Trenér

John GRISHAM

Úterý

Silnice k Rake Fieldu vedla podél školy, kolem staré hudební síně a tenisových kurtů, tunelem z dokonale pravidelných řad žlutočervených javorů vysázených a zaplacených fanoušky a pak přes nevelký kopec dolů na vyasfaltované prostranství skýtající místo pro dobrou tisícovku aut. Končila před obrovskou branou z cihel a tepaného železa, která vyznačovala hranice stadionu Rake Field. Za branou se tyčil plot z drátěného pletiva ohraničující posvátné území. Za pátečních večerů celé město Messina čekalo, až se brána otevře, a pak se vřítilo na tribuny, kde už byla zadána místa. Pak začínaly rituály předcházející hře a nabité nervozitou. Černá vyasfaltovaná plocha kolem stadionu Rake Field, někdejší pastvina, překypovala už dlouho před zahajovacím výkopem a vytlačovala mimoměstský provoz na špinavé silničky a uličky a do odlehlých parkovacích zón za školní jídelnou a baseballovým hřištěm. Fanoušci soupeře to v Messině nemívali lehké, těžší to ale míval samotný soupeřův tým. Po silnici k Rake Fieldu pomalu jel Neely Crenshaw. Pomalu jednak proto, že tu nebyl spoustu let, a pak také proto, že když zahledl světla stadionu, vzedmul se v jeho nitru bouřlivý příval vzpomínek, přesně jak předpokládal. Projížděl pod klenbou javorů zdobených zářivě žlutočerveným podzimním šatem. Za časů Neelyho slávy měly kmeny stopu v průměru, nyní se však již jejich větve nahoře dotýkaly a jejich listí jako barevné sněžení pokrývalo silnici k Rake Fieldu.

Bylo pozdní říjnové odpoledne a mírný větřík od severu ochlazoval vzduch.

Zastavil poblíž brány a upřeně se zahleděl na stadion. Všechny pohyby jako by se najednou zpomalily, každá myšlenka jako by byla obtěžkána zvuky a obrazy z jiného života. Když on hrával, stadion neměl žádné jméno; žádné také nepotřeboval. Každý v Messině ho znal prostě jako „stadion“. „Kluci budou dneska brzo ráno na stadionu,“ říkávalo se po nočních lokálech ve městě. „V kolik hodin půjdeme uklízet stadion?“ ptávali se lidé v Rotary Clubu. „Rake říká, že potřebujeme na stadionu nové tribuny pro hosty“ ozývaly se hlasy na schůzích fanklubu. „Rake jim to včera večer na stadionu nandal,“ povídalo se po hospodách na severním předměstí.

V Messině nebylo uctívanějšího místa. Dokonce ani hřbitov stadion nepředčil.

Když Rake odešel, pojmenovali to tu po něm. To už byl Neely samozřejmě dávno pryč a neměl vůbec v plánu se sem vrátit.

Nebylo mu tak docela jasné, proč se tedy teď vrací, ale v hloubi duše vždycky věděl, že tenhle den jednou přijde. Věděl, že někde v budoucnosti na něj čeká den, kdy bude zavolán zpátky. Vždycky věděl, že Rake jednoho dne zemře a že samozřejmě bude pohřeb se stovkami bývalých hráčů, kteří se shluknou kolem rakve. Všichni budou navlečení do klubové zelené barvy a jeden jako druhý budou oplakávat odchod legendy, kterou milovali i nenáviděli. On si však mnohokrát přísahal, že se na stadion nevrátí, dokud bude Rake naživu.

V dálce za tribunami pro hosty byla dvě tréninková hřiště, Na jednom z nich se svítilo. Žádná další škola ve státě se netěšila takovému luxusu, ale v žádném jiném městě také nebyl fotbal uctíván tak bezvýhradně a masově jako v Messině. Neely až sem slyšel hvizd trenérovy píšťalky a dunění a mručení těl narážejících do sebe, jak se současný tým Spartans připravoval na páteční večer. Neely prošel branou a přešel lehkoatletickou dráhu. I ta byla pochopitelně tmavě zelená.

Trávník v brankovišti byl sestříhaný a připravený k zápasu, v blízkosti brankové tyče se ale pnulo několik neposlušných výhonků. V jednom rohu bylo vidět pár trsů plevele, a když se Neely zadíval ještě pozorněji, všiml si nesestříhané trávy podél okraje dráhy. V dobách největší slávy se tu každý čtvrtek odpoledne scházely desítky dobrovolníků se zahradnickými nůžkami, kteří sestříhávali každé neposlušné stéblo.

Doby slávy už ale minuly. Skončily s Rakem. Nyní v Messině hráli fotbal obyčejní smrtelníci a město přišlo o svoji pýchu.

Trenér Rake jednou hlasitě vynadal dobře oblečenému pánovi, který se dopustil trestuhodného hříchu a dovolil si na stadionu šlápnout na posvátný porost pěstěného bermudského trávníku. Gentleman rychle couvl, obešel hřiště podél postranní čáry, a když přišel blíž, Rake zjistil, že právě vynadal starostovi Messiny. Starosta byl uražený, ale Rakeovi to bylo jedno. Po jeho hřišti mu nesměl šlapat nikdo. Starosta, který nebyl zvyklý, aby mu někdo nadával, zahájil kroky směřující k Rakeově vyhození, ale Rake nad tím jen mávl rukou. Jakmile se starostovo jméno objevilo na příští volební listině, domácí se proti němu postavili v poměru čtyři ku jedné.

Za těch časů měl Eddie Rake v Messině větší politický vliv než všichni politici dohromady, a nijak zvlášť si na tom nezakládal.

Neely se držel při postranní Čáře a zvolna kráčel směrem k tribunám domácích, když náhle strnul a zhluboka se nadechl poté, co na něj prudce dolehla nervozita předcházející zapasu. Opět uslyšel řev dávno neexistujícího davu natěsnaného tělo na tělo tam nahoře na nezastřešených tribunách – bariérách, uprostřed s kapelou vyřvávající nesčetněkrát za sebou bojový popěvek Spartans. Na postranní čáře pouhých pár metrů před sebou viděl, jak se nervózně rozehřívá číslo 19, zatímco mu dav aplauduje. Číslo 19 byl Člen reprezentačního týmu, draze získaný zadák se zlatýma rukama, rychlýma nohama a mohutnou kostrou, možná to nejlepší, co kdy z Messiny vyšlo.

Číslo 19, to byl Neely Crenshaw v minulém životě.

Udělal pár kroků podél postranní čáry, zastavil se na středové čáře. odkud Rake koučoval stovky zápasů, a znovu pohlédl ke ztichlým bariérám, kde se kdysi o pátečních večerech shromažďovalo na deset tisíc lidí, aby středoškolské fotbalové mužstvo zaplavili svými emocemi.

Jak se doslechl, návštěvnost teď byla poloviční.

Od dob, kdy číslo 19 rozněcovalo vášně takové spousty Udí, uplynulo patnáct let. Patnáct let už tomu bylo, co Neely hrával na tomto posvátném trávníku. Kolikrát sám sobě slíbil, že nikdy neudělá to, co právě teď provádí? Kolikrát si přísahal, že se nikdy nevrátí?

Na tréninkovém hřišti v dálce trenér zahvízdal na píšťalku a kdosi začal řvát, ale Neely to sotva vnímal. Namísto toho znovu slyšel bubny kapely a chraplavý, nezapomenutelný hlas Bo Michaela v amplionu a ohlušující rachot bariér, které duněly v rytmu dupotu pravidelně vyskakujících fanoušků.

Slyšel i Rakeovo vrčení a štěkot, ačkoliv jeho trenér i v zápalu boje jen zřídkakdy ztrácel rozvahu.

Byly tam i roztleskávačky – vnímal jejich poskakováni, skandování, krátké sukně, punčocháče i opálené, pevné nohy. Neely už měl tehdy vybráno.

Jeho rodiče seděli osm řad pod novinářskou lóží přímo naproti čtyřicetiyardové lajně. Před každým výkopem matce zamával. Strávila většinu zápasu modlitbami přesvědčena, že si musí zlámat vaz.

Vysokoškolští náboráři měli vstupenky do prominentní řady sedadel s opěradly naproti středové čáře. Na zápasu s Garnet Central někdo napočítal osmatřicet lanařů – a všichni se tu byli podívat na devatenáctku. Dopisy dostal z více než stovky škol; jeho otec si je dosud schovával. Jedenatřicet z nich mu nabízelo plné stipendium. Když to Neely podepsal u Tech, následovala tisková konference a palcové titulky v novinách.

Deset tisíc míst na tribunách pro město s osmi tisíci obyvatel. Tady matematika nefungovala. Hrnuli se sem však lidé z celého okresu, z venkova, kde v pátek večer nebylo co jiného dělat. Dostali výplatu, nakoupili si pivo a vyrazili do města – na stadion, kde se na severním konci tribun shlukli v jedinou divokou smečku, jež nadělala víc hluku než studenti, kapela a městští fanoušci dohromady.

Když byl ještě chlapec, otec ho držel od severního konce dál. Ti „venkovani“ tam pili, někdy se prali a křičeli na funkcionáře oplzlá slova. Pár let nato už ale hráč číslo 19 obdivoval randál, jaký venkovani dokázali nadělat, a oni rozhodně obdivovali jeho.

Nyní byly bariéry zticha. Vyčkávaly. Kráčel zvolna podél postranní čáry s rukama vraženýma hluboko do kapes. Zapomenutý hrdina, jehož hvězda tak rychle pohasla. Zadák týmu Messiny po tři sezóny. Více než stovka touchdownů. Na tomto hřišti nikdy neprohrál. Jednotlivé zápasy se mu znovu vybavovaly, ačkoliv se je snažil vytěsnit. Ty časy už jsou pryč, řekl si snad posté. Dávno pryč.

V jižním brankovišti vztyčili fanoušci gigantickou výsledkovou tabuli a kolem ní se na velkých bílých panelech tučným zeleným písmem skvěla celá historie fotbalu v Messině a tím pádem i historie města samotného. Sezóny bez porážky v letech 1960 a 1961, kdy Rakeovi nebylo ještě ani třicet V roce 1964 pak začala ta velká série s perfektními sezónami po zbytek celého desetiletí i během začátku toho následujícího. Měsíc poté, co se Neely v roce 1970 narodil, Messina prohrála se South Wayne na celostátním mistrovství a sérii byl konec. Čtyřiaosmdesát vítězství po sobě, to byl v té době národní rekord. Z Eddieho Rakea byla v devětatřiceti letech legenda.

Otec Neelymu vyprávěl o atmosféře nepopsatelného smutku, která po té porážce zahalila město. Jako by čtyřiaosmdesát vítězství za sebou nestačilo. Byla to mizerná zima, ale Messina se nedala. V příští sezóně získali Rakeovi hoši skóre zápasů 13:0 a mužstvu South Wayne to při zápasu o mistrovský titul nandali. V čtyřiasedmdesátém, pětasedmdesátém a devětasedmdesátém pak dosáhli na další celostátní prvenství.

A pak přišla hubená léta. Od roku 1980 do roku 1987, kdy Neely končil školu, prošla Messina každou sezónou bez porážky a bez větších potíží vyhrávala jak v lize, tak v playoff, ale v celostátním finále nikdy neuspěla. V Messině panovala nespokojenost. Štamgasti v hospodách začínali reptat. Pamětníci toužili po návratu časů velké série. Nějaká škola z Kalifornie získala devadesát vítězství bez přerušení a celé město Messina to vnímalo jako urážku.

Nalevo od výsledkové tabule se na zelených panelech s bílým písmeny připomínali největší ze všech hrdinů Messiny. Sedm čísel na tabuli cti a slávy. Sedm čísel, která už na dresu nikdo z dalších hráčů nesmí nosit. Neelyho devatenáctka byla poslední v řadě. Vedle ní bylo číslo 56, které nosil Jesse Trap, obránce, který hrál krátce za Miami a pak šel do vězení. V roce 1974 Rake stáhl číslo 81, jež nosíval Roman Armstead, jediný z Messina Spartans, který kdy hrál v národní lize NFL.

Za jižním brankovištěm stály šatny, které by místnímu mužstvu mohla závidět kterákoliv z menších středních škol. Nechyběla tam místnost pro vážení, šatní skříňky ani šatny pro hosty s koberci a sprchami. I šatny byly vystavěny fanoušky po intenzivní kampani, jež trvala celou jednu zimu a pohltila celé město. Na ničem se nešetřilo. Pro fotbalový tým Messina Spartans všechno. Trenér Rake chtěl váhy, šatny a kanceláře trenérů – a fanoušci docela zapomněli, že mají být také nějaké Vánoce.

Bylo tu ale také něco jinak – něco, co Neely nikdy neviděl. Hned za branou, která vedla k šatnám, stál pomník s cihlovým podstavcem a bronzovou bustou. Neely přistoupil blíž, aby si ji prohlédl. Byl to Rake. Rake v nadživotní velikosti s vráskami na čele a s důvěrně známým zachmuřeným výrazem usazeným kolem očí, přesto však s nepatrným náznakem úsměvu. Na hlavě měl stejnou oblýskanou sportovní čepici s logem Messiny, jakou nosíval po desítky let. Bronzový Eddie Rake zvěčněný v padesáti letech, nikoliv jako sedmdesátiletý stařec. Pod ním byla umístěna tabulka s oslňujícím výčtem úspěchů včetně podrobností, které by snad každý v ulicích Messiny dokázal odříkat zpaměti – čtyřiatřicet let ve funkci trenéra Spartans, 418 vítězství, 62 porážek, 13 titulů vítěze státu a od roku 1964 do roku 1970 série bez porážky, která skončila po čtyřiaosmdesáti zápasech.

Byl to oltář a Neely si dokázal představit, jak se před ním členové fotbalového týmu cestou na stadion každý pátek večer klaní.

Zvedl se vítr a rozvířil před Neelym spadané listí. Trénink byl u konce a umazaní a zpocení hráči se ploužili do šaten. Nechtěl být spatřen, proto zamířil podél lehkoatletické dráhy do brány. Vystoupil do výšky třiceti řad a posadil se úplně sám na bariérách vysoko nad stadionem Rake Field. odkud měl výhled na údolí na východě. Nad zlatem a šarlatem stromoví v Messině se v dálce tyčily kostelní věže. Věž úplně vlevo náležela metodistickému kostelu. O blok dál stál – tak, že ho z bariér nebylo vidět – krásný patrový dům, který město Eddiemu Rakeovi věnovalo k padesátinám.

V tomto domě nyní paní Lila, její tři dcery a všichni zbývající Rakeovi společně Čekali, až trenér naposledy vydechne. Dům byl bezpochyby plný přátel, stoly se určitě prohýbaly pod tácy s jídlem a všude byly květiny.

Jestlipak tam jsou také nějací bývalí hráči? Neely o tom pochyboval.

Na parkovišti zastavilo další auto. Vystoupil z něj muž v obleku s kravatou, a když ledabylým krokem kráčel přes dráhu, i on si dával pozor, aby nešlápl na hrací plochu. Když zahlédl Neelyho, vylezl na bariéry.

Jak dlouho už jsi tady?“ zeptal se ho, když si potřásli rukama.

„Moc dlouho ne,“ řekl Neely. „Je mrtvý?“

„Ne, ještě ne.“

Paul Curry chytil sedmačtyřicet ze třiašedesáti nahrávek na touchdown, které Neely hodil za jejich společné tříleté kariéry. Crenshaw Currymu, znovu a znovu, dvojice téměř nezastavitelná. Byli společně kapitáni. Bývali dobří přátelé, jen se léty jeden druhému vzdálili. Třikrát nebo čtyřikrát do roka si vždycky zavolali. Paulův dědeček vybudoval první banku v Messině, takže Paulův osud byl zpečetěn již při narození. Oženil se s místní dívkou z další prominentní rodiny. Neely byl ženichovi za svědka – a při jejich svatbě byl v Messině naposledy.

„Co rodina?“ otázal se nyní.

„Fajn. Mona je těhotná.“

„Samozřejmí. Popáté nebo pošesté?“

„Teprve počtvrté.“

Neely zavrtěl hlavou. Seděli necelý metr od sebe, oba upírali zrak do dálky, rozprávěli, ale přitom byli duchem nepřítomni. Když začala odjíždět od stadionu auta, sotva vnímali hluk motorů.

„A co tým?“ zeptal se Neely.

„Ujde to. Čtyři vítězství, dvě prohry. Trénuje je kluk z Missouri. Docela se mi líbí. Talenty jsou vzácné.“

„Z Missouri?“

„Jo, v okruhu tisíc mil by to nikdo nevzal.“

Neely si ho změřil pohledem a poznamenal: „Nějak jsi přibral.“

„Jsem bankéř a rotarián, ale tebe bych pořád ještě předběhl.“ Paul se prudce zarazil. Zamrzelo jej, že z něj jeho poslední slova tak vyletěla. Neely měl levé koleno dvakrát větší než pravé. „To rozhodně,“ odvětil Neely s úsměvem. Nijak se ho to tedy nedotklo.

Sledovali poslední prudce se rozjíždějící auta. Většina řidičů si hrábla koly nebo se o to alespoň pokusila. Taková malá tradice Spartans.

Pak kolem zase všechno ztichlo. „Chodíš sem někdy, když je tu prázdno?“ zeptal se Neely.

„Občas.“

„A obcházíš si hřiště a vzpomínáš, jaké to tenkrát bylo?“

„Dělal jsem to, ale už jsem to vzdal. Každý s tím skončí.“

„Co vyvěsili moje číslo, jsem tu poprvé.“

„A ještě jsi to nevzdal. Pořád tím ještě žiješ, pořád sníš, pořád jsi ten zadák z reprezentace.“

„Mrzí mě, že jsem se kdy na fotbal jen podíval.“

„V tomhle městě jsi neměl na vybranou. Rake nás měl rozškatulkované, už když jsme byli v šesté třídě. Čtyři týmy – červený, modrý, zlatý a černý, pamatuješ? Žádný zelený, protože zelenou chtěl nosit každý kluk. Hrávali jsme v úterý večer a chodilo na nás víc fanoušků než na většinu středoškolských týmů. Naučili jsme se stejné herní varianty, jaké Rake používal při pátečních utkáních. Stejný systém. Snili jsme o tom, že budeme hrát za Spartans před deseti tisíci fanatických diváků. Když jsme byli v devítce, už na naše tréninky dohlížel sám Rake a my jsme znali všech jeho čtyřicet herních plánů. Dokázali jsme je odříkat třeba o půlnoci.“

„Já je znám pořád,“ řekl Neely.

„To já taky. Pamatuješ, jak nás nechal při tréninku celé dvě hodiny nacvičovat pořád stejnou fintu?*’

,Jo, protože tys to pořád mrvil.“

„Pak jsme běhali na bariéry, dokud jsme se nepoblili.“

„To holt byl Rake,“ zahučel Neely.

„Počítáš roky, než dostaneš týmový dres, a pak je z tebe hrdina, idol a nafoukanej parchant, protože v tomhle městě se ti všechno odpustí. Vyhráváš a vyhráváš, jsi králem ve svém vlastním omezeném světě, a pak najednou bum –a všechno je pryč. Odehraješ poslední zápas a všichni to obrečí. Nemůžeš ani uvěřit, že už je po všem. Pak hned po tobě nastoupí jiný tým a na tebe se zapomene.“

„Už je to dávno.“

„Patnáct let, kámo. Když jsem byl na škole a jezdil jsem sem domů na prázdniny, tady tomu jsem se vyhýbal. Dokonce jsem ani nejezdil kolem školy. S Rakem jsem se vůbec neviděl. Nechtěl jsem. A pak, jednou v létě, těsně předtím, než jsem se měl vrátit na školu, asi měsíc nebo tak nějak před tím, než ho vyhodili, jsem si večer koupil karton piv, vylezl jsem si sem a vzpomínal na všechny zápasy. Zůstal jsem tu celé hodiny. Znovu jsem nás viděl, jak dáváme branky, kdykoliv se nám to hodí, a vyhráváme každý zápas. Bylo to báječné. Pak to ale bolelo jako čert, protože už to bylo pryč. Naše slavné časy zmizely jako mávnutím kouzelného proutku.“

„Nenáviděl jsi tu noc Rakea?“

„Ne, tenkrát jsem ho zbožňoval.“

„Měnilo se to každý den.“

„U většiny z nás.“

„Ještě to bolí?“

„Už ne. Když jsem se oženil, koupili jsme si permanentky a vstoupili do fanklubu, prostě jako každý. Časem jsem zapomněl, že jsem býval hrdina, a stal se ze mě obyčejný fanda.

„Chodil jsi na všechny zápasy?“

Paul ukázal směrem doleva. „Jasně. Bance patří celý blok sedadel.“

„S tou svou rodinou ho potřebuješ celý.“

„Mona je velice plodná.“

„To rozhodně. Jak vypadá?“

„Jako těhotná.“

„Vždyť víš, jak to myslím – drží si figuru?“

, Jinými slovy – je tlustá?“

„Tak nějak.“

„Ne, cvičí dvě hodiny denně a jí jen zeleninové saláty. Vypadá skvěle a bude chtít, abys dneska přišel na večeři.“

„Na salát?“

„Na co budeš chtít. Můžu jí to zavolat?“

„Ne, ještě ne. Pojďme si jenom povídat.“

Dlouho ale ani jeden nepromluvil. Sledovali pickup, který zastavil před bránou. Vystoupil z něj statný chlapík v ošoupaných džínách, s čepicí ze stejného materiálu a s výraznou bradkou, který napadal na nohu. Obešel brankoviště a vykročil podél dráhy. Když vystupoval na bariéry, všiml si, že o něco výš sedí Neely a Curry, kteří sledovali každý jeho pohyb. Pokývl jim, vystoupil ještě o několik řad výš a pak se posadil a upřeně se – velmi zamlklý a velmi osamělý – zahleděl na hřiště.

„To je Orley Short,“ řekl Paul, když si konečně k té tváři přiřadil jméno. „Konec sedmdesátých let.“

„Pamatuju si ho.“ odvětil Neely. „Nejpomalejší obránce v historii.“

„A nejnebezpečnější. Všeligový šampión, jestli se nepleni. Jeden rok hrál za juniory a pak toho nechal a celý život kácel stromy.“

„Dřevorubce měl Rake rád, co?“

„A my všichni snad ne? Čtyři dřevorubci v obraně a titul v lize byl automaticky zaručený.“

Nedaleko prvního pickupu zastavil další. Vystoupil z něj zase jeden rozložitý chlapík v pracovních kalhotách a džínovině a i on si to klátivě namířil na bariéry, kde pozdravil Orleyho Shorta a posadil se vedle něj. Nezdálo se, že by jejich setkání bylo plánované.

„Nikam si ho nedokážu zařadit,“ prohlásil Paul. Snažil se druhého muže identifikovat a byl zklamaný z toho, že se mu to nedaří. Za tři a půl desetiletí trénoval Rake stovky mladíků z Messiny a okolí. Většina z nich z těchto končin nikdy neodešla. Rakeovi hráči se navzájem znali. Byli to členové nevelkého bratrstva, jehož členská základna byla jednou provždy uzavřena.

„Měl by ses vracet častěji,“ ozval se znovu Paul.

„Proč?“

„Lidi by tě tu rádi viděli.“

„Třeba já nechci vidět je.“

„Proč ne?“

„Nevím.“

„TV si myslíš, že se tady na tebe ještě někdo zlobí kvůli tomu, žes nevyhrál proti Heismanu?“

„Ne.“

„Budou si tě samozřejmě pamatovat, ale jsi historie. Jsi pořád jejich celoamerický šampión, ale už je to dávno. Když se zajdeš podívat do Renfrow’s Café, uvidíš, že Maggie má pořád ještě nad kasou tu tvoji obrovskou fotku. Já tam chodím na snídani každý čtvrtek a dřív nebo později se tam vždycky začnou nějací pamětníci hádat o to, jestli byl nejlepší zadák Messiny Neely Crenshaw nebo Wally Webb. Webb nastupoval čtyři roky, vyhrál šestačtyřicetkrát bez přerušení, nikdy neprohrál a tak dále a tak dále. Ale Crenshaw hrál proti černým klukům a hra byla rychlejší a tvrdší. Crenshaw se upsal Tech, Webb byl na prvotřídní mužstvo příliš malý. Budou se takhle hádat věčně. Oni tě pořád mají rádi, Neely.“

„Díky, ale obejdu se bez toho.“

„Jak chceš.“

„Byl to jiný život.“

„Ale no tak, nech toho. Vychutnej si vzpomínky.“

„Nemůžu. Je v nich Rake.“

„Tak co tady děláš?“

„Nevím.“

Kdesi pod Paulovým elegantním tmavým oblekem zacvrlikal telefon. Našel jej a ohlásil se: „Curry.“ Následovala pauza. „Jsem na stadionu s Crenshawem.“ Zase pauza. ,,No jo, je tady. Přísahám. Okay.“ Zaklapl kryt telefonu a strčil ho do kapsy.

„To byl Silo,“ vysvětlil pak. „Řekl jsem mu, že možná přijdeš.“

Neely se usmál a při pomyšlení na Sila Mooneyho zavrtěl hlavou. „Neviděl jsem ho, co jsme odmaturovali.“

„On neodmaturoval, jestli si vzpomínáš.“

„No jo. Zapomněl jsem.“

„Měl menší problém s policií. Článek čtyři, sledované látky. Jeho táta ho vykopnul z domu měsíc před maturitami.“

„Teď už si vzpomínám.“

„Pár týdnů bydlel u Rakea ve sklepě a potom se dal k armádě.“

„Co dělá teď?“

„No, řekněme, že je na vrcholu velice pestré kariéry.

Z armády ho vyhodili s ostudou, pak se pár let potloukal v zámoří na vrtných plošinách, a když ho unavila opravdová práce, vrátil se do Messiny, kde kšeftoval s drogami, dokud po něm nezačali střílet.“

„Předpokládám, že minuli.“

„O fous, a Silo se pokusil začít sekat dobrotu. Půjčil jsem mu pět tisíc dolarů na nákup starého obchodu s obuví Franklin’s Shoe Store a Silo si začal hrát na podnikatele. Snižoval ceny bot a současně zdvihal zaměstnancům mzdy, takž byl do roka bankrot. Prodával místa na hřbitově, pak ojetá auta a nakonec mobilní buňky. Potom jsem ho na chvíli ztratil z očí. A pak se jednoho dne objevil v bance a všechno, co dlužil, zaplatil v hotovosti. Prý konečně narazil na zlatou žílu.“

„V Messině?“

„Jo. Nějak se mu povedlo ožulit starého Joslina o jeho vrakoviště na východ od města. Udělal z toho skladiště a vepředu legitimně provozuje autoservis. Zlatý důl. Vzadu kšeftuje s díly z rozebraných aut. Specializuje se na ukradené pickupy. To je teprve opravdový zlatý důl.“

„Tohle ti ale neřekl.“

„Ne, o kšeftech s díly se nezmínil. Já mu ale vedu účet a tady se nějaké tajemství sotva udrží. Má nějakou dohodu se zlodějskou partou z Carolinas, která mu dodává ukradená auta. On je rozebírá a kšeftuje s díly. Všechno je to v hotovosti a té je evidentně spousta.“

„A co poldové?“

„Zatím nic, ale každý, kdo s ním má něco společného, si dává dobrý pozor. FBI s předvoláním čekám každý den, takže jsem připravený.“

„To je celý Silo,“ prohlásil Neely.

„Je to troska. Chlastá jako duha, je samá ženská a rozhazuje, kam se podíváš. Vypadá o deset let starší.“

„Proč mě to nepřekvapuje? Pořád se ještě pere?“

„V jednom kuse. Dávej si pozor, co budeš o Rakeovi říkat. Nikdo ho nezbožňuje tak jako Silo. Půjde po tobě.“

„Bez starosti.“

Jako střední útočník a předsunutý obránce ovládal Silo Mooney střed každého hřiště, na němž hrál. Byl vysoký skoro sto osmdesát centimetrů a postavou připomínal… no zkrátka silo. Všechno na něm bylo mohutné – hrudník, pas, nohy i paže. S Neelym a Paulem hrával tři roky. Na rozdíl od těchto dvou hráčů měl ale Silo průměr tři fauly na zápas. Jednou zvládl čtyři – v každé čtvrti jeden. Dvakrát byl vyloučen za to, že útočníka soupeřova mužstva kopl do rozkroku. 2il pro pohled na krev nešťastníka postaveného proti němu. „Teď jsem to tomu parchantovi nandal,“ vrčel na hřišti obvykle ke konci první půle. „Ten do konce zápasu nevydrží.“

„Tak do toho a sejmi ho,“ odpovídal Neely a ještě toho vzteklouna podněcoval. Oslabený útočník mu mohl značně usnadnit práci.

Žádný z hráčů Messiny nedostával od trenéra Rakea vynadáno tak často a šťavnatě jako Silo Mooney. Nikdo si to také tolik nezasloužil. Nikdo si o vodopády urážek neříkal tak intenzivně jako Silo.

Na severním konci bariér, kde kdysi chuligáni z venkova dělávali takové výtržnosti, se objevila postava staršího muže, který mlčky vystupoval až k nejhořejší řadě, kde si sedl. Byl příliš daleko, než aby jej mohli poznat, a očividně chtěl být sám. Upřeně se zahleděl na stadion a záhy se pohroužil do vlastních vzpomínek.

Pak se objevil první rekreační běžec. Pachtil se po lehkoatletické dráze proti směru hodinových ručiček. Nadcházel čas, kdy se na stadionu scházeli běžci a chodci, aby si tu odbyli svých pár koleček. Rake by nikdy takový nesmysl nedovolil, ale poté, co dostal padáka, zesílily tlaky na otevření dráhy těm, kdo si za to zaplatí. Obvykle se nablízku motal správce, který bedlivě dohlížel na to, aby nikoho ani nenapadlo stoupnout na trávník Rake Fieldu. To bylo nemyslitelné.

„Kde je Floyd?“ otázal se Neely.

„Pořád ještě v Nashvillu. Mlátí do kytary a skládá mizernou muziku. Honí se za přeludem.“

„A Ontario?“

„Ten je tady. Dělá na poště. Mají s Takitou tři děti. Ona učí ve škole a je pořád tak sladká jako tenkrát V kostele jsou pětkrát do týdne.“

„Takže toho smích nepřešel?“

„Ani na chvíli.“

„Co Denny?“

„Ten je taky pořád tady. Učí chemii v tom baráku tamhle. Nevynechá jediný zápas.“

„Tys chodil na chemii?“

„Já ne.“

„Já taky ne. Měl jsem samé jedničky a učebnici jsem ani neotevřel.“

„Tys nemusel. Byl jsi celoamerický šampión.“

„A Jesse pořád ještě sedí?“

,,No jo, ten tam bude ještě dlouho.“

„Kde je?“

„V Bufordu. Sem tam se vidím s jeho matkou, tak se na něj vždycky zeptám. Ona se pokaždé rozpláče, ale nemůžu si pomoct.“

„Zajímalo by mě, jestli taky ví o Rakeovi,“ řekl Neely.

Paul pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. Pak se znovu odmlčeli a sledovali starce, který namáhavě poklusával po dráze. V těsném závěsu měl dvě statné mladé ženy, jež spalovaly víc energie mluvením než chůzi.

„Dozvěděl ses někdy, proč to Jesse doopravdy podepsal v Miami?“ zeptal se Neely.

„Vlastně ne. Hodně se toho napovídalo o penězích, ale Jesse to nikdy neprozradil“

„Vzpomínáš si na Rakeovu reakci?“

„Jo, chtěl Jesseho zabít. Podle mě Rake lanaři od A&M něco nasliboval.“

„Rake vždycky chtěl dodávat hvězdy,“ prohlásil Neely se zasvěceným výrazem. „Mě by byl nejradši viděl na státní.“

„Tam jsi taky měl jít.“

„Na to už je pozdě.“

„Proč jsi to podepsal u Tech?“

„Měl jsem rád jejich trenéra zadáků.“

„Toho neměl rád nikdo. Jaký byl pravý důvod?“

„Vážně to chceš vědět?“

„Jo, po patnácti letech to vážně chci vědět.“

„Padesát tisíc babek v hotovosti.“

„Ne.“

„Ale jo. Státní nabízela čtyřicet, A&M pětatřicet a pár dalších bylo ochotno dát dvacet.“

„Tos mi nikdy neřekl.“

„Až doteď jsem to neřekl nikomu. Je to normální hnus.“

„Takže ty sis od Tech vzal padesát tisíc dolarů na ruku?“ zeptal se Paul pomalu.

„Pět set stodolarových bankovek nacpaných do neoznačeného červeného plátěného pytle, který se ocitl v kufru mého auta, když jsem byl večer se Sirénou v kině. Druhý den ráno jsem to u Tech podepsal.“

„Věděli to vaši?“

„Zbláznil ses? Táta by to rovnou udal.“

„Proč jsi to vzal?“

„Paule, nebuď naivní. Každá škola nabízela peníze. Patřilo to ke hře.“

„Já nejsem naivní, jen jsi mě překvapil.“

„Proč? Mohl jsem to u Tech podepsat za nic, nebo jsem si mohl vzít peníze. Pro osmnáctiletého blbečka je padesát tisíc babek jako výhra v loterii.“

„Ale stejně…“

„Každý lanař nabízel prachy, Paule. Výjimky neexistovaly. Napadlo mé, že to prostě patři k věci.“

„Jak jsi ty peníze utajil?“

„Různě jsem si je poschovával. Když jsem nastoupil na Tech. zaplatil jsem v hotovosti za nové auto. Dlouho mi nevydržely.“

„A vašim nebylo nic podezřelé?**

„Bylo, ale já jsem byl mimo domov na koleji a oni nestačili všechno uhlídat.“

„Nic sis neušetřil?“

„Proč šetřit peníze, když jsi na výplatní listině?“

„Na jaké výplatní listině?“

Neely poposedl a shovívavě se pousmál.

„Nech si tu povýšenost, sračko,“ prohlásil Paul. „Já se vůbec divím, že většina z nás nehrála někde v divizi.“

„Pamatuješ si Gator Bowl, když jsem byl v prváku?“

„Jasně. Tady to sledovali všichni.“

„Přišel jsem ze střídačky v drahé půli, hodil tři touchdowny, uběhl sto yardů a v poslední sekundě vyhrál zápas. Zrodila se hvězda, nejlepší nováček v zemi, blablabla. No, a když jsem přišel do školy, ve schránce na poštu jsem měl malý balíček. Bylo v něm pět tisíc babek a lístek. Stálo na něm: ‚Skvělý zápas. Vydrž. Bez podpisu. Rozumět se tomu dalo jasně – vyhrávej dál a budou chodit peníze. Proto jsem se nezajímal o nějaké spoření.“

„Támhle je Silo,“ řekl Paul, když nedaleko brány zastavil zlatočerveně lakovaný pickup. Kola se stříbřitě třpytila a okna byla černá jako tér.

„Co je to za auťák?“ zeptal se Neely.

„Určitě je kradený.“

Silo sám vypadal jako aranžmá na objednávku – kožený bomber ve stylu leteckých bund 2. světové války, černé džíny, černé vysoké boty. Nezhubl, ale ani nepřibral, a jak zvolna kráčel po okraji hřiště, pořád vypadal jako fotbalový útočník. Byla to typická chůze bouráků z Messina Spartans připomínající vyzývavé naparování, jež jako by přímo vybízelo k nějaké neopatrné poznámce. Silo by si pořád ještě mohl navléci chrániče, popadnout míč a začít cedit krev.

Namísto toho ale upřeně civěl kamsi do středu hřiště. Možná tam viděl sám sebe před lety, možná, že slyšel Rakea, jak na něj řve. Ať už ale slyšel nebo viděl cokoliv, zastavilo jej to na okamžik na postranní čáře. Pak zamířil do schodů s rukama vraženýma hluboko do kapes bundy. Když došel k Neelymu, ztěžka dýchal. Poté, co svého někdejšího zadáka objal medvědím stiskem, zeptal se ho, kde byl posledních patnáct let. Následovaly pozdravy a výměna obhroublých narážek. Propast mezi nimi byla tak veliká, že se s jejím překlenováním nikomu nechtělo začít.

Seděli tam všichni tři vedle sebe a sledovali dalšího běžce, který se pachtil dole. Silo byl poněkud zamlklý, a když promluvil, ozýval se téměř šeptem. „Tak kde teď bydlíš?“

„Kousek od Orlanda,“ odvětil Neely.

„V čem děláš?“

„V nemovitostech.“

„Máš rodinu?“

„Ne, jsem rozvedený. A ty?“

„No, určitě mám plno dětí, jenom o nich nevím. Nikdy jsem se neoženil. Vyděláváš?“

„Jde to. Na Forbesův seznam pracháčů se asi nedostanu.“

„Já na to nejspíš příští rok budu mít,“ řekl Silo.

„V čem děláš?“ zeptal se ho Neely a úkosem pohlédl na Paula.

„V autodílech,“ odpověděl Silo. „Dneska odpoledne jsem byl u Rakeů. Je tam paní Lila s dcerami, vnoučaty i sousedy. Dům plný lidí a všichni jen sedí a čekají, až Rake umře.“

„Viděl jsi ho?“ otázal se Paul.

„Ne. Je někde vzadu s ošetřovatelkou. Pan! Lila říkala, že nechce, aby ho teď ke konci někdo viděl. Prý je z něj už jenom kostra.“

Představa Eddieho Rakea ležícího na smrtelné posteli pod dohledem ošetřovatelky a odpočítávajícího minuty na delší dobu zmrazila konverzaci. AŽ do dne, kdy byl propuštěn, trénoval Rake v tretrách a Šortkách a nikdy se nerozpakoval předvést správnou blokovací techniku nebo finesy zastavovacích postupů. Rake měl rád fyzický kontakt s hráči, nepatřilo k němu ale poplácávání po zádech za dobře odvedenou práci. Rake rád tloukl kolem sebe a žádný trénink nebyl úplný, dokud vztekle neodhodil psací podložku a nepopadl někoho za chrániče ramen. Čím byl napadený větší, tím lépe. Když ho neuspokojoval průběh tréninku blokovacích technik, přikrčil se v perfektním útočném postoji a pak odhodil míč a vrhl se proti obránci, který vážil o dobrých dvacet kilo víc a byl obtěžkán kompletní výstrojí s vycpávkami a chrániči. Každý hráč Messiny Rakea zažil, když měl zvlášť špatný den a při tréninku podnikl výpad celým tělem proti běžícímu obránci, jehož surovým nárazem srazil k zemi. Tvrdost a násilí při fotbale miloval a vyžadoval totéž od všech hráčů.

Za čtyřiatřicet let ve funkci hlavního trenéra vyhodil Rake ze hřiště jen dva hráče. Poprvé to byl slavný případ pěstního souboje z konce šedesátých let, kdy se horkokrevný mladík, který opustil tým, pokoušel dělat problémy a pustil se do trenéra. Pokud šlo o problémy, Rake mu vyšel plně vstříc. Podruhé to byl faul na Neelyho Crenshawa.

Bylo najednou těžké si představit, že je z něj teď scvrklý stařík, který lapá z posledních sil po dechu.

„Byl jsem na Filipínách,“ ozval se Silo sice tlumeně, jeho drsný hlas se však jasně nesl průzračným vzduchem. „Hlídal jsem důstojnický hajzly. Nesnášel jsem to. Ani jednou jsem tě neviděl na vejšce hrát.“

„O moc jsi nepřišel,“ odvětil Neely.

„Pak jsem se doslechl, žes byl skvělý, ale že ses později zranil.“

„Sem tam se mi dařilo.“

„Když byl ve druháku, byl národní hvězdou týdne,“ řekl Paul. „Nahrál proti Purdue na šest touchdownů.“

„Bylo to koleno, že jo?“ otázal se Silo.

„Ano.“

„Jak se to stalo?“

„Hodil jsem kličku stranou, uviděl jsem skulinu, tak jsem si přidržel míč a rozběhl se. Nevšiml jsem si obránce.“ Neely to vyprávěl, jako by to říkal už tisíckrát a nechtělo se mu do toho znovu.

Silo si jednou při jarních zápasech natrhl kolenní vazy, a přesto se mu podařilo v týmu udržet. O koleni věděl své. „Operace a tak?“ zeptal se nyní.

„Čtyři,“ odvětil Neely. „Úplně přetržený vaz a prasklá čéška.“

„To tě trefil helmou?“

„Obránce mu šel po koleni, protože Neely šel za lajnu,“ ozval se Paul. „V televizi to ukazovali snad desetkrát. Jeden z hlasatelů měl alespoň tolik odvahy, že o tom mluvil jako o faulu. Byli to A&M, co chceš slyšet víc?“

„Muselo to bolet jako čert.“

„To taky bolelo.“

„Odvezla ho sanitka a v ulicích Messiny tekly slzy.“

„To věřím,“ odvětil Silo. „Tohle město ale není tak těžké rozhodit. A rehabilitace nezabrala?“

„Říká se tomu osudové zranění,“ odpověděl Neely. „Léčba to jen zhoršovala. Už v momentě, kdy jsem sebral míč a rozběhl se, jsem byl vyřízený. Měl jsem zůstat uprostřed, jak jsem měl nařízeno od trenéra.“

„Rake ti nikdy neřekl, že máš zůstat uprostřed.“

„Tam se to hraje jinak, Silo.“

„Jo, je to banda pitomců. Mě nikdy nevzali. Mohl jsem být skvělý. Nejspíš bych byl první útočník, který by to nandal Heismanu.“

„O tom nepochybuju,“ odvětil Paul.

„Na Tech to všichni věděli,“ řekl Neely. „Všichni hráči se mě pořád vyptávali: „Kde je ten báječný Silo Mooney? Proč jsme ho nezlanařili?“

„Takové mrháni talenty,“ řekl Paul. „Ještě bys byl v NFL.“

„Nejspíš za Packers,“ prohlásil Silo. „A byl bych v balíku. Holky by se mi přetlačovaly u dveří. To by byl život.“

„Nechtěl Rake, abys šel do juniorského týmu vysokoškoláků?“ zeptal se Neely.

„Jo, už jsem tam měl nakročeno, ale tady mě nenechali dodělat školu.“

„Jak ses dostal do armády?“

„Zalhal jsem.“

Nebylo pochyb, že Silo lhal, aby se dostal do armády, a také, aby se dostal odtamtud. „Potřebuju pivo,“ prohlásil. „Chcete taky, kluci?“

„Já ne,“ řekl Paul. „Musím brzy vyrazit domů.“

,A co ty?“

„Pivo by bodlo,“ přisvědčil Neely.

„Zůstaneš tu chvilku?“ zeptal se ho Silo.

„Může být.“

„Já taky. Prostě mám tak nějak pocit, že zrovna teď je dobré být tady.“

Maraton Spartans byl výroční závod o vyplivnutí duše, který Rake založil jako každoroční akci na zahájení sezóny. Konal se vždycky o první srpnovém tréninku v poledne, když bylo největší horko. Všechny naděje mužstva se shromáždily v šortkách a běžeckých botách na atletické dráze, a když Rake hvízdl na píšťalku, začalo se.

Systém byl prostý – běželi jste, dokud jste nepadli. Minimum bylo dvanáct koleček. Každý hráč, který toto penzum nezvládl, dostal příležitost napravit to následujícího dne; pokud neuspěl ani podruhé, neměl šanci stát se členem týmu Messina Spartans. Středoškolský fotbalista, který nedokázal uběhnout pouhé tři mile, si nemusel ani navlékat dres.

Asistenti trenéra seděli v klimatizované novinářské lóži a počítali kolečka. Rake slídil od jednoho brankoviště ke druhému, sledoval běžce, hulákal, pokud to bylo třeba, a diskvalifikoval ty, kteří klusali příliš pomalu. Nešlo o rychlost, pokud ovšem závodník nepřešel do chůze. V takovém případě jej Rake z dráhy odvolal. Jakmile účastník závodu vzdal, odpadl nebo byl diskvalifikován, musel si sednout uprostřed hřiště a smažit se na slunci, dokud neseděl i ten nejvytrvalejší. Pravidel bylo jen velice málo. Jedno z nich nařizovalo automatické vyloučení běžce, který se vyzvracel na dráze. Zvracení bylo povoleno a nebylo ničím ojedinělým, jakmile však bylo někde mimo dráhu odbyto, očekávalo se, že se běžec stižený nevolností okamžitě znovu zařadí.

Z celého Rakeova pestrého repertoáru drsných kondičních cvičení patřil právě maraton k těm nejobávanějším. Za ta léta přiměl některé mladé muže z Messiny věnovat se jiným sportům nebo sportování zcela zanechat. Stačilo se o něm zmínit takhle v červenci kterémukoliv z místních hráčů a okamžitě měl stažený žaludek a sucho v ústech. Na začátku srpna už většina hráčů v očekávání nadcházející hrůzy běhala denně nejméně pět mil.

Díky maratonu nastupoval každý člen týmu ve vynikající kondici. Nebylo nijak neobvyklé, když útočník během léta shodil deset i patnáct kilogramů – a nebylo to ani kvůli dívce, ani kvůli fyzičce. Váha se shazovala kvůli přežití Maratonu Spartans. Jakmile bylo po něm, mohlo se zase začít jíst, ale když člověk trávil tři hodiny denně na hřišti přibíral jen stěží.

Trenér Rake stejně neměl rád mohutné útočníky. Preferoval drsňáky typu Sila Mooneyho.

V posledním ročníku střední školy Neely uběhl jedenatřicet koleček – téměř osm mil. Když za dávení nasucho padl na trávník, slyšel přes celé hřiště, jak mu Rake nadává. Paul toho roku uběhl devět a půl míle, tedy osmatřicet koleček, a vyhrál. Každý ze Spartans si pamatoval dvě čísla – to na svém dresu a pak počet koleček, který uběhl při Maratonu Spartans.

Poté, co se z Neelyho po úrazu kolena stal najednou jen jeden z mnoha studentů na Tech, se u něj v baru zastavila spolužačka. „Máš zprávy z domova?“ zeptala se ho.

„Jaké zprávy?“ zeptal se Neely, jehož pramálo zajímalo, co se děje v jeho rodném městě.

„Padl nový rekord v Maratonu Spartans.“

„No sláva.“

„Jo, třiaosmdesát koleček.“

Neely to po ní zopakoval, začal v duchu počítat a pak řekl: „To je skoro jednadvacet mil.“

„Přesně tak“

„Kdo to byl?“

„Nějaký Jaeger,“

Randy Jaeger právě vystupoval na bariéry. Měl na sobě zelenou bundu od dresu s bílým číslem 5, obšitým stříbrným lemem, zastrkanou natěsno do džínů. Bývalý obránce, jehož úkolem bylo chytat nahrávky útočníků posílané dopředu, byl drobné postavy a velice štíhlý v pase. Nejdřív si všiml Paula, a Neelyho spatřil, teprve když přišel blíž. Zastavil se o tři řady níž a pronesl: „Neely Crenshaw.“

„Osobně,“ odvětil Neely. Podali si ruce. Paul se s Jaegerem dobře znal, protože –jak z rozhovoru rychle vyplynulo – Randyho rodina vlastnila v severní části města nákupní středisko a jako každý v Messině i oni využívali služeb Paulovy banky.

„Víte něco o Rakeovi?“ zeptal se Jaeger, když se usadil o řadu výš a předklonil se mezí ně.

„Nic moc. Ještě se drží,“ odpověděl vážně Paul.

„Kdy jsi skončil?“ otázal se ho Neely.

„V třiadevadesátém.“

„A jeho vyhodili ve…“

„Ve dvaadevadesátém, když jsem byl v posledním ročníku. Byl jsem jeden z kapitánů.“

Nastala tísnivá pauza. Nikdo se k Rakeovu odchodu nechtěl vyjadřovat. Neely se v té době pokoušel po skončení vysokoškolských studií najít smysl života na toulkách po západní Kanadě. To hledání mu nakonec trvalo skoro pět let, takže mu toto drama úplně uniklo. Postupně se k němu nějaké ty detaily dostaly, ačkoliv se pokoušel sám sobě namluvit, že ho vůbec nezajímá, co se s Eddiem Rakem stalo.

„Tys uběhl třiaosmdesát koleček?“ zeptal se Neely.

„Jo, v devadesátém, když jsem byl ve druháku.“

Ještě je to rekord?“

„No jo. A ty?“

„Jednatřicet v posledním ročníku. Těm třiaosmdesáti se ani nechce věřit.“

„Měl jsem kliku. Bylo pod mrakem a chladno.“

„A jak dopadl druhý?“

„Myslím, že uběhl pětačtyřicet.“

„Tak to asi nemohla být jenom klika. Hrál jsi na vejšce?“

„Ne, já jsem i s výstrojí vážil devětapadesát kilo.“

„Byl dva roky národní šampión,“ ozval se Paul. „Dodnes drží rekord v dosažených yardech při zpětných hodech. Akorát ho máma neuměla pořádně vykrmit.“

„Mám dotaz,“ ozval se Neely. „Já jsem uběhl jednatřicet koleček a zhroutil jsem se bolestí. Rake mě pak seřval jako psa. Co ti přesně řekl, když jsi udělal těch třiaosmdesát?“

Paul si odfrkl a ušklíbl se, protože tu historku znal. Jaeger zavrtěl hlavou a usmál se. „Typický Rake,“ prohlásil pak. „Když jsem skončil, prošel kolem mě a nahlas mi povídá: „Myslel jsem si, že zvládneš stovku.‘ Pochopitelně, že to platilo hlavně ostatním. Později mi v šatně docela potichu řekl, že to byl rajcovní výkon.“

Dva běžci v drahých sportovních botách vybočili z dráhy a vystoupili na bariéry, kde se několik řad nad úrovní stadionu posadili a upřeně se zahleděli na plochu. Mohlo jim být něco málo před padesát, byli opálem a vysportovaní. „Ten vpravo je Blanchard Teague,“ ozval se Paul ve snaze dokázat, že zná úplně každého. „Náš očař. Ten nalevo je právník Jon Couch. Hráli na konci šedesátých let, během velké série.“

„Takže nikdy neprohráli,“ řekl Jaeger.

„Přesně tak. Tým z osmašedesátého vlastně nedostal ani jeden gól. Dvanáct zápasů – dvanáct výsledků s nulou. Tihle dva byli u toho.“

„Úžasný,“ prohlásil Jaeger skutečně s výrazem nábožného úžasu.

„To jsme ještě nebyli na světě,“ ozval se Paul.

Trvalo dobrou minutu, než tu zmínku o sezóně bez bodu pro soupeře strávili. Očař s právníkem byli zabráni do živého rozhovoru. Bezpochyby vzpomínali na své slavné úspěchy z doby velké série.

„Pár let potom, co Rakea vyhodili, o něm psaly noviny,“ řekl potichu Paul. „V Článku byla všechna obvyklá čísla ze statistik, kromě nich ale taky napsali, že za těch čtyřiatřicet let ve funkci trenéra koučoval sedm set čtrnáct hráčů. I článek se podle toho jmenoval – ‚Eddie Rake a sedm set Spartans‘.“

„Četl jsem to,“ ozval se Jaeger.

„Zajímalo by mě, kolik mu jich přijde na pohřeb,“ podotkl Paul.

„Většina.“

Jít pro pivo‘ znamenalo v Silově pojetí přitáhnout dvě bedny piva a s nimi další dva chlapy, kteří jim je měli pomoci vypít. Z pickupu vystoupili tři muži a Silo s bednou Budweiseru na rameni se ujal vedení. V ruce už měl láhev.

„Krucinál,“ zasténal Paul.

„Kdo je ten hubeňour?“ zeptal se Neely.

„Myslím, že Hubcap.“

„On nesedí?“

„Teď zrovna ne.“

„Ten druhý, to je Amos Kelso,“ ozval se Jaeger. „Hráli jsme spolu.“

Amos vlekl druhou bednu piv, a když dusali na bariéry, Silo pozval Orleyho Shorta a jeho společníka, aby si k nim přisedli na drink. Vůbec nezaváhali. Pak Silo houkl na Teaguea a Couche, kteří se rovněž zvedli a zamířili za nimi do třicáté řady, kde seděli Neely, Paul a Randy Jaeger.

Po vzájemném představování a otevření lahví se Orley zeptal: „Co je nového s Rakem?“

„Jen se čeká,“ odpověděl Paul.

„Stavil jsem se tam odpoledne,“ řekl vážně Couch. „Je to jen otázka času.“ Couch se tvářil důležitě jako pravý advokát, čímž se Neelymu okamžitě zprotivil. Očař Teague pak začal zdlouhavě líčit nejnovější vývoj Rakeovy rakoviny.

Byla už skoro tma. Z dráhy zmizel poslední běžec. Ze stínu klubovny se vynořil vysoký, neohrabaně se klátící muž. Zvolna zamířil ke kovovým tyčím, na nichž byla upevněna výsledková tabule.

„Že to není Rabbit?“ ozval se Neely.

„Ale samozřejmě, že je,“ ujistil ho Paul. „Ten odsud neodejde.“

„Co má teď za funkci?“

„On žádnou nepotřebuje.“

„Učil mě dějepis.“ řekl Teague.

„Mě matematiku,“ přidal se Couch.

Rabbit učil jedenáct let. než někdo zjistil, Že nedokončil ani devátou třídu. Byl z toho skandál a Rabbit byl vy. hozen, ale Rake se za něj přimluvil a zařídil, aby byl přijat jako zástupce ředitele pro tělovýchovu a sport. Na místní střední Škole takovýto titul znamenal, že nedělal nic, ale podléhal Rakeově pravomoci. Řídil klubový autobus, udržoval dresy a výstroj a – což bylo ze všeho nejdůležitější – zásoboval Rakea nejrůznějšími drby.

Osvětlení stadionu bylo umístěno na čtyřech stožárech. Na každé straně byly dva. Rabbit stiskl vypínač. Světla na jižní straně části pro hosty se rozzářila. Deset řad po deseti světlech. Přes stadion se natáhly dlouhé stíny.

„Tohle už dělá týden,“ ozval se Paul. „Nechává je svítit celou noc. Je to jeho verze stráže u umírajícího. Až Rake zemře, světla zhasnou.“

Rabbit se rozkymácenými kroky vydal nazpátek ke klubovně. „On tam pořád bydlí?“ zeptal se Neely.

„No jo. Má tam postel v podkroví nad váhou. Říká si noční hlídač. Už se docela zcvoknul.“

„Jako učitel matematiky byl ale setsakra dobrý,“ prohlásil Couch.

„Má kliku, že ještě chodí,“ ozval se Paul a všichni se zasmáli. Rabbit byl částečně zmrzačen při jednom zápasu v roce 1981, kdy z důvodů, které neznal ani on sám, natož někdo jiný, vběhl z postranní čáry do hřiště a rovnou do cesty Lightningu Loydovi, rychlému a robustnímu obránci, který později hrával za Auburn. Onoho večera však hrál za Greene County a hrál opravdu skvěle. Ke konci třetí čtvrtiny byl stav zápasu nerozhodný a Loyd vyrazil přes celé hřiště a už se zdálo, že se mu podaří touchdown. Ani jeden z týmů za sebou dosud neměl Žádnou porážku. Atmosféra byla napjatá a Rabbit zřejmě ten tlak psychicky neunesl. Ke zděšení i radosti deseti tisíc fanoušků Messiny vrhl Rabbit své kostnaté a křehké tělo proti Lightningovi a srazil se s ním někde na pětatřicítce. Loyd kolizi ani pořádně necítil, zato pro Rabbita, jemuž už tehdy bylo nejméně čtyřicet, se málem stala osudnou. Pro Loyda to bylo něco jako střetnutí s mouchou rozplácnutou o čelní sklo.

Rabbit na sobě měl sportovní khaki kalhoty, zelené týmové tričko, zelenou kšiltovku, která vyletěla vzhůru a přistála o deset metrů dál, a kovbojské boty se zúženou špičkou. Levá mu spadla a odkutálela se stranou, když vyletěl do vzduchu i Rabbit sám. Lidé z třicáté řady byli ochotni přísahat, že slyšeli, jak Rabbitovi praskají kosti.

Kdyby Lightning pokračoval ve sprintu, problémy by nebyly zdaleka tak velké. Nešťastný kluk byl ale tak překvapený, že se ohlédl, aby se podíval, koho nebo co to zrovna převálcoval, a při tom ztratil rovnováhu. Než dopadl na zem i on, urazil ještě dobrých patnáct metrů, a když zůstal ležet nedaleko dvacítky, hřiště bylo plné žlutých praporků.

Zatímco se asistenti trenéra skláněli nad Rabbitem a dohadovali se, jestli mají volat sanitku, nebo kněze, rozhodčí rychle přiřkli hostujícímu týmu Green County touchdown. Rake proti tomuto rozhodnutí chviličku protestoval, ale pak se podvolil. Byl v šoku stejně jako všichni ostatní a měl o Rabbita právě takové starosti, protože ten nešťastník se od dopadu na zem ani nepohnul.

Trvalo dvacet minut, než Rabbita zvedli, opatrně uložili na nosítka a naložili do sanitky. Když odjížděla, deset tisíc fanoušků Messiny zraněnému v úctě aplaudovalo vstoje. Lidé z Green County, kteří si nebyli jistí, jestli mají rovněž aplaudovat, nebo pískat, raději jen tiše seděli a snažili se strávit, co právě viděli. Měli sice svůj touchdown, ale ten ubohý debilek byl nejspíš po smrti.

Rake, který byl vždy mistrem motivace, využil přerušení k nabuzení svého týmu. „Rabbit do toho jde víc než vy, vy šašci,“ zavrčel na své obránce. „Koukejte přitvrdit a uhrajte pro Rabbi ta bod!“

V poslední Čtvrtině Messina uhrála tři touchdowny a s přehledem zvítězila.

I Rabbit to přežil. Měl zlomenou klíční kost a prasklé tři obratle. Otřes mozku nebyl nijak vážný a ti, co ho dobře znali, tvrdili, že nepozorují žádné známky dalšího poškození mozku. Není třeba zdůrazňovat, že se Rabbit stal přes noc místním hrdinou. Na výročním banketu fotbalového týmu tudíž obdržel od Rakea cenu za zákrok roku.

S dohasínajícím soumrakem se na stadion snesla opravdová tma a světla zazářila ještě jasněji. Oči mužů na bariérách se chvilku přizpůsobovaly zpola osvětlené temnotě stadionu. Na opačné straně bariér se ze tmy vyloupla další, menší skupinka starých Spartans. Jejich hlasy sem doléhaly jen nezřetelně.

Silo si otevřel další láhev a naráz jí polovinu vyzunkl.

„Kdys viděl Rakea naposledy?“ otázal se Neelyho Blanchard Teague.

„Pár dní po mé první operaci,“ řekl Neely a všichni ztichli. Vyprávěl příběh, o němž se v Messině dosud nikdy nemluvilo. „Byl jsem v nemocnici. Jednu operaci jsem měl za sebou a tři mě ještě čekaly.“

„Byl to faul,“ zamumlal Couch, jako by Neelyho bylo zapotřebí ujišťovat.

„To každopádně,** přisadil si Amos Kelso.

Neely si je dokázal živě představit, jak sedí v hloučcích po hospodách na Main Street a s protáhlými vážnými obličeji tlumeným zachmuřeným hlasem probírají poslední zákrok, který v jediném okamžiku zničil kariéru jejich celoamerického šampióna. Zdravotní sestra mu řekla, že se ještě nikdy nesetkala s takovým přívalem projevů účasti.

Pohlednice, květiny, čokolády, balónky a nejrůznější rukodělné výtvory mu chodily od celých tříd školáků. A všechno z Messiny, malého města vzdáleného tři hodiny jízdy. Kromě rodičů a trenérů týmu Tech Neely všechny návštěvy odmítal. Dlouhých osm dní se utápěl v sebelítosti a pomáhal si tolika tabletami proti bolesti, kolik mu jích jen lékaři dovolili brát.

Jednou večer, dávno po skončení návštěvních hodin, k němu do pokoje vklouzl Rake. „Snažil se mě rozveselit,“ řekl Neely a usrkl piva. „Říkal, že s koleny se dá jít na rehabilitaci. Pokoušel jsem se mu uvěřit.“

„Zmínil se o zápasu o titul v sedmaosmdesátém?“ zeptal se Silo.

„Mluvili jsme o tom.“

Nastala dlouhá tísnivá pauza, jak všichni vzpomínali na onen zápas i na záhady, jimiž byl opředen. Byl to poslední titul Messiny, což už samo o sobě postačilo k tomu, aby byl zápas po léta rozebírán ze všech stran. V poločase Messina prohrávala 31:0. Po přestávce tým Spartans zdecimovaný drsnými útoky domácího mužstva z East Pike, jež mělo výraznou převahu, opět nastoupil před pětatřicet tisíc diváků. Rake však chyběl. Ukázal se až ke konci poslední čtvrtiny.

Pravda o tom, co se stalo, zůstala po patnáct let utajena a ani nyní se nezdálo, že by se Neelymu, Siloví, Paulovi nebo Hubcapu Taylorovi chtělo prolomit mlčení.

V nemocničním pokoji se Rake konečně omluvil, ale Neely o tom nikomu neřekl.

Teague s Couchem se rozloučili a odklusali do tmy.

„Ty ses nikdy nevrátil, co?“ zeptal se Jaeger.

„Po tom zranění ne,“ odpověděl Neely.

„Proč ne?“

„Nechtěl jsem.“

Hubcap v tichosti zdolával půllitr čehosi podstatně silnějšího než pivo. Moc toho nenamluvil, a když se ozval mel už ztěžklý jazyk. „Povídá se, žes Rakea nenáviděl.“

„To není pravda.“

„A on že nenáviděl tebe.“

„Rake měl problém s hvězdami,“ prohlásil Paul. „To jsme věděli všichni. Když jsi vyhrál příliš cen a zlomil příliš mnoho rekordů, začal Rake žárlit Jednoduché a prosté. Dřel nás jako koně a chtěl, aby jeden každý z nás byl skvělý, ale když se všechna pozornost soustředila na kluky, jako byl Neely, začal závidět.“

„Tomu nevěřím,“ zamručel Orley Short.

„Je to tak. Navíc chtěl dodávat hvězdy na každou vysokou školu, kterou měl zrovna v oblibě. A Neelyho chtěl pro státní.“

„Mě chtěl pro armádu,“ řekl Silo.

„Měl jsi kliku, žes nešel do basy,“ namítl Paul.

„To se ještě neví,“ zachechtal se Silo.

U brány zastavilo a zhaslo světla další auto. Dveře se však neotevíraly.

„Vězení se podceňuje,“ ozval se Hubcap a všichni se zasmáli.

„Rake měl svoje favority,“ řekl Neely. „Já jsem k nim nepatřil.“

„Tak co tady děláš?“ otázal se Orley Short.

„Sám pořádně nevím. Nejspíš zrovna to, co ty.“

V prvním ročníku na Tech se Neely do Messiny vrátil na zápas abiturientů. V poločase bylo slavnostně vyvěšeno číslo 19. Ovace vstoje nebraly konce a nakonec se kvůli nim zpozdil úvodní výkop druhé půle, což Spartans stálo pět yardů a za stavu 28:0 pro Messinu donutilo trenéra Rakea začít řvát.

To byl jediný zápas, který Neely viděl od té doby, co odešel. Rok nato byl v nemocnici.

„Kdy Rakeovi postavili tu bronzovou sochu?“ otázal se.

„Dva roky potom, co ho vyhodili,“ odpověděl Jaeger. „Fanklub vybral deset tisíc babek a nechal ji udělat. Chtěli tnu ji věnovat před zápasem, ale odmítl.“

„Takže se nikdy nevrátil?“

„No, ne tak docela.“ Jaeger ukázal na kopec v dálce za klubovnou. „Vždycky před každým zápasem si zajel na Karr’s Hill a zůstal tam stát na některé z těch štěrkových cest. Tam s paní Lilou seděli, dívali se a poslouchali z rádia Bucka Coffeyho. Byli sice moc daleko na to, aby pořádně viděli, ale měli jistotu, že město ví, že on to pořád sleduje. Na konci každé půle se kapela otočila ke kopci, zahrála klubovou hymnu a celý stadion Rakeovi zamával.“

„Bylo to skvělé,“ ozval se Amos Kelso.

„Rake věděl o všem, co se děje,“ řekl Paul. „Rabbit mu dvakrát denně volal nejnovější drby.“

„Poustevničil?“ zeptal se Neely.

„Uzavřel se do sebe,“ odvětil Amos. „Každopádně alespoň na první tři nebo čtyři roky. Povídalo se, že se má stěhovat, ale tady nemůžeš na drby moc dát. Každé ráno chodil do kostela, jenže tam moc lidí z Messiny nepotkáš.“

,J? osledních pár let chodil mezi lidi víc,“ řekl Paul. „Začal hrát golf.“

„Byl zatrpklý?“

Ostatní se nad otázkou zamysleli. „Jo, byl,“ odvětil pak Jaeger.

„Já si to nemyslím,“ ozval se Paul. „Dával si vinu.“

„Povídá se, že ho mají pochovat vedle Scottyho,“ řekl potom Amos.

„Taky jsem to slyšel,“ ozval se zamyšleně Silo.

Ozvalo se bouchnutí dveří a na dráhu vstoupila jakási postava. Podsaditý muž v nějaké uniformě zvolna obcházel hřiště a blížil se k bariérám.

„Budou problémy,“ zamumlal Amos.

„To je Mal Brown,“ přidal se tlumeným hlasem Silo.

„Náš slavný šerif,“ dodal Paul pro Neelyho.

„Číslo 31?“

„Přesně tak.“

Neelyho devatenáctka bylo poslední stažené číslo. Jedenatřicítka byla první. Mal Brown hrával v polovině šedesátých let, tedy v době velké série. O dvacet kilogramů a pětatřicet let zpátky to byl tvrdý zadní obránce, který v jednom zápase dostal míč čtyřiapadesátkrát, což byl dosud messinský rekord. Brzký sňatek ukončil jeho vysokoškolskou kariéru dřív, než vůbec začala, a po právě tak brzkém rozvodu odjel do Vietnamu zrovna včas, aby stihl ofenzívu Tet v osmašedesátém. Neely slýchal historky o velikém Malu Brownovi skoro po celé dětství. Když byl Neely v prvním ročníku, zastavil se u nich trenér Rake, aby je před zápasem povzbudil. Do nejmenších detailů jim tehdy vykládal, jak Mal Brown jednou v druhé půli zápasu o ligové mistrovství přeběhl skoro celé hřiště se zlomeným kotníkem!

Rake zbožňoval vyprávění o hráčích, kteří odmítli opustit hřiště se zlámanými kostmi, krvácejícími hlavami a vůbec nejrůznějšími hrůzostrašnými zraněními.

Po letech se Neely doslechl, že Mal měl na kotníku s největší pravděpodobností jen ošklivý výron, jak ale roky ubíhaly, legenda – přinejmenším v Rakeových vzpomínkách – narůstala.

Šerif procházel kolem bariér, kde prohodil pár slov s dalšími zevlouny, pak vystoupil o třicet řad výš, a když přišel k Neelyho skupince, téměř lapal po dechu. Oslovil nejdřív Paula a pak i Amose, Sila, Orleyho, Hubcapa a Randyho. Všechny je znal křestními jmény nebo přezdívkami. „Slyšel jsem, že jsi ve městě,“ řekl Neelymu, když si podali ruce. „Už je to dlouho.“

„To je.“ Neely se na víc nezmohl. Pokud si vzpomínal, s Malem Brownem se nikdy nesetkal. Když Neely bydlel v Messině, Mal ještě šerifem nebyl. Neely znal legendu, nikoliv však člověka, který se za ní skrýval.

Nijak na tom ale nezáleželo. Bylí z jednoho bratrstva.

„Vždyť už je tma, Silo, jak to, že nekradeš auta?“ ozval se Mal.

,Ještě je moc brzy.“

„Klepnu tě přes prsty, víš o tom?“

„Mám právníky.“

„Dej mi pivo, mám po službě.“ Silo mu podal láhev a Mal ji zvedl k ústům. „Zrovna jsem byl u Rakeů,“ řekl pak a mlaskl, jako by nepil celé dny. „Nic se nezměnilo. Jen čekají, až bude po něm.“

Nová informace byla přijata bez poznámek.

„Kde ses schovával?“ zeptal se Mal Neelyho.

„Nikde.“

„Nelži. Deset let tě tu nikdo neviděl, možná víc.“

„Naši se na důchod odstěhovali na Floridu. Neměl jsem důvod se vracet.“

„Vyrostl jsi tady. Jsi tu doma. To není důvod?“

„Možná pro tebe.“

„Jdi do hajzlu. Měls tu spoustu kamarádů. Není správné utíkat.“

„Dej si ještě pivo, Male,“ ozval se Paul.

Silo mu rychle podal další láhev a Mal po ni chňapnul. Po chvilce se zeptal: „Máš děti?“

„Ne.“

„Co to koleno?“

„Je v háji.“

„Promiň.“ Zhluboka se napil. „To byl ale faul. Byl jsi už jasně za lajnou.“

„Měl jsem zůstat uprostřed,“ řekl Neely a ošil se. Nejraději by změnil téma. Jak dlouho si ještě Messina bude vykládat o faulu, který mu zničil kariéru?

Mal se znovu důkladně napil a pak měkce řekl: „Byl jsi bezvadnej, člověče.“

„Mluvme o něčem jiném.“ navrhl Neely. Byl tu už téměř tři hodiny a náhle se jej zmocnila nutkavá touha zmizet, ačkoliv neměl ani ponětí, kam by se mohl vydat. Přede dvěma hodinami se tu mluvilo o Moně Curryové a o chystané večeři, pak už o té nabídce ale nepadlo ani slovo.

„Fajn, a o čem?“

„Třeba o Rakeovi,“ nabídl Neely. „ Jaký jeho tým byl nejhorší?“

Všechny láhve se najednou zvedly, jak okolosedící začali usilovně uvažovat

Jako první se ozval Mal. „V šestasedmdesátém prohráli Čtyři zápasy. Pani Lila přísahala, že přes zimu žil jako poustevník. Přestal chodit do kostela. Vůbec se nechtěl ukazovat na veřejnosti. Týmu nasadil brutální kondiční program. Celé léto je honil jako psy a v srpnu je nutil trénovat třikrát denně. Když ale v sedmasedmdesátém začínali sezónu, byl to úplně jiný tým. Málem vyhráli celostátní přebor.“

„Jak mohl Rake prohrát čtyři zápasy za sezónu?“ zeptal se Neely.

Mal se zaklonil a opřel se o řadu za sebou. Lokl si piva. Byl nejstarším z přítomných Spartans, a protože za třicet let nevynechal jediný zápas, cítil se pevný v kramflecích. „Tak především byl ten tým absolutně bez talentů. V létě v šestasedmdesátém prudce stouply ceny dřeva a všichni dřevorubci odešli. Vždyť víš, jak to s nimi je. Potom si zadák zlomil ruku a nebyla za něj žádná náhrada. Toho roku jsme hráli s Harrisburgem a odlezli jsme odtamtud bez jediné přihrávky. Když hraje v jednom kuse pořád jedenáct lidí bez střídání, je to tvrdé. Byla to katastrofa.“

„Harrisburg nás porazil?“ nechtěl Neely věřit vlastním uším.

„Jo, jednou jedinkrát za uplynulých jednačtyřicet let.

A poslechni si, co ti parchanti blbí udělali. Bylo to už ke konci zápasu a oni s obrovskou převahou vedli, myslím, že snad šestatřicet nula. Byl to nejhorší večer v historii messinského fotbalu. Proto je napadlo, že v tom jejich zoufalém zápolení s námi konečně nastal obrat k lepšímu, a rozhodli se to skóre ještě vylepšit. Taky jo. Do konce chyběly dvě minuty a oni si ještě stačili nahrát dozadu a dát další touchdown. Byli fakticky nabuzení, to si asi dokážeš představit, vždyť to konečně nandávali Messina Spartans. Rake to spolknul, dusil to v sobě a začal lanařit dřevorubce. Příští rok jsme hráli s Harrisburgem tady. Byl to zápas natvrdo a už v první půli jsme dali sedm touchdownů.“

„Ten zápas si pamatuju,“ ozval se Paul. „Byl jsem v první třídě. Osmačtyřicet nula.“

„Sedmačtyřicet,“ opravil ho pyšně Mal. „Ve třetí čtvrtině jsme skórovali čtyřikrát a Rake do toho šil dál. Střídat nemohl, protože neměl koho, ale nepřipustil, aby nebyl míč pořád ve vzduchu.“

„A jak to nakonec dopadlo?“ otázal se Neely.

„Čtyřiadevadesát nula. Dodnes je to v Messině rekord. To byl jediný případ, kdy jsem zažil, že Eddie Rake takhle vyháněl skóre.“

Skupina mužů sedících na severním konci vybuchla smíchy, když tam kdosi dokončil vyprávění. Nepochybně se mluvilo o Rakeovi nebo o nějakém dávném zápase. Silo v přítomnosti muže zákona nápadně zmlkl, a když nadešla vhodná chvíle, prohlásil: „No, já už budu muset jít. Zavolej mi, Curry, jestli se o Rakeovi něco dozvíš.“

„Zavolám.“

„Tak nashle zítra,“ rozloučil se Silo, vstal, protáhl se a sáhl po poslední láhvi.

„Potřebuju svézt,“ ozval se Hubcap.

„To je ta pravá chvíle, co, Silo?“ řekl Mal. „Čas, kdy každý správný zloděj leze z kanálu.“

„Dal jsem si na pár dní voraz,“ odvětil Silo. „Na počest trenéra Rakea.“

„Jak dojemné. Tak to já pošlu kluky z noční služby domů, když teda zavíráš krám.“

„To klidně udělej, Male,“

Silo, Hubcap a Amos Kelso za kovového rachotu schodiště zvolna sestupovali z bariér.

„Do roka bude v base,“ prohlásil Mal, když se za nimi dívali, jak kráčejí po atletické dráze za brankovištěm. „Postarej se, aby tvoje banka zůstala čistá, Curry.“

,Bez starosti.“

Neely už slyšel dost Vstal a prohlásil: „Tak já už taky poběžím.“

„Myslel jsem, že přijdeš na tu večeři,“ řekl Paul.

„Nemám teď hlad. Co třeba zítra?“

„Mona bude zklamaná.“

„Tak ať mi schová zbytky. Dobrou noc, Male, dobrou, Randy. Určitě se brzy uvidíme.“

Koleno měl ztuhlé, a když sestupoval z bariér, usilovně se snažil, aby se mu to podařilo bez škobrtnutí a bez kulhání a aby nedal ani náznakem najevo, že už snad není takový, jakého si ho pamatují. Dole na dráze za střídačkou Spartans příliš rychle zahnul a koleno se pod ním málem podlomilo. Povolilo a zachvělo se, jak na tuctu různých míst najednou zahlodala řezavá bolest. Vzhledem k tomu, jak často se mu to stávalo, věděl, jak koleno nenápadně zvednout, rychle přenést váhu na pravou nohu a jít dál, jako by bylo všechno normální.

STŘEDA

Ve výloze každé prodejny Či jiné provozovny po obvodu messinského náměstí byla velká zelená fotbalová nástěnka, jako by bylo třeba zákazníkům a občanům města připomenout, že Spartans hrají každý pátek večer. Na každém sloupu veřejného osvětlení před těmito prodejnami a obchody pak byly umístěny zelenobílé praporky, jež se objevily na konci srpna a mizely s koncem sezóny. Neely si je pamatoval ještě z dob, kdy po chodnících města proháněl jako kluk kolo. Nic se nezměnilo. Velké zelené tabule byly každý rok stejné – zápasy byly vytištěny tučně, kolem nich se usmívaly tváře starších hráčů a dole byly umístěny reklamy sponzorů, mezi něž patřily všechny podniky v Messině. Na nástěnku se dostali všichni.

Když Neely krok za Paulem vstupoval do dveří Renfrow’s Café, zhluboka se nadechl a připomněl si, že se má usmívat a být zdvořilý. Ostatně – ti lidé tady ho kdysi zbožňovali. Hned ve dveřích jej do nosu udeřil hutný pach přepáleného tuku a k jeho sluchu z dálky dolehl rachot hrnců. Pachy ani zvuky se tedy nezměnily od dob, kdy jej sem otec vodíval na horkou čokoládu. Bývalo to v sobotu dopoledne, kdy si místní ještě znovu a znovu užívali nejnovější vítězství Spartans.

Během sezóny se mohl každý místní fotbalista jednou za týden v Renfrow’s Café zadarmo najíst. Toto prosté a velkorysé gesto bylo natvrdo otestováno hned krátce poté, co došlo k rasové integraci školy. Budou mít černí v Renfrow’s stejná privilegia? V pravou chvíli k tomu pádně řekl své ano Eddie Rake, a tak se tato hospoda stala jednou z prvních ve státě, které dobrovolně přistoupily na rasovou integraci.

Paul prohodil pár slov skoro s každým z mužů skloněných nad šálky kávy, ale při tom postupoval k boxu u okna. Neely jen pokývl a snažil se vyhýbat kontaktu očí. Když si sedali, už to bylo venku. Neely Crenshaw se tedy opravdu vrátil.

Stěny byly pokryté starými fotbalovými tabulkami a rozpisy, zarámovanými novinovými články, klubovými vlaječkami, dresy s autogramy a stovkami fotografií. Nad pultem visely chronologicky dokonale seřazené snímky jednotlivých týmů, nescházely momentky ze zápasů získané z místních novin ani velké černobílé fotografie nejvýznamnějších Spartans. Ta Neelyho byla hned nad pokladnou. Byl to snímek z posledního ročníku. Neely na něm pózoval se zdviženým míčem připraveným ke střele, bez helmy a bez úsměvu, dokonalé zhmotnění odhodlání, přístupu a ega, s dlouhými neposlušnými vlasy a třídenním strniskem. Oči upíral kamsi do dálky. Nade vši pochybnost to vypadalo, že sní o budoucí slávě.

„Byl jsi tenkrát kluk jako lusk,“ poznamenal Paul.

„Připadá mi, jako by to bylo včera, a pak zase, jako by se mi to jenom zdálo.“

Uprostřed nejdelší stěny bylo místo vyhrazené Eddiemu Rakeovi. Na něm visela obrovská barevná fotografie, jež ho zachycovala v postoji u brankoviště, a pod snímkem bylo uvedeno: 418 vítězství, 62 proher, 13 státních titulů.

Podle prvních ranních drbů Rake stále ještě lpěl na životě. A město lpělo na něm. I v hospodě byl stísněný klid – žádný smích, žádné vtípky, žádné mnohomluvné tlachání o rybářských úspěších, žádné obvyklé žvanění o politice.

Drobná servírka v zelenobílém stejnokroji jim přinesla kávu a vyslechla objednávku. Paula znala, ale tvář jeho společníka jí nebyl povědomá.

„Maggie tu ještě je?“ zeptal se Neely.

„Je v sanatoriu,“ odvětil Paul.

Maggie Renfrowová tu po celá desetiletí servírovala ztuchlou kávu a přemaštěná vejce. Znala každý drb a klep týkající se fotbalového týmu Spartans. Protože hráče krmila zadarmo, podařilo se jí to, oč se všichni v Messině marně snažili, totiž vetřít se do důvěrné blízkosti hráčů i jejich trenéra.

Přistoupil k nim nějaký muž a plaše Neelymu pokývl. „Jen jsem vás chtěl pozdravit,“ řekl a natáhl pravici. „Rád vás zase po takové době vidím. Vy jste byl někdo.“

Neely mu stiskl ruku. „Díky,“ řekl. Stisk byl krátký a Neely uhnul mužovu pohledu. Ten jeho náznak pochopil a stáhl se na své místo. Nikdo jeho příkladu nenásledoval.

Zaznamenal sice kradmé pohledy a nenápadné okukování, ale zdálo se, že ostatní se spokojí s dumáním nad hrnkem kávy a ignorují ho. Ostatně on je ignoroval celých posledních patnáct let. Messině její hrdinové patřili a očekávalo se od nich, že si budou libovat v nostalgii.

„Kdys naposledy viděl Sirénu?“ otázal se Paul.

Neely si odfrkl a podíval se z okna. „Tu jsem neviděl od vysoké.“

„Pak už mezi vámi nepadlo ani slovo?“

„Poslala mi jenom jeden dopis, a to už je spousta let. Z Hollywoodu, na luxusním dopisním papíru. Psala, že to tam bere hákem. Prý bude mnohem slavnější, než jsem si kdy myslel. Bylo to docela ubohé. Neodepsal jsem.“

„Přijela na sraz po deseti letech.“ řekl Paul. „Madam herečka, blondýna s dlouhýma nohama v šatech, jaké tady ještě nebyly nikdy k vidění. Dokonale promyšlené představeni. Tu a tam utrousila nějaké to slavné jméno, aby každý věděl, s kým se stýká, tenhle producent prý to, tamten režisér zase ono. a spousta jmen herců, o kterých jsem v životě neslyšel. Měl jsem z toho dojem, že víc času tráví v posteli než před kamerou.“

„To je celá Siréna.“

„Ty to musíš vědět.“

„Jak vypadala?“

„Utahaně.“

„A nějaká pozitiva?“

„Těch bylo sakra málo a během hodiny bylo i po nich. Později jsme se o tom bavili a nikdo neviděl nic z toho, v čem měla údajně hrát. Všechno to byla jen show. Typická Siréna. Až na to, že teď si říká Tessa. Tessa Canyonová.“

„Tessa Canyonová?“

„No jo.“

„To by mi sedělo k pornoherečce.“

„Myslím, že přesně k tomu to spělo.“

„Chudák holka.“

„Chudák holka?“ opakoval po něm Paul. „Je to ubohá, do sebe zahleděná nána, která se dokázala proslavit jedině tím, že chodila s Neelym Crenshawem.“

„No jo, ale ty nohy…“

Oba se dlouho mlčky usmívali. Servírka jim donesla palačinky s párkem a dolila jim kávu. Když si Paul polil celý talíř javorovým sirupem, dal se znovu do řeči. „Před dvěma roky jsem byl ve Vegas na konferenci velkých bank. Mona tam byla se mnou. Když ji to začalo nudit, vrátila se na pokoj. Když to znudilo mě, šel jsem se pozdě večer projít po Stripu. Nakoukl jsem taky do jednoho z těch starších kasin a hádej, koho jsem tam uviděl?“

„Tessu Canyonovou.“

„Tessa tam roznášela chlast. Prostě koktejlová hosteska v takových těch těsných šatičkách, co jsou vpředu hluboko vystřižené a vzadu pro změnu vysoko. Odbarvené vlasy, na prst tlustá vrstva makeupu a asi tak deset kilo navíc. Nevšimla si mě, tak jsem si ji chvíli prohlížel. Vypadala na víc jak na třicet. Zvláštní ale bylo, jak si vedla. Když se dostala k zákazníkům u stolu blíž, byla najednou samý úsměv a předla, jako by říkala, ‚vezmi si mě nahoru‘. Vtípky, doteky, otírání, prostě bezostyšné flirtování s bandou ožralů. Ta ženská zkrátka chce, aby ji někdo miloval.“

„Já jsem dělal, co jsem mohl.“

,Je to smutný případ.“

„Proto jsem se taky na ni vykašlal. Ta na pohřeb nepřijede, že ne?“

„Bůhví. Jelikož má šanci setkat se s tebou, odpověď by mohla znít – ano, přijede. Na druhou stranu ale nevypadá nejlíp a vzhled je pro Sirénu vším.“

, Její rodiče jsou pořád tady?“

„Jo.“

K jejich stolu přistoupil baculatý chlapík s logem John Deer na čepici. Choval se, jako by vstupoval na zakázané území. „Jenom jsem vás chtěl pozdravit, Neely,“ řekl a vypadalo to, že se snad každou chvíli ukloní. „Tím Nunley od Forda,“ řekl a vztáhl ruku, jako by se bál, že by mohla být ignorována. Neely ji stiskl a usmál se. „Opravoval jsem auta vašemu taťkovi.“

„Já si vás pamatuju,“ zalhal Neely, ale to úsilí za to stálo. Úsměv pana Nunleyho byl rázem dvakrát tak široký a mužík Neelymu stiskl ruku pevněji.

„Myslel jsem si to,“ řekl Nunley a ohlédl se ke svému stolu, aby měl jistotu, že to všichni vidí a slyší. „Jsem rád, že jste zpátky. Byl jste nejlepší.“

„Děkuji vám,“ řekl Neely, pustil mu ruku a chopil se vidličky. Nunley vycouval, a stále jako by se chystal k pokloně. Pak popadl plášť a vyšel z restaurace.

U stolů se stále mluvilo tlumeně, jako by už začalo truchlení za zesnulého. Paul dojedl sousto a naklonil se blíž. „Před čtyřmi lety jsme měli dobrý tým. Vyhrál prvních devět zápasů. Seděl jsem jednou v pátek ráno před zápasem zrovna tady, jedl jsem to, co teď, a – přísahám, že je to pravda – to ráno se tu mluvilo o velké sérii. Ne o té staré, o nové. Ti lidi tady Čekali jen na ni. Houby jim záleží na nějaké vítězné sezóně, na ligovém titulu nebo na mistrovství za stát, to jsou všechno drobečky. Tohle město potřebuje osmdesát, devadesát nebo možná stovku vítězství za sebou.“

Neely se rychle rozhlédl a dál se věnoval snídani. „Nikdy jsem to nepochopil,“ prohlásil. „Jsou to všechno slušní lidi – mechanici, šoféři, pojišťováci, stavitelé, možná nějaký ten právník nebo třeba bankéř. Solidní občánci maloměsta, rozhodně ale žádní giganti, co hýbou světem. Rozumíš – nikdo tady nevydělává miliony, ale na mistrovský titul mají právo každý rok, co?“

„Přesně tak.“

„To nechápu.“

„Potřebují se něčím chlubit. Na co jiného by mohli být pyšní?“

„Nedivím se, že si z Rakea udělali modlu. Teprve on dostal město na mapu.“

U jejich stolu se zastavil muž ve špinavé zástěře s papírovými deskami v ruce. Představil se jako bratr Maggie Renfrowové a nynější šéf podniku a otevřel desky. Uvnitř byla velká zarámovaná barevná fotografie Neelyho v dresu Tech. „Maggie to od vás vždycky chtěla mít podepsané,“ řekl.

Byl to pěkný záběr Neelyho v akci – krčil se u středu hřiště a připravoval se k výpadu. Hra byla soustředěna na něj a on odhadoval obranu. V pravém dolním rohu byla jasně vidět rudohnědá přilba a Neely si uvědomil, že je to ze zápasu proti A&M. Ten snímek, který nikdy neviděl, byl pořízen jen pár minut před tím, než se zranil. „Jistě,“ řekl a vzal si od hostinského černý fix.

Načmáral své jméno přes horní část fotografie a dlouze se zadíval do očí toho mladého neohroženého zadáka, té hvězdy, která se bavila ve školním týmu, zatímco národní liga čekala. Znovu uslyšel hukot davu fanoušků Tech, onoho zástupu pětasedmdesáti tisíc lidí toužících zoufale po vítězství, lidí pyšných na svůj dosud neporažený tým a vzrušených pomyšlením, že poprvé po tolika letech mají jako zadáka celoamerického šampióna.

Najednou se mu po těch dnech zastesklo.

„Pěkná fotka,“ vypravil ze sebe a podal ji hostinskému, který ji okamžitě pověsil na hřebíček hned pod větším Neelyho snímkem.

„Pojďme odsud vypadnout,“ řekl Neely a otřel si ústa. Položil na stůl peníze a oba zahájili kvapný ústup. Neely pokyvoval, zdvořile se usmíval na stálé hosty a podařilo se mu dostat se ven, aniž by ho někdo zastavil.

„Proč jsi z těch lidí tak nervózní?“ zeptal se ho Paul, když už byli venku.

„Nechci mluvit o fotbale, jasné? Nechci slyšet, jak skvělý jsem byl.“

Projížděli ztichlými uličkami kolem náměstí a minuli kostel, v němž křtili Neelyho, i kostel, ve kterém oddávali Paula. Projeli i kolem půvabného mezonetového domu na Desáté ulici, kde Neely bydlel od osmi let až do odchodu na Tech. Jeho rodiče pak dům prodali nějakému zazobanému Yankeeovi. Pomalu míjeli Rakeův dům, jako by pouhým projetím ulice mohli zjistit nejnovější zprávy. Příjezdová cesta byla plná aut; většina měla poznávací značky jiných států. Usoudili, že to budou Rakeovi příbuzní a blízcí přátelé. Pak minuli park, kde jako kluci hrávali fotbal i malou baseballovou ligu.

Vzpomínali na to. co tu prožili. Jedna z příhod, jež se od té doby stala v Messině legendou, se pochopitelně týkala Rakea. Neely a Paul hráli s partou kamarádů na plácku mezi domy fotbal, když vtom si všimli, že je upřeně pozoruje muž stojící opodál u branky baseballového hřiště. Když dohráli, přistoupil blíž a představil se jim jako trenér Eddie Rake. Chlapci nebyli schopni slova. „Bezvadně pracuješ rukama, hochu,“ řekl Neelymu, který na to nebyl schopen nic říci. „A s nohama na tom taky nejsi špatně.“

Všichni kluci se zadívali Neelymu na nohy.

„Tvoje matka je stejně vysoká jako tvůj otec?“ zeptal se ho Rake.

„Skoro,“ dokázal ze sebe Neely vypravit.

„Výborně. Bude z tebe skvělý zadák Spartans.“ Rake se na chlapce usmál a odešel.

Tehdy bylo Neelymu jedenáct let.

Zastavili u hřbitova.

Příchod sezóny roku 1992 vyvolával v Messině velké obavy. V předchozím roce prohrál místní fotbalový tým tři zápasy, což fanoušci rozmrzele omílali nad sušenkami v Renfrow’s, nad gumovými kuřaty na dobročinných slavnostech i nad laciným pivem po hospodách celého okresu. V týmu bylo jen málo žáků posledního ročníku, a to bylo špatné znamení. Byla to vždycky úleva, když slabí hráči dostudovali.

Pokud Rake pociťoval nějaký tlak, rozhodně to na sobě nedával znát. V té době měl za sebou více než tři desetiletí koučování týmu Spartans a nic už ho nemohlo překvapit. Poslední titul na celostátním mistrovství, pro něj v pořadí třináctý, získal v roce 1987, takže místní měli už několik let půst. To ale nebylo všechno. Byli otrávení a chtěli alespoň stovku vítězství bez přerušení – a Rake se po čtyřiatřiceti letech o to, co chtějí, vůbec nestaral.

Tým pro rok 1992 zrovna talenty neoplýval a všichni to věděli. Jedinou hvězdou v něm byl Randy Jaeger, obránce, jehož úkolem bylo likvidovat nahrávky soupeře z rozehrání. Dokázal chytit všechno, co kolem něj zadák hodil.

Ve městech velikosti Messiny se talenty objevovaly v cyklech. Při konjunktuře, jaká díky Neelymu, Siloví, Paulovi, Alonzovi Taylorovi a čtyřem drsným dřevorubcům panovala v roce 1987, bývala skóre značně nevyrovnaná na úkor soupeře. Rakeova velikost se však projevila především při práci s hráči, kteří byli malí a pomalí. Na těch však pracoval daleko tvrději a jen málo týmů zažilo takovou dřinu, jakou Rake naordinoval týmu v srpnu 1992.

Po drsném tréninkovém zápasu v sobotu odpoledne se Rake na tým rozlítil a nařídil trénink na nedělní dopoledne, což v uplynulých letech dělal jen zřídkakdy, protože to vzbuzovalo nelibost věřících. Na trénink se měli sejít v osm ráno, aby se hráči – pokud budou ještě schopni – mohli zúčastnit bohoslužby. Rakeovi mimo jiné vadilo podle jeho názoru nedostatečné udržování kondice, což byl docela dobrý vtip, protože každá sestava, která pod jeho vedením za Messinu hrála, mohla počítat odběhané sprinty po stovkách.

Šortky, ramenní chrániče, tenisky, přilby, bez kontaktu, jen kondiční trénink. Už v osm bylo pomalu třicet nad nulou, vlhkost jako v prádelně a nebe bez mráčku. Jako první přišel strečink a pak míle po lehkoatletické dráze, to jen tak na rozehřátí. Všichni hráči už byli promáčení potem, když Rake nařídil druhou míli.

Druhým obávaným mučícím nástrojem z Rakeova nepřeberného repertoáru hned po Maratonu Spartans bylo zdolávání bariér. Každý hráč věděl, co to znamená, takže nebylo divu, že dobrá polovina týmu měla zaječí úmysly pokaždé, když Rake zařval: „Bariéry!“

Hráči utvořili za Randym Jaegerem, svým kapitánem, dlouhý, líný zástup a začali pomalu vyklusávat po dráze. Když zástup doběhl na úroveň míst pro hosty, Jaeger zahnul do brány a rozběhl se na bariéry dvacet řad nahoru. Pak pokračoval podél horního zábradlí a pak zase dvacet řad dolů do sousední sekce. Osm sekcí na straně hostů, pak zpátky na dráhu, kolem brankoviště a na stranu domácích. Padesát řad nahoru, podél horního zábradlí, padesát řad dolů, nahoru, dolů, nahoru, dolů, nahoru, dolů dalších osm sekcí a pak zpátky na dráhu a další kolo.

Po jednom takovém úmorném okruhu se začali útočníci loudat vzadu a Jaeger, který mohl běhat pořád, byl daleko vpředu. Rake poštěkával na okraji dráhy s píšťalkou zavěšenou na krku a řval na opozdilce. Zbožňoval zvuk, který vydávalo padesát hráčů, když dusali po bariérách nahoru a dolů. „Nejste zrovna v kondici, hoši,“ pronesl právě tak hlasitě, aby ho všichni slyšeli. „Nejpomalejší banda, jakou jsem kdy viděl,“ zamručel si pro sebe, tentokrát sotva slyšitelně. Rake byl proslulý právě svým bručením, které nikdo nemohl přeslechnout.

Po druhém kole se křídelní útočník zhroutil na trávník a začal zvracet. Robustnější hráči se pohybovali stále pomaleji a pomaleji

Scotty Reardon byl hráč z druhého ročníku, který toho roku v srpnu vážil sedmdesát kilogramů, při pitvě však už jen pouhých pětašedesát. Během třetího kolečka zdolávání bariér zkolaboval mezi třetí a čtvrtou řadou na straně domácích a už nenabyl vědomí.

Protože byla neděle ráno a šlo o bezkontaktní trénink, měli oba týmoví trenéři volno. Nebyla zajištěna ani sanitka. Hráči později Učili, jak Rake držel Scottyho hlavu na klíně, zatímco všichni čekali celou věčnost, než uslyšeli sirénu. Scotty se však na bariérách neprobral, a když ho konečné dovezli do nemocnice, bylo už možné pouze konstatovat smrt. Selhání srdce.

Paul tu historku vypravoval, zatímco si vykračovali klikatými, stinnými uličkami messinského hřbitova. V novější sekci na úbočí strmého pahorku byly řady úhlednější a náhrobní kameny menší. K jednomu z nich Paul pokývl a Neely poklekl, aby si ho prohlédl. Randall Scott Reardon. Narozen 20. června 1977, zemřel 21. srpna 1992.

„A tady ho chtějí nechat pohřbít?“ otázal se Neely a ukázal na prázdné místo vedle Scottyho.

„Jsou to drby,“ odvětil Paul.

„Tohle místo je pro drby jako stvořené.“

Ušli ještě pár kroků k lavičce z tepaného železa pod nevysokým jilmem, posadili se a zahleděli se na Scottyho náhrobní kámen. „Kdo měl tolik odvahy, aby ho vyrazil?“ zeptal se Neely.

„Umřel někdo, kdo umřít neměl. Scottyho rodina nebyla z nejchudších – jeli ve dřevě. Jeho strýce Johna Reardona zvolili v devětaosmdesátém školním inspektorem. Vážený pán, chytrý jako opice, politik hladký jako úhoř a hlavně jediný člověk, který měl takovou autoritu, aby dokázal Eddiemu Rakeovi zařídit padáka. A taky to udělal. Určitě je ti jasné, že město bylo zprávou o tom úmrti šokováno, a když vyšly najevo podrobnosti, začalo se vůči Rakeovi a jeho metodám sem tam ozývat reptání.“

„Měli jsme kliku, že nás nepozabíjel všechny.“

„Pitva byla v pondělí a potvrdila naprosto jednoznačně srdeční záchvat. Žádné předchozí potíže, nikde ani stopa po anomáliích. Naprosto zdravý patnáctiletý kluk prostě v neděli v půl osmé ráno odejde z domova na dvouhodinový vyčerpávající trénink a už se nikdy nevrátí. Poprvé v historii tohohle města se lidi ptali: ‚Proč vlastně honíte děti ve slunečním úpalu, dokud se nepozvracejí?‘“

„A jak zněla odpověď?“

„Rake žádnou neměl. Nic neřekl. Zůstal doma a snažil se tě bouři uhnout. Spousta lidi včetně mnoha z těch, co pod ním hráli, si myslela: ‚No, tak Rake konečně zabil kluka.‘ Byla ale taky hezká řádka paličáků, co říkali: ‚Krucinál, ten kluk nebyl dost tvrdý, aby mohl být u Spartans.‘ Město se rozdělilo. Bylo to nechutné.“

„Ten Reardon mi začíná být sympatický,“ prohlásil Neely.

„Je tvrdý. Ještě v pondělí pozdě večer Rakeovi zavolal a vyhodil ho. V úterý to pak teprve vypuklo naplno. Rake jako obvykle nedokázal snést představu, že by měl jakýmkoliv způsobem prohrát, takže začal žhavit telefony a podněcovat fanoušky.“

„Žádné výčitky?“

„Kdo ví, jak se cítil? Pohřeb byl hotová hrůza, to si asi dokážeš představit Všechny holky řvaly, pár se jich složilo… Hráči přišli v zelených dresech. Nad hrobem mu hrála klubová kapela. Nikdo z Rakea nespustil zrak. Vypadal docela k politování.“

„Byl to vždycky dobrý herec.“

„A všichni to věděli. Před necelými čtyřiadvaceti hodinami dostal padáka, takže pohřeb jen prohloubil dramatičnost jeho odchodu. Byla to show a nikomu to neušlo.“

„Mrzí mě, že jsem u toho nebyl.“

„A kde jsi byl?“

„V létě ve dvaadevadesátém? Někde na západě. Nejspíš ve Vancouveru.“

„Fanoušci se pokusili svolat na středu do školní tělocvičny shromáždění. Reardon ale prohlásil: ‚V téhle škole ne.‘ Tak využili klub válečných veteránů a začali Eddieho Rakea křísit z mrtvých. Našly se horké hlavy, které hrozily ukončením sponzoringu, bojkotem zápasů, demonstrací před Reardonovým úřadem a dokonce založením jiné školy. Myslím, že by v ní nejspíš bývali uctívali Rakea.“

„Byl tam Rake?“

„Ale jistě že ne. Poslal Rabbita. Spokojil se s tím, že z domova dál žhavil linky. Opravdu věřil, že dokáže vyvinout dostatečný nátlak, aby dostal to místo zpátky. S Reardonem ale nehnuli ani párem volů. Sešel se s asistenty a novým hlavním trenérem jmenoval Snakea Thomase. Snake to odmítl. Reardon ho vyrazil. Pak řekl ‚ne‘ Donnie Malone. Dostal padáka zrovna tak. Potom odmítl Quick Upchurch a letěl taky.“

„Ten chlap se mi líbí čím dál tím víc.“

„Nakonec bratři Griffinovi přistoupili na to, že to tedy vezmou, dokud se někdo nenajde. Hráli pod Rakem na konci sedmdesátých let…“

„Vzpomínám si. Ořechovka.“

„To jsou oni. Skvělí hráči, fajn kluci, a protože Rake nikdy nic neměnil, znali systém, herní varianty a většinu kluků. A přišel pátek večer – první zápas sezóny. Hráli jsme s Portervillem a byl vyhlášen bojkot. Problém byl ale v tom, že si ten zápas nikdo nechtěl nechat ujít. Rakeovi příznivci, kterých byla pravděpodobně většina, nemohli zůstat stranou, protože chtěli být u masakru týmu. Opravdoví fandové tam byli z jiných důvodů. Stadion byl narvaný jako vždycky a odevšad zněly rozvášněné výkřiky. Hráči byli jako psi puštění ze řetězu. Věnovali zápas Scottymu a vyhráli o čtyři touchdowny. Byl to báječný večer. Smutný kvůli Scottymu a kvůli tomu, že Rakeova éra evidentně skončila, ale výhra to přebila.“

„Ta lavička je hrozně tvrdá,“ prohlásil Neely a vstal. „Pojď se projít.“

„Mezitím si Rake sehnal právníka. Byla podána žaloba, začalo se prát špinavé prádlo, Reardon si stál za svým a město, jakkoliv hluboce bylo rozděleno, se pořád ještě alespoň v pátek večer dokázalo sjednotit. Tým hrál s větším nasazením, než jsem kdy viděl. Po letech mi pak jeden z hráčů, kterého jsem znal, řekl, že byla obrovská úleva brát fotbal jen z čiré radosti a ne ze strachu.“

„Jaké to asi je?“

„My jsme to nikdy nepoznali.“

„Ne, my ne.“

„Vyhráli prvních osm zápasů. Bez porážky. Nic než pýcha a odvaha. Začínalo se povídat o šampionátu. Taky o nové velké sérii. Mluvilo se o tom, že by si Griffinovi zasloužili balík za to, že nastolili novou dynastii, a takové ty kecy.“

„A pak prohráli?‘*

„Pochopitelně. Je to přece fotbal. Parta kluků si začne myslet, jak jsou dobří, a pak je někdo vyklepne.“

„Kdo to byl?“

„Hermantown.“

„Ne, Hermantown ne! Tam se přece hraje basket!“

„Vyklepli je přímo tady před deseti tisíci diváků. Byl to nejhorší zápas, jaký jsem kdy viděl. Žádná pýcha, žádná odvaha, prostě průser na titulní stránky. Konec s velkou sérií. Konec s titulem. Konec s Griffiny. Kde je náš Eddie Rake? Dokud jsme vyhrávali, byl jakžtakž klid, ale tahle jediná prohra město rozdělila na léta. Když jsme prohráli následující týden, nekvalifikovali jsme se do playoff. Griffinovi okamžitě odstoupili.“

„Chytří kluci.“

„Ti z nás, co pod Rakem hrávali, byli jako mezi mlýnskými kameny. Každý se nás ptal: ‚Na čí straně jsi?‘ žádné sezení na dvou židlích, kličkování mezi oběma stranami, kamaráde. Musel ses jasně vyjádřit, jestli jsi pro Rakea, nebo proti němu.“ ‚Aty?“

„Já jsem kličkoval a rozházel jsem si to na obou stranách. Vyvinul se z toho třídní boj. Vždycky tu existovala velice malá skupinka lidí, kterým vadilo, že se na fotbal vydává víc peněz než na přírodní vědy a matematiku dohromady. My jsme jezdili pronajatým autobusem, ale akademické kluby musely využívat ochoty rodičů půjčovat svoje auta. Léta tady nebylo na softballové hřiště pro děvčata, zato my jsme neměli jen jedno tréninkové hřiště, ale hned dvě. Jazyková větev se svými výsledky kvalifikovala na soutěž do New Yorku, ale nemohla si to dovolit. V tomtéž roce si fotbalové mužstvo speciálním vlakem vyrazilo na Super Bowl do New Orleansu. S těmihle příklady bych mohl pokračovat donekonečna. Po Rakeově vyhození začaly být tyhle stížnosti hlasitější. Lidé, kteří chtěli zatlačit sport do ústraní, vycítili příležitost. Fotbaloví fandové ale odolávali – chtěli prostě Rakea a další velkou sérii. Ti z nás, kteří hrávali fotbal a pak šli na vysokou a byli považováni za osvícence nebo tak něco, byli tedy ve dvojím ohni.“

„A jak to dopadlo?“

„Kvasilo a doutnalo to celé měsíce. John Reardon se držel. Našel nějakého blouda z Oklahomy, který chtěl dělat trenéra, a angažoval ho jako nástupce Eddieho Rakea. Ve třiadevadesátém bohužel Reardon znovu kandidoval do úřadu, takže se to všechno zvrhlo v jeden obrovský politický boj. Docela vážně se povídalo, že Reardonovým protikandidátem bude sám Rake a že pokud bude zvolen, znovu se dosadí do funkce hlavního trenéra a pošle celý svět do háje. Říkalo se, že Scottyho otec dal milion dolarů na kampaň Johna Reardona, a tak dál a tak dál. Kampaň byla nechutná ještě dřív, než začala. Tak nechutná, že Rakeův tábor málem nenašel kandidáta.“

„Kdo do toho šel?“

„Dudley Bumpus.“

„To jméno zní slibně.“

„To jméno by ještě nebylo tak nejhorší. Je to místní obchodník s nemovitostmi. Bývala to hlásná trouba fanklubu. Bez politických zkušeností a praxe s mládeží, s odřenými zády prolezl vysokou. Nula. která málem prorazila,“

„Takže vyhrál Reardon?“

„O šedesát hlasů. Účast u voleb byla největší v historii okresu – skoro devadesátiprocentní. Byla to válka, ve které se nebrali zajatci. Když byl vyhlášen vítěz, zalezl Rake domů, zamknul za sebou a dva roky se neukázal.“

Zůstali stát u řady náhrobních kamenů. Paul kolem nich začal přecházet, jako by někoho hledal. „Tady,“ ozval se po chvíli a ukázal prstem. „David Lee Goff. První ze Spartans, který zahynul ve Vietnamu.“

Neely se podíval na fotografii Davida Leea zapuštěnou v náhrobním kameni. Nevypadal na ní na víc než na šestnáct let. Neměl na sobě ani vojenskou uniformu, ani to nebyl portrét z maturitního tabla. David Lee pózoval fotografovi v zeleném dresu Spartans s číslem 22. Narodil se v roce 1950, zabit byl roku 1968. „Znám jeho nejmladšího bratra,“ ozval se Paul. „David Lee maturoval v květnu, v červnu nastoupil do přijímače, do Vietnamu dorazil v říjnu a zabit byl den po Díkůvzdání. Bylo mu osmnáct let a dva měsíce.“

„Dva roky předtím, než jsme se narodili.“

„Jo. Dalšího, který ve Vietnamu padl, ani nenašli. Byl to černoch, nějaký Marvin Rudd. Za pohřešovaného po akci jej prohlásili v roce 1970.“

„Vzpomínám si, že Rake o Ruddovi mluvil,“ řekl Neely.

„Rake ho zbožňoval. Jeho rodiče pořád chodí na každý zápas a jeden neví, co si myslí.“

„Jsem už z té smrti unavený,“ prohlásil Neely. „Pojďme odsud.“

Neely si nevzpomínal, že by kdy v Messině bylo knihkupectví nebo že by bylo možné dát si tu někde espreso či koupit kávu z Keni. Podnik Naťs Place dnes nabízel všechny tři možnosti a k nim ještě časopisy, doutníky, kompakty, pikantní pohlednice, bylinné čaje pochybného původu, vegetariánské sendviče a polévky a místo k utkávání potulných básníků, lidových zpěváků a té hrstky místních rádoby bohémů. Byl na náměstí čtyři vchody od Paulovy banky v domě, kde se za Neelyho dětství prodávala krmiva a hnojiva. Paul musel vyřídit nějaké úvěry, takže se Neely vydal na průzkum sám.

Nat Sawyer byl ten nejhorší rozehrávač v historii týmu Spartans. Jeho průměrná délka odkopu byla rekordně nízká a pokazil tolik zahájení, že Rake už ani nekoukal na to, kde míč při rozehrávce je. S Neelym na postu zadáka zas tak nezbytně dobrého rozehrávače nepotřeboval.

Během posledního ročníku studia se Natovi nějakým záhadným způsobem podařilo dvakrát míč při výkopu úplně minout. Byly z toho jedny z nejsledovanějších videozáznamů v historii televizního programu. Druhé pochybení, při němž vlastně během jednoho zahajovacího výkopu minul hned dvakrát, skončilo komickým během za touchdownem na vzdálenost čtyřiadevadesáti metrů, který podle přesné stopáže videozáznamu trval 17,3 sekundy. Nat, který stál ve vlastním brankovišti a byl z toho docela nervózní, se pokusil o výkop, ale kopl naprázdno do vzduchu a vzápětí se na něj vrhli dva obránci z Grove City. Protože se míč neškodně překuloval na zemi nedaleko od něj, Nat se vzchopil, popadl ho a dal se do běhu. Ti dva obránci, které to vysloveně zmátlo, jej začali zmateně pronásledovat a Nat se nešikovně pokusil míč opět za běhu vykopnout. Když minul, znovu míč sebral a honička pokračovala. Pohled na tu neohrabanou gazelu dusající v panické hrůze stadionem ochromil většinu hráčů z obou mužstev. Silo Mooney se později přiznal, že se smál tak, že ani nemohl blokovat svého protihráče. Přísahal, že slyšel řehot i zpod přileb hráčů z Grove City.

Na videozáznamu napočítal trenér deset neúspěšných pokusů o zastaveni Když Nat konečně doběhl do brankoviště soupeře, bacil míčem o zem a bez ohledu na riziko potrestání si bleskově strhl z hlavy přilbu a rozběhl se ke straně domácích, aby ho fanoušci mohli obdivovat pěkně zblízka.

Rake mu udělil cenu za nejodpornější touchdown roku.

V desáté třídě zkoušel Nat hrát zadáka, ale neuměl běhat a nerad se pral. V jedenácté to pak zkoušel v obraně, ale Neely ho při tréninku jednou natřel ze strany do břicha a Nat nemohl snad pět minut chytit dech. Jen málo Rakeových hráčů si s sebou neslo prokleti tak zoufalého nedostatku talentu. A jen málokterý z nich vypadal v dresu ještě hůř.

Výloha byla zaplněna knihami a lákala i na kávu a jídlo. Dveře vrzly, zacinkal zvonek a Neely měl na okamžik pocit, že se vrací v čase. Pak ho ale do nosu udeřila vůně kadidla a v tu chvíli věděl, že to tu vede Nat. Sám majitel se stohem knih v náručí vzápětí vystoupil z úkrytu mezi dvěma rozviklanými regály a s úsměvem pozdravil: „Dobrý den. Čím posloužím?“

Pak ale ztuhl a knihy upustil na podlahu. „Neely Crenshaw!“ Vrhl se k němu se stejnou neohrabaností, s jakou se pohyboval při fotbale. Objali se. I sevření, při kterém Neely ucítil na bicepsu ostrý loket, bylo nešikovné. „Rád tě vidím!“ vyhrkl Nat a na okamžik se mu zamžily oči.

„Taky tě rád vidím, Nate,“ odvětil poněkud rozpačitě Neely. Naštěstí byl v tuto dobu v obchodě kromě něj jen jeden zákazník.

„Koukáš na ty náušnice, co?“ zeptal se Nat a o krok ustoupil.

„No ano, máš jich docela slušnou sbírku.“ Na každém uchu viselo Natovi nejméně pět stříbrných kroužků.

„První mužský s náušnicemi v Messině, co tomu říkáš?

A první s culíkem. A taky první obchodník ve městě, který se netají tím, že je gay. 2c jsi na mě pyšný?“ Nat pohodil dlouhými černými vlasy, aby se pochlubil culíkem.

„Jasně, Nate. Vypadáš dobře.“

Nat si ho změřil od hlavy až k patě a oči se mu leskly, jako by do sebe celé hodiny lil jedno espreso za druhým. „Co koleno?“ zeptal se a rozhlédl se kolem, jako kdyby Neelyho zranění bylo nějakým tajemstvím.

Je natrvalo v háji, Nate.“

„Ten parchant už na tebe neměl co sahat. Viděl jsem to.“ Nat mluvil s takovou autoritou, jako by toho dne stál na stadionu Tech na postranní Čáře.

„Už je to dávno, Nate. Byl to jiný život.“

„A co takhle kafe? Mám tady specialitku z Guatemaly, po které se jednomu zrovna zatočí hlava.“

Propletli se mezi regály a policemi dozadu, kde začala improvizovaná příprava kávy. Nat zamířil téměř v poklusu za zaneřáděný pult a začal z něj shazovat nádobí a příbory. Neely se obkročmo posadil na barovou stoličku a sledoval cvrkot. Ať Nat dělal cokoliv, elegance v tom nikdy nebylo ani za mák.

„Povídá se, že už mu nezbývá ani čtyřiadvacet hodin,“ ozval se Nat, když vyplachoval konvičku.

„Tady se drbům vždycky dalo věřit, zvlášť pokud se týkaly Rakea.“

„Kdepak, tohle vypustil někdo z rodiny.“ V Messině nebylo nejdůležitější mít nejčerstvější klevety, nýbrž chlubit se nejspolehlivějším zdrojem. „Dáš si doutník? Mám tu nějaké pašované kubánské. Taky bezva.“

„Ne, díky. Nekouřím.“

Nat začal nalévat vodu do velkého italského kávovaru. „V čem děláš?“ zeptal se přes rameno.

„V nemovitostech.“

„No, to je fakt originální.“

„Uživí mě to. Máš bezvadný podnik, Nate. Curry mi říkal, že si vedeš dobře.“

„Jen se snažím vdechnout téhle poušti trochu kultury. Paul mi do začátku půjčil třicet tisíc babek, věřil bys tomu? Neměl jsem nic než nápad a osm set doláčů, no a máma byla pochopitelné ochotná to podepsat jako ručitel.“

„Jak se má?“

„Skvěle, díky. Odmítá stárnout. Pořád učí třetí třídu.“

Když káva začala správné pěnit, Nat se opřel vedle malého dřezu a uhladil si bujný knír. „Tak Rake umře, Neely, je to vůbec možné? Messina bez Eddieho Rakea. Začal tu trénovat před čtyřiačtyřiceti lety. Polovina lidí v tomhle okrese ještě ani nebyla na světě.“

„Viděl jsi ho?“

„Býval tu často, ale když onemocněl, zalezl umírat domů. Rakea už nikdo neviděl půl roku.“

Neely se rozhlédl. „Rake byl tady?“

„Rake byl můj první zákazník. Povzbuzoval mě, když jsem uvažoval, že si to tu otevřu. Znáš to, běžné motivační kecy – neměj strach, dři víc než ti ostatní, nikdy to nevzdávej – obvyklá nalejvárna na poločas. Když jsem to opravdu otevřel, rád sem chodíval po ránu na kafe. Myslím, že se tu cítil bezpečně, protože tady nikdy nebývalo moc lidí. Většina těch místních křupanů se bála, Že když tu vezmou za kliku, chytnou AIDS.“

„Kdy jsi to otevíral?“

„Už je to sedm a půl roku. První dva roky mi to tu nevydělalo ani na elektriku, ale pak se to pomalu začalo hýbat. Rozšířily se fámy, Že sem rád chodí Rake, takže město začalo být zvědavé.“

„Myslím, že kafe je už hotové,“ ozval se Neely, když to v přístrojí začalo syčet. „Nikdy jsem Rakea neviděl číst knížku.“

Nat nalil dva malé šálky a na talířcích je postavil na pult.

„Voní to skvěle,“ prohlásil Neely.

„Mělo by to být na předpis, Rake se mě jednou zeptal, co by se mu tak mohlo líbit ke čtení. Prodal jsem mu Raymonda Chandlera. Přišel druhý den znova a chtěl dalšího. Zamiloval si to. Pak jsem mu prodal Dashiella Hammetta. Potom se zbláznil do Elmora Leonarda. Otevírám v osm, což se v knihkupectví hned tak nevidí, a Rake sem hned po otevření zašel jednou nebo dvakrát do týdne. Sedávali jsme tamhle v rohu a mluvili o knížkách. Žádný fotbal nebo politika, žádné drby. Jenom knihy. Zbožňoval detektivky. Když jsme zaslechli u dveří zvonek, vyklouzl zadem a zmizel domů.“

„Proč?“

Nat se dlouze napil kávy, přičemž se titěrný šálek ztratil v houští jeho nepoddajného kníru. „Moc jsme o tom nemluvili. Bylo mu trapně z toho, jak se s ním rozloučili. Byl nesmírně pyšný, tomu přece učil i nás. Zároveň ale cítil zodpovědnost za Scottyho smrt. Spousta lidí mu dávala a vždycky bude dávat vinu. To je pořádná tíha, kamaráde. Chutná ti to kafe?“

„Je hrozně silné. Chybí ti?“

Odpovědi předcházel další pomalý doušek. , Jak by ti Rake mohl nechybět, když jsi pod ním kdysi hrával? Vidím ho před sebou každý den. Slyším jeho hlas. Cítím ho, jak se potí. Cítím i to, jak do mě vráží bez chráničů. Dokážu napodobit jeho řvaní, vrčení a vztekání. Pamatuju si jeho historky, proslovy a poučování. Pamatuju si všech čtyřicet herních plánů a všech osmatřicet zápasů z doby, kdy jsem nosil dres. Otec mi zemřel před čtyřmi lety. Měl jsem ho moc rád, ale – a to se říká hodně těžko – neměl na mě takový vliv jako Eddie Rake.“ Nat se odmlčel, než stačil dolít kávu. „Později, když jsem si to tu otevřel a poznal jsem ho taky jinak než jako legendu, když už jsem se nebál, že mě seřve, jak jsem to zase zbodal, začal jsem toho starého páprdu čím dát Um víc obdivovat. Eddie Rake není žádný cukroušek, ale člověk to je. Po Scottyho smrti hrozně vytrpěl a neměl nikoho, na koho by se obrátil. Pořád se modlil. V kostele byl každý den. Myslím, Že beletrie mu pomáhala. Byl to pro něj nový svět. On se v těch stovkách a možná tisících knih ztrácel.“ Rychle si usrkl. „Chybí mi, když tam teď nesedí a nemluví o knihách a autorech, aby se nemusel bavit o fotbale.“

Zepředu se ozvalo tlumené cinknutí zvonku na vchodových dveřích. Nat pokrčil rameny a řekl: „Oni si nás najdou. Chceš vdolek nebo něco jiného?“

„Ne. Jedl jsem v Renfrow’s. Nic se tam nezměnilo. Stejná mastnota, stejná nabídka, stejné mouchy.“

„A stejní strejcové, co tam posedávají a remcají, protože série bez porážky ne a ne přijít.“

„Přesně. Chodíš na zápasy?“

„Ani omylem. Když jsi v takovémhle městě jediný blbec, co se přiznal, že je gay, zrovna davy nevyhledáváš. Lidi na tebe civí, ukazují si a šeptají si, odvádějí děti, a i když už jsem na to zvyklý, raději se takovýmhle scénám vyhýbám. Kromě toho kdybych šel sám, nebyla by to žádná zábava, a kdybych si s sebou vzal přítele, znamenalo by to konec zápasu. Dovedeš si mě představit, jak tam vejdu s nějakým pěkným klukem a budeme se držet 2a ruce? Ukamenovali by nás.“

„Jak jsi v tomhle městě dokázal odložit masku?“

Nat postavil šálek s kávou stranou a vrazil si ruce hluboko do kapes silně naškrobených a nažehlených džínů.

„To nebylo tady, člověče. Když jsme odmaturovali, vydal jsem se na nějakou dobu do D. C, kde mi netrvalo zase tak dlouho, abych zjistil, kdo a co jsem. Já jsem tu masku neodkládal, Neely, já jsem ji strhnul a zahodil. Sehnal jsem si práci v knihkupectví a začal jsem se to učit. Pět let jsem žil hodné divoce a pořádně jsem si užíval. Pak mě ale město začalo unavovat. Upřímně řečeno – zastesklo se mi po domově. S tátou to začínalo jít s kopce, takže bylo třeba vrátit se. S Rakem jsem měl dlouhý rozhovor. Řekl jsem mu pravdu. Eddie Rake tady byl první člověk, kterému jsem se svěřil,“

„A jak na to reagoval?“

„Řekl, že o gayích toho moc neví, ale že jestli vím, kdo jsem, tak do háje s ostatními. ‚Žij si svůj život, chlapče,‘ řekl. ‚Někdo tě bude nenávidět, někdo tě bude milovat a většina lidí nemá vlastní názor. Je to na tobě.‘“

„To je celý Rake.“

„Dodal mi odvahu, abys věděl. Potom mě přesvědčil, že si to tady mám otevřít, a když už jsem si pak byl jistý, že jsem udělal obrovskou chybu, začal sem chodit a tamtamy zapracovaly. Počkej chviličku. A neodcházej.“ Nat odběhl dopředu, kde už čekala postarší dáma. Hlasem, jenž už ani nemohl být sladší, ji oslovil jménem, a záhy už byli oba pohrouženi do hledání nějaké knihy.

Neely obešel pult a nalil si další šálek silné tekutiny. Když se Nat vrátil, oznámil Neelymu: „To byla paní Underwoodová, mívala tady čistírnu.“

„Pamatuju se.“

„Je jí snad sto let a libuje si v erotických westernech. To je, co? Když má člověk knihkupectví, seznámí se s nejrůznějším dobrým zbožím. Ona to bere tak, že nakupovat u mě je bezpečné, protože já mám taky svoje tajemství. Kromě toho je jí to asi v jejím věku už docela putna.“

Nat dal na tácek obrovský borůvkový vdolek a položil ho na pult. „Do toho,“ řekl a rozlomil ho. Neely si vzal menší kousek.

„To pečeš sám?“ zeptal se.

„Každé ráno. Kupuju to mražené a peču v troubě. Rozdíl nepozná nikdo.“

„Není to špatné. Vidíš se někdy s Cameron?“

Nat ustal ve žvýkání a tázavě se na Neelyho zadíval. „Proč tebe by měla zajímat Cameron?“

„Vy dva jste byli kamarádi, tak mě to jen tak napadlo.“

„Doufám, že tě pořád ještě hryže svědomí.“

„Hryže.“

„Fajn. Doufám, že to bolí.“

„Dá se říct. Někdy.“

„Píšeme si. Má se fajn. Žije v Chicagu. Je vdaná a má dvě holčičky. Ale stejně – proč se ptáš?“

„To se nemůžu zeptat na spolužačku?“

„Do ročníku s námi chodilo skoro dvě stě holek. Jak to, že ses ze všeho nejdřív zeptal zrovna na ni?“

„Nech to plavat, Nate.“

„Ne, chci to vědět. Tak povídej, Neely, proč se ptáš na Cameron?“

Neely si nasypal do úst posledních pár drobtů z vdolku a mlčel. Nakonec pokrčil rameny, usmál se a prohlásil: „No jo, myslím na ni.“

„A myslíš na Sirénu?“

„Jak bych mohl zapomenout?“

„Šel jsi za štětkou. Okamžité uspokojení, to určitě, ale z dlouhodobého hlediska to byla špatná volba.“

„Uznávám, byl jsem mladý a pitomý. Ale stejně to bylo fajn.“

„Byl jsi celoamerický šampión. Neely, tys mohl mít každou holku ze školy, na kterou by sis pomyslel. Cameron jsi odkopnul, protože Siréna byla ochotná dát ti hned. Nenáviděl jsem tě za to.“

„Ale no tak, Nate, vážně?“

„Nenáviděl jsem tvoji drzost. Cameron byla moje kamarádka už od školky, ještě dřív, než ty ses vůbec přistěhoval. Věděla, že jsem jiný, a vždycky se mě zastávala. Snažil jsem se ji taky chránit, ale ona se do tebe zamilovala a to byla obrovská chyba. Siréna se rozhodla, že toho celoamerického šampióna chce pro sebe. Sukně se zkrátily, blůzky začaly být těsnější a tys jí to zbaštit i · navijákem. A moji zbožňovanou Cameron jsi odkopnul.“

„Mrzí mě, že jsem o tom začal.“

„Jo, kámo, radši budeme mluvit o něčem jiném.“

Nové téma hledali dlouho a v tichosti.

„Počkej, až ji uvidíš,“ řekl potom Nat.

Je dobrá, co?“

„Siréna vypadá jako stárnoucí lepší štětka, což nejspíš taky je, ale Cameron, to je prostě klasa.“

„Myslíš, že přijede?“

„Nejspíš. Paní Lila ji bůhvíjak dlouho učila na klavír.“

Neely sice neměl, kam by šel, stejně se ale podíval na hodinky. „Budu už muset běžet, Nate. Díky za kafe.“

„Dík, že ses stavil, Neely. Opravdu jsi mi udělal radost.“

Prokličkovali mezi regály a policemi nazpátek do předního traktu obchodu a Neely se u dveří ještě zastavil. „Hele, pár se nás dneska večer sejde na bariérách, něco jako stráž u umírajícího,“ řekl. „Pivo a historky z minulosti, znáš to. Co kdybys zašel?“

„Moc rád,“ odvětil Nat. „Díky.“

Neely otevřel dveře a vykročil. Nat jej ale ještě popadl za paži a ozval se: „Neely, já jsem lhal. Není pravda, že bych tě někdy nenáviděl.“

„Ale měl bys.“

„Nenašel se nikdo, kdo by tě nenáviděl. Tys byl náš celoamerický šampión.“

„Ty doby už jsou pryč, Nate.“

„Ne. Dokud Rake nezemře, tak ne.“

„Vyřiď Cameron, že bych ji rád viděl. Mám jí co říct.“

Sekretářka se profesionálně usmála a šoupla mu přes přepážku psací podložku. Neely vyplnil jméno, čas a datum a jako jméno navštívené osoby uvedl dlouholetého trenéra dívčího basketbalového družstva Binga Albrittona. Sekretářka formulář překontrolovala, aniž by ji jeho tvář nebo jméno něco říkaly, a nakonec prohlásila: „Nejspíš bude v tělocvičně.“ Druhá dáma v kanceláři vzhlédla a ani ona Neelyho Crenshawa nepoznala. A jemu to plně vyhovovalo.

Chodby messinské střední školy byly tiché a dveře všech tříd zavřené. Stejné šatní skříňky, pořád stejná omítka, tytéž podlahy lesknoucí se vrstvami vosku. V okolí každého ze záchodů pořád týž lepkavý odér desinfekce. Věděl, že kdyby do některých z těch dveří vešel, uslyšel by totéž odkapávání vody, ucítil by stejný kouř zapovězené cigarety a spatřil by tu samou řadu zrezivělých mušlí a nejspíš i pořád stejnou strkanici dvou mladých pitomečků. Kráčel chodbami dál a právě míjel třídu, kam chodil na matematiku ke slečně Arnettové. Nahlédl do okénka ve dveřích a spatřil svoji někdejší učitelku, jak sedí na rohu pořád téhož stolu a přednáší tytéž vzorečky.

Opravdu už je to patnáct let? Na okamžik měl zase pocit, že je mu osmnáct a že je prostě jen kluk, který nesnáší matematiku a angličtinu a nepotřebuje nic, co mu tyto zdi mohou nabídnout, protože on si přece vydělá jmění na fotbalových stadionech. Z toho, jakým letem jej minulo uplynulých patnáct let, se mu na okamžik zatočila hlava.

Kolem něj prošel školník, starý pán, který se o školní budovu staral od dob, co ji postavili. Na zlomek sekundy už to vypadalo, že Neelyho poznal, ale pak jen odvrátil zrak a tlumeně broukl: „Brej den.“

Hlavní vchod školní budovy ústil do rozlehlého moderního atria, které bylo postaveno, když byl Neely ve drahém ročníku. Atrium spojovalo dvě starší budovy, které tvořily areál střední školy, a vedlo ke vchodu do tělocvičny. Stěny byly obloženy snímky absolventů od 20. let. Basketbal byl sice v Messině sportem druhořadým, ale díky fotbalu si město tak zvyklo na vítězství, že očekávalo vznik takové dynastie u každého týmu. V sedmdesátých letech Rake prohlásil, že škola potřebuje novou tělocvičnu. Emise obligací se prodala z devadesáti procent a Messina pyšně vybudovala nejmodernější středoškolskou basketbalovou halu ve státě. Její vchod nepřipomínal nic tolik jako síň slávy.

Vévodila jí masivní a velice drahá vitrína na ceny, v níž Rake pečlivě naaranžoval svých třináct malých pomníčků. Třináct státních titulů nasbíraných od roku 1961 do roku 1987. Za každou cenou byla velká fotografie týmu, soupis skóre a koláž ze zvětšených titulků. Byly tam podepsané fotbalové míče a vyřazené dresy včetně čísla 19. Samozřejmě se tam skvěla spousta Rakeových snímků – Rake s Johnnym Unitasem v nějaké funkci vykonávané mimo sezónu, Rake s guvernérem tu i onde, Rake s Romanem Armsteadem těsně po zápasu s Packers.

Neely strávil pár minut pohroužen do prohlížení výstavky, ačkoliv ji viděl už tolikrát. Byl to současně okázalý hold skvělému trenérovi a jeho odhodlaným hráčům i smutná připomínka toho, co bylo a už není. Kdysi slyšel někoho vyslovit názor, že hala tělocvičny je srdcem i duší Messiny. Spíš to byla svatyně Eddieho Rakea, oltář, u něhož se jeho ctitelé mohli klanět.

Podél stěn směrem ke dveřím tělocvičny stály další vitríny. Další podepsané míče, tentokrát z méně úspěšných let. Menší ceny po méně významných týmech. Poprvé, a jak doufal také naposledy, pocítil Neely lítost za ty kluky z Messiny, kteří trénovali a uspěli, a přesto zapadli nepovšimnuti jen proto, že provozovali méně sledovaný sport.

Fotbal byl králem a tak to mělo i zůstat. Přinášel slávu i peníze a v tom to všechno bylo.

Hlasité zvonění Neelyho prudce vrátilo do reality. Vydal se atriem nazpět a v tu chvíli jej obklopil hlučící a ženoucí se dav dětí střídajících se ve třídách. Chodby byly rázem plné studentů, kteří se strkali a pokřikovali po sobě, bouchali dveřmi skříněk a nechávali sebou zmítat hormony, jež museli předchozích padesát minut držet na uzdě. Neelyho nikdo z nich nepoznal.

Málem do něj vrazil vysoký, statný a svalnatý kluk s velice silným krkem. Na sobě měl zelenobílou sportovní bundu Spartans, kterou směli nosit jen reprezentanti školy a jel neměla mezi symboly společenského postavení v Messině obdoby. Pyšně si vykračoval jako někdo, komu to všechno kolem patří. Byla to vlastně i pravda, ač jen nakrátko. Celým svým vzezřením si získával respekt. Očekával, že bude obdivován. Děvčata se na něj usmívala. Ostatní chlapci mu uhýbali z cesty.

Vrať se sem za pár let, chlapáku, a nebudou si ani pamatovat tvoje jméno, pomyslel si Neely. Z tvé zářné kariéry zbude jen poznámka pod čarou. Ze všech těch krásných děvčat budou matky. Ta zelená bunda tě bude pořád ještě naplňovat obrovskou pýchou, ale už se do ní nevejdeš. Vzpomínky na střední školu. Vzpomínky na dětství.

Proč to tenkrát bylo tak důležité?

Neely si najednou připadal nesmírně starý. Protlačil se davem a nechal školu za zády.

Pozdě odpoledne pomalu projížděl úzkou štěrkovou cestou klikatící se kolem pahorku Karr’s Hill. Když se krajnice rozšířila, zajel na ni a zaparkoval. Pod ním ve vzdálenosti více než dvou set metrů stála klubovna Spartans a v dálce po jeho pravici ležela obě tréninková hřiště. Na jednom hrálo středoškolské družstvo v plné výstroji tréninkový zápas, na druhém trénovali junioři. Až sem bylo slyšet hvízdání a pokřikování trenérů.

Na Rake Fieldu jezdil Rabbit na zelenožluté motorové sekačce sem a tam po svěžím trávníku, což provozoval každý den od března do prosince. Roztleskávačky na lehkoatletické dráze za střídačkou domácích malovaly transparenty pro podporu hráčů na páteční večer a sem tam nacvičovaly nové figury. Ve vzdálenějším brankovišti se kapela chystala na rychlou zkoušku.

Moc se toho nezměnilo. Jiní trenéři, jiní hráči, jiné roztleskávačky, jiní kluci v kapele, ale pořád to byli Spartans na Rake Fieldu, kde Rabbit jezdí se sekačkou a všichni jsou nervózní z blížícího se pátku. Neely věděl, že kdyby se sem vrátil za deset let, lidé i prostředí by vypadali stejně.

Další rok, další tým, další sezóna.

Bylo těžko věřit, že Eddie Rake nakonec sedával nedaleko místa, kde nyní seděl Neely, takže potřeboval rádio, aby věděl, co se děje na hřišti. Fandil týmu Spartans? Nebo snad při každém zápasu ze zášti doufal, že prohrají? Rake uměl být zlý a nevraživost v sobě dokázal živit dlouhá léta.

Neely tu nikdy neprohrál. Tým, v němž hrál jako nováček, prošel sezónou neporažen, což se v Messině samozřejmě očekávalo. Prváci hráli vždycky v úterý a chodilo na ně víc fanoušků než na většinu zápasů středoškolského mužstva. Dva zápasy, které jako začátečník prohrál, se oba odehrály v celostátním finále a v areálu A&M. Tým, jehož členem byl v osmé třídě, hrál nerozhodně s Portervillem a bylo to utkaní právě tak na vážkách, jako když Neely málem prohrál zápas v Messině.

Remíza dohnala hlavního trenéra Rakea k tomu, že vrazil do šatny a udělil hráčům drsnou lekci o smyslu pýchy Spartans. Poté, co tlupu třináctiletých kluků dostatečně zterorizoval, jim vyměnil trenéra.

Jak Neely sledoval tréninkové hřiště, historky se mu vybavovaly jedna za druhou. Jenže je nijak netoužil znovu prožívat, a tak raději odjel.

Muž dodávající do Rakeova domu ovoce vyslechl šeptem sdělované zvěsti a zanedlouho celé město vědělo, že trenér odcestoval tam. odkud se už nikdy nevrátí.

Za soumraku se ta fáma dostala až na bariéry, kde se k cekáni shromažďovaly malé skupinky hráčů z týmů, jež hrály v různých obdobích. Pár mužů sedělo o samotě pohrouženo do vzpomínek na Rakea a slávu, která už dávno pominula.

Paul Curry přišel v džínách a tričku a přinesl dvě velké pizzy, které připravila Mona a poslala je klukům, aby dnes večer mohli být opravdu kluky. Silo Mooney dorazil s přenosnou chladničkou plnou piv. Hubcap chyběl, což nikoho nepřekvapovalo. I kluci Utleyových z venkova, dvojčata Ronnie a Donnie, se doslechli, že se Neely vrátil. Před patnácti lety to byli pětasedmdesátikiloví obránci, kteří byli jeden od druhého k nerozeznání a jeden jako druhý také dokázali uzvednout dubovou kládu.

Když se setmělo, sledovali Rabbi ta, jak se belhá k výsledkové tabuli a zapíná světla na jihozápadním stožáru. Rake tedy přece jen ještě žil, pokud se tomu tak dalo říkat, Rake Field pokryly dlouhé stíny a bývalí hráči čekali. Běžci už byli pryč a stadion ztichl. Občas z některé ze skupinek rozptýlených po bariérách pro domácí vytryskl gejzír halasného řehotu, jak někdo dovyprávěl podařenou starou historku z fotbalu. Většinou tu však hlasy zněly jen tlumeně. Rake už byl v bezvědomí, takže se konec blížil.

I Nat Sawyer si k nim našel cestu. Nesl velkou bednu. „V tom máš drogy, Nate?“ zeptal se Silo.

„Ani náhodou. Doutníky.“

Jako první si kubánský doutník zapálil Silo, po něm Nat, pak Paul a nakonec i Neely. Bratři Utleyovi nikdy nepili ani nekouřili.

„To byste neuhodli, co jsem našel,“ řekl Nat.

„Holku?“ ozval se Silo.

„Sklapni, Silo.“ Nat otevřel box a vyndal z něj velký kazetový magnetofon.

„Bezva, trocha jazzu, to je přesně to, co mi tady chybělo,“ prohlásil Silo.

Nat zvedl kazetu a oznámil: „Buck Coffey, komentář zápasu o mistrovský titul ze sedmaosmdesátého.“

„Ale ne,“ ozval se Paul.

,Ale jo. Včera večer jsem si to poprvé po těch letech poslechl.“

„Já jsem to neslyšel nikdy,“ řekl Paul.

„Nevěděl jsem, že se to nahrávalo,“ přiznal se Silo.

„Ty toho nevíš ještě spoustu, Silo,“ řekl Nat. Vložil kazetu do magnetofonu a začal si hrát s knoflíky. „Jestli vám to nevadí, kluci, napadlo mě, že první půli bychom mohli docela dobře přeskočit.“

Dokonce i Neely se dokázal zasmát. V první půli měl čtyři zákroky v obraně a jednou přišel o míč. Spartans prohrávali s nesmírně talentovaným týmem z East Pike 31:0.

Páska se začala odvíjet a ticho na bariérách prolomil pomalý, chraplavý hlas Bucka Coffeyho.

V poločase se vám ze stadionu A&M hlásí Buck Coffey, vážení. Očekávali jsme vyrovnanou hru dvou dosud neporazených týmů. Není tomu tak. East Pike vedou ve všech ohledech, až na trestné body a střídání. Skóre je jedenatřicet nula. Probíral jsem si zápasy Messina Spartans za posledních dvaadvacet let a nevzpomněl jsem si na žádný, ve kterém by to bylo v poločase takhle nahnuté.

„Kde je teď Buck?“ zeptal se Neely.

„Odešel, když vyhodili Rakea,“ odpověděl mu Paul.

Nat mírně zesílil hlasitost a Buckův hlas se nesl ještě dál.

Na hráče z jiných týmů zapůsobil jako magnet. Randy Jaeger přišel blíž se dvěma svými bývalými spoluhráči z týmu z roku 1992. Právník Jon Couch a očař Blanchard Teague v běžeckých botách byli zase zpátky a s nimi čtyři další, kteří hráli v éře velké série. Další tucet lidí se přibližoval.

Mužstva už jsou zase na hřišti a my si teď uděláme pauzičku a dáme prostor našim sponzorům.

„Ty žvásty od sponzorů přeskočím,“ ozval se Nat.

„Fajn“ řekl Paul.

„Ty jsi takovej chytrej kluk,“ ozval se Silo.

Dívám se na postranní čáru Messiny a nikde nevidím trenéra Rakea. Na hřišti vlastně není žádný z trenérů. Mužstva se řadí k výkopu pro druhou půli a trenéři Spartans nejsou nikde k vidění. To je přinejmenším velice zvláštní.

„Kde byli?“ zeptal se kdosi.

Silo pokrčil rameny, ale neodpověděl.

To byla otázka, která v Messině zůstávala bez odpovědi patnáct let. Bylo sice zjevné, že trenéři druhou půli bojkotovali, ale proč?

East Pike vykopávají k jižnímu brankovišti. A výkop máme za sebou. Je krátký a na osmnáctce ho chytá Marcus Mabry. Kličkuje s míčem tu na jednu, tu na druhou stranu, žene se hřištěm, získává prostor a je zastaven na třicítce, kde se dnes poprvé Spartans snaží zahájit nějaký útok. Skóre Neelyho Crenshawa bylo v první půli jen tři ku patnácti. East Pike chytili víc jeho přihrávek než Spartans.

„Sráč,“ ozval se kdosi. „Myslel jsem, že byl na naší straně.“

„To byl vždycky, ale když jsme vyhrávali, měl nás raději.“

„Jen počkejte,“ řekl Nat.

Po Eddiem Rakeovi nebo ostatních trenérech není stále ani stopy. To je velice podivné. Spartans se rozbíhají a Crenshaw vyráží do útoku. Curry mu zprava sekunduje, Mabry je v záloze. East Pike mají proti odvážnému Crenshawovi v lajně osm mužů. A už je tu výpad, klička vpravo, Crenshaw předstírá odhoz, vyráží hřištěm, nachází skulinu, tvrdě proráží, s otočkou odráží obránce a na čtyřicítce je volný. Už je na pětačtyřicítce, na padesátce a za lajnou na jednačtyřicítce East Pike je v plusu jednadvacet yardů! To byla nejlepší akce útoku Spartans za zápas. Snad se probírají k životu.

„Páni, s těmi to byla zabíračka,“ řekl Silo tiše. „Měli pět hráčů z první ligy,“ řekl Paul, který prožíval noční můru první půle zápasu. „Z toho čtyři v obraně.“

„Mně to připomínat nemusíš,“ ozval se Neely.

Takže tým Spartans se nám konečně probral. Řvou na sebe, když se shlukují před akcí, a na postranní čáře to tentokrát skutečně vře. A už je to tady. Crenshaw ukazuje doleva a Curry se roztahuje do strany. Mabry se chystá vyrazit… a už je v pohybu, odhoz, rychlá přihrávka na Mabryho a ten kličkuje doleva na vzdálenost šesti, možná sedmi yardů. To už jsou Spartans skutečně nažhavení. Vrážejí do sebe ažjim drny odletují pod nohama, a pleskají se navzájem po přilbách. Silo Mooney samozřejmě pokřikuje po nejméně třech hráčích East Pike a to bývá vždycky dobré znamení.

„Cos tenkrát křičel. Silo?“

„Upozorňoval jsem je, že dostanou pěkně nakopáno do prdele.“

„Měli na vás jednatřicet bodů.“

„Ale jo,“ odvětil Paul. „Je to pravda. My jsme ho slyšeli. Po tom druhém zákroku začal Silo žvanit z cesty.“

Druhý pokus, zbývají tři yardy. Crenshaw v útočné pozici. Odhoz rychlá přihrávka Mabrymu, který tvrdé vyráží, otáčí se a žene se hřištěm ke třicítce, dvacítce a za lajnu na šestnáctku East Pike! Tři zákroky, čtyřiapadesát yardů! Útočná sestava Spartans lidi opravdu uvádí do vytržení. Nejdřív byli Spartans dole – v první půli měli jen pět zákroků a naběháno jen šestačtyřicet yardů. Crenshaw teď už organizuje vlastní herní plány, nic od postranní čáry, protože tam teď stejně nejsou žádní trenéři. Výpad vlevo s Currym po boku a Mabrym vzadu. Chenault je v pohybu, klička vpravo, úhybný manévr, přihrávka Mabrymu, ten je na lajně sražen, přepadá přes obránce a dopadá na desítce. Čas běží, sekundy ubíhají a z třetí čtvrtiny zbývá už jen deset minut a pět sekund. Messina je deset yardů od touchdownu a na míle daleko od titulu. Crenshaw se jako první vrhá zpátky pro míč, přihrává Mabrymu, který je opět kontrován, ale uvolňuje se a uhýbá daleko doprava. Tam ale nikdo není! Podaří se mu to? Podaří! Podaří se mu to! A to už Marcus Mabry dává první touchdown Messiny! Touchdown Spartans! Comeback začíná!

Jon Couch řekl: „Vzpomínám si, že když padl ten touchdown, pomyslel jsem si: ‚Touchdown je sice bezva, ale dotáhnout tyhle kluky nemáme šanci.‘ East Pike byli až moc dobří.“

Nat trochu ztlumil hlasitost a namítl: „Podělali přece výkop, ne?“

Donnie se přidal do debaty: „No jo, Hindu o míč zavadil někde na patnáctce, to už jsme se tam rojili jako sršni. Poskakoval tam snad pět minut a nakonec se odkutálel za lajnu na dvacítce.“

Ronnie si rovněž přisadil: „Snažili se o kličku zadem doprava, ale nebylo to k ničemu. Pak to zkusili doleva a taky to nebylo na nic. Trojka a jedenáctka to vzaly zpátky dozadu a Silo sejmul na šestce zadáka.“

,Bohužel ho přitom poslal k zemi hlavou napřed, až letěl patnáct metrů. Vyneslo mu to napomenutí za nesportovní chovaní. To byl první poražený na straně East Pike,“ vzpomínal Donnie.

„Byl to omyl,“ namítl Silo.

„Omyl?“ ozval se Paul. „Ty ses mu snažil zlámat kosti.“

„Chyba, vážený pane bankéři, chtěl jsem ho zabít.“

„Byli jsme jako smyslů zbavení,“ pokračoval ve vzpomínání Ronnie. „Silo řval jako postřelený grizzly. Přísahám, že Hindu plakal. Chtěl při každé akci někoho sejmout.“

„Byli bychom snad zastavili i Dallas Cowboys,“ prohlásil Donnie. „Kdo řídil obranu?“ otázal se Blanchard. Já,“ přihlásil se Silo. „Bylo to jednoduché – krytí na křídlech, průraznost v kontaktu, osm kluků uvnitř lajny, všichni brání, všichni útočí, každý proti každému čistě nebo ne, to bylo jedno. To už nebyl zápas, to byla válka.“

„Na trojce a osmičce se Higgins, to drzé křídlo, co pak šlo do Clemsonu, pokusil vzít to šikmo přes střed,“ navázal Donnie. „Míč byl vysoký. Hindu tu přihrávku dokonale přečetl a vyrazil jako utržený vagón. Higgins byl na zemi těsně předtím, než k němu míč doletěl. Klasická ukázka zmařené přihrávky.“

„Přilba mu letěla vzduchem ještě dobrých pět metra,“ prohlásil Paul.

„My jsme seděli čtyřicet řad nad vámi, ale znělo to, jako když se srazí dvě auta,“ ozval se Couch.

„Hned se zvedla nálada,“ řekl Silo., Jednoho jsme měli na kontě a taky nám to náležitě připočetli.“

„A pak už to šlo jako na drátkách,“ prohlásil Ronnie. „Šli jsme do nich jako bejci hlava nehlava a nedarovali jsme jim to. ať to zkoušeli, jak chtěli. Nemohli už uhrát ani bod.“

„To jste tomu tak věřili?“ otázal se Blanchard.

„V té druhé půli už proti nám nemohl uhrát bod žádný tým,“ ozval se Silo. „Když konečně Higginse odnesli ze hřiště, dovoluju si dodat, že na nosítkách, byl míč na naší třicítce. Výkop znamenal šest yardů, pak přihrávka, to byly další čtyři, a pak zase vyrazil ten jejich mrňavej zadák a toho jsme prostě zatloukli do země.“

„Jejich rozehrávač pak začal na trojce,“ pokračoval v líčení Nat.

Jo, rozehrávače měli dobrého,“ kontroval Silo. „My jsme měli pochopitelně tebe.“

Nat zesílil zvuk:

Spartans mají k dobru sedmadevadesát yardů, Z třetí čtvrtiny zbývá necelých osm minut a po Eddiem Rakeovi ani po ostatních trenérech Spartans stále nikde ani vidu ani slechu. Sledoval jsem Crenshawa, když měl míč tým East Pike. Po celou tu dobu měl pravou ruku strčenou do kbelíku s ledem a ani si nesundal přilbu. Přihrávka vlevo nejblíže stojícímu Mabrymu, ten toho ale tentokrát moc nepředvedl. Obě obranné sestavy se prostě vrhají po každém, kdo by mohl uspět s přihrávkou.

„Z trojky asi ne, blbe,“ broukl Silo.

„Coffey vždycky chtěl dělat trenéra,“ ozval se Paul.

Přihrávka vpravo, Mabry si pohazuje s míčem a vyráží směrem k území soupeře. Získává prostor po stranách a na desítce už je mimo lajnu.

„Jen by mě zajímalo, Neely, jestli víš, cos zkusil potom,“ ozval se Couch.

Jisté,“ odvětil Neely. „Fintu vpravo. Vyrazil jsem, fingoval přihrávku na Chenaulta, pak na Hubcapa a uběhl jsem přitom k území soupeře jedenáct yardů. Útok jsme měli doopravdy drtivý.“

A Spartans prorážejí a sprintují vpřed. Vážení, tohle je snad úplně jiný tým!

„Nevím, proč Buck něco komentoval,“ prohlásil Paul. „Nikdo ho stejně neposlouchal. Celé město bylo na zápase.“

„To se pleteš,“ ozval se Randy. „Poslouchali ho všichni. V druhé půli jsme se snažili zjistit, co se stalo s Rakem, takže každý fanoušek Messiny si držel rádio u ucha.“

Rychlá přihrávka Chenaultovi, který se vrhá přímo na trojku nebo čtyřku. Jen nedbale sklání hlavu s helmou a následuje Sila Mooneyho, který je plně vytížen hned na dvě strany.

Jen na dvě!“ vyhrkl Silo. „To je urážka. Ten druhý, to byl ten parchant s tím odporným ksichtem. Vážil nějakých pětaosmdesát kilo a myslel si. co je za drsňáka. Nejvíc se projevoval, když jsme po sobe pokřikovali. Jen počkej, za minutku bude ze hry.“

Úhyb na Mabryho, klička daleko doprava, získává prostor a už je na třicítce a mimo lajnu. Mladíček z East Pike zůstává otřesen na hřišti.

„To byl on.“ prohlásil Silo.

„Cos udělal?“otázal se Blanchard.

„Hra se posouvala doprava dál od nás,“ začal vysvětlovat Silo. „Blokoval jsem ho ranou shora, dostal jsem ho na zem a docela náhodou jsem se mu kolenem trefil do žaludku. Ječel jako podsvinče. Vydržel tři rozehrávky a zmizel ze hřiště.“

„Za zbytečnou tvrdost jsme mohli dostávat trestné body klidně v každé rozehrávce ať už za útok, nebo za obranu,“ řekl Paul.

„Když ho táhli ze hřiště,“ ozval se Neely, „Chenault mi řekl, že jejich levý útočník se moc dobře nepohybuje. Něco se mu muselo stát, možná vymknutý kotník nebo tak něco, určité ho to dost bolelo, ale ze hry odejít nechtěl. Tak jsme se do něj pětkrát za jednu rozehrávku pořádně opřeli. Pokaždé jsme udělali takových šest sedm yardů najednou. Marcus se hnal při zemi jako jestřáb a pořád si hledal někoho, koho by mohl převálcovat. Přihrál jsem míč a jen jsem ten masakr sledoval.“

„Pusť to, Nate,“ řekl Silo.

První pokus mají na osmatřicítce East Pike. Spartans se ženou s míčem, je ale jisté, že hrají o Čas. V druhé půli zatím neproběhla ani jediná samostatná akce. Do konce třetí čtvrtiny zbývá šest minut. Curry míří doleva, vyráží, uhýbá vpravo, přihrává Mabrymu a ten se vrhá na třicítce za lajnu! Pětadvacítka! A už je tu osmnáctka East Pike a Spartans jim už klepou na dveře!

„Po každé akci Mabry sprintoval zpátky do skupiny a povídal: ‚Dejte mi míč, kluci, jen mi dejte ten míč.‘ Tak jsme mu ho dali,“ vykládal Neely.

„A vždycky když Neely vyhlásil další herní akci,“ přidal se Paul, „Silo prohlásil: ‚Zbodej to a já ti zlámu vaz.‘“

„Nedělal jsem si srandu,“ odvětil Silo.

„Uvědomovali jste si vůbec, že vám jde o čas?“ otázal se Blanchard.

„Jo, ale na tom nám nezáleželo,“ odpověděl Neely. „Věděli jsme, že vyhrajeme.“

Mabry už měl během druhé půle míč dvanáctkrát a urazil s ním osmasedmdesát yardů. A máme tu rychlou přihrávku, opět manévr vpravo, tentokrát ale nic moc. Spartans opravdu tvrdě dorážejí na levé křídlo obrany East Pike. Mabry prostě následuje Durstona a Vatrana a jako obvykle u žádného střetu nesmí chybět Silo Mooney.

„Bucka Coffeyho jsem miloval,“ prohlásil Silo.

„Nechodil jsi náhodou s jeho nejmladší dcerou?“ rýpl si Neely.

„Chození bych tomu zrovna neříkal,“ ohradil se Silo. „Piš si, že Buck o tom neměl ani páru.“

Druhý pokus na šestnácti yardech a Mabry opět uhýbá doprava na trojku, možná až na čtyřku, a už se nám, vážení, rozbíhá boj muže proti muži. Jako v zákopech, jako v zákopech.

„Tam je to jeden proti jednomu vždycky, Bucku,“ rýpl si Silo. „Proto se tomu říká přední lajna.“

V polotmě se společnost téměř nepozorovaně rozrůstala. Další hráči po bariérách sestupovali nebo naopak vystupovali tak blízko, aby slyšeli záznam přenosu i poznámky ke hře.

Třetí pokus, zbývají čtyři yardy. Curry manévruje doširoka s hřištěm za zády obsazeným, klička vpravo, Crenshaw se drží, je kontrován a padá možná o dva vpřed Devon Bond ho opravdu dostal.

„Devon Bond po mně vyrazil tolikrát, že jsem si připadal jako boxovací pytel,“ prohlásil Neely.

„To byl fakt jediný hráč, se kterým jsem prostě nic nezmohl,“ ozval se Silo. „Odpálil jsem míč a šel jsem rovnou po něm a on se mi zrovna rozplynul před očima. Bud tak, a nebo mě napálil předloktím, až mi cvakly zuby. Nebylo o co stát, mít ho proti sobě.“

„Nezlanařili ho pak někam výš?“ zeptal se Donnie.

„Na dva roky ho dostali Steelers,“ upřesnil to Paul. „Pak se ale kvůli nějakým zraněním vrátil zpátky do East Pike.“

Čtvrtý pokus a už začíná jít do tuhého, vážení. Teď už Spartans musejí uhrát bod, protože mají ještě co dohánět. A čas skutečně neúprosně běží. Do konce zbývají tři minuty a čtyřicet sekund. Tlačenice vrcholí, teď Chenault uniká vpravo následován zpovzdálí Crenshawem. Výskok! A protivník je v ofsajdu! Spartans skórují na pětce! Crenshawovi vyšla klasická stará finta klamání tělem.

„Prej klamání tělem,“ odfrkl si Sílo. „To mě poser.“

„Všechno to bylo jen o rychlosti,“ prohlásil Paul.

„Pamatuju se, jak z toho jejich trenér málem zešílel a vletěl na hřiště,“ řekl Blanchard.

„A dostal za to trestňáky. Nedodržení vzdáleností,“ upřesnil to Neely.

„Ten chlap byl normální psychopat,“ přisadil si Silo. „Čím víc jsme uhrávali bodů, tím hlasitěji řval.“

A rozehráváme z nejvýhodnější pozice. Klička vlevo, rychlá přihrávka, výpad, kontrování proti Marcusovi Mabrymu, ten setrvačností padá do koncové zóny! Touchdown Spartans! Touchdown!

Buckův hlas se ztichlou nocí nesl stále dál. Rabbit ten hluk nakonec také zaslechl a přišoural se po dráze do stínu pod bariérami, aby prověřil, odkud se ozývá. Na bariérách spatřil spoustu lidí, jak pololeže či vsedě poslouchají rádio. Uviděl lahve s pivem a k jeho chřípí dolehl kouř cigaret. Za starých časů by si na ně došlápl a všechny by je vykázal ze stadionu. Ti tam nahoře byli ale Rakeovi kluci, hrstka vyvolených. Čekali, až zhasnou světla.

Kdyby přišel ještě blíž, mohl by kteréhokoliv z nich oslovit jménem i číslem a ještě by si přesně vybavil, kde měl ten či onen skříňku.

Rabbit vklouzl mezi kovovými vzpěrami pod bariéry, schoval se pod hráči a poslouchal.

„Neely zkusil přímý výkop,“ ozval se Silo, „a ono to málem vyšlo. Míč poskakoval jako čamrda a dotkl se ho snad každý hráč, co byl v tu dobu na hřišti, až se ho nakonec zmocnil kluk v tom nesprávném dresu.“

„Dvakrát udělali dva yardy,“ přidal se Ronnie, „a pak zkusili dlouhou přihrávku, a tu jim překazil Hindu. Už to vypadalo nadějně, když Hindu poslal obránce za lajnu. A už tu byly trestňáky za zbytečnou tvrdost. První sejmutý.“

„To byla hrozná akce,“ přitakal Donnie.

„Na tribunách jsme z toho šíleli,“ poznamenal Blanchard.

„Můj táta málem hodil rádio na hřiště,“ přiznal Randy. „Nám to bylo jedno.“ řekl Silo. „Stejně nemohli vyhrát“

„Začínali znova a stejně,“ ozval se Ronnie. „Nestřídali se teď někdy rozehrávači?“ zeptal se Couch. „V první rozehrávce poslední čtvrtiny,“ odpověděl Nat. A znovu zesílil hlasitost.

East Pike jsou zpátky na rozehrávce na jedenačtyřicítce Messiny, přihrávka, nízký, razantní odkop zachycený Paulem Currym z výskoku na pětce, úhyb daleko vpravo na desítku, klička vzad – a unikl! Dokonale unikl! Pokračuje na dvacítku, třicítku, čtyřicítku…! Žene se do středu hřiště, využívá bloku Marcuse Mabryho, je na čtyřicítce soupeře, už na třicítce a žene se podél postranní čáry dál! Blokaře má všude, úplně všude! Už je na desítce, pětce, čtyřce, dvojce… touchdown! Touchdown Spartans! Pětadevadesátiyardový útok!

Nat hlasitost opět ztlumil, aby si mohli vychutnat jeden z největších okamžiků historie fotbalového týmu Spartans. Útok byl proveden s učebnicovou přesností, každý blok a každý pohyb nesl punc choreografie Eddieho Rakea vštěpované hráčům v nekonečných hodinách tréninků. Paul Curry vtančil do brankoviště eskortován šesti muži v zelených dresech přesně tak, jak to měli nacvičeno. „Na konci se všichni sejdeme!“ řvával na ně Rake znovu a znovu.

Dva hráči týmu East Pike byli na zemi. Padli za oběť tvrdým, nicméně předpisovým drtivým blokům, které je Rake učil v deváté třídě. „Útoky po rozehrávce jsou perfektní pro likvidační akce,“ opakoval jim donekonečna.

„Pojďte si to poslechnout znovu,“ navrhl Paul.

„Jednou stačí,“ prohlásil Silo. „Končilo by to přece zase stejné.“

Když bylo hřiště vyklizeno, měli následující rozehrávku East Pike. Zahájili akci, která trvala šest minut. Alespoň na kratičkou část druhé půle opět využili svůj mimořádný talent k tomu, aby urvali šedesát yardů, ačkoliv každý byl doslova vydřený. Jejich bezchybné a bezproblémové výkony z první půle byly dávno pryč a vystřídaly je klopotné a neobratné pokusy charakteristické nejistotou. Nebe se bortilo. Tým East Pike byl v kleštích a nebylo v jeho moci zabránit jejich dalšímu svírání.

Každá přihrávka na nejbližšího spoluhráče vyvolávala zběsilý útok všech jedenácti obránců. Každý pokus o odhoz míče končil tím, že příjemce přistál na zemi. Na dlouhé přihrávky pak vůbec nebyl čas, protože Sila nebylo možné zablokovat. Z osmadvacítky Messiny se pak tým East Pike pošetile pokusil o výpad. Zadák předstíral přihrávku doleva a vrhl se vpravo, kde hledal možnost uniknout. Únikovou cestu mu však na lajně uzavřel Donnie Utley, jehož bratr bleskem zaútočil jako vzteklý pes. Ronnie zadáka napadl zezadu, vyrazil mu míč tak, jak ho to učil trenér, mrštil jím o zem a Spartans dotahující na soupeře v poměru 31:21 měli k úspěchu zase o krůček blíž.

S Neelyho pravačkou zjevně není něco v pořádku. V druhé půli se ani jednou nepokusil o odhoz. Když je v akci obrana, drží si ji v kbelíku s ledem. East Pike se v tísni snaží využít sebemenší výhody pro sebe – hráči jdou po křídlech muž proti muži, všichni ostatní jsou soustředěni ve středu.

„Byla zlomená, ne?“ ozval se Jaeger. ‚Ano, zlomená,“ přisvědčil Paul.

Neely jen přikývl.

„Jak sis ji zlomil, Neely?“ zeptal se Jaeger. „Incident v šatně,“ ozval se Silo. Neely mlčel.

Spartans vyrážejí ze své devětatřicítky, Curry uhýbá daleko vpravo, pak míří doleva, doprava přihrává Marcusovi Mabrymu, který ubíhá čtyři, možná pět velice náročných yardů. Devon Bond je na hřišti všude a nikde. To, co předvádí, musí být snem každého obránce. Nedělá si starosti s vykrýváním přihrávek, ale jde prostě jen a jen za míčem. Spartans se rychle shlukují a sprintem vyrážejí k lajně. Jako by slyšeli tikání vteřinové ručičky. Rychlý výpad s přihrávkou na Chenaulta hned za Silem Mooneym, který zrovna masakruje hráče ve středu hřiště.

„To se mi líbí – masakruje,“ prohlásil Silo.

„To byl hodně mírný výraz,“ vložil se do toho Donnie, „Frank při výpadu podělal blok a Silo mu ji před akcí vypálil.“

„Nevypálil mu ji,“ namítl Neely. „Plácnul ho. Rozhodil už mával praporkem, ale nebyl si jistý, jestli ho může penalizovat za drsné chování k vlastnímu spoluhráči.“

„Neměl podělat ten blok,“ prohlásil Silo.

Rozehrávku z osmačtyřicítky, do konce zápasu zbývají Čtyři minuty dvacet, Spartans jsou zpátky na lajně dřív, než se East Pike stihnou zkoncentrovat, rychlá přihrávka, Neely uskakuje vpravo jako gólman a žene se přes padesátku na pětačtyřicítku a za lajnu. Ještě hodně toho Spartans musejí stihnout, než se čas naplní.

Potřebují uhrát dva touchdowny. Budou muset začít využívat postranní čáry.

„Tak do toho, Bucku, co kdybys prostě začal diktovat herní plány?“ zavrčel Silo.

„Vsadil bych se, že je znal,“ prohlásil Donnie.

„Ksakru, ty přece znal každý,“ ozval se Randy. „Neměnily se víc než třicet let.“

„My jsme používali úplně stejné, jako když vy jste hráli s East Pike,“ řekl Couch.

Mabry je opět v útoku, další čtyři yardy k dobru, nyní je tvrdě kontrován Devonem Bondem a zadákem Armondem Butlerem, skutečným lovcem lebek. Nemají sebemenší strach z přihrávky, takže jdou proti soupeři skutečně naplno. Obchvat je připraven, Chenault směřuje doprava, klička vlevo, přihrávka Mabrymu, ten se otáčí kupředu a supí dál Jakýmsi zázračným způsobem se mu daří uhrát tři yardy. Následuje další zajímavá rozehrávka, ale zajímavé jsou teď všechny. Hodiny neúprosně běží. Do konce zápasu nezbývají už ani čtyři minuty. Míč je na osmatřicítce. Curry sprintem vyráží ze skupiny daleko doleva a kličkou se vrací vzad, Neely rovněž uskakuje do obranného postavení, následuje přihrávka, uhýbá doprava, rozhlíží se, rozhlíží, tlak je stále větši, a už míří k opačné straně, kde je zastaven Devonem Bondem. Následuje skutečně ošklivá kolize přilba proti přilbě a Neely pomalu vstává.

„Vůbec jsem neviděl,“ přiznal Neely. „Ještě nikdy mě nikdo tak tvrdě nesejmul. Neviděl jsem dobré půl minuty.“

„Nechtěli jsme ztrácet čas, tak jsme ho prostě bez mazlení zvedli na nohy a spíš jsme ho odvlekli než odvedli zpátky na rozehrání,“ doplnil líčení Paul.

„Taky jsem mu ji plácnul a to doopravdy pomohlo,“ pochlubil se Silo.

„Na to si nevzpomínám.“ řekl Neely.

Paul prohlásil: „Hráli jsme jednačtyřicítku. Neely byl v limbu, tak jsem převzal vedení hry já. Pokud vás zajímá můj názor, jsem génius.“

Herní plán jedenačtyřicet a Spartans se pomalu přibližuji k lajně. Crenshaw se momentálně evidentně necítí nijak zvlášť dobře a ani nevypadá, že by byl příliš při smyslech. Hra je ohromná. Ohromná. Možná nás ještě čekají velká překvapení, vážení. Tým East Pike má na lajně devět mužů. Všechny kontakty jsou zdvojené, žádné plýtvání silami na křídlech. Crenshaw míří na centra, daleký výpad, rychlá přihrávka Mabrymu, ten se zastavuje, skáče a přihrává do dálky přes střed Heathu Dorcekovi, který stojí sám bez krytí! A na třicítku! Dvacítka! Na desítce je kontrován! Ztrácí rovnováhu a padá na trojce! Další bod pro Spartans!

„To byla ta nejodpornější přihrávka, jaká kdy padla v organizovaném fotbale. Něco takového nemohl nikdo čekat. Neuvěřitelné, lidi,“ řekl Paul.

„Úchvatné,“ připojil se Silo. „Dorcek nedokázal chytit ani chřipku, proto mu taky Neely v životě nepřihrál.“

„Nikdy jsem neviděl běžet někoho tak pomalu,“ přisadil si Nat. „Hotový obrovský neohrabaný bizon.“

„Tebe by předběhl vždycky, ty prdelko,“ prohlásil Silo.

„Tahle akce trvala celou věčnost, a když se Heath vrátil na rozehrání, měl slzy v očích,“ řekl Neely.

„Podíval jsem se na Neelyho,“ pokračoval Paul, „a ten řekl: ‚Vezmi to.‘ Vzpomínám si, jak jsem se podíval na hodiny. Do konce chyběly tři minuty čtyřicet a my jsme museli ještě dvakrát skórovat. Povídám: ‚Uděláme to hned, na nic čekat nebudeme.‘ A Silo řekl: ‚Dostanu vás tam.‘“

Pouhé tři yardy od země zaslíbené, vážení, a Spartans se ženou k lajně, rychlé soustředění a ještě rychlejší výpad a Crenshaw směřuje rovnou do brankoviště! Silo Mooney a Barry Vatrano jako dva buldozery rozrážejí celý střed obranné linie týmu East Pike! Touchdown Spartans! Touchdown Spartans! Oni se nedají! Jednatřicet sedmadvacet! Neuvěřitelné!

„Vzpomínám si,“ ozval se Blanchard, „jak jste se před výkopem celý tým shlukli uprostřed. Málem to zpozdilo zápas.“

Dlouho bylo ticho, které nakonec prolomil Silo.

„Museli jsme něco vyřešit. Zkrátka jsme potřebovali ochránit jisté tajemství.“

„To tajemství se týkalo Rakea?“ otázal se Couch.

Jo,“ odvětil Silo.

„Copak se neukázal ani nakonec?“ zeptal se Couch.

„My jsme se sice nerozhlíželi,“ odpověděl Paul, „ale po výkopu se pomalu po hřišti začala šířit zvěst, že se Rake vrátil. Pak jsme ho uviděli na okraji brankoviště. Prostě tam jen stál i s ostatními čtyřmi trenéry, všichni pořád v těch zelených tričkách, a s rukama v kapsách se bezstarostně dívali, jako by patřili k údržbě nebo co já vím k čemu. V tu chvíli jsme je nenáviděli.“

„Bylo to my proti nim,“ prohlásil Nat. „Na East Pike jsme kašlali.“

„Na tu podívanou do nejdelší smrti nezapomenu,“ řekl

Blanchard. „Rake a jeho asistenti na okraji hřiště Vypadali ze všeho nejvíc jako tlupa děvek v kostele. V tu chvíli jsme ani nevěděli, proč tam vůbec jsou. A vlastně to asi nevíme

„Bylo jim řečeno, aby se drželi od naší postranní čáry dál.“ ozval se Paul.

„Kdo jim to řekl?“ otázal se Blanchard.

„Tým,“ odvětil neurčitě Paul.

„Ale proč?“ nedal se Blanchard.

Nat sáhl po knoflíku pro ovládání hlasitostí. Hlas začínal Buckovi Coffeymu přeskakovat, jak si vzrušení vybíralo svoji daň. Když se East Pike chystali k rozehrávce, už do mikrofonu spíš řval než mluvil.

Míč je na osmnáctce a do konce zápasu zbývají tři minuty pětadvacet sekund. East Pike mají za celou druhou půli celkový výsledek tří podařených prvních pokusů a jedenašedesáti yardů v obraně. Ať zkusili co chtěli, tlupa Spartans, která jako by se probudila ze spaní, jim to vždycky překazila. Úžasný obrat. Nejkurážnější výkon, jaký jsem viděl za těch dvaadvacet let, co komentuji fotbal týmu Spartans.

„Tak do toho, Bucku,“ prohlásil Silo.

Přihrávka vpravo a zase jeden, možná dva yardy k dobru. East Pike si nejsou jisti, co dál. Rádi by nějak popohnali čas, ale potřebují uhrát víc už na první pokus. Do skončení zápasu chybějí tři minuty a deset sekund a hodiny neúprosně běží dál, Messině zatím zbývají všechny tři timeouty a je více než jisté, že je bude potřebovat. East Pike se teď vysloveně vlečou. Pomalu jdou do skupiny, ještě pomaleji rozehrávají od postranní čáry a ve směru hodinových ručiček postupují ke dvanáctce. Rozpouštějí skupinu a pomalu směřují k lajně. Čtyři, tři, dva, jedna, výpad, přihrávka na Barnabyho, který běží venkem a daří se mu získat pět, možná šest yardů. Akce je na pětadvacítce korunována úspěchem, čas však běží.

Poblíž brány pomalu zastavilo bílé auto s nápisem na dveřích. „To bude nejspíš zase Mal,“ poznamenal kdosi. Šerif si dal s vystupováním načas. Zvolna se protáhl a obhlédl si hřiště i tribuny. Pak si zapálil cigaretu.

„Měl jsem vzít víc piva,“ zabručel Silo.

Spartans tvrdě doléhají. Manévry a úhyby vlevo a vpravo jdou jeden za druhým. Waddell v obklíčení vyráží, předstírá fintou úhyb vpravo a odhazuje vlevo. Míč chytá na dvaatřicítce rychlým výpadem Gaddy, který je vzápětí sražen k zemi Hindu Aikenem. Další pokus pro East Pike a boj pokračuje s nepolevujícím úsilím dál. Do konce zápasu zbývají dvě minuty čtyřicet sekund a Spartans by potřebovali, aby už někdo na postranní čáře začal rozhodovat. Hrají tu pořád ještě bez trenérů, vážení.

„Kdo rozhodoval?“ otázal se Blanchard.

„Když uhráli ten první pokus, rozhodli jsme s Neelym, že bude lepší obětovat jedno přerušení,“ řekl Paul.

„Stáhnul jsem obranu k postranní čáře,“ navázal na jeho slova Silo, „a celý tým se tam přesunul. Všichni řvali. Ještě teď, když si na to vzpomenu, naskakuje mi husí kůže.“

„Zesil to, Nate, než se nám tady Silo rozbrečí,“ rýpl si Neely.

První pokus na dvaatřicítce. East Pike rozpouštějí bez jakéhokoliv spěchu skupinu, rozdělují se směrem dozadu do hřiště a doprava a následuje rozehrávka. Waddell jde zpátky na průlom, ohlíží se doprava a přihrává na osmatřicítku. Příjemce se nestačil dostat za lajnu a hodiny ml ukazují jen dvě minuty osmadvacet sekund. Dvě dvacet sedm.

Mal Brown o brány kouřil a pozorně si prohlížel partičku bývalých Spartans, kteří se společně povalovali uprostřed bariér. Slyšel rádio a poznal hlas Bucka Coffeyho, ale nebyl schopen určit, jaký zápas to poslouchají. Nějaké tušení však přece jenom měl. Vyfoukl kouř a zapátral pohledem ve stínu po Rabbitovi.

East Pike rozehrávají od lajny a do skončení zápasu zbývají dvě minuty a čtrnáct sekund. Rychlá přihrávka Barnabymu doleva, ale ten nemůže vyběhnout! Hned na lajně je kontrován oběma bratry Utleyovými, Ronniem a Donniem, kteří, jak se zdá, vybíhají z každé skuliny. Kontrují proti němu jako první a celý tým vyráží! Spartans už šílí, ale raději by měli být opatrní. Ten zákrok byl málem opožděný.

„Opožděný zákrok, nepřiměřená tvrdost, půl tuctu faulů, jen si posluž, Bucku,“ přisadil si Silo. „Trestné body jsme mohli klidně sbírat v každé rozehrávce.“

„Silo do lidí i kousal,“ prohlásil Ronnie.

Další rozehrávka a do konce zápasu zbývají necelé dvě minuty. East Pike hru zdržují, jak jen mohou, protože hrají o čas, který neúprosně plyne. Vzadu na lajně čeká všech jedenáct Spartans. Poběžíte a budete zastaveni, nebo přihrajete a vaši přihrávku chytí soupeř? To jsou možnosti, z nichž si mohou hráči East Pike vybírat. Nemohou s míčem dělat vůbec nic! Waddell je vzadu jako zeď, míč odkapává Donnie Utley! Čas se zastavuje! East Pike budou muset rozehrávat! Do konce zápasu zbývá minuta a padesát sekund a Spartans dostanou míč!

Mal zvolna kráčel po dráze s další cigaretou. Sledovali jej, jak se přibližuje.

„Poslední rozehrávka s výpadem vyšla,“ ozval se Paul, „tak jsme to zkusili znovu.“

Nízký odkop po lajně, který končí na čtyřicítce, obrovský odraz a ještě jeden a na pětatřicítce ho odchytává Alonzo Taylor. Nemá ale kam zamířit! Ze všech stran je obstaven! Vypadá to na další zvrat ve vývoji utkání!

„Vypadá?“ rýpl si Paul. „Hindu toho kluka sejmul zezadu tak tvrdě, jak jsem to v životě neviděl.“

„A já jsem mu začal lámat vaz,“ přidal se Silo.

„Já jsem tě zastavil, vzpomínáš?“ zeptal se Neely. „Ten chudák kluk šel za čáru s brekem.“

„Chudák kluk,“ odfrkl si Silo. „Kdybych ho teď viděl, tak bych mu tu pecku připomněl.“

A už se nám to tu chýlí ke konci, vážení. Spartans mají míč na své devatenáctce, zbývá jim urazit jedenaosmdesát yardů a do konce zápasu schází minuta a čtyřicet sekund. Skóre je jednatřicet osmadvacet, Crenshaw má k dobru dvě přerušení, za celý zápas neměl žádnou rozhodující přihrávku.

„Se zlomenou rukou to dost dobře nešlo,“ ozval se Paul.

Celý tým Spartans je soustředěn na postranní čáře a vypadá to, jako by se hráči modlili.

Mat pomalu a bez své obvyklé důležitosti a vtipkováni stoupal do schodů. Nat zastavil kazetu a bariéry ztichly.

„Chlapci,“ řekl Mal měkce, „trenér zemřel.“

Rabbit se zhmotnil ze stínů a odbelhal se po dráze pryč. Sledovali jej. jak mizl za výsledkovou tabuli, a pár sekund nato soustava světel na jihozápadním stožáru zhasla.

Rake Field potemněl.

Většina Spartans sedících mlčky na bariérách Messinu bez Eddieho Rakea nepoznala. Pro ty starší, kteří byli velice mladí, když sem přišel jako neznámý osmadvacetiletý fotbalový trenér, byl jeho vliv na město tak dominantní, že bylo snadné propadnout dojmu, jako by tu žil vždycky. Ostatně před Rakem Messina jako město nic neznamenala. Jako by ani nebyla na mapě.

Stráž u umírajícího skončila. Světla byla zhasnuta.

Ačkoliv trenérovu smrt všichni čekali, Malova zpráva je tvrdě zasáhla. Na okamžik se každý ze Spartans stáhl do říše vlastních vzpomínek. Silo postavil láhev s pivem stranou a začal si bubnovat prsty do spánků. Paul Curry si opřel lokty o kolena a upřeně se zadíval na hřiště. Hleděl do míst v blízkosti padesátky, kde jeho trenér vždycky soptil a vztekal se a kde, když začínalo jít do tuhého, se k němu při zápase nikdo nesměl přiblížit. Neely viděl Rakea v nemocničním pokoji se zelenou čepicí s logem Messiny v ruce, jak měkce rozmlouvá se svým bývalým celoamerickým šampiónem a dělá si starosti o jeho koleno i o jeho budoucnost. A jak se snaží omluvit.

Nat Sawyer skousl ret, protože mu začaly vlhnout oči. Eddie Rake pro něj znamenal daleko víc až poté, co s fotbalem skončil. Zaplaťpánbůh, že je tma, pomyslel si. Vědet však, že není jediný, komu tu tečou slzy.

Zpoza nevelkého údolí ze směru, kde leželo město, sem dolehlo tlumené zvonění kostelních zvonů. Po Messině se začínala šířit zpráva, již se město tolik obávalo.

Jako první promluvil Blanchard Teague: „Opravdu bych chtěl tenhle zápas dokončit. Čekali jsme na to patnáct let.“

„Vyrazili jsme bez kliček jako tajfun, Alonzo urazil šest nebo sedm yardů a dostal se za lajnu,“ řekl Paul.

„Byl by skóroval, ale Vatrano podělal blok na obránce. Řekl jsem mu, že jestli podělá ještě jeden, tak ho v šatně vykastruju,“ pochlubil se Silo.

„Na lajně byli snad všichni,“ pokračoval v líčení Paul. „Pořád jsem se Neelyho vyptával, jestli může něco hodit, alespoň krátkou přes střed, prostě cokoliv, co by je trochu rozehnalo.“

„Já jsem ale sotva udržel míč v ruce,“ přiznal se Neely. „Pak jsme to vzali rojem doleva…,“ chtěl dál pokračovat Paul.

„Ne,“ přerušil ho Neely, „to byla hotová rojnice na brankoviště. Držel jsem se zpátky, abych prošel, pak jsem popadl míč a rozběhl se. Urazil jsem šestnáct yardů, ale za lajnu jsem se nedostal. Zase mě sejmul Devon Bond. Myslel jsem, že jsem po smrti.“

„To si pamatuju,“ potvrdil Couch. „On ale taky vstával pomalu.“

„On mi starosti nedělal,“ upřesnil to Neely. „Míč byl na čtyřicítce,“ navázal Paul, „a do konce zápasu chyběla asi minuta. Co nám zbývalo, než to vzít znovu hákem?“

„Ostře doleva a Alonzo se přesně před naší střídačkou dostal za lajnu,“ přidal se Nat.

„Potom jsme to znovu zkusili s odhozem,“ pokračoval Neely. „Šel do toho Alonzo a málem mu to vyfoukli.“

„Oni mu to vyfoukli,“ opravil ho Nat, „ale zadák měl jednu nohu za lajnou.“

„Tenkrát jsem ti řekl, že od Alonza už žádné další odhozy.“ ozval se Silo.

„Jak to vypadalo ve skupině před rozehráním?“ otázal se Couch.

„Tam bylo dost dusno,“ odpověděl ochotně Silo, „ale když Neely řekl. že máme držet huby, drželi jsme huby. V jednom kuse nám valil do hlavy, že jim to dáme sežrat, že stejně vyhrajeme, a my jsme mu –jako obvykle – věřili.“

„Míč byl na padesátce a do konce zápasu zbývalo padesát sekund,“ řekl Nat.

„Ohlásil jsem výpad s krytem a vyšlo to skvěle,“ pokračoval Neely. „Vyběhli jsme jako stádo buvolů a mně se podařilo Alonzovi levičkou nacpat míč.“

„To teda byla nádhera,“ prohlásil Nat. „Vzadu ho kontrovali, on uhnul a najednou měl kolem sebe celou clonu z blokařů.“

„A to jsem konečně dostal Bonda,“ skočil mu do řeči Silo. „Povedlo se mi toho parchanta přistihnout, jak odráží blok a nedává si pozor. Vypálil jsem mu hlavou do levého boku a už ho odnášeli.“

„To nám nejspíš vyhrálo zápas,“ ozval se Neely.

„Na stadioně už to vypadalo spíš jako v blázinci. Pětatřicet tisíc lidí a všichni řvali jako idioti. Stejně jsme ale slyšeli tu pecku, když jsi Bonda sejmul,“ řekl Blanchard.

,3ylo to podle pravidel,“ prohlásil Silo. „Já jsem sice vždycky radši zakročoval proti pravidlům, ale na trestné body nebyla vhodná chvíle.“

„Alonzo urval asi dvacet yardů,“ pokračoval Paul. „Protože došlo ke zranění, časomíra se zastavila, takže jsme získali trochu času. Neely řídil tři rozehrávky.“

„Nechtěl jsem riskovat chybu nebo zákrok soupeře,“ dal se Neely do vysvětlování, „a obranu jsme mohli roztáhnout jediné vysláním obránců daleko do stran a prorazit z obklíčení. Hned na začátku se mi sólovým sprintem povedlo urazit dalších asi deset yardů.“

„Jedenáct,“ opravil ho promptně Nat. „Byl z toho nový pokus na jednadvacítce a do konce chybělo třicet sekund.“

„Když byl Bond mimo hru,“ navázal Neely, „věděl jsem, Že se mi to povede. Napadlo mě, že ještě dva sólové sprinty a budeme v brankovišti. Na hřišti jsem jim řekl, aby koukali dostat někoho na zem.“

„A já jsem jim řekl,“ přisadil si Silo, „aby někoho zabili.“

„Sejmuli všechny tři obránce a já jsem se dostal na lajnu,“ líčil dál Neely. „Tam mě zastavili. Museli jsme využít poslední přerušení.“

„Myslel jsi na gól ze hry?“ otázal se Amos. Jo,“ připustil Neely, „ale Scobie měl slabé nohy. Přesné, ale slabé.“

„A kromě toho nedal gól ze hry celý rok,“ přisadil si ještě Paul.

„Hra nohama nebyla zrovna naše nejsilnější stránka,“ přidal se Silo. „Díky Silo,“ rýpl si Nat. „Ty nezklameš.“ Závěrečná rozehrávka zázračného vzepětí byla snad tou nejslavnější z celé zářné historie fotbalového týmu Spartans. Neměli už žádné přerušení, zbývalo jim dvacet yardů a do konce zápasu scházelo osmnáct sekund. Neely poslal dva obránce daleko do stran a rozehrál z obležení. Bleskurychle přihrál nejblíže stojícímu Marcusovi Mabrymu. Marcus udělal tři kroky a náhle se nečekaně zastavil a hodil míč zpátky Neelymu, který mu sprintoval po pravici a okamžitě si začal pohazovat míčem, jako by jím chtěl konečně skórovat. Když zahnul do středu hřiště, útočná linie se rozvlnila a vyrazila kupředu ve snaze najít někoho vhodného k uzemnění. Neely, který se řítil jako šílenec, na desítce sklonil hlavu a vrazil přilbou do obránce a zadáka. Ten náraz by obyčejného smrtelníka omráčil. Jako na obrtlíku se odvrátil Ačkoliv mu v hlavě hučelo jako v úle, byl volný. Nohy se mu ani na okamžik nezastavily. Hnal se jako zběsilý. Na pětce ho kontrovali znovu a na trojce opět. Tam se ho většině obránců East Pike podařilo sevřít do kleští. Herní akce už byla téměř u konce a zápas také, když se do masy lidských těl blokujících Neelyho vřítili Silo Mooney a Barry Vatrano. Celá ta změť lidí se svalila do brankoviště. Neely vyskočil na nohy a pořád s míčem v ruce se podíval přímo na Eddieho Rakea, který stál bez hnutí a bez známek jakýchkoliv emocí ve tváři necelých deset metrů opodál.

„Chviličku jsem měl chuť mrsknout po něm ten míč,“ přiznal se Neely, „ale pak po mně skočil Silo, povalil mé a všichni na nás naskákali.“

„Byl tam nakonec celý tým,“ přidal se k líčení opět Nat. „I s roztleskávačkami, maséry a půlkou kapely. Za nedůstojné chování nám ubrali patnáct yardů.“

„Stejně to bylo každému jedno,“ prohlásil Couch.,,Pamatuju se, jak jsem se díval na Rakea a ostatní trenéry. Ani se nehnuli. O podivínech mi nikdo nemusí vyprávět, už dávno vím, jak to vypadají.“

„Ležel jsem v brankovišti,“ ozval se Neely, „a lidi z vlastního týmu mě drtili na kaši. Přitom jsem si říkal, že jsme právě dokázali nemožné.“

„Mně bylo tenkrát dvanáct,“ ozval se Randy. „Pamatuju se, jak tam všichni fanoušci Messiny jen seděli, ohromení, vyčerpaní a spousta jich plakala.“

„Brečeli i lidi od East Pike,“ rýpl si Blanchard.

„Měli ještě jednu rozehrávku, ne?“ zeptal se Randy. „Po výkopu.“

„Jo,“ odpověděl Paul. „Donnie vyletěl, sejmul jim zadáka a byl konec zápasu.“

„A najednou všichni hráči v zeleném vyrazili pryč ze hřiště,“ navázal Randy. „Žádné potřásání rukama, žádné objímání a mačkání po zápase, prostě jen šílený úprk do šaten. Celý tým zkrátka zmizel.“

„Mysleli jsme si, že jste se všichni zcvokli,“ řekl Mal. „Čekali jsme pořád, že se něco stane, že se přece musíte vrátit, abyste si převzali cenu a tak vůbec.“

„A my jsme pořád nešli,“ pokračoval Paul. „Někoho pro nás poslali, aby nás přivedl na slavnostní zakončení, ale nechali jsme dveře zamčené.“

„Když ti chudáci kluci z East Pike přebírali cenu pro druhého,“ řekl Couch, „pokoušeli se o úsměv, ale byli ještě v šoku.“

„Rake zmizel taky,“ navázal Blanchard. „Nakonec pro tu cenu poslali Rabbita. Bylo to sice hodně zvláštní, ale byli jsme příliš rozrušení, než abychom si z toho dělali hlavu.“

Mal přistoupil k Silově chladničce a vytáhl si pivo. „Jen si poslužte, šerife,“ řekl Silo.

„Mám po službě.“ Zhluboka si lokl a začal sestupovat ze schodů. „Pohřeb je v pátek, kluci. V poledne.“

„Kde?“

„Tady, kde jinde?“

ČTVRTEK

Neely s Paulem se sešli ve čtvrtek časné ráno v zadním traktu knihkupectví, kde Nat vařil další konvici své vysoce návykové a nejspíš nezákonné guatemalské kávy. Nat měl zrovna práci vpředu, kde v nevelké a zpola skryté sekci okultistické literatury obsluhoval zlověstně vyhlížející zákaznici s bledou pletí a ebenově černými vlasy. „Místní čarodějnice,“ prohlásil Paul jaksi pyšně, jako by každé město potřebovalo svoji čarodějnici, a velice potichu, jako by je mohla zaklít.

Šerif v kompletní uniformě s plnou výzbrojí dorazil pár minut po osmé a v tom jediném knihkupectví v okrese, notabene ještě vlastněném homosexuálem, vypadal docela ztraceně. Nebýt toho, že byl Nat bývalý člen Spartans, Mal by ho měl nejspíš pod dohledem jakožto silně podezřelé individuum.

„Jste hotovi, vy dva?“ zavrčel. Očividně chtěl být co nejdřív venku.

Neely se posadil na místo spolujezdce, Paul dozadu a velký bílý ford s obrovskými písmeny hlásajícími příslušnost vozidla k městské policii vyrazil z centra. Na dálnici sešlápl Mal plynový pedál a zapnul červenomodrý maják na střeše vozu. Sirénu však nespustil. Pálili to dobrou stoosmdesátkou.

„Byl jsem ve Vietnamu,“ prohodil Mal. Sám zvolil téma a působil dojmem, že by mohl bez ustání mluvit hodiny. Paul sklouzl na zadním sedadle o pár centimetrů níž jako opravdový zločinec převážený k soudnímu přelíčení. Neely sledoval provoz a byl přesvědčen, že budou každým okamžikem rozdrceni ve strašlivé řetězové srážce v obou proudech.

„Byl jsem u hlídkové služby na řece Bassac.“ Když nastínil kulisy vyprávění, hlasitě si usrkl kávy z termosky. „V tom pitomém malém člunu, co byl sotva dvakrát větší než pořádná rybářská pramice, nás bylo šest. Měli jsme za úkol hlídkovat po řece a dělat potíže. Stříleli jsme po všem, co se kde hnulo. Byli jsme idioti. Když se kráva dostala moc blízko, udělali jsme si z ní terč pro cvičnou střelbu. Když nějaký zvědavý farmář zvedl hlavu z rýžového pole, začali jsme střílet, jen abychom viděli, jak sebou mrskne do bláta. Naše každodenní služba neměla žádný taktický účel, takže jsme chlastali pivo, kouřili trávu, hráli karty a snažili se nalákat na palubu místní holky, aby si s námi vyjely.“

„Předpokládám, že těmi řečmi někam míříš,“ ozval se zezadu Paul.

„Sklapni a poslouchej. Jednou takhle podřimujeme, je vedro, sluníme se, klimbáme jako halda želv na šutru a najednou se kolem nás rozpoutá peklo. Z obou břehů na nás začali střílet. A hezky zostra. Léčka. Dva kluci byli dole v podpalubí. Já jsem byl na palubě s dalšími třemi. Všichni to hned schytali. Měli to za sebou okamžitě. Dostali to dřív, než stačili sáhnout po kvérech. Krev stříkala vzduchem. Všichni řvali. Já jsem ležel na břiše a nedokázal jsem se ani pohnout. Vtom trefili sud s benzinem. Ten krám neměl na palubě co dělat, ale kdo by se s tím tahal dolů? Byli jsme přece nepřemožitelní – bylo nám osmnáct a byli jsme pitomí. Samozřejmě, že to bouchlo. Povedlo se mi skočit do řeky dřív, než by mě to upeklo. Plaval jsem podle člunu a podařilo se mi chytit kusu maskovací sítě, co visela z boku. Slyšel jsem dva kámoše, jak řvou uvnitř. Byli tam v pasti. Všude byl oheň a spousta kouře a nebylo, jak se dostat ven. Zůstal jsem pod vodou tak dlouho, jak jen to Šlo. Pokaždé, když jsem se vynořil, abych se nadechl, zasypali mě žluťáci palbou. Munici teda rozhodně nešetřili. Dobře věděli, že jsem pod vodou a zadržuju dech. Trvalo to hodně dlouho. Člun zatím hořel a unášel ho proud. Řev a dávení z kajuty nakonec přestaly. Všichni kromě mě byli mrtví. Žluťáci už si to po obou březích vykračovali docela bez krytí, jako by si vyšli na nedělní vycházku. Samá zábava a hry, že jo. Věděli, že jsem poslední, co zůstal naživu, a jen čekali, až udělám nějakou chybu. Podplaval jsem člun a vynořil se na druhé straně, abych si lokl vzduchu, ale v tu chvíli už mi zase kolem hlavy začaly svištět kulky. Tak jsem odplaval dozadu a na chvilku jsem se chytil šroubu. Když jsem se vynořil kvůli nadechnutí, slyšel jsem žluťáky, jak se chechtají, když mě kropili olovem. A řeka byla plná hadů, těch krátkých malých bastardů, co jsou smrtelně jedovatí. Tak mě napadlo, že mám tři možnosti –utopit se, nechat se zastřelit nebo si počkat na hady.“

Mal postavil termosku do držáku na palubní desce a zapálil si cigaretu. Milosrdně pootevřel na škvírku okno na své straně. Neely udělal totéž. Projížděli obdělávanou zemědělskou krajinou a za okny se vlnily mírné pahorky oživované jen traktory a starými pickupy.

„Tak co se stalo?“ otázal se Neely, když začínalo být jasné, že se Mal chce nechat pobízet.

„Víte, co mě zachránilo?“

„Prozraď nám to.“

„Rake. Eddie Rake. Když můj život visel na vlásku a já jsem se tam topil pod člunem, nemyslel jsem ani na mámu, ani na tátu, ani na svou holku, ale na Rakea. Slyšel jsem jasné, jak na nás řval na konci tréninku, když jsme běhali sprinty. Vzpomněl jsem si na jeho proslovy v šatně. Nikdy se nevzdávat, nikdy se nevzdávat. Vyhraješ, protože jsi psychicky odolnější než ten druhý, a psychicky odolnější jsi, protože máš skvělý trénink. Když vítězíš, nikdy neutíkej. Ani když prohráváš, nikdy neutíkej. Když jsi zraněný, neutíkej.“

Dlouze potáhl z cigarety, aby poskytl oběma mladším mužům čas strávit jeho historku. Za okny zatím řidiči civilních vozidel uhýbali ke krajnici a dupali na brzdy, aby udělali místo policejnímu autu signalizujícímu stav pohotovosti.

„Nakonec jsem to schytal taky. Do nohy. Věděli jste, že si vás kulka najde i pod vodou?“

„0 tomhle jsem doopravdy nikdy nepřemýšlel,“ přiznal Neely.

„Tak to si pište, že najde. Schytal jsem to do zadní strany levého stehna. V životě jsem necítil takovou bolest. Je to jako horký nůž. Bolestí jsem málem omdlel a jen jsem lapal po dechu. Rake od nás čekal, že budeme hrát i zranění, tak jsem si namlouval, že se dívá. Rake tam prostě byl někde na břehu a sledoval, jak tvrdý budu.“

Následoval další vydatný šluk a nepříliš vážně míněný pokus vyfouknout dým oknem. Jak se Mal pohroužil do hrůzy svých vzpomínek, nastala dlouhá odmlka. Uplynula celá minuta.

„No, jak je vidět, tak jsi to přežil,“ ozval se Paul, který už by se rád konečně dobral závěru.

„Měl jsem kliku. Těch dalších pět zašili do pytlů a poslali domů. Člun hořel a hořel a pak už jsem se ho nemohl ani držet, jak byl celý rozpálený. Když vybuchly baterie, znělo to jako přímý zásah minometem. Pak se člun začal potápět. Slyšel jsem, jak se žluťáci chechtají. Zrovna tak jsem ale slyšel Rakea v poslední čtvrtině: Je načase to dorazit a jít, chlapi. Teď se rozhodne, jestli vyhrajeme, nebo to projedeme. Odvaha rozhodne. Odvaha rozhodne.‘“

„Taky jako bych ho slyšel,“ řekl Neely.

„A střílení zničehonic přestalo. Potom jsem uslyšel vrtulníky. Hlídka uviděla kouř a rozhodla se to prozkoumat. Sestoupili níž, rozprášili žluťáky, spustili mi lano a tak jsem se dostal z vody. Když mě vytáhli nahoru, ohlídl jsem se a uviděl hořící člun. Taky jsem viděl na palubě dva kámoše spálené na uhel. Byl jsem v šoku a nakonec jsem se složil. Později jsem se dozvěděl, že když se mě ptali na jméno, řekl jsem ‚Eddie Rake‘.“

Když se Mal odvrátil, pohlédl Neely doleva. Šerifovi to v hlase nepatrně zaskřípalo a pak si otřel oči. Pár sekund vůbec nedržel volant.

„Takže jsi jel domů?“ otázal se Paul.

„Jo, to byla ta příjemná stránka. Dostal jsem se odtamtud. Máte hlad, kluci?“

„Ne.“

„Ne.“

Mal ho ale evidentně měl. Dupl na brzdu a strhl vůz doprava na štěrkem vysypané parkoviště před starým venkovským obchodem. Zastavil vůz, až sebou záď smýkla. „Široko daleko nemají takový vdolky,“ prohlásil, trhnutím otevřel dveře na své straně a vystoupil do oblaku prachu. Následovali ho dozadu a prošli rozvrzanými síťovými dveřmi do malé a zakouřené kuchyně. Tam stály natěsnány čtyři stoly plně obsazené muži venkovského vzezření, kteří si pochutnávali na šunce a vdolcích. Naštěstí pro Mala, který, jak se zdálo, padal hlady, byly tři volné stoličky u pultu plného nádobí. ,,Dejte nám sem vdolky,“ zavrčel na drobnou stařenku, která se točila kolem trouby. Jídelní lístek tu byl zjevně zbytečný.

S pozoruhodnou rychlostí jim naservírovala kávu a vdolky s máslem a čirokovým sirupem. Mal se zakousl do prvního obrovského bochanu ze sádla a mouky, který musel vážit snad půl kila. Neely sedící po jeho levici a Paul usazený z druhé strany následovali jeho příkladu.

„Včera večer jsem vás poslouchal, když jste si povídali na bariérách,“ řekl Mal. Očividně se rozhodl přejít od Vietnamu k fotbalu. Ukousl si pořádné sousto a začal je zuřivě žvýkat. „0 tom zápase ze sedmaosmdesátého. Byl jsem tam jako každý. V poločase nás napadlo, že se v šatnách něco stalo, nejspíš nějaká ostřejší výměna názorů mezi vámi a Rakem. Pravdu jsem se ale nikdy nedozvěděl, protože jste o tom nikdy nemluvili.“

„Výměna názorů by se tomu klidně dalo říkat,“ prohlásil Neely, který se stále ještě potýkal se svým prvním vdolkem. „Nikdo o tom nikdy nemluvil,“ řekl Paul. „Tak co se stalo?“

„Výměna názorů.“

„To už jsem slyšel. Rake je mrtvý.“

„No a?“

„No a už je to patnáct let. Chci vědět, jak to bylo,“ řekl Mal, jako by ždímal podezřelého z vraždy v odlehlém koutě věznice.

Neely odložil vdolek na talíř a upřeně na něj civěl. Pak pohlédl na Paula a ten přikývl. Do toho. Konečně to můžeš říct.

Neely upil kávy a jídlo ignoroval. Zíral na pult a v myšlenkách kamsi odplouval. „Prohrávali jsme jednatřicet nula a dostávali jsme nakládačku jako malí kluci,“ řekl pomalu a velice tiše. „Já jsem tam byl,“ řekl Mal, aniž by přerušil žvýkání. „V poločase jsme zapadli do šatny a čekali jsme na Rakea. Čekali jsme a čekali a bylo nám jasné, že nás sežere zaživa. Konečně vešel i s ostatními trenéry. Říct, že zuřil, by bylo slabé slovo. Měli jsme nahnáno. Namířil si to rovnou ke mne a v očích neměl nic než nenávist Vůbec jsem nevěděl, co mám Čekat. Pak mi řekl: ‚Ty ubohá náhražko fotbalisty.‘ A já mu povídám: ‚Díky, trenére.‘ Sotva jsem to ze sebe vypustil, rozehnal se levičkou a vrazil mi ji přes obličej hřbetem dlaně.“

„Znělo to, jako když při baseballu napálíš míč pálkou,“ ozval se Paul. I on náhle ztratil zájem o jídlo.

„Od toho jsi měl zlomený nos?“ zeptal se Mal, jehož zájem o snídani zatím ani v nejmenším neopustil.

„Jo.“

„A cos udělal?“

„Instinktivně jsem mu to vrátil. Nevěděl jsem, jestli mě nechce praštit znovu, a nehodlal jsem na to čekat. Tak jsem mu dal pravý hák a opřel jsem se do toho, jak jen to šlo. Dostal ji přesně na levou čelist.“

„To nebyl hák,“ vložil se do toho Paul. „To byla bomba. Rakeovi ucukla hlava, jako by mu ji někdo ustřelil, a v tu ránu se poroučel k zemi jako pytel cementu.“

„Knokaut?“

, Jako vyšitý. Trenér Upchurch proti mně vyrazil a řval a nadával, jako by mě chtěl dorazit,“ pokračoval Neely. „Vůbec jsem neviděl, celý obličej jsem měl od krve.“

„Silo vykročil a popadl Upchurche oběma rukama za krk,“ pokračoval ve vyprávění Paul. „Zvedl ho do vzduchu, přirazil ho na zeď a prohlásil, že jestli se ještě hne, na místě ho zabije. Rake ležel bez hnutí na podlaze. Vedle něj klečeli Snake Thomas, Rabbit a jeden z masérů. Pár sekund byl pořádný chaos, ale pak Silo pustil Upchurche na zem a řekl jim, aby koukali vypadnout ze šatny. Thomas něco řekl a Silo ho nakopnul do prdele. Odtáhli si Rakea ven a my jsme za nimi zamkli dveře.“

„Nevím sice proč, ale brečel jsem a vůbec to nešlo zastavit,“ řekl Neely.

Mal přestal jíst. Všichni tři civěli přímo před sebe na drobnou starou paní u trouby.

„Sehnali jsme trochu ledu,“ pokračoval pak Paul. „Neely řekl, že má zlomenou ruku. Z nosu mu teklo krve jako z vola. Choval se jako šílenec. Silo na nás na všechny řval jako blázen. Byla to hodně divoká scénka.“

Mal usrkl kávy a pak utrhl kus vdolku, který tahal po talíři, jako by nevěděl, jestli se do něj pustí nebo ne.

„Neely ležel na podlaze, led na nose i na ruce a krev mu tekla po uších na zem. Nikdo nikdy nebyl terčem takové nenávisti, jakou jsme my v tu chvíli cítili vůči Rakeovi. Měli jsme chuť někoho zabít a ti chudáci kluci z East Pike byli první na ráně.“

Až po dlouhé pauze se ozval Neely: „Silo si vedle mě kleknul a řval: ‚Koukejte laskavě hodit prdelí, mistře šampióne. Musíme uhrát pět touchdownů‘.“

„Když se Neely zvednul, vyrazili jsme ze šatny. Rabbit vystrčil hlavu ze dveří a já jsem slyšel Sila, jak na něj huláká: ‚Drž ty parchanty co nejdál od naší lajny!‘“

,A Hindu po něm hodil zakrvácený ručník,“ dodal Neely stále ještě potichu.

„Ke konci poslední čtvrtiny shromáždili Neely se Silem celý tým u naší střídačky a řekli nám, že po zápase poběžíme rovnou do šatny, zamkneme dveře a nevylezeme, dokud nebudou lidi pryč.“

,A taky jsme to tak udělali. Čekali jsme tam hodně dlouho,“ řekl Neely. „Trvalo hodinu, než se to uklidnilo.“

Za jejich zády se otevřely dveře. Jedna skupinka místních zákazníků odcházela a další se hrnula dovnitř.

,A nikdo z vás o tom nikdy nepromluvil?“ otázal se Mal.

„Ne. Dohodli jsme se, že to pohřbíme,“ prohlásil Neely.

„Až doteď?“

Jak nějak. Rake je mrtvý, takže už na tom nezáleží.“

,A proč to bylo takové tajemství?“

„Báli jsme se, že z toho budou problémy,“ odvětil Paul. „Rakea jsme nenáviděli, ale pořád to byl Rake.“

„A byly v tom hrozné emoce,“ doplnil jej Neely. „Myslím, Že když skončil zápas, brečelo nás všech padesát. Prostě jsme vydupali ze země zázrak. A bez trenérů. Nic než motivace. Jen parta kluků, co přežili i pod tak obrovským tlakem. Rozhodli jsme se, že to zůstane mezi námi jako naše tajemství. Silo obešel šatnu, každému se podíval do očí a nechal si odpřísáhnout mlčení.“

„Řekl totiž, že zabije každého, kdo o tom někdy cekne,“ upřesnil to s uchechtnutím Paul.

Mal zkušeným pohybem polil sirupem svůj další terč. „Dobrá historka. Něco takového jsem si představoval.“

Paul řekl: „Nejpodivnější na tom je, že o tom nikdy nemluviti ani trenéři. I Rabbit držel klapačku. Absolutní mlčení.“

Mal několikrát kousl do vdolku a pak prohlásil: „Něco jsme tušiti. Věděli jsme, že se v poločase něco stalo. Neely nemohl pořádně házet a později se začalo povídat, že týden nato chodil do školy se sádrou. Tak mě napadlo, že do něčeho praštil. Usoudil jsem, že to mohl být Rake. Za ty roky se vyrojila spousta fám, ale o ty není v Messině nikdy nouze, to víte sami.“

„Nikdy jsem o tom nikoho fakt neslyšel mluvit,“ prohlásil Paul.

Mal si lokl kávy. Neely ani Paul nejedli ani nepili. „Pamatujete si toho Tugdalea odněkud od Black Rock? Mohl být tak o rok dva mladší než vy.“

„Andy Tugdale,“ přisvědčil Neely. „Obránce, pětašedesát kilo. Ostrý jako pitbul.“

„Přesně tak, to je on. Už je to pár let, co jsme ho sebrali za to, že mlátil svou ženu, a poslali jsme ho na pár týdnů do basy. Hrával jsem s ním karty jako s každým klukem od Rakea, který se k nám dostane. Dostanou ode mě vždycky speciální celu, lepší jídlo a propustky na víkend.“

„Výhody spříznění,“ poznamenal Paul.

„Tak nějak. Až u nás budeš bručet, oceníš to.“

„To rozhodně.“

„No, zkrátka jednou jsme si taky takhle povídali a já jsem se Tugdalea zeptal, co se v poločase toho zápasu ze sedmaosmdesátého stalo. V tu chvíli měl ale hubu na zámek a mlčel jako partyzán. Nedostal jsem z něho ani slovo. Řekl jsem mu, že vím, že tam byla nějaká rvačka. Zase ani slovo. Počkal jsem si pár dní a zkusil jsem to znovu. Nakonec z něho vylezlo, že Silo vykopal trenéry ze šatny a řekl jim, aby se drželi dál od lajny. Řekl, že se Rake a Neely hnusně pohádali. Zeptal jsem se ho, do čeho to Neely praštil, že si zlomil ruku. Do zdi? Do skříňky? Do tabule? Samá voda. Do někoho? Hoří! Ale do koho, to neřekl.“

„To byla skvělá vyšetřovatelská práce, Male,“ poznamenal Paul. „Myslím, že tě budu příště volit.“

„Nemohli bychom jít?“ zeptal se Neely. ,,Nerad na to vzpomínám.“

Půl hodiny jeli mlčky. Vůz se všemi majáky rozsvícenými se stále hnal dálnicí jako o život, zatímco Mal si občas klimbnul, jak se mu během trávení vydatné snídaně odkrvil mozek.

„Já bych to za tebe vzal,“ prohlásil Paul, když vůz najel na krajnici posypanou štěrkem a vířil kamínky dobrý kilometr.

„To nejde. Bylo by to nezákonné,“ zabručel Mal. Najednou byl dokonale při smyslech.

Za pět minut už ale znovu klimbal. Neely usoudil, že by ho vzhůru mohla udržet konverzace.

„Tys zabásnul Jesseho?“ zeptal se tedy, když si pevněji utáhl bezpečnostní pás.

„Ale ne, toho sebrali kluci od státní.“ odvětil Mal, zavrtěl se za volantem a sáhl po cigaretě. Měl před sebou vyprávění, takže se soustředil. „Vyrazili ho v Miami z týmu i ze školy a moc nechybělo a skončil tam v lapáku. Netrvalo dlouho a byl tady zpátky. Chudák kluk byl na drogách a nedokázal se toho zbavit Jeho rodiče zkoušeli všechno možné – léčeni, izolaci, poradce a všechny tyhle krávoviny. Nebylo to k ničemu, jen je to přivedlo na mizinu. Jeho otce to zabilo, abyste věděli. Trappovým kdysi patřily dva tisíce akrů nejlepší zemědělské půdy v okolí a teď je to všechno v háji. Chudák jeho máma bydlí v tom velkém baráku a střecha jí padá na hlavu.“

„To jsou věci,“ vybídl ho zezadu ochotně Paul k dalšímu líčení.

„Začal to svinstvo prodávat – a Jesse samozřejmě nemohl troškařit. Měl nějaké kontakty v Dade County, jeden kšeft přinesl druhý a netrvalo dlouho a byla z něj zavedená firma. Měl vlastní organizaci a obrovské ambice.“

„Nepřišel přitom někdo o život?“ ozval se Paul.

„Byl bych se k tomu dostal,“ zavrčel Mal s pohledem nevraživě upřeným do zpětného zrcátka.

„Jen jsem ti chtěl pomoct“

„Vždycky jsem chtěl odvážet bankéře. Přesně ten typ na kriminalitu bílých límečků.“

„Já jsem zase vždycky chtěl dělat exekuci u šerifa.“

„Navrhuji příměří,“ vložil se do toho Neely. „Dostával ses k tomu nejzajímavějšímu.“

Mal se opět posunul. Jeho obrovské břicho drhlo o volant Ještě se naposledy ostře podíval do zpětného zrcátka a pokračoval: „Tajní od státní z protinarkotického se do toho navezli pomalu a nenápadně, jak už to mají ve zvyku. Vzali si do prádla jednoho z jeho kumpánů, pohrozili mu třiceti lety v base a pravidelnou sodomií a přesvědčili ho ke spolupráci. Takže když s Trappem dohodl místo převzetí zásilky, tajní už tam čekali poschovávaní po stromech i ve skalách. Nějak se to ale zvrtlo a začalo se střílet. Jeden z tajných to chytil a na místě bylo po něm. Schytal to i ten překupník, ale ten přežil. Jesse u toho nebyl, ale šlo o jeho lidi. Stala se z toho prestižní záležitost Do roka stál před soudem a dostal osmadvacet let bez práva na podmíněné zkrácení trestu.“

„Osmadvacet let,“ opakoval po něm Neely.

„No jo. Byl jsem u soudu a v tu chvíli mi bylo toho ksindla fakt líto. Rozumíte mi, ne? Vždyť ten kluk měl na to, aby hrál v NFL. Měl na to kostru, rychlost i agresivitu, ta mu tedy rozhodně nescházela, a navíc ho od jeho čtrnácti let drezíroval Rake. Ten vždycky říkal, že jestli Jesse nastoupí do A&M, nepovede si špatně.“

„Kolik už si odseděl?“ zeptal se Neely.

„Devět, možná deset let. Nepočítám mu to. Nemáte hlad?“

„Zrovna jsme jedli,“ upozornil ho Neely.

„Přece už zase nemůžeš mít hlad,“ ozval se hned nato nevěřícně Paul.

„To ne, ale tady kousek je takový šikovný zapadáček, kde nějaká Armstrongová dělá ořechový cukroví. Strašně nerad bych si je nechal ujít.“

Jen jed dál,“ prohlásil Neely. „Prostě si řekni ne.“

„Ber to jako půst, Male,“ ozval se zezadu úslužně Paul.

Nápravné zařízení Buford bylo postaveno v rovinaté krajině bez lesů, obklopovaly je jen polnosti a vedla k němu opuštěná asfaltka lemovaná kilometry drátěného plotu. Na Neelyho z té bezútěšné scenérie padla deprese ještě dřív, než se vůbec v dohledu objevily nějaké budovy. Mal už před cestou všechno telefonicky dohodl, takže bez problémů projeli vraty a vzápětí přesedli do prodlouženého golfového vozíku. Mal si sedl dopředu a bez ustání klábosil s řidičem, který byl ověšen stejnou spoustou výzbroje jako šerif sám. Neely s Paulem se vedle sebe usadili dozadu na obrácené sedadlo, odkud se jim naskýtala báječná vyhlídka na další záplavu pletiva a ostnatého drátu. Než se svým legračním sportovním vozítkem dokodrcali k bloku A, dlouhé ponuré budově z škvárobetonových tvárnic, měli té podívané plné zuby. Na jedné straně budovy bylo ruchem kypící basketbalové hřiště. Všichni hráči byli černí. Na druhé straně právě probíhalo volejbalové utkání, kde pro změnu hráli jen samí bílí. Právě tak pochmurně jako blok A vypadaly i bloky B, C a D. „Jak tady muže někdo přežít?“ zeptal se Neely spíš jen sám pro sebe. Na křižovatce odbočili a záhy zastavili před blokem F. Strážný cosi zamumlal do vysílačky, ukázal jim a prohlásil: „Jděte podle plotu k bílému stožáru. Za chvilku tam bude.“ Neely s Paulem vykročili naznačeným směrem. Podél plotu byla čerstvě posekaná tráva. Mal se strážným zůstali vzadu a očividně o ně ztratili zájem.

Za budovou byla vedle basketbalového hřiště vybetonovaná plocha, na níž byla rozmístěna spousta činek, posilovací lavice i stojany na náčiní. Pár mohutných černých i bílých chlapíků se tu v záři dopoledního slunce trýznilo s náklady železa, až se jim obnažené hrudníky a záda v paprscích leskly potem. Podle toho, jak vypadali, museli důkladně posilovat denně.

„Támhle je,“ řekl Paul. „Zrovna se zvedá z lavice tam nalevo.“

„Je to Jesse,“ hlesl Neely fascinovaný scénou, kterou měl možnost spatřit jen málokdo.

Vychovatel k Jessemu Trappovi přistoupil a cosi mu řekl. Ten trhl hlavou a přejel pohledem po drátěném plotu, až jeho zrak doputoval ke dvěma mužům. Odhodil ručník na lavici a zvolna, s rozmyslem jako každý ze Spartans vykročil přes betonovou plochu a pak přes prázdné basketbalové hřiště na trávník lemující plot kolem bloku F.

Už na vzdálenost čtyřiceti metrů vypadal Jesse obrovský, ale jak se blížil, rozměry jeho hrudníku, krku a paží působily skutečně hrůzostrašným dojmem. Hráli s ním jednu sezónu – když byli v druhém ročníku, on byl v posledním – a vídali ho v šatně nahého. Mohli ho pozorovat, jak si v posilovně pohrával s těžce naloženými činkami. Byli u toho, když si každý rekord dosažený týmem Spartans v posilovně připisoval na své konto právě on.

Nyní však vypadal dvakrát mohutnější. Krk měl jako dubový pařez a ramena jako almaru. Bicepsy i tricepsy mnohokrát přesahovaly normální rozměry. Břišní svaly se mu rýsovaly jako valcha.

Vlasy měl sestřižené na ježka, což jeho hranaté hlavě propůjčovalo ještě souměrnější vzhled, a když se zastavil a pohlédl na ty dva červy před sebou, objevil se v jeho tváři úsměv. „Nazdárek, kluci,“ pozdravil. Pořád ještě po poslední sérii tlaků na lavici ztěžka dýchal. „Buď zdráv, Jesse,“ řekl Paul. Jak se máš?“ zeptal se Neely.

,3ezva, nemůžu si stěžovat. Rád vás vidím. Moc návštěv tu nemívám.“

„Máme špatnou zprávu, Jesse,“ řekl Paul. „To mi došlo.“

„Rake zemřel. Včera večer.“

Sklopil hlavu, až se bradou dotkl hrudi. Zdálo se, že jak ho zpráva zasáhla, od pasu nahoru se celý scvrkl. „Máma mi psala a říkala, že marodí,“ pronesl se zavřenýma očima. „Byla to rakovina. Zjistili mu ji teprve asi před rokem, ale šlo to hodně rychle.“

„Panebože. Myslel jsem si, že Rake bude žít věčně.“

„To jsme si asi mysleli všichni,“ poznamenal Neely. Za deset let ve vězení se Jesse naučil ovládnout jakékoliv emoce. Ztěžka polkl a otevřel oči. „Díky, že jste přišli. Nemuseli jste.“

„Chtěli jsme tě vidět, Jesse.“ řekl Neely. „Pořád na tebe myslím.“

„Veliký Neely Crenshaw.“

„To už je dávno.“

„Co kdybys ni napsal? Budu tady ještě osmnáct let.“

„Slibuju, že napíšu, Jesse.“

Paul ryl špičkou boty v trávě. „Podívej, Jesse, zítra je na stadionu rozloučení. Bude tam většina kluků, co Rake trénoval. Mal si myslí, že by to mohl někde trochu popostrčit a zařídit ti propustku.“

„Ani náhodou, brácho.“

„Máš tam spoustu kamarádů, Jesse.“

„Bývalých kamarádů, Paule, lidí, na které jsem se vykašlal. Všichni si na mě ukážou prstem a budou vykládat: „Podívejte, to je Jesse Trapp. Mohl být skvělý, ale namočil se do drog. Zničil si život. Vezměte si z toho příklad, děti. Držte se od špatných věcí dál.‘ Ne, díky. Nestojím o to, aby si na mě ukazovali.“

„Rake by chtěl, abys tam byl,“ řekl Neely.

Brada Jessemu opět poklesla a on znovu zavřel oči. Za chvilku prohlásil: „Eddieho Rakea jsem měl rád jako nikoho v životě. Když mě soudili, byl u toho. Zničil jsem si život a styděl jsem se za to. Zruinoval jsem naše a bylo mi z toho nanic. Ze všeho nejvíc mě ale bolelo, že jsem v jeho očích selhal. To bolí pořád. Můžete ho pochovat i beze mě.“

„Je to na tobě, Jesse,“ poznamenal Paul.

„Díky, ale nechám si to ujít.“

Když všichni tři pokývali hlavou, nastala dlouhá pauza, během níž jen upřeně civěli do trávy. Nakonec se ozval Paul: „Každý týden se vídám s tvou mámou. Vede se jí dobře.“

„Díky. Jezdí za mnou vždycky třetí neděli v měsíci. Mohl bys taky někdy zajet. Je to tu docela nuda.“

„Stavím se, Jesse.“

„Slibuješ?“

„Slibuju. A byl bych rád, kdybys o tom zítřku ještě popřemýšlel.“

„Už jsem o tom přemýšlel. Já se za Rakea pomodlím a vy ho můžete pochovat“

„V pořádku.“

Jesse se ohlédl doprava. „Tamhle to je Mal?“

„Ano, přijeli jsme s ním.“

„Tak mu řekněte, že mi může políbit prdel.“

„Spolehni se, Jesse,“ prohlásil klidně Paul. „Bude mi potěšením.“

„Díky, kluci,“ řekl ještě Jesse, obrátil se a odešel.

Ve čtvrtek ve čtyři hodiny odpoledne se dav u brány Rake Fieldu rozestoupil a pohřební vůz zacouval na vyhrazené místo. Zadní dveře se otevřely a osm členů čestného doprovodu vytvořilo dvě krátké řady a vytáhlo rakev. Nebyl mezi nimi ani jediný bývalý hráč týmu Spartans. Eddie Rake si svoji poslední cestu dokonale promyslel a rozhodl se, že nebude nikoho protěžovat. Cleny doprovodu si proto vybral mezi asistenty.

Procesí pomalu vykročilo po dráze. Za rakví kráčela paní Lila Rakeová, její tři dcery s manžely a skupinka půvabných vnoučat. Pak šel kněz. Za ním pochodovala skupina bubeníků z týmové kapely. Když míjeli tribuny domácích, bubny tlumeně zavířily.

Za čtyřicítkou na postranní čáře strany domácích byl vztyčen obrovský bílý stan, jehož opěrné tyče byly ukotveny v kbelících s pískem, aby chránil svaté relikvie Rake Fieldu. Na padesátce, přesně na místě, odkud Rake tak dlouho a tak dobře koučoval, se průvod s rakví zastavil.

Rakev byla uložena na starožitné irské máry, majetek nejlepší přítelkyně paní Lily, a okamžitě obložena květinami. Když byl trenér odpovídajícím způsobem připraven, shromáždila se kolem něj rodina ke krátké modlitbě. Pak se rozestavěla k přijímání kondolencí.

Průvod kondolujících se táhl od brány po celé dráze a na silnici vedoucí k Rake Fieldu stála auta nárazník na nárazníku.

Neely minul dům třikrát, než v sobě sebral odvahu alespoň zastavit. Na příjezdové cestě viděl auto z půjčovny– Carneron přijela. Čas k večeři už dávno minul, takže zaklepal na dveře. Byl přitom skoro stejně nervózní, jako když sem takhle přijel poprvé. Tenkrát mu bylo patnáct a přijel s autem svých rodičů, s ještě mokrým řidičákem, dvaceti dolary v kapse a čerstvě oholeným chmýřím, vyzvednout Cameron na jejich první opravdové rande.

Jako by to bylo před sto lety.

Otevřít přišla jako obvykle paní Laneová, tentokrát vlak Neelyho nepoznala. „Dobrý večer,“ pozdravila tiše. Pořád byla hezká, milá a úspěšně odolávala stárnutí.

„To jsem já, paní Laneová, Neely Crenshaw.“

Poznala ho snad ještě dřív, než to dopověděl. „Ale jisté, Neely, jak se máte?“

Předpokládal, že jeho jméno bylo v tomto domě hodně dlouho tabu, takže si nebyl jist, s jakou bude přijat. Laneovi však byli rodina na úrovni – lidé o poznání vzdělanější a bohatší než většina obyvatel Messiny. Pokud vůči někomu chovali zášť, a Neely si byl jist tím, že ve vztahu k němu to tak je, pak to nedávali najevo.

„Docela fajn,“ odvětil.

„Půjdete dál?“ zeptala se a otevřela dveře dokořán. Bylo to značně vlažné gesto.

„Rád, díky.“ V hale se rozhlédl a prohlásil: „Ten dům je pořád stejně krásný, paní Laneová.“

„Děkuji vám. Dal byste si čaj?“

„Ne, díky. Vlastně jsem přišel za Cameron. Je tady?“

Je.“

„Rád bych ji pozdravil.“

„Trenéra Rakea je mi moc líto. Vím, že pro vás znamenal všechno.“

„Ano, madam.“ Rozhlížel se kolem a naslouchal hlasům zaznívajícím sem z útrob domu.

„Dojdu pro Cameron,“ řekla paní Laneová a zmizela. Neely čekal a čekal, až se nakonec obrátil k velké oválné skleněné výplni vchodových dveří a zahleděl se na ztemnělou ulici.

Za jeho zády se ozvaly kroky a vzápětí k jeho sluchu dolehl známý hlas. „Ahoj, Neely,“ řekla Cameron. Otočil se a jeden druhému se upřeně zadívali do očí. Najednou se mu nedostávalo slov. Ošil se a vybreptl: „Jel jsem zrovna kolem, tak mě napadlo, že se stavím a pozdravím tě. Už je to dávno.“

„To je.“

Teprve nyní mu naplno došlo, jakou chybu udělal.

Byla teď mnohem hezčí než na střední Škole. Kaštanově zlatohnědé husté vlasy měla vzadu stažené do ohonu. Sytě modré oči rámovalo vkusné nalíčení. Na sobě měla volný bavlněný svetr a těsné seprané džíny, které prozrazovaly, že tahle dáma si linii drží. „Vypadáš skvěle,“ řekl, zatímco ji hltal očima.

„Ty taky.“

„Mohli bychom si promluvit?“

„O čem?“

„O životě, o lásce, o fotbale… Je dost možné, že už se víckrát neuvidíme, a já ti mám co říct.“

Otevřela dveře. Přešli širokou verandu a usadili se na schodišti vedoucím na ulici. Dala si dobrý pozor, aby mezi nimi zůstala hodně velká mezera. Pět minut uplynulo v naprostém tichu.

„Viděl jsem Nata.“ řekl. „Řekl mi, že bydlíš v Chicagu, jsi šťastně vdaná a máš dvě holčičky.“

„To je pravda.“

„Koho sis vzala?“

„Jacka.“

„Jacka… a dál?“

„Jacka Seawrighta.“

„Odkud je?“

„Poznala jsem ho v D. C. Pracovala jsem tam, když jsem dostudovala.“

„Kolik je dětem?“

„Pět a tři.“

„Co Jack dělá?“

„Preclíky.“

„Preclíky?“

„Jo, takové to kulaté pečivo. V Messině to nebývalo.“

„No jo, myslíš jako pekárnu?“

„Pekárny.“

„Víc než jednu?“

„Sto šestačtyřicet.“

„Takže se vám vede dobře?“

„Jeho společnost odhadují na osm milionů.“

„Fíha. Moje společnost má, když mám dobrý den, cenu tak dvanáct tisíc.“

„Povídal jsi, že mi máš co říct.“ Sebeméně na ní nebylo znát, že by nějak roztávala. Ani v nejmenším neprojevila zájem o nějaké detaily z jeho života.

Neely zaslechl tiché kroky po dřevěné podlaze haly. Nepochyboval, že se paní Laneová snaží poslouchat. Některé věci se nemění.

Zvedl se slabý větřík, který před nimi po cihlovém chodníčku rozprášil spadané dubové listí. Neely si rozpačitě zamnul ruce a prohlásil: „Tak jo, začínám. Už je to dávno, co jsem provedl hodně ošklivou věc, za kterou jsem se léta styděl. Udělal jsem chybu. Bylo to pitomé, zlé, odporné, sobecké, surové a čím jsem starší, tím víc toho lituju. Omlouvám se ti, Cameron, a prosím tě, abys mi odpustila.“

„Je ti odpuštěno. Zapomeň na to.“

„Nemůžu na to zapomenout. A nebuď tak slušná.“

„Byli jsme jenom děti, Neely. Bylo nám šestnáct. Bylo to v jiném životě.“

„Byli jsme zamilovaní, Cameron. Zbožňoval jsem tě, už když nám bylo deset a drželi jsme se za ruce za tělocvičnou, aby mě kluci neviděli.“

„Tohle tedy opravdu nechci poslouchat.“

„Nechceš mi dovolit, abych to ze sebe mohl dostat? A pokusit se, aby mi to neprošlo bez bolesti?“

„Já už jsem se přes to jednou provždy přenesla, Neely.“

„Já asi ne.“

„Kde to žiješ, prosím tě? Prober se, bud tak laskav! Už nejsi žádná fotbalová hvězda!“

„Konečně. Tohle jsem chtěl slyšet. Palbu ze všech hlavní.“

„Přišel ses hádat, Neely?“

„Ne. Přišel jsem se ti omluvit.“

„Už jsi to udělal. Co kdybys už šel?“

Kousl se do jazyka a pár sekund počkal. „Proč chceš, abych odešel?“ zeptal se pak.

„Protože tě nemám ráda, Neely.“

„To chápu.“

„Trvalo mi deset let, než jsem tě úplně vytěsnila ze života. Teprve když jsem se zamilovala do Jacka, dokázala jsem na tebe konečně zapomenout. Doufala jsem, že tě už nikdy v životě neuvidím.“

„Myslíš na mě někdy?“

„Ne.“

„Nikdy?“

„Možná tak jednou za rok v nějaké slabé chvilce. Jack se tuhle díval na fotbal. Zadák se zranil a odnesli ho ze hřiště na nosítkách. Tehdy jsem si na tebe vzpomněla.“

„Příjemné pomyšlení.“

„Nepříjemné to nebylo.“

„Já na tebe myslím pořád.“

Když vydechla a zatvářila se zklamaně, jako by zaslechl slabé prasknuti ledového krunýře, jímž se obrnila. Předklonila se a opřela se lokty o kolena. Za jejich zády se otevřely dveře a paní Laneová se k nim přišourala s tácem v rukou.“Napadlo mě, že by vám přišla vhod horká čokoláda,“ řekla a položila tác na okraj verandy do široké mezery mezi nimi.

„Děkuji vám,“ řekl Neely.

„Zahřeje to,“ poznamenala paní Laneová. „Cameron, měla by sis vzít ponožky.“

„Ano, mami.“

Dveře se zavřely. Čokolády si ani jeden nevšimli. Neely toužil po dlouhém rozhovoru, který by překlenul několik problémů a spoustu let Kdysi k němu chovala velmi silné city a on si je přál znovu vyvolat. Chtěl vidět slzy a výbuchy vzteku, neucouvl by ani před nějakou tou pořádnou fackou. A hlavně chtěl dosáhnout skutečného odpuštění.

„Ty ses vážně dívala na fotbal?“ zeptal se.

„Ne. Na fotbal se díval Jack. Já jsem šla náhodou okolo.“

„Fandí fotbalu?“

„To ani ne. To bych si ho nevzala.“

„Takže fotbal pořád nenávidíš?“

„Dalo by se to tak říct. Chodila jsem na Hollins. Byla to dívčí škola, takže jsem fotbalu zůstala ušetřená. Naše starší dcera začala chodit na menší soukromou akademii – taky žádný fotbal.“

„Tak proč tady teď jsi?“

„Kvůli paní Lile. Dvanáct let mě učila na klavír.“

„Jasně.“

„Rozhodně tady nejsem, abych vzdala poctu Eddiemu Rakeovi.“ Cameron sáhla po šálku a uchopila ho oběma rukama. Neely udělal totéž.

Když už bylo jasné, že Neely s odchodem nijak nechvátá, začala být poněkud otevřenější. „Na Hollins jsem měla spolužačku, jejíž bratr hrál za státní. Bylo to ve druháku. Zrovna jsem k ní vešla do pokoje, když se dívala na zápas. Po obrazovce běhal ten veliký Neely Crenshaw, vodil Tech po hřišti sem a tam, fanoušci Šíleli a komentátoři se rozplývali nad tím báječným mladým zadákem. ‚No výborně,‘ napadlo mě. ‚Tohle si vždycky přál. Je slavný hrdina. Davy se mu klaní. Holky ho nahánějí po celé škole a vrhají se mu do náruče. Všude samé pochlebování. Šampión Ameriky, miláček davu. To je Neely.‘“

„Dva týdny nato už jsem ležel ve špitále.“

Pokrčila rameny. „To jsem nevěděla. Nesledovala jsem tvoji zářnou kariéru.“

„Kdo ti to řekl?“

„Přijela jsem na Vánoce domů a byla jsem s Natem na obědě. Řekl mi, že už nikdy nebudeš hrát. Je to pitomý sport. Chlapi si při něm na doživotí mrzačí těla.“

„To jistě je.“

„Tak povídej, Neely, jak je to s holkama? Kde jsou všechny ty štětky a fanynky, když už nejsi hrdina?“

„Zmizely.“

„To tě muselo odrovnat.“

Konečně pokrok, pomyslel si Neely. Jen ať z ní ten jed vykape.

„Nic příjemného to zranění nepřineslo.“

„Takže se z tebe stal docela obyčejný občan, jako jsme my ostatní?“

„Nejspíš, jen s obrovským přívažkem. Být zapomenutým hrdinou není jednoduché.“

„A pořád si zvykáš?“

„Když je člověk slavný v osmnácti, po zbytek života se užírá. Sníš o slavných dobách, ale dobře víš, že jsou dávno pryč. Mrzí mě, že jsem se na míč vůbec někdy podíval.“

„Tomu nevěřím.“

„Byl by ze mě normální chlap s oběma nohama zdravýma. A neudělal bych tu chybu s tebou.“

„Prosím tě, Neely, hlavně nebuď sentimentální. Bylo nám teprve šestnáct.“

Během další dlouhé pauzy, jež následovala, upíjeli ze Šálků a chystali se na další přihrávku a smeč. Neely si tohle setkání promýšlel celé týdny. Cameron neměla ani ponětí, že ho ještě vůbec někdy uvidí. Přesto však věděl, že mu moment překvapení není nic platný. Měla odpověď na všechno a všechno jí bylo jasné.

„Moc toho nenamluvíš,“ řekl.

„Nemám co říct“

„Ale no tak, Cameron, vždyť teď máš šanci to ze sebe dostat“

,A proč? Pokoušíš se mě donutit, abych vyhrabávala ošklivé vzpomínky na něco, na co jsem se snažila léta zapomenout. Proč si myslíš, že se chci vrátit na střední a nechat se zase odkopnout? Už jsem se s tím vyrovnala, Neely. Ty ne, jak je vidět.“

„Chceš vědět jak to dopadlo se Sirénou?“

„Ani omylem.“

„Dělá v jednom podřadném kasinu ve Vegas hostesku, je tlustá a hnusná, je jí dvaatřicet a vypadá na padesát. Tohle všechno vím od Paula Curryho, ten ji tam viděl. Podle všeho to zkoušela v Hollywoodu, kde se chtěla dostat ke kariéře přes postel, a milion dalších krásek z maloměsta, které si zvolily stejnou cestu, ji nejspíš vytlačil přes palubu.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Paul říkal, že vypadala unaveně.“

„To věřím. Unaveně vypadala už na střední.“

„Cítíš se teď líp?“

„Než jsi přišel, cítila jsem se skvěle, Neely. Nezajímáš mě ani ty, ani ta tvoje královna krásy, co se kajícně vrátila ke svým.“

„Ale jdi, Cameron. Bud upřímná. Musí pro tebe být přece zadostiučinění, když víš, že Siréna skončila mezi alkoholiky a gaunery a tvůj život se vyvíjí naprosto báječně. Vyhrálas.“

„Já jsem s nikým nesoutěžila. Je mi to jedno.“

„Tenkrát ti to jedno nebylo.“

Postavila šálek zpátky na tác a znovu se předklonila. „Co ode mě chceš slyšet, Neely? Mám ti opakovat, co stejně víš? Tenkrát jsem byla malá holka a milovala jsem tě jako blázen. To není nic nového, říkala jsem ti to každý den. A tys mi říkal to samé. Trávili jsme spolu každou volnou chvilku, chodili jsme na stejné předměty a vůbec jsme byli všude spolu. Jenže z tebe se stal ten slavný fotbalový hrdina a každý z tebe chtěl mít alespoň kousek. Zvlášť Siréna. Měla dlouhé nohy, pěknou prdelku, krátké sukně, velká prsa a blond vlasy a nějak se jí podařilo dostat tě k sobě do auta na zadní sedadlo. Tys došel k názoru, že tohle chceš víc. Já jsem byla slušná holka a taky jsem za to zaplatila. Zlomil jsi mi srdce, ponížil mě před každým, koho jsem znala, a na hezky dlouho jsi mi zkazil život. Nemohla jsem se dočkat, až odsud vypadnu.“

„Pořád se mi nechce věřit, že jsem něco takového udělal.“

„Tak tos tedy udělal.“ Hlas měla rozechvělý a poněkud to v něm zaskřípalo. Zatnula zuby, odhodlaná nedat najevo žádné emoce. On už ji nerozpláče.

Je mi to hrozně líto.“ Neely zvolna vstal a dával si přitom dobrý pozor, aby nepřenesl příliš velkou část váhy na levé koleno. Dotkl se její paže a řekl: „Díky, žes mi to umožnila říct.“

„To nestojí za řeč.“

„Sbohem.“

Za lehkého pokulhávání došel po chodníku k brance. Když už byl u auta. zavolala na něj: „Neely, počkej.“

Díky svému dávnému vášnivému románku s Brandy Skimmelovou alias Sirénou, známou dnes ve velice úzkém okruhu vyvolených též jako Tessa Canyonová, znal Neely všechny zapadlé průjezdy a opuštěné uličky Messiny. Objel Karr’s Hill, kde na okamžik zastavil, aby se podívali na stadion. Fronta smutečních hostí stále ještě postupovala po dráze a dál ven z hlavní brány. Světla na straně domácích byla rozsvícená. Parkoviště bylo plné neustále se střídajících aut.

„Slyšel jsem, že když ho vyhodili, sedával Rake tady a sledoval zápasy.“

„Měli ho strčit do basy,“ prohlásila Cameron. Byla to její první slova od chvíle, co vyjeli.

Zaparkovali poblíž tréninkového hřiště a protáhli se branou na straně hostů. Vylezli až nahoru na bariéry a posadili se. Stále mezi sebou měli mezeru, ačkoliv už ne tak širokou jako u Cameron na verandě. Dlouho jen upřeně sledovali děj na opačné straně stadionu.

Před tribunami domácích se jako malá pyramida tyčil bílý stan. Rakev pod ním byla sotva vidět. Kolem byl stále shromážděn dav těch, kteří drželi stráž u zesnulého. Paní Lila s rodinou už byla pryč. Kolem stanu i všude podél postranní čáry se hromadilo stále větší a větší množství květin. Mlčenlivý průvod truchlících se pomalu posouval po běžecké dráze a jednotliví smuteční hosté trpělivě čekali, až se budou moci zapsat do obřadní knihy, pohlédnout na rakev, třeba i uronit slzu a rozloučit se s legendou města. Nahoře na tribunách za šňůrou čekajících byli v nevelkých skupinkách shromážděni Rakeovi chlapci všech věkových kategorií. Někteří rozprávěli, někteří se smáli, ale většina jich prostě jen mlčela a upřeně hleděla na hřiště, stan a rakev.

Na tribunách hostů byli jen dva lidé, kteří zůstávali zcela nepovšimnuti.

Jako první – velice tiše – promluvila Cameron: „Co jsou zač ti lidi nahoře na bariérách?“

„Hráči. Byl jsem tam včera večer a předevčírem taky. Čekali jsme, až Rake umře.“

„Takže se teď všichni vrátí domů?“

„Většina. Ty se vrátíš?“

„Samozřejmě. Pochováváme přece našeho nejslavnějšího občana.“

„Tys Rakea neměla ráda, vid?“

„Já jsem nebyla fanynka. Paní Lila je silná žena, ale jemu vzdorovat nemohla. Na hřišti to byl diktátor, a když se vrátil domů, měl problémy to utlumit. Ne, já jsem se o Eddieho Rakea nestarala.“

„Nenáviděla jsi fotbal.“

„Nenáviděla jsem tebe a tím pádem i fotbal.“

„Jen do toho.“

„Všechno to byl nesmysl. Dospělí chlapi brečí kvůli prohře… Celé město žije a umírá s každým zápasem. Ranní modlitby každý pátek ráno, jako by Boha zajímalo, kdo vyhraje nějaký středoškolský fotbalový zápas. Na fotbal se vydávalo víc peněz než na všechny ostatní studentské aktivity dohromady. Uctívání sedmnáctiletých kluků, kteří se rychle vžili do toho, že si uctívání doopravdy zaslouží. Na všechno dvojí metr – fotbalista podváděl při písemkách, tak se všichni přetrhneme, abychom to zaretušovali. Když podváděl obyčejný smrtelník, který nehrál, vyrazili ho. Zástupy pitomých holek, co už se nemůžou dočkat, až dají prvnímu ze Spartans. Všechno pro tým. Messina potřebuje, aby její panny obětovaly všechno. Jo, málem bych zapomněla. Roztleskávačky! Každý hráč přece potřebuje mít jednu otrokyni jen pro sebe. aby mu ve středu pekla sušenky, ve čtvrtek mu u něj před barákem vlévala do žil sebevědomí, v patek mu pucovala přilbu – a co bylo v sobotu, Neely? Rychlovka na stojáka?“

„Jen když chtěla.“

„Je to smutné. Díky, žes mé z toho vystrkal.“

Teď. když měl Neely možnost ohlédnout se nazpět s odstupem patnácti let bez příkras, mu to skutečně připadalo nesmyslné.

„Ale na zápasy jsi chodila,“ poznamenal.

„Sem tam. Máš vůbec ponětí, jak tohle město vypadá v pátek večer mimo stadion? Nikde nepotkáš ani živou duši. Chodívaly jsme s Phoebe Coxovou tajně sem na bariéry pro hosty a dívaly se. Vždycky jsme chtěly, aby Messina prohrála, ale nikdy se to nestalo. Tady ne. Dělaly jsme si legraci z kapely a roztleskávaček, fanynek a vůbec ze všeho, a to všechno proto, že jsme do toho nepatřily. Nemohla jsem se dočkat, až půjdu na vysokou.“

„Věděl jsem, že jsi tu.“

„Nevěděl“

„Přísahám, že věděl.“

Přes stadion k nim slabě dolehl výbuch smíchu. Nejspíš mezí Rakeovými hochy uspěla další historka, jejímž ústředním tématem byl slavný zesnulý trenér. Těsně pod novinářskou lóží Neely stěží rozeznal Sila a Paula ve skupince s deseti dalšími muži. Pivo tam teklo proudem.

„Potom, co sis vrznul na zadním sedadle,“ ozvala se Cameron, „a já jsem byla k nepotřebě, nám tady oběma zbývaly ještě dva roky. Občas jsem tě potkala na chodbě, v knihovně nebo i ve třídě a naše pohledy se –jen na vteřinku – setkaly. Ten drzý úšklebek a arogantní výraz hrdiny davů byl najednou pryč. Jen na okamžik ses na mě díval jako normální člověk a já jsem věděla, že ti pořád ještě nejsem lhostejná. Byla bych tě vzala zpátky dřív, než bys řekl švec.“

„A já jsem té chtěl.“

„Tomu je těžko věřit.“

„Je to pravda.“

Jenže potěšení ze sexu… no samozřejmě.“

„Nemohl jsem si pomoci.“

„Gratuluju, Neely. Ty a Siréna jste začali sbírat zkušenosti už v šestnácti. Podívej se na ni teď. Je tlustá a utahaná.“

„Doneslo se ti někdy, že byla těhotná?“

„Děláš si legraci? V tomhle městě se fámy rojí jako komáři.“

„To léto před posledním ročníkem mi oznámila, že je v tom.“

„To je překvapení. Biologie zafungovala.“

„Tak jsme zajeli do Atlanty, ona si tam nechala udělat potrat a zase jsme se vrátili do Messiny. Přísahal jsem jí, že to nikdy nikomu neřeknu.“

„Čtyřiadvacet hodin si dala pauzu a pak zase hurá zpátky do říje.“

„Skoro.“

„Podívej, Neely, historky z tvého sexuálního života už mě vážně unavují. Po léta to bylo moje prokletí. Buďto změníme téma, nebo jdu pryč.“

Následovala další trapná pauza, během níž civěli na brankoviště a přemýšleli, co říkat dál. Do tváří jim foukal vítr a Cameron si založila paže na prsou. Neely se musel přemáhat, aby se k ní nenatáhl a nevzal ji kolem ramen. Nebylo by to k ničemu.

„Vůbec ses nezeptala, jak teď žiju,“ řekl.

„Promiň. Už dávno jsem na tebe přestala myslet. Nebudu ti lhát, Neely. Prostě už v mém životě nehraješ roli.“

„Vždycky jsi byla drzá.“

„Drzost je prospěšná. Ušetří spoustu času.“

„Prodávám nemovitostí. Žiju sám se psem, chodím s jednou holkou, kterou doopravdy nemiluju, s další, co má dvě děti. a doopravdy mi chybí moje bývalá žena.“

„Proč jste se rozvedli?“

„Psychicky se zhroutila. Dvakrát potratila, podruhé ve čtvrtém měsíci. Udělal jsem tu chybu, že jsem jí přiznal, že jsem jednou zaplatil za potrat, takže mi za ty děti, o které přišla, dávala vinu. Měla pravdu. Opravdová cena potratu je daleko vyšší než mizerných tři sta babek, co vysolíš na klinice.“

„Promiň.“

„V týdnu, kdy to bylo přesně deset let od našeho výletu se Sirénou do Atlanty, měla moje žena druhý potrat. Byl to kluk.“

„Teď už opravdu chci jít pryč.“

„Promiň.“

Zase seděli na schodech před domem. Uvnitř byla tma. Manželé Laneovi spali. Bylo už po jedenácté. „Myslím, že už bys měl jít,“ řekla po několika minutách Cameron.

„Máš pravdu.“

„Není to tak dlouho, cos řekl, že na mě teď pořád myslíš. Zajímalo by mě proč.“

„Neměl jsem ponětí, jak může bolet zlomené srdce, dokud si moje žena nesbalila věci a neodešla. Byla to pro mě noční můra. Poprvé jsem si uvědomil, jak jsi musela trpět. Došlo mi, jak surový jsem byl.“

„Z toho se dostaneš. Stačí asi tak deset let.“

„Dík.“

Vykročil po chodníku, pak se obrátil a zamířil nazpátek. „Kolik je Jackovi?“ zeptal se.

„Sedmatřicet.“

Tak by teoreticky měl umřít dřív. Zavolej mi, až tu nebude. Budu čekat.“

„Ty určitě.“

„Přísahám. Není uklidňující vědět, že na tebe někdo bude vždycky čekat?“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlela.“

Sehnul se k ní a pohlédl jí zpříma do očí. „Smím tě políbit na tvář?“

„Ne.“

„První láska má v sobě něco kouzelného, Cameron. Něco, co mi bude už navždycky chybět.“

„Sbohem, Neely.“

„Smím ti říct, že tě miluju?“

„Ne. Sbohem, Neely.“

PÁTEK

Messina truchlila jako nikdy předtím. V pátek dopoledne v deset hodin už byly všechny obchody, restaurace a úřady v okolí náměstí uzavřeny. Všichni studenti dostali ze školy volno. Zavřeno měl i soud. I továrny na periferii města vyhlásily neplacenou dovolenou, ale na oslavování měl náladu málokdo.

Mal Brown rozmístil své lidi kolem střední školy, kde se během dopoledne směrem na Rake Field vytvořila dopravní zácpa, v níž stála auta nárazník na nárazníku. V jedenáct už byly tribuny domácích téměř plné a bývalí hráči, někdejší hrdinové, se shromažďovali a popocházeli kolem stanu vztyčeného u padesátky. Většina jich na sobě měla zelené dresy; mnohým z nich byl dres v pase poněkud těsnější než kdysi. Někteří – právníci, lékaři a bankéři – oblékli přes dresy sportovní saka, ale zelená vidět byla.

Z bariér nahoře shlíželi na stan a na hřiště fanoušci, kteří si vychutnávali možnost rozeznávat své dávné hrdiny. Největší rozruch vyvolávali ti s již staženými čísly. „Tamhle je Roman Armstead, číslo 81, ten hrál za Packers.“

„Tamhle je Neely, číslo 19.“

Pod stanem hrálo smyčcové kvarteto studentů posledního ročníku a tóny houslí se díky ozvučovací aparatuře nesly nad celým hřištěm. A město se dál přesouvalo na stadion.

Rakev tu již nebyla, Eddie Rake odpočíval v zemi. Paní Lila s rodinou přijela bez jakýchkoliv obřadností a půl hodiny strávila před stanem objímáním s bývalými hráči. Těsně před polednem se objevil kněz a po něm sbor, ale obecenstvo mělo k utišení hodně daleko. Když se bariéry na straně domácích zaplnily, začali návštěvníci obléhat plot lemující dráhu. Nikdo nikam nespěchal. Tento moment si Messina chtěla vychutnat a zapamatovat.

Rake chtěl, aby se jeho chlapci shromáždili u nevelkého pódia poblíž stanu. Také chtěl, aby na sobě měli své zelené dresy. Tento požadavek byl v posledních dnech jeho života v tichosti oznámen. Dráha byla pokryta celtou a bylo na ní do půlkruhu rozestavěno několik set rozkládacích židlí. Kolek půl jedné dal otec McCabe znamení a hráči se začali přesouvat na svá místa. Paní Lila s rodinou zasedla v přední řadě.

Neely měl židli mezi Silem Mooneym a Paulem Currym a kolem nich sedělo dalších třicet hráčů týmu z roku 1987. Dva byli mrtví, šest se nepodařilo vypátrat a zbytek se nemohl dostavit.

V severním brankovišti začaly kvílet dudy a dav se ztišil. Silo si téměř okamžitě začal utírat slzy. A nebyl sám. Zatímco se stadionem nesly poslední melancholické tóny, truchlící měkli a připravovali se na opravdové emoce. Otec McCabe zvolna přistoupil k improvizovanému pódiu a upravil si mikrofon.

„Dobré odpoledne,“ pronesl vysokým hlasem, který ostře zapraskal z reproduktorů po celém stadionu a byl slyšet na kilometr daleko. „Vítám vás na rozloučení se zesnulým Eddiem Rakem. Vítám vás jménem paní Lily Rakeové, jejích tří dcer, osmi vnoučat a ostatních příbuzných a jejich jménem vám děkuji, že jste přišli.“

Otočil ve svých poznámkách stránku. „Carl Edward Rake se narodil před dvaasedmdesáti lety v Gaithersburgu ve státe Maryland. Před osmačtyřiceti lety se oženil s Lilou Saundersovou. Před čtyřiačtyřiceti lety nastoupil na střední školu v Messině jako hlavní fotbalový trenér. Bylo mu tehdy osmadvacet let, neměl žádné zkušenosti s prací hlavního trenéra a vždycky říkal, že to místo dostal, protože je nikdo jiný nechtěl. Trénoval tu čtyřiatřicet let, vyhrál nám přes čtyři sta zápasů, získal třináct státních titulů… Čísla známe. Daleko důležitější však je, že ovlivnil život každého z nás. Trenér Rake zemřel ve středu večer. Byl pohřben dnes ráno se soukromým obřadem pouze v kruhu rodiny a na jeho přání a se souhlasem rodiny Reardonových spočinuly jeho ostatky vedle Scottyho. Minulý týden mi trenér Rake řekl, že se mu o Scottym zdává a že se nemůže dočkat, až se s ním na nebesích sejde, vezme ho do náruče, obejme ho a řekne mu, jak je mu to líto.“

S dokonalým citem pro načasování se nyní odmlčel, aby se po jeho slovech posluchačstvu dostatečně sevřela hrdla. Otevřel bibli.

Když už se chystal znovu promluvit, strhl se u hlavní brány nějaký rozruch. Ze všeho nejdřív se ozval hlasitý rámus rádia. Po něm práskly dveře auta a ozvaly se hlasy. Začali se tam hemžit lidé. Otec McCabe tedy vyčkával a všechny hlavy se otočily ve směru jeho pohledu.

Branou svižně procházel muž s postavou obra. Byl to Jesse Trapp. Mířil na dráhu v doprovodu dvou vězeňských strážných po boku. Měl na sobě dokonale nažehlené sportovní khaki kalhoty a košili vězeňské uniformy. Pouta mu strážní sejmuli. Byli v uniformě a mohutností postav si se svým chovancem nikterak nezadali. Když ho shromáždění poznali, strnuli. Kráčel podél postranní čáry s hlavou vztyčenou a s rovnými zády jako hrdý muž, zároveň však nedokázal zakrýt obavy. Kam si sedne? Hodí se sem vůbec?

Je tu vítán? Jak se blížil ke konci tribun, kdosi v davu upoutal jeho pozornost. Pak se ozval hlas a Jesse strnul na místě. Byla to jeho matka, drobounká žena, na kterou zbylo místo až za plotem. Přiskočil k ní a pevně ji přes plot objal, zatímco se jeho strážci na sebe dívali, aby se vzájemné ubezpečili, že přece nevadí, když jejich vězeň obejme svoji matku.

Paní Trappová vytáhla ze zmačkané nákupní tašky zelený dres. Číslo 56 bylo staženo v roce 1985. Jesse si ho vzal a pohlédl k bývalým hráčům, kteří natahovali krky, aby na něj viděli. Před zraky týchž deseti tisíc lidí, kteří jej kdysi řevem povzbuzovali, aby zmasakroval hráče soupeře, si nyní rychle rozepnul a svlékl košili. Odhalil tak lépe vypracované svalstvo, než kdy diváci viděli, a zdálo se, že zpomalil pohyby, aby si ten moment vychutnali jak oni, tak on sám. Otec McCabe trpělivě čekal stejně jako všichni ostatní.

Jesse si rozložil dres, přetáhl ho přes hlavu a zastrkal za kalhoty. Byl mu těsný přes bicepsy a musel ho taky hodně škrtit kolem prsou a u krku, ale každý ze Spartans by dokázal vraždit, jen aby mu dres padl právě takhle. Znovu objal matku.

Kdosi zatleskal a pak si několik lidí za synchronizovaného potlesku stouplo. Vítej doma, Jesse, my tě máme pořád rádi. Na bariérách to rychle zarachotilo, jak se lidé zvedali. Stadionem Rake Field zahřměla ohromující vlna aplausu. Město vítalo padlého hrdinu zpět do své náruče. Jesse kývl a pak plaše zamával, zatímco pomalu kráčel k pódiu. Ovace vstoje ještě nabraly na intenzitě, když si podal ruku s otcem McCabem a objal paní Lilu. Proobjímal se nepravidelnou uličkou bývalých hráčů a konečně si našel volnou skládací židličku, která vypadala, že se pod jeho vahou zbortí. Když si sedal, tekly mu po tvářích slzy.

Otec McCabe si počkal, až se všichni zase ztiší. Toho dne se nikam nespěchalo. Nikdo se nedíval na hodinky Opět si upravil mikrofon a řekl: „Jednou z oblíbených pasáží Písma byl pro trenéra Rakea žalm třiadvacátý. četli jsme si ho spolu v pondělí. Jeho oblíbená část zněla: ‚byť mi se dostalo jití přes údolí stínu smrtí, nebuduť se báti zlého, nebo ty se mnou jsi; prut tvůj a hůl tvá, toť mne potěšuje.‘ Eddie Rake prožil svůj Život beze strachu. Své hráče učil, že ti, kdo jsou bázliví a ostýchaví, nemají mezi vítězi místa. Ti, kdo nepodstupuji Žádná rizika, nedocilují vítězství. Před několika měsíci se trenér Rake smířil se skutečností, že jeho smrt je nevyhnutelná. Neobával se své nemoci ani utrpení, které následovalo. Nebál se rozloučení s těmi, které miloval. Nebál se umírání. Jeho víra v Boha byla silná a neotřesitelná. ‚Smrt je jen začátek,‘ říkal s oblibou.“

Otec McCabe se mírně uklonil a vycouval z pódia. Na toto znamení začal tlumeně pobrukovat církevní ženský sbor. Všechny jeho členky na sobě měly rudozlatá roucha a po krátkém rozehřátí spustily zplna hrdla „Tě, Bože, chválíme“. Hudba probouzela emoce jako obvykle při podobných příležitostech. Emoce a paměť. Každý hráč Spartans se rychle ponořil do vzpomínek na Eddieho Rakea.

Pro Neelyho začínaly myšlenky týkající se Rakea vždycky úderem do tváře, zlomeným nosem, hákem, kterým trenéra uzemnil, a dramatickým nástupem k boji o celostátní titul. Pokaždé se také donutil přenést se přes tento bolestivý životní moment a zavzpomínat na dobré časy.

Není mnoho takových trenérů, kteří dokáží své hráče motivovat k tomu. aby toužili po celý sportovní život po jeho uznáni. Od chvíle, kdy si Neely v šesté třídě poprvé oblékl dres, toužil po Rakeově pozornosti. Po následujících šest let každým hodem na branku, každým útokem, každou herní variantou, již si vštípil do paměti, každým posílovacím rekordem, každou hodinou strávenou pocením, každým motivačním projevem, každým touchdownem, každým vyhraným zápasem, každým pokušením, jemuž odolal, každým vítězným oběhem usiloval o uznání Eddieho Rakea. Chtěl vidět jeho tvář, až vyhraje nad týmem Heisman. Snil o tom, že mu Rake zatelefonuje, když tým Tech vyhrál celoamerický titul.

Ještě méně je trenérů, jejichž tvář se dokáže hráčům promítnout do každého neúspěchu ještě dlouho poté, co už je s jejich aktivní kariérou dávno konec. Když Neelymu lékaři řekli, že už nebude nikdy hrát, měl pocit, že zklamal naděje, jež do něj Rake vkládal. Když se mu rozpadlo manželství, jako by viděl Rakea, jak se nesouhlasně kaboní. Protože jeho přízemní kariéra obchodníka s realitami plynula bez jakýchkoliv jasně stanovených ambicí, věděl, že kdyby se k Rakeovi někdy dostal dostatečně blízko, vyslechl by si na toto téma důkladnou přednášku. Možná ale, že jeho smrt zabila i démona, který Neelyho pronásledoval…

Ellen Rakeová Youngová, nejstarší dcera zesnulého, vystoupila na pódium, sotva sbor dozpíval, a rozložila list papíru. Stejně jako její sestry i ona po dokončení střední školy Messinu moudře opustila a vracela se jen tehdy, vyžadovalyli to rodinné záležitosti. Otcův stín byl příliš gigantický, než aby v něm jeho děti mohly vydržet na tak malém městě. Ellen bylo přes čtyřicet, pracovala v Bostonu jako psychiatrička a působila dojmem někoho, kdo sem vůbec nepatří.

„Jménem naší rodiny vám děkuji za vaše modlitby a podporu v uplynulých několika týdnech. Můj otec zemřel s velkou odvahou a důstojností. Ačkoliv jeho poslední léta zde prožitá nepatřila k jeho nejlepším, měl rád toto město i lidi v něm, a zvláště měl rád své hráče.“

Mít rád, to bylo něco, o čem žádný z hráčů od svého trenéra nikdy neslyšel. Pokud je měl rád, pak to dával najevo mimořádně osobitým způsobem.

„Má matka napsala krátký projev a pořádala mě, abych ho přečetla.“ Upravila si brýle, odkašlala si a zahleděla se do papíru. „Teď k vám z hrobu promlouvá Eddie Rake. Pokud pláčete, přestaňte, prosím.“ To v davu čekajícím na okamžik odlehčení místy vyloudilo smích. „Slzy mi nikdy nebyly k ničemu. Můj život se teď naplnil, tak pro mě neplačte. A neplačte ani kvůli vzpomínkám. Nikdy se neohlížejte zpátky, ještě je toho třeba udělat příliš mnoho. Jsem šťastný muž. který prožil báječný život. Měl jsem dost rozumu, abych se oženil s Lilou, jakmile se mi podařilo ji k tomu přemluvit Bůh nám požehnal třemi krásnými dcerami a nakonec i osmi skvělými vnoučaty. Už jen to by každému muži stačilo. Pro mě však měl Bůh připravena ještě mnohá další požehnání. Přivedl mě k fotbalu a do Messiny – mého domova. Tady jsem potkal vás – své přátele, své hráče. Ačkoliv jsem nebyl emocionálně schopen vyjádřit své city, chci, aby mí hráči věděli, že jsem měl rád každého z nich. Proč by někdo se zdravým rozumem dělal trenéra středoškolského fotbalu po čtyřiatřicet let? Pro mě to bylo jednoduché – měl jsem své hráče rád. Kéž bych to byl býval schopen říci, ale prostě jsem to neměl v povaze. Dosáhli jsme mnohého, já ale nechci připomínat vavříny vítězství a šampionátů. Namísto toho chci při této příležitosti připomenout dvě věci, jichž lituji.“ Nyní se Ellen odmlčela a znovu si odkašlala. Dav jako by tajil dech. „Lituji za těch čtyřiatřicet let pouze dvou událostí. Tou první je Scotty Reardon. Nikdy by mě nenapadlo, že budu zodpovědný za smrt některého z mých hráčů, ale přijímám za jeho úmrtí vinu. Při vzpomínce na to, jak jsem ho držel v náručí, zatímco mi odcházel před očima, jsem od té doby plakal každý den. Svěřil jsem se s těmito pocity jeho rodině a myslím, že mi s přibývajícími léty odpustila. Lpím na jejich odpuštění a beru si je s sebou do hrobu. Nyní jsem již jednou provždy se Scottym, a zatímco se na vás společně díváme, panuje mezi námi věčné smíření.“ Následovala další pauza, během níž Ellen usrkla vody. „Tou druhou je zápas o celostátní titul v roce 1987. V poločase jsem v záchvatu vzteku fyzicky napadl našeho hráče – zadáka. Byl to trestný čin, který by mě vyřadil ze sportu jednou provždy. Mrzí mě, jak jsem se choval. Nikdy jsem necítil takovou pýchu a tolik bolesti, jako když jsem pak viděl svůj tým vzdorovat tak strašlivé nepřízni osudu. Toto vítězství bylo nejsvětlejším okamžikem mého života. Chlapci, odpusťte mi, prosím.“

Neely se rozhlédl kolem sebe. Všechny hlavy sklopené, mnozí měli zavřené oči. Silo si otíral obličej.

„Dost smutku. Pozdravuji Lilu, děvčata a vnuky. Velice brzy se všichni sejdeme za řekou Acheron v zemi zaslíbené. Buďte sbohem.“

Sbor začal znovu zpívat a proudu slzí se už ubránil jen málokdo.

Neelyho maně napadlo, jestli své emoce dokáže udržet na uzdě Cameron. Podezíral ji však, že je zvládá.

Rake si přál, aby smuteční projevy pronesli tři jeho bývalí hráči. Písemně si už na smrtelné posteli vymínil, že budou krátké. První přednesl Mike Hilliard, ctihodný soudce obvodního soudu z městečka vzdáleného téměř dvě stě kilometrů. Na rozdíl od většiny bývalých hráčů týmu Spartans měl na sobě zmačkaný oblek s motýlkem. Opřel se oběma rukama o řečnický pult. Poznámky nepotřeboval.

„Hrával jsem v prvním týmu trenéra Rakea v roce 1958,“ začal skřípavým hlasem a výrazně protahoval samohlásky. ,,Rok předtím jsme vyhráli tři zápasy a sedm prohráli, což bylo tehdy považováno za úspěšnou sezónu, protože jsme v závěrečném zápase porazili Porterville. Hlavní kouč pak město opustil a vzal si s sebou i své asistenty. Po nějaký čas jsme nevěděli, jestli najdeme někoho, kdo by nás dál trénoval. Pak přijali nějakého mladíka jménem Eddie Rake, který nebyl o mnoho starší než my sami. Ze všeho nejdříve nám řekl, že jsme banda nýmandů, prohráváni že je nakažlivé a pakliže si myslíme, že to pod ním budeme moci flákat, bude lepší, když budeme koukat, kde nechal tesař díru. Toho roku nás do týmu nastupovalo jedenačtyřicet. Trenér Rake nás vzal na srpnové soustředění do starého tábora v Page County a po čtyřech dnech se mužstvo smrsklo na třicet lidí. Po týdnu nás zůstalo pětadvacet a někteří z nás si kladli otázku, jestli můžeme vydržel tak dlouho, aby se z nás ještě dal sestavit tým. Trénink byl víc než brutální. Autobus do Messiny odjížděl každé odpoledne a nikdo nám nebránil do něj nastoupit Po dvou týdnech už ale do autobusu nikdo nenastoupil, takže přestal jezdit Chlapci, kteří odjeli, doma vyprávěli hrůzostrašné historky o tom, co se v Camp Rake, jak se tomuto táboru záhy začalo říkat den co den dělo. Naši rodiče byli zděšeni. Moje matka mi později řekla, že měla pocit, jako bych byl ve válce. Válku jsem bohužel zažil. Dal bych jí před Camp Rake přednost.

Když tábor skončil, zbylo nás jedenadvacet. Jedenadvacet kluků, kteří ještě nikdy nebyli v takové formě. Byli jsme sice malí a pomalí a neměli jsme zadáka, ale byli jsme přesvědčení. První zápas jsme hráli doma proti Fultonu, týmu, který nás loni ztrapnil. Jsem si jist, že si to někteří z vás ještě pamatují. V poločase jsme vedli dvacet nula a Rake nás plísnil, protože jsme udělali pár chyb. Jeho pojetí bylo jednoduché – držet se základů a dřít nonstop, abychom dokázali vhodnou příležitost chytit za pačesy. Na tato poučení jsem nikdy nezapomněl. Zápas jsme vyhráli a zrovna jsme se v šatně radovali, když vešel Rake a řekl nám, abychom drželi huby. Náš výkon zjevně nebyl dokonalý. Nařídil nám zůstat ve výstroji, a když lidé odešli, vrátili jsme se zpátky sem na hřiště a trénovali až do půlnoci. Zkoušeli jsme dva herní plány, dokud všech jedenáct hráčů nezvládalo všechno naprosto perfektně. Čekala na nás naše děvčata. Čekali na nás rodiče. Bylo hezké vyhrát zápas, lidé si ale začínali myslet, že trenér Rake je šílenec. Hráči už to věděli.

Toho roku jsme vyhráli osm zápasů a prohráli jen dva. Zrodila se legenda jménem Eddie Rake. Když jsem byl v posledním ročníku, prohráli jsme pouze jediný zápas; v roce 1960 se pak trenér Rake dočkal první sezóny bez porážky. Byl jsem na vysoké škole a nemohl jsem jezdit na každý pátek domů, i když jsem si to zoufale přál. Když jste jednou hráli pod Rakem, stali jste se členem uzavřeného klubu a sledovali jste i týmy, které přišly po vás. Po následujících dvaatřicet let jsem sledoval fotbal týmu Spartans tak pozorně, jak jen to bylo možné. Byl jsem tu a seděl tam nahoře na bariérách, když v roce 1964 začala velká série, a byl jsem v South Wayne, když v roce 1970 skončila. Společně s vámi jsem viděl hrát naše slavné – Wallyho Webba, Romana Armsteada, Jesseho Trappa, Neelyho Crenshawa.

Na stěnách mé kanceláře visí fotografie všech čtyřiatřiceti Rakeových týmů. Každý rok mi jednu posílal. Často si zapálím dýmku, stoupnu si před ně a dívám se do tváří všech těch mladých mužů, které trénoval. Vidím hubené bílé chlapce z padesátých let s vlasy na ježka a nevinnými úsměvy. Vidím drsnější obličeje z let šedesátých, kde už tolik úsměvů není a kde jsou naopak vidět odhodlané tváře, jako by je už halil zlověstný mrak války a boje za občanská práva. Na snímcích ze sedmdesátých a osmdesátých let se společně usmívají už daleko mohutnější černí i bílí kluci v elegantnějších dresech, z nichž někteří jsou syny těch, s nimiž jsem hrával já. Vím, že každého z těch chlapců, kteří shlížejí z mých stěn, Eddie Rake nesmazatelně ovlivnil. Trénovali stejné herní varianty, poslouchali tytéž motivační proslovy, dostávali ta samá ponaučení a vydrželi tatáž brutální srpnová soustředění. A každý z nás někdy podlehl přesvědčení, že Eddieho Rakea skutečně nenávidíme. Pak jsme ale byli najednou pryč. Naše fotografie visí na stěnách a my po zbytek života uslyšíme jeho hlas rozléhající se šatnou a bude se nám stýskat po dnech, kdy jsme mu říkali trenére.

Většina těch. jimž ony tváře patří, tu dnes je. Jsou o něco starší a šedivější, někteří také o něco těžší. A všichni smutnější, protože se s trenérem Rakem loučíme. A proč nám na tom záleží? Proč jsme tu? Proč jsou zase jednou tribuny plné, až praskají? Já vám povím proč.

Jen málokdo z nás někdy udělá něco, co bude uznávat a co si zapamatuje víc než jen hrstka lidí. Nejsme velcí. Můžeme být dobří, upřímní, čestní, pracovití, věrní, laskaví, velkorysí a velmi slušní nebo můžeme být také jiní. Nejsme ale považováni za velké. Velikost se zjevuje tak vzácně, že když se s ní setkáme, chceme se jí dotknout. Eddie Rake nám, hráčům a fanouškům, umožnil dotknout se velikostí a stát se její součástí. Byl to velký trenér, který vybudoval velký program a velkou tradici a nám všem dal něco velkého, něco, z čeho se budeme těšit vždycky. Doufejme, že většina z nás prožije dlouhý a šťastný život, tak blízko velikostí už ale nikdy nebudeme. Proto jsme tady.

Ať už jste Eddieho Rakea měli rádi, nebo ne, jeho velikost mu upřít nemůžete. Byl to ten nejlepší člověk, jakého jsem kdy potkal. Mé nejšťastnější vzpomínky jsou spojeny s nošením zeleného dresu a s hrou na tomto hřišti pod jeho vedením. Ještě slyším jeho hlas, vnímám jeho hněv, cítím jeho pot a vidím jeho pýchu. Velký Eddie Rake mi bude vždycky chybět“

Zmlkl, uklonil se a rychle od mikrofonu vycouval, zatímco se davem rozlehl slabý, jakoby plachý potlesk. Jakmile se posadil, povstal muž černé pleti se sudovitým hrudníkem v šedém obleku a důstojně vykročil k pódiu. Pod sakem měl zelený dres. Vzhlédl a upřeně se zadíval do natěsnaného davu.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil hlasem, který žádný mikrofon nepotřeboval. „Jsem reverend Collis Suggs z Církve domu božího v Kristu tady z Messiny.“

Collis Suggs se nepotřeboval představovat nikomu, kdo žil v okruhu sta kilometrů od Messiny. Eddie Rake jej jako prvního černocha jmenoval v roce 1970 kapitánem. Krátce hrál za A&M na Floridě, než si zlomil nohu. Pak se stal knězem. Vybudoval rozsáhlou kongregaci a začal působit v politice. Léta se říkalo, že když Eddie Rake a Collis Suggs chtějí, abyste byli zvoleni, pak zvoleni budete. Pokud vás nechtějí, pak se můžete z kandidátky rovnou vyškrtnout.

Po třiceti letech na kazatelně si Suggs vypiloval řečnické umění k naprosté dokonalosti. Výslovnost a intonaci měl perfektní, jeho schopnost načasování a důrazu byla fascinující. Trenér Rake byl známý tím, že se o nedělních večerech objevoval v poslední lavici kostela jen proto, aby slyšel svého někdejšího obránce kázat.

„Pod trenérem Rakem jsem hrál v devětašedesátém a sedmdesátém.“ Většina přítomných viděla každý zápas.

„Na konci července roku 1969 toho už měl Nejvyšší soud Spojených států právě dost. Patnáct let uplynulo od případu Brown versus ministerstvo školství a většina škol na Jihu byla stále segregovaných. Soud podnikl rázné kroky a to jednou provždy změnilo náš život. Jednoho horkého letního večera, když jsme hráli v tělocvičně školy pro barevné Section High basketbal, přišel za námi trenér Thomas a řekl nám: ‚Kluci, půjdete na Messina High School. Budou z vás Spartans. Autobus čeká.‘ Asi tucet nás nastoupilo a trenér Thomas nás vezl přes celé město. Byli jsme zmatení a vyděšeni. Už nám říkali mockrát, že se budou Školy integrovat, ale termíny se určovaly a zase rušily.

Věděli jsme, že Messina High School je nejlepší škola v okolí – krásné budovy, dokonalá hřiště, obrovská tělocvična, spousta cen a fotbalový tým, který měl za sebou v té době nepřetržitou šňůru nějakých padesáti nebo šedesáti vítězství. A měli trenéra, který si o sobě myslel, že je Vince Lombardi. Ano, měli jsme strach, ale věděli jsme že musíme být stateční. Tak jsme toho večera dojeli k Messina High. Fotbalový tým trénoval v té obrovské posilovně, kde bylo víc činek a posilovacích strojů, než jsem viděl za celý svůj dosavadní život. Asi čtyřicet kluků tam zvedalo metráky železa, potili se, hudba hrála. Sotva jsme vešli, všechno ztichlo. Dívali se na nás. My jsme se dívali na ně. Eddie Rake vystoupil dopředu, podal ruku trenéru Thomasovi a řekl: ‚Vítám vás ve vaší nové škole.‘ Museli jsme si všichni podat ruce a pak nás rozesadil na žíněnky a pronesl k nám krátký proslov. Prohlásil, že ho nezajímá, kdo má jakou barvu. Všichni jeho hráči prý chodí v zelené. On má na hřišti jasno. Zápasy vyhrává tvrdá dřina, prohry neuznává. Vzpomínám si, jak jsem tam na té žíněnce seděl. Ten člověk mě fascinoval. Okamžitě se pro mě stal mým trenérem. Eddie Rake byl lecčím, ale rozhodně to byl ten největší mistr motivace, jakého jsem kdy poznal. V tu chvíli bych si byl nejraději hned navlékl výstroj a vyrazil do útoku.

O dva týdny později jsme začali s dvoufázovými srpnovými tréninky. Nikdy v životě jsem nezažil tolik bolesti. Rake měl pravdu. Na barvě kůže nezáleželo. Zacházel s námi se všemi stejně – jako se psy.

Měli jsme spoustu starostí s prvním dnem ve škole, trápil nás strach ze rvaček a rasových konfliktů. Ve většině škol k tomu v hojné míře docházelo. Tady ne. Ředitel pověřil zajištěním bezpečnosti trenéra Rakea a všechno šlo jako po másle. Všechny své hráče navlékl do zelených dresů, stejných, jaké máme na sobě teď, a spároval nás – vždycky černého hráče s bílým. Když přijížděly autobusy, vítali jsme je. První, co černí kluci na Messina High viděli, byl fotbalový tým – černí i bílí hráči pohromadě a všichni v zelené. Pár horkokrevnějších chtělo dělat problémy, ale rychle jsme jim to rozmluvili.

První problém se týkal roztleskávaček. Bílá děvčata trénovala celé léto jako jedno družstvo. Trenér Rake zašel za ředitelem a prohlásil, že půl na půl to půjde také docela dobře. A ono to šlo. A stále to jde. Pak přišla na řadu kapela. Nebylo dost peněz na spojení bílé a černé kapely a na to, aby všichni měli uniformy Messina High. Někteří kluci museli jít. Vypadalo to, že většina těch, co budou vyřazeni, budou černí. Trenér Rake zašel na fanklub a prohlásil, že potřebuje dvacet tisíc dolarů na nové uniformy pro kapelu. Řekl, že Messina bude mít největší středoškolskou pochodovou kapelu ve státě. Má ji dodnes.

Integrace narážela na značný odpor. Spousta bílých si myslela, že jde jen o něco dočasného a že jakmile se tím přestane zabývat soud, všechno se zase pomalu vrátí ke starému systému rovných, ale oddělených. Jsem tu, abych vám řekl, že oddělení si nikdy rovní nebyli. Na naší straně města se hodně spekulovalo o tom, jestli budou bílí trenéři doopravdy trénovat nás černé. A ze strany bílých byl zase vyvíjen značný nátlak na to, aby trénovali pouze bílé hráče. Po třech týdnech tréninku pod Eddiem Rakem jsme znali pravdu. První zápas toho roku jsme hráli proti týmu North Delta. Poslali na hřiště jen bílé. Na střídačce měli asi patnáct černých kluků. Některé jsem znal a věděl jsem, že hrát umějí. Rake poslal na hřiště ty nejlepší hráče a brzy jsme poznali, že North Delta nikoliv. Byl to masakr. V poločase jsme vedli jedenačtyřicet nula. Když začala druhá Půle, nastoupili černí kluci ze střídačky North Delta a musím se přiznat, že jsme se pokusili trochu povolit. Problém byl v tom, že pod Eddiem Rakem povolit nešlo. Když vás přistihl, že se na hřišti flákáte, museli jste s nim zůstat na postranní čáře.

Začaly se šířit zprávy,že Messina své černé hráče staví a brzy byl problém vyřešen v celém státě.

Eddie Rake byl první bílý, který na mě kdy řval a taky se ke mně podle toho choval. Jakmile jsem pochopil, že ho skutečné nezajímá barva mé kůže, věděl jsem. že za ním pojdu kamkoliv. Nenáviděl nespravedlnost. Protože nebyl místní, vnesl sem jiný úhel pohledu. Nikdo neměl právo ponižovat jiné. a pokud to trenér Rake zjistil, řešil to nekompromisně. Při vší své tvrdosti byl nesmírně citlivý k utrpení druhých. Když jsem se stal knězem, chodil trenér Rake k nám do kostela a spolupracoval s námi na našich mimocírkevních programech. Otevřel dveře svého domu opuštěným a týraným dětem. Jako trenér nikdy moc nevydělával, ale byl velkorysý, když někdo potřeboval jídlo, ošacení nebo dokonce prostředky na vzdělání. V létě koučoval mládežnické týmy. Kdo zná Rakea, tuší samozřejmě, že při tom zároveň hledal chlapce, kteří by mohli nastoupit k němu. Pro kluky, kterým chyběl otec, pořádal rybářské závody. Typické pro něj bylo, že za to nikdy nečekal nějaké uznání.“

Reverend si dopřál pauzu a napil se vody. Dav sledoval každičký jeho pohyb a napjatě vyčkával.

„Když trenéra Rakea propustili, strávil jsem nějaký čas v jeho společnosti. Byl přesvědčen, že se k němu nezachovali spravedlivě. Jak ale šla léta, myslím, že se smířil se svým osudem. Vím, že pro Scottyho Reardona truchlil. Proto jsem velice rád, že byl dnes ráno uložen vedle něj. Možná by se teď tohle město mohlo přestat hádat. Je paradoxem, že kvůli člověku, díky němuž je Messina na mapě a který toho tolik udělal, aby sblížil takovou spoustu lidí, se toto město deset let až dodnes přelo. Zakopejme tedy všichni válečnou sekeru, složme zbraně a přestaňme se kvůli Eddiemu Rakeovi hádat. Před tváří Kristovou jsme si všichni rovni. V tomto báječném městečku jsme si pak všichni rovni i před tváří Eddieho Rakea. Bůh žehnej našemu trenérovi. Bůh žehnej vám.“

Smyčcové kvarteto spustilo truchlivou skladbu, která trvala deset minut.

Nechme poslední slovo Rakeovi. Nechť se svými hráči ještě naposledy manipuluje.

Neely rozhodně nemohl o svém trenérovi říci něco špatného. V tuto chvíli určitě ne. Rake se ze záhrobí omluvil. Nyní chtěl, aby Neely předstoupil před shromážděné město, přijal omluvu a přidal několik vlastních vřelých slov.

Když dostal od paní Lily vzkaz, že si zesnulý přál, aby řeč pronesl i on, ze všeho nejdřív měl chuť zaklít a zeptat se:“Proč já?“ Mezi všemi těmi hráči, které Rake trénoval, by se našly desítky těch, kteří k němu měli blíž než Neely. Paul usoudil, že je to Rakeův způsob, jak se s Neelym a týmem ze sedmaosmdesátého definitivně usmířit.

Ať už byl důvod jakýkoliv, neexistoval žádný slušný způsob, jak se proslovu vyhnout. Paul prohlásil, že se to prostě nedá udělat. Neely zase tvrdil, že nikdy nemluvil před velkým shlukem lidí a vlastně ani před malou skupinou, a navíc uvažoval o tom, že se v noci vypaří, aby se tomu všemu vyhnul.

Když procházel mezi hráči, měl nohy jako z olova a levé koleno ho bolelo více než obvykle. Přesto bez kulhání vystoupil na nevelké pódium a postavil se za řečnický pultík. Pak pohlédl do davu, v němž se všechny zraky upíraly přímo na něj, a málem omdlel. Mezi dvacítkami – což znamenalo celkem délku šedesáti metrů – a nahoru až po padesátou řadu nebyla strana domácích na Rake Fieldu ničím jiným než zdí tváří zírajících v obdivu na svého dávného hrdinu.

Bez boje se zcela poddal strachu. Nervózní a nejistý byl celé dopoledne, a teď byl vysloveně vyděšený. Pomalu rozložil list papíru a hezky dlouho se pokoušel rozluštit slova, která psal a zas a znovu přepisoval. Nevnímej ty lidi, říkal si v duchu. Nemůžeš se ztrapnit. Tihle lidi si pamatují skvělého zadáka a ne zbabělce, kterému se třese hlas.

Jsem Neely Crenshaw,“ podařilo se mu ze sebe vypravit poměrně jistě. Našel si místo na drátěném plotě lemujícím dráhu přímo před ním, těsně nad hlavami sedících hráčů a zároveň pod první řadou bariér. Zaměří tedy svůj proslov na toto místo a všechno ostatní bude ignorovat. Zvuk jeho hlasu, když shromážděné oslovil, jej poněkud uklidnil. „Hrál jsem pod trenérem Rakem od čtyřiaosmdesátého do sedmaosmdesátého.“

Znovu se zadíval do svých poznámek a vzpomněl si na jednu Rakeovu poučku. Strach je nevyhnutelný a nemusí být vždycky škodlivý. Ovládni svůj strach a využij ho ve svůj prospěch. Pochopitelně, že to v Rakeově pojetí znamenalo vyřítit se ze šatny na hřiště a pokusit se zmrzačit prvního soupeře, který se objeví v dohledu. Pro chvíli, kdy bylo zapotřebí výstižných slov, to ale asi nebyla ta nejvhodnější rada.

Opět se upřeně zahleděl na plot, pokrčil rameny, pokusil se o úsměv a prohlásil: „Podívejte se, já nejsem ani soudce ani kněz a nejsem zvyklý mluvit před lidmi. Mějte se mnou, prosím vás, trpělivost.“

Dav naplněný obdivem by mu odpustil cokoliv.

Za neustálého nervózního pohrávání si s poznámkami se dal do čtení. „Naposledy jsem trenéra Rakea viděl v roce 1989. Ležel jsem v nemocnici, byl jsem pár dní po operaci a on se ke mně vkradl jednou pozdě večer do pokoje. Pak přišla sestra a řekla mu, že bude muset odejít. Bylo už po návštěvních hodinách. Velice jasně jí vysvětlil, že odejde, až bude hotov a ani o minutu dřív. Neodešla zrovna spokojená.“

Neely vzhlédl a přejel pohledem po hráčích. Viděl spoustu usmívajících se tváří. Hlas měl pevný, bez jakéhokoliv chvění. Držel se.

„S trenérem Rakem jsem nemluvil od zápasu o mistrovský titul v sedmaosmdesátém. Myslím, že teď už každý ví proč. To, co se tehdy stalo, bylo naším tajemstvím, které jsme všichni dodržovali. Nezapomněli jsme na to, to bylo nemožné. Prostě jsme si to jen nechávali pro sebe. Toho večera jsem zkrátka otevřel oči a vedle mé postele stál najednou trenér Rake a chtěl se mnou mluvit. Po chvilce rozpaků jsme začali klábosit. Přitáhl si ke mně židli a hodně dlouho jsme si povídali. Mluvili jsme spolu tak jako nikdy předtím. Probírali jsme staré zápasy, hráče a vůbec spoustu vzpomínek na fotbal v Messině. Párkrát jsme se docela dobře zasmáli. Zajímal se o mé zranění. Když jsem mu řekl, že jsou si lékaři téměř jistí, že už nikdy nebudu moci hrát, zvlhly mu oči a dlouho nebyl schopen slova. Slibná kariéra byla najednou u konce a on se mě ptal, co mám v plánu dělat. Bylo mi tehdy devatenáct let. Neměl jsem ani ponětí. Vymámil ze mě slib, že dokončím školu, slib, který jsem nedokázal splnit. Nakonec se nějak dostal i k tomu zápasu o mistrovství a omluvil se mi za své chování. Musel jsem mu slíbit, že mu odpustím. Ani tento slib jsem nedodržel. Až teď.“

Aniž by si Neely uvědomoval, kdy k tomu došlo, odpoutal se jeho zrak od poznámek i od drátěného plotu. Nyní se díval do davu.

„Když jsem zase mohl chodit, zjistil jsem, že studovat mě stojí příliš mnoho úsilí. Šel jsem na vysokou hrát fotbal, a když s tím byl tak najednou konec, ztratil jsem o studium zájem. Po dvou semestrech jsem ze školy odešel a pár let se toulal. Snažil jsem se přitom zapomenout na Messinu na Eddieho Rakea i na všechny zhroucené sny. Fotbal bylo pro mě zakázané slovo. Nechal jsem v sobě kvasit a růst zatrpklost a byl jsem rozhodnutý nikdy víc se sem nevrátit. Jak šel čas, snažil jsem se ze všech sil na Eddieho Rakea zapomenout.

Jsou to asi dva měsíce, když jsem se doslechl, že je těžce nemocný a že to možná nepřežije. Čtrnáct let uplynulo od chvíle, kdy jsem toho večera, když trenér Rake vyvěsil moje číslo, na toto hřiště vstoupil naposledy. Stejně jako všichni bývali hráči, kteří tu dnes jsou, jsem cítil neodolatelně nutkání vrátit se domů. Vrátit se sem na toto hřiště, kde nám kdysi patřil svět. Bez ohledu na to, co jsem vůči trenéru Rakeovi cítil, jsem věděl, že tu musím být, až zemře. Musel jsem se rozloučit. A také jsem musel konečně a upřímně přijmout jeho omluvu. Měl jsem to udělat dřív.“

Posledních několik slov se vydralo z přiškrceného hrdla. Sevřel pultík a odmlčel se, zatímco se díval na Paula a Sila. Oba pokyvovali, jako by říkali: „Jen pokračuj.“

„Pokud jste jednou hráli pod Eddiem Rakem, ponesete si ho pod kůží už navždycky. Uslyšíte už napořád jeho hlas, uvidíte jeho tvář, budete toužit po jeho pochvalném úsměvu a budete si pamatovat jeho břitký jazyk a poučování. Při každém životním úspěchu si budete přát, aby se to Rake dozvěděl. Budete chtít říci: ‚Hej, trenére, koukněte se, co jsem dokázal.‘ A budete mu chtít poděkovat za to, co vás naučil: že úspěch není dílem náhody. Při každém neúspěchu se mu budete chtít omluvit, protože prohrávat nás neučil. Odmítal se smiřovat s porážkou. Vždycky budete toužit po jeho radě, jak nezdar překonat.

Občas je únavné nosit si trenéra Rakea všude s sebou. Vadí vám, že pokaždé, když něco pokazíte, uslyšíte ho řvát. Máte chuť dopřát si občas nějaký ten švindl nebo polevit, aniž byste vzápětí slyšeli hvizd jeho píšťalky. Pak vám ale ten hlas zase řekne, abyste se sebrali, stanovili si cíl, dřeli víc než všichni ostatní, drželi se základů, pracovali bez chyby, věřili si, neztráceli odvahu a hlavně se nikdy, nikdy nevzdávali. Ten hlas je pořád nablízku.

Dnes odsud půjdeme a náš trenér tu nebude fyzicky přítomen. Jeho duch bude ale žít v srdcích, myslích a duších všech těch kluků, které ovlivnil a z nichž se pod vedením Eddieho Rakea stali muži. Myslím, že jeho duch nás povede a bude nás motivovat i utěšovat po zbytek života. Po patnácti letech myslím na trenéra Rakea víc než kdykoliv předtím.

Tisíckrát jsem si položil otázku, se kterou se – a to vím docela jistě – potýkali i všichni ostatní hráči. Ta otázka zní: ‚Mám Eddieho Rakea rád, nebo ho nenávidím?‘“

Hlas mu začal přeskakovat a selhávat. Neely zavřel oči, kousl se do jazyka a pokoušel se v sobě zmobilizovat síly, aby dokázal proslov dokončit. Pak si přejel dlaní přes obličej a pomalu řekl: „Na tuto otázku jsem si každý den od chvíle, kdy přede mnou poprvé zapískal na píšťalku a rozkřikl se na mě, odpovídal jinak. Trenéra Rakea nebylo snadné zbožňovat, a když jste tu hráli, rozhodně jste ho neměli rádi. Když ale odejdete, vzdálíte se odsud, setkáte se s nějakými těmi nezdary, střetnete se s nepřízní osudu, něco se vám nepodaří, zkrátka dostanete od života pár kopanců, rychle vám dojde, jak důležitý byl a je trenér Rake. Pořád slyšíte jeho hlas, jak naléhá, abyste se sebrali, snažili se víc a lépe a nikdy se nevzdávali. Ten hlas vám schází. Jakmile jste jednou bez trenéra Rakea, moc vám chybí.“

Teď už se musel přemáhat. Měl na vybranou – buďto se posadit, nebo se ztrapnit. Pohlédl na Sila, který zatínal pěst, jako by říkal: „Dokonči to, ale rychle.“

„Za celý život jsem miloval pět lidí,“ prohlásil a srdnatě znovu pohlédl do davu. Hlas mu selhával, zaskřípěl tedy zuby a přinutil se pokračovat dál. „Své rodiče, jistou dívku, která tu dnes také je, svoji bývalou manželku a Eddieho Rakea.“

Přemáhal se po dlouhou, bolestnou pauzu a pak řekl: „Teď si sednu.“

Když otec McCabe dokončil dobrořečení a pokynul davu. aby se rozešel, shromáždění se nijak výrazně nerozhýbalo. Město ještě nebylo připraveno definitivně se se svým trenérem rozloučit. Zatímco hráči vstali a shlukli se kolem paní Lily a ostatních pozůstalých z rodiny, město je z tribun sledovalo.

Sbor spustil tlumený spirituál a jen hrstka lidí zvolna zamířila k hlavní bráně.

Každý z hráčů chtěl něco říci Jessemu Trappovi, jako by klábosení s ním mohlo oddálit jeho nevyhnutelný návrat do vězení. Po hodině Rabbit nastartoval sekačku John Deere a začal sekat jižní brankoviště. Ostatně – zápas se blížil. Do výkopu proti Hermantownu zbývalo pět hodin. Když se paní Lila s rodinou začala zvolna vzdalovat od stanu, hráči je pomalu následovali. Dělníci stan rychle rozebrali a uklidili celtu a skládací židle. Lavičky na střídačce domácích byly opět postaveny do přímky. Lajnovací četa zkušených příslušníků fanklubu se začala hemžit po hřišti. Měli už zpoždění. Rakea sice uctívali, ale hřiště bylo třeba nalajnovat a poopravit logo uprostřed. Objevily se roztleskávačky a začaly spěšně rozvěšovat ručně malované transparenty po drátěném plotě kolem hřiště. Lopotily se s přístrojem na vytváření mlhy, aby podpořily dramatičnost nástupu messinského týmu. Na stožáry brankovišť rozvěsily stovky balónků. Eddie Rake pro ně byl pouhou legendou. Momentálně měly na starosti daleko závažnější věci.

Z dálky byla slyšet kapela, která ladila nástroje na jednom z tréninkových hřišť, kde si mohla v klidu nacvičit obraty a další manévrování.

Vzduch byl nabitý fotbalem. Páteční večer se rychle blížil.

U hlavní brány si hráči potřásali rukama, objímali se a dávali si obvyklé sliby, že se budou scházet častěji. Někteří si narychlo fotografovali pozůstatky někdejších týmů. Další objetí, další sliby a další dlouhé smutné pohledy na hřiště, kde kdysi hrávali pod velikým Eddiem Rakem.

Konečně odešli.

Tým ze sedmaosmdesátého se sešel v Silově srubu pár kilometrů za městem. Byla to stará lovecká chata zapadlá hluboko v lesích na břehu nevelkého jezera. Silo do ní investoval dost peněz – byl tu bazén, tři terasy pro společenské akce a nové molo, které vybíhalo patnáct metrů do vody, kde končilo malou člunovou kůlnou. Dva jeho zaměstnanci, bezpochyby osvědčení zloději aut, grilovali na spodní terase steaky. Nat Sawyer přinesl krabici pašovaných doutníků a dva sudy piva už byly obloženy ledem.

U člunové kůlny seděli na skládacích lehátkách Silo, Neely a Paul. Vzájemně do sebe rýpali, vyprávěli si vtipy a vůbec se bavili o všem možném, jen ne o fotbale. Sudy se rychle vyprazdňovaly. Vtipy byly čím dál tím drsnější a smích hlasitější. Steaky se podávaly kolem šesté.

Původně měli v plánu dívat se ten večer na zápas Spartans, ale o tom, že je načase srub opustit, nepadlo ani slovo. V okamžiku výkopu by už byl jen málokdo schopen řídit. Silo byl vyloženě opilý a měl zaděláno na velice ošklivou kocovinu.

Neely si dal jedno pivo a pak přešel na nealkoholické nápoje. Messina a všechno to vzpomínání ho unavily. Byl nejvyšší čas město opustit a vrátit se do skutečného světa. Když se začal loučit, škemrali, aby zůstal. Silo se málem rozplakal, když ho objímal. Neely jim slíbil, že se za rok vrátí a že se sejdou opět ve srubu a oslaví první výročí Rakeovy smrti.

Odvezl Paula domů a vysadil ho na příjezdové cestě k domu. „Myslels to s tím návratem za rok vážně?“ zeptal se ho Paul.

„Jistě, Budu tady.“

„Je to slib?“

„Ano.“

„Ty sliby nedodržuješ.“

„Tenhle dodržím.“

Když projížděl kolem domu Laneových, auto z půjčovny tam neviděl. Cameron už byla pravděpodobně doma –na hony daleko od Messiny. Možná si na něj v příštích dnech sem tam vzpomene, ale dlouho jí to nevydrží.

Projel kolem domu, kde prožil deset let, i kolem parku, kde jako kluk hrával baseball a fotbal. Ulice byly pusté, protože celé město bylo na Rake Fieldu.

Na hřbitově počkal, až svoji meditaci ve tmě dokončí jiný stárnoucí bývalý člen Spartans. Když se ta postava konečně zvedla a odcházela, vyplížil se Neely ze stínu. Přidřepl kousek od náhrobního kamene Scottyho Reardona a dotkl se čerstvé hlíny na Rakeově hrobě. Pomodlil se, uronil slzu a dlouho se loučil.

Objel prázdné náměstí a proplétal se postranními uličkami, dokud neobjevil štěrkem vysypanou cestu. Zaparkoval na Karr’s Hillu a hodinu seděl na kapotě, díval se a naslouchal zápasu v dálce. Ke konci předposlední čtvrtiny usoudil, že to stačí.

Teď už byla minulost definitivně pryč. Odešla s Rakem. Neely byl unaven vzpomínkami a zhroucenými sny. Vzdej to, řekl si v duchu. Nikdy už nebudeš hrdina. Ty doby jsou dávno pryč.

Když odjížděl, přísahal si, že se bude vracet častěji. Messina byla jeho jediným domovem. Tady nechal nejlepší léta svého života. Zajede sem a podívá se v pátek večer na Spartans, posedí s Paulem a Monou a všemi jejich dětmi, popije se Silem a Hubcapem, bude jíst v Renfrow’s a dá si kávu s Natem Sawyerem.

A když padne jméno Eddieho Rakea, usměje se, možná se i nahlas zasměje a bude vyprávět svůj vlastní příběh. Pro změnu se šťastným koncem.