná.

Lekári skontrolovali jeho životné funkcie, potom ho odniesli k zadným dverám sanitky, ktoré boli otvorené. Luther mal načisto stŕpnuté nohy a nevládal sa postaviť. Celý sa triasol, a tak mu lekár prehodil cez plecia dve oranžové deky. Ako tam sedel v sanitke, hľadel na ulicu a usiloval sa nevšímať si zízajúci dav, ktorý bol bezpochyby nadšený jeho ponížením, Luther cítil iba veľkú úľavu. Jeho strmhlavý pád zo strechy bol krátky, ale desivý. Má šťastie, že je pri vedomí.

Nech si len zízajú. Nech len čumia. Priveľmi ho všetko bolelo, aby sa pre to trápil.

Prišla Nora a pozorne si ho obzerala. Uvedomila si, že požiarnik Kistler a lekár Kendall sú tí dvaja milí mladí muži, ktorí sa u nich pred pár týždňami zastavili, keď predávali ovocné koláče na vianočný detský fond. Poďakovala sa im, že jej

zachránili manžela.

„Chcete ísť do nemocnice?“ spýtal sa Kendall.

„Iba preventívne,“ dodal Kistler.

„Nie, ďakujem,“ odvetil Luther, drkotajúc zubami. „Nič nemám zlomené.“ Hoci v tej chvíli mal pocit, akoby bol celý dolámaný.

Vtedy náhlivo dorazilo policajné auto a zaparkovalo na ulici, samozrejme, s blikajúcim majákom. Treen a Salino vyskočili na chodník a predierali sa cez dav, aby zhodnotili situáciu.

Frohmeyer, Becker, Kerr, Scheel, Brixley, Kropp, Galdy, Bellington - tí všetci sa zhrčili okolo Luthera a Nory. A medzi nich dvoch sa postavil Spike. Ako tam Luther sedel, obzeral si rany a odpovedal na banálne otázky chlapcov v uniformách, natlačila sa tam v podstate celá Hemlock Street, aby všetko videla.

Keď sa Salino dozvedel jadro príbehu, dosť nahlas poznamenal: „Snehuliak? Myslel som, že vy tento rok Vianoce neoslavujete, pán Krank. Najprv si požičiate stromček, a teraz toto.“

„Čo sa deje, Luther?“ zakričal Vic Frohmeyer. Bola to verejná otázka. Odpoveď mala byť určená všetkým.

Luther pozrel na Noru a uvedomil si, že ona nepovie ani slovo. Musel to vysvetliť sám.

„Blair príde domov na Vianoce,“ vyšlo z neho a potom si začal trieť ľavý členok.

„Blair príde domov,“ zopakoval Frohmeyer nahlas a správa sa niesla ďalej davom. Nech susedia v danej chvíli prechovávali k Lutherovi akékoľvek city, Blair zbožňovali. Celé roky sledovali, ako rastie, videli, ako odchádza na univerzitu, a potom vždy v lete čakali, kedy sa vráti. Opatrovala väčšinu mladších detí na Hemlock Street. Keďže Blair bola jedináčik, správala sa k ostatným deťom ako k súrodencom. Bola ich staršou sestrou.

„A privedie si snúbenca,“ dodal Luther a to sa takisto rozšírilo medzi divákmi.

„Kto je Blair?“ spýtal sa Salino, akoby vyšetroval vraždu a hľadal stopy.

„Moja dcéra,“ vysvetlil Luther uniformovanému mužovi.

„Pred mesiacom odišla s mierovými zbormi do Peru a mala sa vrátiť až o rok, aspoň sme si to mysleli. Zavolala dnes okolo jedenástej. Práve bola v Miami na ceste domov, chcela nás prekvapiť na Vianoce. Privedie so sebou aj snúbenca, nejakého lekára, s ktorým sa tam zoznámila.“ Nora podišla bližšie a teraz ho držala za lakeť.

„A očakáva, že uvidí vianočný stromček?“ spýtal sa Frohmeyer.

„Áno.“

„A snehuliaka?“

„Samozrejme.“

„A čo každoročný krankovský štedrovečerný večierok?“

„Aj to.“

Dav sa pomkol bližšie, keď Frohmeyer analyzoval situáciu. „Kedy príde?“ spýtal sa.

„Lietadlo pristane o šiestej.“

„O šiestej!“

Ľudia sa pozreli na hodinky. Luther si pošúchal druhý členok. V nohách pocítil mravčenie, čo bolo dobré znamenie. Už mu v nich znova kolovala krv.

Vic Frohmeyer o krok odstúpil a pozrel do tvárí susedov. Odkašlal si, zdvihol bradu a vyhlásil: „No dobre, ľudkovia, mám plán. Zídeme sa na večierku u Krankovcov, aby sme prichystali vianočné uvítanie Blair. Kto môžete, prestaňte robiť, čo ste práve robili, a zapojte sa do akcie. Nora, máš moriaka?“

„Nie,“ odvetila zahanbene. „Údeného pstruha.“

„Údeného pstruha?“

„Nič iné som nedostala.“

Zopár žien zašepkalo: „Údeného pstruha?“

„Kto má moriaka?“ spýtal sa Frohmeyer.

„My máme dvoch,“ ozvala sa Jude Beckerová. „Oba sa už pečú v rúre.“

„Skvelé,“ zvolal Frohmeyer. „Cliff, ty choď s partiou k Brixleyovcom a prineste sem ich snehuliaka. Aj nejaké osvetlenie, ozdobíme ním tuná Lutherove buxusy.

Všetci choďte domov, prezlečte sa a doneste všetko jedlo, čo

môžete. Stretneme sa tu o pol hodiny.“

Pozrel na Salina a Treena a povedal: „Chlapci, vy choďte na letisko.“

„Načo?“ spýtal sa Salino.

„Blair treba priviezť domov.“

„Nie som si istý, či môžeme.“

„Mám zavolať vášmu šéfovi?“

Treen a Salino zamierili k autu. Keď susedia dostali pokyny od Frohmeyera, pomaly sa vytrácali. Luther a Nora sledovali, ako sa rozchádzajú po Hemlock Street, a rýchlo, cieľavedome kráčajú domov.

Nora pozrela na Luthera so slzami v očiach a Luther mal takisto slzy na krajíčku. Lano sa mu na členkoch zarezalo do živého mäsa.

„Koľko hostí k vám príde na večierok?“ spýtal sa Frohmeyer.

„Ach, neviem,“ odvetila Nora a hľadela na prázdnu ulicu.

„Nie toľko, koľko predpokladáš,“ povedal Luther. „Volali Underwoodovci a odriekli účasť. A Dox tiež.“

„Aj otec Zabriskie,“ dodala Nora.

„Hádam len nie Mitch Underwood?“ spýtal sa Frohmeyer.

„Áno, ale nepríde.“

Dosť smutný večierok, pomyslel si Frohmeyer. „Takže koľko hostí potrebujete?“

„Pozývame všetkých,“ vyhlásil Luther. „Celú ulicu.“

„Áno, celú ulicu,“ pritakala Nora.

Frohmeyer pozrel na Kistlera a povedal: „Koľko chlapcov je dnes na stanici?“

„Osem.“

„Môžu prísť aj požiarnici a vojenskí lekári?“ spýtal sa Frohmeyer Nory.

„Áno, všetci sú vítaní,“ odvetila.

„Aj policajti,“ dodal Luther.

„To bude dosť veľký dav.“

„Z davu budeme mať len radosť, však, Luther?“ ubezpečila ho Nora.

Pevnejšie sa zakrútil do diek a povedal: „Áno, Blair sa davy

budú páčiť.“

„A čo koledníci?“ spýtal sa Frohmeyer.

„To by bolo milé,“ odvetila Nora.

Pomohli Lutherovi prejsť do domu, a kým sa dostali do kuchyne, už kráčal bez pomoci, aj keď výrazne kríval. Kendall mu tam nechal plastovú paličku, Luther sa však zaprisahal, že ju nikdy nepoužije.

Keď osameli v obývačke pri Trogdonovom stromčeku, Luther a Nora strávili pár pokojných chvíľ pri kozube. Zhovárali sa o Blair. Márne sa usilovali analyzovať predstavu snúbenca, ženícha a napokon zaťa.

Nevýslovne ich dojala súdržnosť susedov. Okružnú plavbu ani raz nespomenuli.

Nora pozrela na hodinky a povedala, že sa musí ísť prichystať. „Škoda, že som nemala fotoaparát,“ povedala pri odchode. „Aby som zvečnila, ako tam visíš za nohy a pozoruje ťa polovica mesta.“ A smiala sa, až kým neprišla do spálne.

19

Blair bola mierne rozladená, že ju v príletovej hale nečakali rodičia. Iste, oznámila im to na poslednú chvíľu, letisko je nabité na prasknutie a bezpochyby majú plné ruky práce s večierkom, ale koniec koncov, privádza domov svojho milovaného. Ale keď kráčala s Enriquem ruka v ruke cez halu, nič nepovedala. Bok po boku sa spolu pôvabne prepletali cez davy a hľadeli iba jeden na druhého.

Ani pri batožine ich nikto neprivítal. Ale keď vliekli kufre k východu, Blair zbadala dvoch policajtov, ktorí držali ceduľu s nápisom; Blair a Enriqe.

V Enriqueho mene bola chyba, ale komu by na tom v tej chvíli záležalo? Blair na nich zavolala a oni sa okamžite vrhli do akcie - vytrhli im z rúk batožinu a viedli ich cez masy ľudí. Keď vychádzali von, dôstojník Salino vysvetľoval, že policajný šéf vyslal na privítanie Blair a Enriqueho policajnú eskortu. Vitajte doma!

„Večierok čaká!“ povedal, keď strkal batožinu do kufra auta, protizákonne parkujúceho pred taxíkmi. Druhé policajné auto parkovalo pred prvým.

Enrique ako Juhoameričan veľmi váhal, či má dobrovoľne nasadnúť do policajného auta. Nervózne sa obzeral okolo seba na davy chodcov, rady taxíkov a autobusov zaparkovaných nárazník pri nárazníku, na pokrikujúcich ľudí, hvízdajúcich strážnikov. Napadlo mu, že sa dá na útek, ale potom uprel pohľad na krásnu tvár dievčaťa, ktoré miloval.

„Poďme,“ povedala a obaja nasadli. Šiel by za ňou aj na kraj sveta. S blikajúcimi majákmi obe autá vyrazili, rýchlo sa predierali cez premávku a vytláčali ostatných na okraj cesty.

„Toto je tu bežné?“ spýtal sa Enrique.

„Vôbec nie,“ odvetila Blair. To je milá pozornosť, pomyslela si.

Dôstojník Treen jazdil ako diabol. Dôstojník Salino sa usmieval pri spomienke, ako Luther Krank visel za nohy a celá štvrť sa prizerala. Ale nezmienil sa o tom ani slovom. Blair sa nikdy nedozvie pravdu, lebo tak kázal Vic Frohmeyer, ktorý sa skontaktoval so starostom aj so šéfom polície.

Keď sa blížili k predmestiu, premávka zredla a začalo zľahka snežiť. „Tuším napadne zo desať centimetrov,“ prehodil Salino cez plece. „Tam u vás v Peru sneží?

„V horách,“ odvetil Enrique. „Ale ja žijem v hlavnom meste Lime.“

„Môj bratanec bol kedysi v Mexiku,“ poznamenal Salino, ale ďalej nepokračoval, lebo k tomu sa nedalo nič dodať. Bratanec tam takmer umrel, no Salino sa múdro rozhodol, že nezačne rozvíjať horory tretieho sveta.

Blair sa rozhodla, že musí chrániť snúbenca i jeho domovinu, a rýchlo zmenila tému: „Od Vďakyvzdania snežilo?“

Počasie bola najvďačnejšia téma. „Pred týždňom napadlo päť centimetrov, však?“ povedal Salino a pozrel na Treena, ktorý šoféroval tak vášnivo, až mu obeleli hánky, keď sa úspešne usiloval držať pol druha metra za prvým policajným autom.

„Desať centimetrov,“ vyhlásil autoritatívne Treen.

„Nie, päť,“ hádal sa Salino.

„Desať,“ protirečil mu Treen, krútiac hlavou, čo Salina podráždilo.

Napokon sa dohodli na sedem a pol centimetroch snehu a Blair s Enriquem sa zatiaľ k sebe vzadu túlili a hľadeli na rady úhľadne vyzdobených domov.

„Už sme skoro tam,“ povedala Blair ticho. „Toto je Stanton Street a potom už nasleduje Hemlock Street.“

Spike držal hliadku. Dva razy zasvietil zelenou na svojej skautskej signalizačnej baterke a javisko bolo pripravené.

Luther žalostne dokrivkal do kúpeľne, kde sa Nora venovala

posledným úpravám tváre. Dvadsať minút zúfalo experimentovala so všetkým, čo našla - s podkladovými krémami, s púdrami, s očnými tieňmi. Jej nádherne opálená pokožka bola od krku nadol zakrytá a ona sa rozhodla, že si zosvetlí tvár.

Ale akosi to nešlo.

„Vyzeráš vycivene,“ povedal Luther podľa pravdy. Púder jej lietal okolo hlavy.

Luther mal priveľké bolesti, aby sa trápil pre opálenie. Na Norinu radu sa obliekol do čierneho - čierny sveter na čiernom roláku a tmavosivé nohavice. Podľa jej názoru čím tmavšie je oblečenie, tým svetlejšia je pleť. Ten sveter mal na sebe len raz a našťastie mu ho darovala na narodeniny Blair. Rolák na sebe ešte nikdy nemal a ani on, ani Nora si nespomínali, odkiaľ je. Cítil sa ako mafián.

„Vzdaj sa,“ radil jej, keď brala do ruky druhú fľaštičku a takmer ju doňho hodila.

„Nevzdám,“ vyštekla. „Blair sa o tej okružnej plavbe nedozvie, je ti to jasné, Luther?“

„Tak potom jej o nej nehovor. Povedz, že lekár ti odporúčal, aby si sa opaľovala kvôli tomu... ehm, čo to je za vitamín?“

„D. Ale ten je zo slnka, nie z opaľovacieho matraca. Zase jeden z tvojich hlúpych nápadov, Luther.“

„Povedz jej, že sme tu mali nezvyčajne teplo, veľa času si strávila vonku, starala sa o kvetinové záhony.“

„Tvoje typické klamstvo. To nezaberie. Nie je slepá. Stačí jej jediný pohľad na tvoje kvetinové záhony, a uvidí, že sa ich nikto nedotkol celé mesiace.“

„Au.“

„Ešte nejaký skvelý nápad?“

„Chystáme sa privítať jar. Kúpili sme si opaľovaciu kúru.“ „Veľmi smiešne.“

Rýchlo okolo neho preletela a za ňou sa niesol púder. Luther krivkal po chodbe, opierajúc sa o novú plastovú paličku, k davu v obývačke, keď počul, ako ktosi kričí: „Už idú.“

Keďže plátenný popruh bol pokazený, Ralph Brixley držal v snehu a zime svojho snehuliaka pred komínom Luthera

Kranka, keď vtom zbadal na konci ulice blikať zelené svetlo. „Už idú,“ zakričal na Krankovo patio, kde jeho asistent Judd Bellington čakal pri rebríku a usiloval sa opraviť popruh.

Ralph pozoroval s istou hrdosťou (a s istou frustráciou, keďže hore bolo čoraz chladnejšie), ako jeho susedia priložili ruku k dielu, aby pomohli blížnemu, aj keď to bol Luther Krank.

Pri príjazdovej ceste stál spevácky zbor a pod rozochvenou taktovkou pani Elien Mulhollandovej zanôtil Zvončeky. Linda Galdyová mala sadu zvončekov a jej narýchlo zostavená skupina začala podfarbovať spev zvonením. Celý predný trávnik bol plný detí z okolia, dychtivo čakajúcich na Blair a jej záhadného snúbenca.

Keď policajné autá spomalili pred domom Krankovcov, všetky deti z Hemlock Street začali nahlas kričať: „Vitajte.“

„Bože dobrý,“ zvolala Blair. „To je národa.“

Pred Beckerovcami parkovalo požiarnické auto a pred Trogdonovcami veľká citrónovozelená sanitka, a všetky autá ako na povel začali blikať svetlami, aby privítali Blair. Keď policajné autá zastali na príjazdovej ceste, dvere domu prudko otvoril Vic Frohmeyer. „Šťastné a veselé Vianoce, Blair!“ zahučal.

Ona aj Enrique boli čoskoro na trávniku, obklopení desiatkami susedov, a zbor zatiaľ odušu zavýjal. Blair predstavila Enriqueho, ktorý bol mierne zmätený z toho privítania. Pretlačili sa ku schodom a potom do obývačky, kde sa strhol ďalší krik. Na Norinu žiadosť stáli pred stromčekom plece pri pleci štyria požiarnici a traja policajti, aby ho pred Blair čo najviac zakryli.

Luther a Nora nervózne čakali v spálni, aby sa v súkromí stretli s dcérou a v tichosti zoznámili s Enriquem.

„Čo ak sa nám nebude páčiť?“ zamrmlal Luther, sediac na okraji postele a šúchajúc si členky. Večierok bol čoraz hlučnejší.

„Ticho, Luther. Vychovali sme rozumné dievča.“ Nora si nanášala na líca poslednú vrstvu púdru.

„Ale zoznámili sa iba nedávno.“

„Láska na prvý pohľad.“

„To nie je možné.“

„Možno máš pravdu. Trvalo mi tri roky, kým som objavila

tvoj potenciál.“

Dvere sa otvorili a dnu vbehla Blair. Nora s Lutherom najprv pozreli na ňu, potom na Enriqueho, aby videli, aký je tmavý.

Vôbec nebol tmavý! Bol aspoň o dva odtiene svetlejší ako Luther!

Vyobjímali a vystískali dcéru, akoby ju nevideli celé roky, potom sa s úľavou zoznámili s budúcim zaťom.

„Ľudkovia, vyzeráte senzačne,“ povedala Blair a prezerala si ich od hlavy po päty. Nora mala oblečený huňatý vianočný pulóver. Po prvý raz, čo si pamätala, chcela vyzerať mohutnejšie. Luther vyzeral ako starnúci gigolo.

„Trochu sme dbali na zdravú výživu,“ povedal, vytrvalo potriasajúc Enriquemu rukou.

„Si opálený,“ povedala Blair Lutherovi.

„Áno. Vieš, mali sme tu nezvyčajne teplo. Minulý víkend som sa trochu spálil v kvetinových záhonoch.“

„Poďme na večierok,“ navrhla Nora.

„Nemôžeme nechať ľudí čakať,“ dodal Luther a vyrazil prvý.

„Nie je krásny?“ zašepkala Blair matke. Enrique bol o krok pred nimi.

„Je to veľký fešák,“ povedala Nora hrdo.

„Prečo ocko kríva?“

„Trochu si zranil nohu. Ale ináč je v poriadku.“

Obývačka bola plná ľudí a Blair si všimla, že sú tam iní hostia ako zvyčajne, ale pomyslela si, že na tom vlastne nezáleží. Väčšina pravidelných návštevníkov chýbala. O to viac tam bolo susedov. A nešlo jej do hlavy, prečo rodičia pozvali aj požiarnikov a policajtov.

Pod stromčekom ležalo pár balíčkov pre Enriqueho, ktoré otvoril uprostred izby. Ned Becker obetoval svoje červené golfové tričko z miestneho vidieckeho klubu. John Galdy práve dostal knihu s vyobrazeniami miestnych hostincov. Jeho manželka ju zabalila do nového obalu a spolu ju venovali Enriquemu, ktorý bol dojatý k slzám. Požiarnici mu dali dva ovocné koláče a on prisahal, že u nich v Peru také lahôdky nemajú. Policajná asociácia mu darovala kalendár.

„Hovorí perfektne po anglicky,“ zašepkala Nora Blair.

„Lepšie ako ja,“ odvetila šeptom jej dcéra.

„Myslela som, že si spomínala, že nikdy nebol v Spojených štátoch.“

„Vychodil školy v Londýne.“

„Ach.“ A Enrique zase postúpil o priečku vyššie. Fešák a lekár s anglickými školami. „Kde si sa s ním zoznámila?“

„V Lime, keď som sa stratila.“

Ozval sa krik, keď Enrique otvoril vysokú škatuľu a vytiahol lampu z lávy, ktorou prispeli Bellingtonovci.

Keď sa odbavilo rozdávanie darčekov, Luther oznámil: „Večera,“ a davy sa presunuli do kuchyne, kde boli na stoloch rozložené príspevky Hemlock Street, hoci jedlo sa aranžovalo a rearanžovalo, až kým nevyzeralo pôvodne a slávnostne. Dokonca sa na stôl dostal aj Norin údený pstruh s oblohou, ktorú pripravila Jessica Brixleyová, asi najlepšia kuchárka na ulici.

Koledníci boli celí uzimení a otrávení zo snehu, hoci nebol mokrý. Keď sa dopočuli zvesť o večeri, nahrnuli sa dnu spolu so zvončekovou skupinou pani Lindy Galdyovej.

Z ničoho nič sa vnútri zjavil aj muž s oranžovo-sivou bradou, s ktorým sa Nora stretla u Krogera a ktorý akoby poznal každého, hoci jeho nepoznal nikto. Nora ho privítala, pozorne ho sledovala a napokon počula, ako sa predstavuje ako Marty neviemaký. Martymu sa večierok páčil a rýchlo sa v spoločnosti udomácnil. Pri torte a zmrzline sa prihovoril Enriquemu a čoskoro sa už veselo zhovárali, navyše po španielsky.

„Kto je to?“ zašepkal Luther, keď krivkal okolo Nory.

„Marty,“ odvetila šeptom Nora, akoby ho poznala celé roky.

Keď sa všetci najedli, presunuli sa znova do obývačky, kde hlasno pukotal oheň v kozube. Deti zaspievali dve koledy, potom nastúpil Marty s gitarou. Enrique sa pridal k nemu a vysvetlil, že so svojím novým priateľom by radi zaspievali niekoľko tradičných peruánskych vianočných piesní.

Marty oduševnene udrel na struny a duo začalo dvojhlasné spievať. Poslucháči slovám nerozumeli, ale posolstvo bolo jasné. Vianoce sú časom pokoja a radosti na celom svete.

„On vie aj spievať,“ zašepkala Nora Blair, ktorá len tak

žiarila.

Medzi piesňami Marty vysvetlil, že kedysi pracoval v Peru, a keď spieva tieto piesne, cnie sa mu za tou krajinou. Potom vzal do ruky gitaru Enrique, zahral pár akordov a nato ticho spustil ďalšiu koledu.

Luther sa opieral o kozubovú rímsu, prestupoval z nohy na nohu a statočne sa usmieval, hoci by si bol najradšej ľahol a spal celú večnosť. Pozeral po tvárach susedov, ktorí boli unesení hudbou. Zišli sa tam všetci okrem Trogdonovcov.

A okrem Walta a Bev Scheelovcov.

20

Po ďalšej cudzokrajnej kolede a pri búrlivom potlesku pre duo Martyho a Enriqueho sa Luther nepozorovane vytratil z kuchyne do tmavej garáže. Teplo oblečený - v kabáte, vlnenej čiapke, zimných topánkach a rukaviciach - sa pomaly šuchtal, opierajúc sa o plastovú paličku, hoci sa zaprisahal, že ju nikdy nebude používať. Usiloval sa nestrhávať sa pri každom kroku od bolesti, hoci členky mal opuchnuté a rozrezané do živého mäsa.

Paličku mal v pravej ruke, veľkú obálku v ľavej. Sneh ešte vždy padal a zem už bola pokrytá hrubou vrstvou.

Na chodníku sa obrátil a zahľadel sa na zhromaždenie vo svojej obývačke. Plný dom. Stromček, ktorý vyzeral z diaľky lepšie. Nad hlavou požičaný snehuliak.

Na Hemlock Street vládlo ticho. Požiarnické a policajné autá aj sanitka tam už nestáli, vďakabohu. Luther pozrel doprava- doľava a nevidel nikde ani živú dušu. Väčšina obyvateľov bola v jeho dome, spievala a pomáhala mu zabudnúť na epizódu, na ktorú sa bezpochyby bude spomínať ako na jeden z najkurióznejších zážitkov.

Dom Scheelovcov bol zvonku dobre osvetlený, ale vnútri bolo takmer celkom tma. Luther sa zakrádal po ich príjazdovej ceste, topánky mu odierali rany a pohyboval sa iba vďaka paličke. Na ich verande zazvonil a znova pozrel na svoj dom rovno oproti. Spoza rohu sa vynorili Ralph Brixley a Judd Bellington, ktorí ešte náhlivo naťahovali svetlá okolo Lutherových buxusov.

Na okamih zatvoril oči, pokrútil hlavou a pozrel si na nohy.

Dvere otvoril Walt Scheel a milo povedal: „Šťastné a veselé Vianoce, Luther.“

„Šťastné a veselé aj tebe,“ odvetil Luther s úprimným úsmevom.

„Prídeš o večierok.“

„Máš chvíľu času, Walt? Môžem ísť dnu?“

„Samozrejme.“

Luther dokrivkal do haly a postavil sa na rohož. Na topánky sa mu nalepil sneh a nechcel zanechať stopy.

„Môžem ti zavesiť kabát?“ spýtal sa Walt. V kuchyni sa čosi pieklo a Luther to považoval za dobré znamenie.

„Nie, ďakujem. Ako sa má Bev?“

„Ďakujem, dnes má dobrý deň. Už sme sa chystali vybrať k vám a pozdraviť Blair, ale začalo snežiť. Tak aký je snúbenec?“

„Veľmi milý mladý muž,“ odvetil Luther.

Z obývačky vyšla Bev Scheelová a zaželala Lutherovi príjemné sviatky. Mala oblečený červený sviatočný pulóver a vyzerala ako vždy, pokiaľ to Luther vedel posúdiť. Povrávalo sa, že lekár jej dal šesť mesiacov.

„Poriadne nepríjemný pád,“ poznamenal Walt s úsmevom.

„Mohlo to dopadnúť aj horšie,“ povedal Luther a uškrnul sa, akoby sa bavil na tom, že je terčom posmechu. Veď hneď prejdeme na inú tému, hovoril si v duchu.

Odkašlal si a spustil: „Pozri, Blair prišla na desať dní, takže nepôjdeme na okružnú plavbu. My s Norou by sme boli radi, keby ste na ňu šli vy.“ Zľahka na nich zamával obálkou.

Chvíľu nereagovali, len pozreli jeden na druhého a usilovali sa rozmýšľať. Boli ohromení a hodnú chvíľu sa nezmohli na slovo. A tak Luther pokračoval: „Lietadlo odlieta zajtra na poludnie. Musíte tam prísť skôr, aby sa stihla zaznamenať zmena mien a podobné veci, budú z toho trochu zmätky, ale stojí to za to. Dnes popoludní som už telefonoval do cestovnej kancelárie. Desať dní v Karibiku, pláže, ostrovy a iné krásy. Bude to dovolenka snov.“

Walt pokrútil hlavou, ale iba mierne. Bev zvlhli oči. Ani jeden nebol schopný nič povedať, až sa zrazu ozval Walt: „Nemôžeme to prijať, Luther. Nebolo by to správne.“

„Nebuď hlúpy. Nezaplatil som cestovné poistenie, takže ak nepôjdete, všetko prepadne.“

Bev pozrela na Walta, ktorý pozeral na ňu, a keď sa im pohľady stretli, Luther im to videl na očiach. Je to šialenstvo, ale prečo nie?

„Nie som si istá, či mi to lekár dovolí,“ namietla Bev chabo.

„Horí mi tá zmluva s Lexxonom,“ zamrmlal si Walt popod nos a poškrabal sa na hlave.

„A sľúbili sme Shortovcom, že k nim prídeme na Silvestra,“ dodala Bev zamyslene.

„Benny povedal, že sa možno zastaví.“ Benny bol ich najstarší syn, ktorý nebol doma celé roky.

„A čo kocúr?“ spýtala sa Bev.

Luther ich nechal trochu sa trápiť, a keď vyčerpali všetky výhovorky, povedal: „Je to náš vianočný darček pre vás, úprimných, citlivých dvoch ľudí, ktorí teraz prežívajú ťažké chvíle, lebo urputne hľadajú výhovorku. Dajte sa na to, dobre?“

„Ani neviem, či mám vhodné oblečenie,“ vzdychla Bev ako typická žena.

Na čo Walt odvetil: „Nebuď smiešna.“

Keď Luther videl, ako ich odpor slabne, rozhodol sa zasadiť posledný úder. Podal obálku Waltovi. „Tu je všetko - letenky, lodné lístky, brožúry, všetko vrátane telefónneho čísla cestovnej kancelárie.“

„Koľko to stojí, Luther? Ak pôjdeme, potom iba pod podmienkou, že všetko zaplatíme.“

„Je to jednoducho darček, Walt. Za darčeky sa neplatí. Nekomplikuj to.“

Walt to chápal, ale hrdosť mu bránila prijať ten darček. „Prediskutujeme to, keď sa vrátime.“

Už stihol ísť tam aj späť.

„Potom sa môžeme o všetkom pozhovárať.“

„A čo kocúr?“ zopakovala Bev.

Walt sa poškrabkal po brade a zamyslene povedal: „Áno, to je vážny problém. Už je neskoro volať do zvieracieho hotela.“

Ako na povel sa do haly vkradol veľký čierny chlpatý kocúr, obtrel sa Waltovi o pravú nohu a potom sa zahľadel na Luthera.

„Nemôžeme ho tu len tak nechať,“ vyhlásila Bev.

„Nie, to nemôžeme,“ súhlasil Walt.

Luther nenávidel mačky.

„Mohli by sme požiadať Jude Beckerovú,“ nadhodila Bev.

„Netrápte sa. Ja sa oňho postarám,“ povedal Luther, sťažka preglgol a dobre vedel, že starať sa oňho bude Nora.

„Si si istý?“ spýtal sa Walt až prirýchlo.

„Bez problémov.“

Kocúr si znova obzrel Luthera a odtiahol sa. Negatívne city boli vzájomné.

Lúčili sa oveľa dlhšie, ako sa vítali, a keď Luther objal Bev, mal pocit, že sa mu rozbije v rukách. Pod mohutným svetrom sa skrývala krehká, chorá žena. Po lícach jej stekali slzy. „Zavolám Nore,“ vzlykla. „Ďakujem.“

Starý tvrďas Walt mal takisto zvlhnuté oči. Keď si na schodoch naposledy potriasli rukou, povedal: „Strašne veľa to pre nás znamená, Luther. Ďakujeme.“

Keď boli Scheelovci znova zamknutí vnútri, Luther vykročil domov. Zbavil sa hrubej obálky, drahých lístkov a pekných brožúr, oslobodil sa od všetkej samoľúbosti, ktorá sa v nich tajila, a hneď sa mu ľahšie kráčalo. A s pocitom zadosťučinenia, že daroval dokonalý darček, išiel hrdo a vzpriamene a takmer nekríval.

Na ulici zastal a obzrel sa ponad plece. Dom Scheelovcov, v ktorom bolo ešte pred chvíľou tma ako v jaskyni, teraz žiaril svetlami zažatými na prízemí aj na poschodí. Celú noc sa budú baliť, pomyslel si Luther.

Na druhej strane sa otvorili dvere a z obývačky Krankovcov sa hlučne vynorila rodina Galdyovcov. Spolu s nimi unikol z miestnosti smiech a hudba a niesli sa po celej Hemlock Street. Večierok bol v plnom prúde.

Ako tam Luther stál na okraji cesty, na vlnenej čiapke a golieri sa mu zľahka usádzal sneh a on hľadel na čerstvo vyzdobený dom, v ktorom boli natlačení všetci susedia, zamyslel sa nad svojím šťastím. Blair prišla domov a priviedla veľmi milého, pekného a slušne vychovaného mladého muža, ktorý bol do nej očividne zbláznený. A ktorý bol v danej chvíli spolu s Martym Neviemakým ústrednou postavou večierka.

Luther bol šťastný, že teraz stojí na vlastných nohách, a neleží pokojne na márach vo Franklinovom pohrebnom ústave, alebo pripútaný na lôžko na jednotke intenzívnej starostlivosti v Nemocnici milosrdenstva, napojený na desiatky hadičiek. Spomienka na to, ako sa valil zo strechy ani snehová guľa, ho ešte vždy desila. Mal skutočne veľké šťastie.

Mal šťastie na priateľov a susedov, ktorí obetovali vlastné Vianoce, aby ho vytrhli z biedy.

Pozrel hore na komín, odkiaľ ho pozoroval Brixleyho snehuliak. Okrúhla usmievavá tvár, cylinder, fajka z kukuričného šúľka. Lutherovi sa zazdalo, akoby naňho cez závoj snehu žmurkol.

Vyhladovaný ako vždy, zrazu zatúžil po údenom pstruhovi. Začal sa brodiť snehom. „A dám si aj ovocný koláč,“ zariekal sa.

Neoslavovať Vianoce. Smiešny nápad.

Možno na budúci rok.

John Grisham

Také nezvyčajné

VIANOCE

Z anglického originálu Skipping Christmas (Doubleday, a division of Random House, Inc., New York 2001) preložila Tamara Chovanová.

Redigovala Ina Martinová.

Obálku upravila Viera Fabianová.

Technická redaktorka. Renáta Hrabušická.

Ilustrácia na obálke Jacek Kopalski.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v roku 2002 ako svoju 1413. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava. Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

ISBN 80-551-0394-1