Tribúny

John Grisham

(2003)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

V tomto Johna Grishama sa celkom netypicky nepozrieme do súdnych siení, ale na tribúny štadióna amerického futbalu. Neely Crenshaw, bývalý stredoškolský hráč amerického futbalu a typická americká hviezda, bol jeden z najlepších zadných rozohrávačov v legendárnom mužstve Messina Spartans. Odvtedy uplynulo pätnásť rokov a Neely sa vracia domov do Messiny pochovať trénera Eddieho Rakea, muža, ktorý zo Sparťanov urobil neporaziteľnú futbalovú dynastiu. Rakeovi „chlapci“ si na tribúnach štadióna pri tlmenom svetle reflektorov, ktoré pripomínajú jeho skon, znovu premietajú staré hry, opäť prežívajú dávnu slávu a pokúšajú sa raz a navždy rozhodnúť, či Eddieho Rakea milujú, alebo nenávidia. Najmä Neely Crenshaw stojí pred mimoriadne dôležitým rozhodnutím: aby sa vyrovnal s minulosťou a opäť mohol viesť normálny život, musí odpustiť svojmu trénerovi i sebe samému...

John Grisham

TRIBÚNY

IKAR

Venované Tyovi a všetkým fantastickým chalanom, s ktorými hral futbal, ich geniálnemu koučovi a pamiatke dvoch titulov zo štátnych majstrovstiev

Utorok

Cesta na Rakovo pole míňala školu, starú koncertnú sieň a tenisové kurty. Prechádzala dvojradom červeno-žltých javorov, ktoré kúpili a vysadili sponzori, cez malý pahorok k nižšie umiestnenej asfaltovej ploche, kam sa pohodlne zmestilo tisíc áut. Končila sa pred obrovskou bránou z tepaného železa, chrániacou vstup na športovisko. Z tehlových stĺpikov sa na obe strany ťahal vysoký plot z oceľového pletiva, oddeľujúci posvätnú pôdu od bežných pozemkov. V piatok večer sa pred bránou zhromažďovali všetci obyvatelia mesta Messina, a keď sa im otvorila, hnali sa na nekryté tribúny, aby si tam obsadili miesta a pustili sa do nervóznych rituálov, ktoré predchádzajú každému zápasu. Čierna asfaltová lúka pred štadiónom sa dávno pred úvodným výkopom zaplnila autami, takže tí, čo prišli neskôr, sa museli uspokojiť s parkovaním na vzdialených poľných cestách, v uličkách a na menších parkoviskách pri školskej kaviarni a bejzbalovom ihrisku. Fanúšikovia hostí to v Messine nikdy nemali ľahké, no ani zďaleka to pre nich nebolo také ťažké ako pre ich mužstvá.

Práve po tejto ceste sa zvoľna blížil Neely Crenshaw. Šoféroval pomaly, pretože tu nebol už dlhé roky, takže pri pohľade na svetlá štadióna ho zaplavovali spomienky, presne tak, ako predpokladal. Slimačím tempom sa vliekol pomedzi javory hýriace pestrými farbami jesene. V čase jeho slávy mali kmene s priemerom len asi tridsať centimetrov, teraz sa však už ich koruny nad cestou dotýkali a červeno-žlté lístie padalo na zem ako sneh za zimnej fujavice.

Bolo neskoré októbrové popoludnie a vo vzduchu mrazil jemný severný vietor.

Zaparkoval neďaleko brány a zahľadel sa na ihrisko. Všetky jeho pohyby boli pomalé a všetky myšlienky mu zaťažovali zvuky a obrazy z minulosti. Keď tu ešte hrával, štadión nemal meno. Nepotreboval ho. Všetci ľudia v Messine ho poznali jednoducho pod názvom „Pole“. „Chlapci sú dnes ráno na Poli,“ hovorili si v kaviarňach v centre. „Kedy sa čistí Pole?“ pýtali sa v Rotary klube. „Rake vraví, že na Poli potrebujeme ďalšie tribúny pre hostí,“ oznamovali na stretnutí sponzorov. „Rake ich dnes drží na Poli akosi dlho,“ komentovali v mestských pivárňach.

V Messine neexistovalo posvätnejšie miesto ako Pole. Nemohli sa s ním rovnať dokonca ani cintoríny.

Keď Rake odišiel, pomenovali ho po ňom. Pravdaže, Neely bol v tom čase už preč a neplánoval sa len tak vrátiť.

Sám presne nevedel, prečo sa sem vracia dnes, no kdesi v hĺbke duše tušil, že tento deň raz príde. Vedel, že ho raz v budúcnosti povolajú naspäť. Vždy mu bolo jasné, že Rake raz musí zomrieť a na jeho pohreb prídu tisíce bývalých hráčov, všetci v sparťanskej zelenej, aby trúchlili za spomienkou na legendu, ktorú tak milovali a nenávideli. On sám si tisíckrát zopakoval, že na Pole sa nevráti, kým Rake nebude po smrti.

V diaľke za lavicami hosťujúceho mužstva bolo vidieť dve tréningové ihriská, jedno s umelým osvetlením. Takýto luxus si nemohla dovoliť žiadna iná škola v štáte, no to len preto, lebo žiadne iné mesto nezbožňovalo svoj futbal tak dokonale a v takej miere ako Messina. Neely počul píšťalku kouča a nárazy ťažkých tiel, ako sa súčasný tím sparťanov pripravoval na piatkový večer. Prešiel cez bránu a vykročil po dráhe, samozrejme natretej na tmavozeleno.

Tráva na konci hracej zóny bola upravená dostatočne pre bežnú hru, no okolo stĺpov bránky bolo vidieť niekoľko prerastených stebiel. V rohu zasa rástlo zopár trsov buriny. Keď si to Neely všimol a pozrel sa na trávnik lepšie, všimol si, že po celom okraji je dosť ledabolo pokosený. V dňoch najväčšej slávy sem každý štvrtok popoludní chodili tisícky nadšených dobrovoľníkov, aby záhradnými nožnicami odstrihli každé prečnievajúce steblo.

Dni najväčšej slávy sa už však pominuli. Skončili sa Rakovým odchodom. Dnes hrali v Messine americký futbal obyčajní smrteľníci a mesto stratilo poriadny kus svojej pýchy.

Kouč Rake raz hlasno vynadal slušne oblečenému pánovi, ktorý sa prehrešil tým, že vstúpil na posvätnú trávu Poľa. Pán sa rýchlo stiahol, pokračoval v ceste po okraji ihriska a keď došiel až k Rakovi, ukázalo sa, že je to messinský starosta. Urazilo ho to, no Rake na to kašlal. Na jeho ihrisko nebude nik šliapať! Starosta nebol zvyknutý na to, že mu niekto na verejnosti vulgárne nadáva, a tak sa pokúsil Raka vyhodiť. Totálne pohorel. Jediným výsledkom bolo, že mu miestni pri najbližších voľbách dali iba dvadsať percent hlasov.

V tých časoch mal Rake väčší politický vplyv ako všetci mestskí politici dohromady a zvysoka na to kašlal.

Neely sa po okraji ihriska priblížil k laviciam domácich. Tesne pri nich musel zastať a zhlboka sa nadýchnuť, pretože ho naplno premohla nervozita, akú prežíval pred každým zápasom. Opäť počul rev davu divákov natlačených hlava na hlave a zvuky kapely, donekonečna vyhrávajúcej sparťanskú bojovú hymnu. Len pár metrov od lavíc videl číslo 19, nervózne sa zahrievajúce pred zrakmi fanúšikov, ktorí v ňom videli čosi ako poloboha. Toto číslo mala typická americká hviezda zo strednej školy, vysoko cenený zadný rozohrávač so zlatými rukami, bleskurýchlymi nohami, parádnou postavou… Možno najlepší hráč, akého kedy v Messine mali.

Číslo 19 bol kedysi dávno Neely Crenshaw.

Urobil pár krokov po okraji hracej plochy, zastal na značke päťdesiatich yardov, odkiaľ Rake riadil stovky zápasov, a opäť sa zahľadel na prázdne tribúny, na ktorých sa v piatok večer dokázalo zhromaždiť desaťtisíc ľudí, pripravených prejavovať svoje emócie pri hre stredoškolského futbalového mužstva.

Ako počul, v súčasnosti ich tam chodí necelá polovica.

Od čias, keď číslo 19 znamenalo pre toľkých niečo božské, uplynulo pätnásť rokov. Presne toľko Neely nehral na posvätnej pôde. Koľkokrát si sľúbil, že nikdy nespraví presne to, čo teraz robí? Koľkokrát sa zaprisahal, že sa sem nikdy nevráti?

Kouč na cvičnom ihrisku zapískal a ktosi hlasno skríkol, Neely však nič z toho nevnímal. Namiesto toho počul bubeníka kapely, nezabudnuteľný drsný hlas hlásateľa Boa Michaela a ohlušujúci rev z tribún, na ktorých diváci skákali od nadšenia.

Počul aj vyštekávané povely a vrčanie Raka, hoci ten iba veľmi zriedka stratil v zápale boja schopnosť dokonale sa ovládať.

Videl tam aj roztlieskavačky – poskakujúce, tlieskajúce, s krátkymi sukničkami a pevnými stehnami v pančuchových nohavičkách. Kedysi si medzi nimi mohol preberať.

Jeho rodičia sedávali na značke štyridsiatich yardov, osem lavíc od miest pre tlač. Pred každým výkopom zakýval matke, ktorá sa väčšinu zápasu modlila, pretože sa bála, aby si nezlomil väzy.

Náborári dostávali vstupenky na najlepšie miesta okolo päťdesiatky. Namiesto lavíc tam boli sedadlá s operadlami. Na jednom zápase ich ktosi napočítal tridsaťosem a všetci sa prišli pozrieť na hráča číslo 19. Napísali mu z vyše stovky škôl. Otec mal tie listy stále odložené. Tridsaťjeden z nich mu ponúklo štipendium. Keď nakoniec podpísal zmluvu s Techom, bola z toho tlačová konferencia a titulky v novinách.

Desaťtisíc miest na sedenie pre mesto s ôsmimi tisíckami obyvateľov. Matematicky vám to nikdy nemohlo vyjsť, no dopĺňali to ľudia z vidieka. Bývali v kadejakých dierach a v piatok večer nemali žiadnu inú zábavu. Vyfasovali šek s výplatou za posledný týždeň, nakúpili pivo a vybrali sa do mesta. Takmer všetci smerovali na Pole, kde zabrali severnú časť priestoru pre divákov a narobili viac hluku ako študenti, kapela aj diváci z mesta dokopy.

Keď bol ešte malý, otec mu vravieval, aby sa od severnej strany držal radšej ďalej. „Tí sedliaci“ tam totiž pili, niekedy sa pobili a vykrikovali sprosté nadávky na usporiadateľov. O pár rokov neskôr, keď už nosil číslo 19, nekonečne zbožňoval hurhaj, ktorý mu títo sedliaci vedeli pripraviť, a oni zasa milovali jeho.

Momentálne boli tribúny mĺkve. Čakali. Neely pomaly vykročil pozdĺž ihriska. Ruky mal hlboko zastrčené vo vreckách a cítil sa presne tak, ako sa mal cítiť – ako zabudnutý hrdina, ktorého hviezda vyhasla priskoro. Rozohrávač Messiny počas troch sezón. Dal vyše sto šestiek. Na domácej pôde ani raz neprehral. Snažil sa na tie zápasy nemyslieť, no márne. Vracali sa mu, či chcel, alebo nechcel. Tie dni sú už preč, opakoval si po stý raz. Už sú dávno preč.

Na južnom konci dali sponzori postaviť mamutiu tabuľu na skóre, obloženú bielymi ceduľami s pyšnými zelenými nápismi, zobrazujúcimi dejiny amerického futbalu v Messine. Vlastne išlo o dejiny mesta. Neporazení v rokoch 1960 a 1961, keď Rake ešte nemal ani tridsať rokov. Roku 1964 sa potom začalo najslávnejšie obdobie známe ako „séria“. Po zvyšok dekády ani raz neprehrali. Roku 1970, mesiac po Neelyho narodení, Messina prehrala v súboji o majstra štátu so South Waynom a séria sa skončila. Kým trvala, zaznamenali osemdesiatštyri víťazstiev za sebou, čo bol v tom čase celonárodný rekord, a z Eddieho Raka sa vo veku tridsaťdeväť rokov stala žijúca legenda.

Otec Neelymu rozprával o nevysloviteľnom smútku, ktorý po tejto prehre padol na mesto. Akoby osemdesiatštyri víťazstiev za sebou nebolo dosť. Bola to desivá, depresívna zima, no Messina ju prežila. Ďalšiu sezónu Rakovi chlapci vyhrali trinásť zápasov z trinástich a v tom o majstra štátu úplne zmasakrovali South Wayne. Potom si to ešte zopakovali získaním titulu v sedemdesiatom štvrtom, piatom a deviatom.

A potom prišli suché roky. Od roku 1980 po 1987, keď bol Neely v štvrtom ročníku na strednej, Messina excelovala v každej sezóne, hravo vyhrávala svoju konferenciu aj vylučovacie kolo, no v celoštátnom finále zakaždým sklamala. V meste rástla nespokojnosť. Miestni sa v kaviarňach netvárili ani trocha šťastne. Starší zasnene spomínali na časy slávnej série. Akási škola z Kalifornie vyhrala deväťdesiatkrát za sebou, čím celé mesto smrteľne urazila.

Vľavo od tabule na skóre sa nachádzali zelené ceduľky s bielym písmom, pripomínajúce najväčších messinských hrdinov. Sedem z nich už nehralo. Posledná vypadla Neelyho devätnástka. Hneď vedľa nej bola päťdesiatšestka čiarového hráča Jesseho Trappa, ktorý ešte chvíľu hral za Miami a potom sa dostal do väzenia. V sedemdesiatom štvrtom Rake zrušil číslo 81, ktoré nosil Roman Armstead – jediný sparťan z Messiny, ktorý sa prebojoval až do Národnej futbalovej ligy.

Za južným koncom ihriska stála budova, ktorú mohla Messine závidieť každá malá stredná škola. Našli ste v nej posilňovňu, šatne a priestory pre hostí, s kobercami na zemi a samostatnými sprchami. Aj tú postavili sponzori počas obrovskej investičnej kampane, ktorá trvala jednu zimu a opantala úplne celé mesto. Nijaké výdavky neboli priveľké – nie pre futbalové mužstvo Messina Spartans. Kouč Rake chcel dokonale vybavenú posilňovňu, šatne a kancelárie a mesto takmer zabudlo, že budú aj Vianoce.

Teraz tam bolo ešte niečo, čo Neely videl prvý raz v živote. Tesne za bránou k budove stál tehlový podstavec s bronzovou bustou. Pristúpil k nej, aby si ju prezrel lepšie. Bol to Rake v nadživotnej veľkosti, s vráskami na čele a zachmúreným pohľadom v očiach, no zároveň s náznakom úsmevu. Na hlave mal otrhanú klubovú čiapku, ktorú nosil celé desaťročia. Bronzový Eddie Rake vo veku päťdesiat rokov, nie zošúverený sedemdesiatročný starec. Na piedestáli bola plaketa s honosným opisom jeho úspechov vrátane podrobností, ktoré by vám vedel spamäti vysypať takmer každý z tohto mesta – tridsaťštyri rokov na poste kouča sparťanov, 418 víťazstiev, 62 prehier, 13 celoštátnych majstrovských titulov a v rokoch 1964 až 1970 séria osemdesiatich štyroch víťazstiev.

Bol to oltár a Neely priam videl, ako sa mu sparťania každý piatok klaňajú cestou zo šatní na ihrisko.

Zdvihol sa vietor a pred Neelym začalo lietať lístie. Tréning sa skončil. Unavení hráči sa vliekli naspäť do šatní. Nechcel, aby ho tam videli, preto sa vrátil až za bránu a vyšiel do tridsiateho radu jednej z tribún. Posadil sa tam, sám s výhľadom na Rakovo pole aj vzdialené údolie na východe. Nad zlato-purpurovými stromami Messiny videl kostolné veže. Tá úplne vľavo patrila metodistickej modlitebni, za ktorou – to už z tribúny nebolo vidieť – stál pekný dvojpodlažný dom, ktorý venovali vďační mešťania Eddiemu Rakovi k päťdesiatym narodeninám.

Práve v tom dome sa zhromaždili pani Lila, jej tri dcéry a všetci ostatní Rakovci, čakajúci, kedy slávny kouč vydýchne naposledy. V dome bolo nepochybne aj veľa rodinných priateľov, takže na všetkých stoloch určite ležali podnosy s chlebíčkami a vo všetkých vázach boli napchaté kvety.

Boli tam aj nejakí bývalí hráči? Podľa Neelyho ani jeden. Vedľa jeho auta pred bránou zastalo ďalšie. Vystúpil z neho sparťan v saku a s kravatou. Keď sa dostal k okraju ihriska, aj on si dával pozor, aby nevstúpil na hraciu plochu. Všimol si Neelyho a vyšiel za ním hore na tribúnu.

„Ako dlho tu už si?“ spýtal sa, keď si podali ruky.

„Nie veľmi dlho,“ odvetil Neely. „Už je mŕtvy?“

„Nie. Ešte nie.“

Paul Curry chytil štyridsaťsedem zo šesťdesiatich troch kľúčových prihrávok, ktoré mu Neely hodil počas troch rokov ich spoločnej kariéry. Crenshaw a Curry – jedna šestka za druhou, prakticky nezastaviteľní. Spoločne boli kapitánmi mužstva. Boli aj blízki priatelia, to však dosť výrazne naštrbil čas. Dodnes si však tri alebo štyri razy ročne telefonovali. Paulov starý otec založil prvú banku v meste, takže jeho budúcnosť bola zabezpečená už vo chvíli, keď sa narodil. Oženil sa s dievčaťom z prominentnej miestnej rodiny. Neely mu šiel za svedka a práve táto cesta bola jeho poslednou návštevou v Messine.

„Ako sa má rodina?“ spýtal sa ho.

„Fajn. Mona je tehotná.“

„No jasné. Piate, šieste?“

„Iba štvrté.“

Neely pokrútil hlavou. Sedeli meter od seba a hľadeli kamsi do diaľky. Rozprávali sa, no obaja boli zároveň pohrúžení do spomienok. Od budovy so šatňami sa ozval hukot odchádzajúcich áut a dodávok.

„A ako to vyzerá s mužstvom?“ vyzvedal Neely ďalej.

„Nie najhoršie. Štyri výhry, dve prehry. Trénuje ich jeden mladý z Missouri. Celkom sa mi páči. Má talent.“

„Z Missouri?“

„Veru tak. Nikto v okruhu tisíc kilometrov by to nezobral.“

Neely naňho letmo pozrel a poznamenal: „Akosi si pribral.“

„Som bankár a rotarián, ale aj tak ťa kedykoľvek predbehnem.“ Paul sa zarazil, pretože si uvedomil, čo to práve povedal. Bolo mu to úprimne ľúto. Neelyho ľavé koleno bolo totiž minimálne raz také veľké ako pravé.

„O tom nepochybujem,“ zakontroval Neely. Povedal to s úsmevom, aby dal najavo, že sa nič nestalo.

Sledovali, ako od šatní odchádzajú posledné vozidlá. Všetky vyrážali s kvílením pneumatík alebo sa o to aspoň snažili. Bola to ďalšia z drobných sparťanských tradícií.

Potom zasa všetko stíchlo. „Chodíš sem niekedy, keď tu nik nie je?“ spýtal sa Neely.

„Kedysi som to robil.“

„Obchádzaš Pole a spomínaš, aké to bolo kedysi?“

„Robil som to, až kým som s tým jedného dňa definitívne nesekol. Stáva sa to každému z nás.“

„Ja som tu prvý raz od chvíle, keď zrušili moje číslo.“

„A stále si to nevzdal. Stále žiješ v minulosti a snívaš o tom, že si typický americký rozohrávač.“

„Ľutujem, že som kedy videl šišatú loptu.“

„V tomto meste si nemal na výber. Rake nás mal v dresoch, skôr ako sme skončili šiestu triedu na základnej. Štyri družstvá – červené, modré, zlaté a čierne, pamätáš? Nie zelené, pretože v tom chceli hrať všetky decká z mesta. Hrávali sme v utorok podvečer a na naše zápasy chodilo viac ľudí ako v iných mestách na väčšinu stredoškolských. Učili sme sa stratégie, ktoré potom v piatok Rake používal naostro. Mali sme rovnaký herný systém. Snívali sme o tom, že sa staneme sparťanmi a budeme hrať pred desiatimi tisícmi fanatikov. Kým sme sa dostali do deviatky, na náš tréning už dozeral Rake osobne a poznali sme všetkých štyridsať základných situácií. Vedeli by sme ich odrecitovať aj o polnoci.“

„Ja ich viem aj dnes,“ poznamenal Neely.

„Aj ja. Pamätáš si, ako nás raz prinútil celé dve hodiny behať doboka?“

„Veru tak. Stále si to totiž kazil.“

„A potom sme behali po schodoch, až kým sme sa všetci nepogrcali.“

„Typický Rake,“ zamrmlal Neely.

„Počítaš roky, kým nedostaneš školský dres, a potom je z teba hrdina, idol, namyslený chumaj, ktorý vie, že v tomto meste sa mu prepečie úplne všetko. Vyhrávaš, vyhrávaš, si kráľom svojho malého sveta, lenže potom – bum! – a je po všetkom. Odohráš svoj posledný zápas, všetci plačú a tebe sa nechce veriť, že sa to skončilo. Nastúpi nový manšaft a na teba sa zabudne.“

„Bolo to veľmi dávno.“

„Pätnásť rokov, kamoš. Keď som chodil na vysokú, na prázdniny som sa vracal domov, ale Poľu som sa zďaleka vyhýbal. Dokonca aj škole. Nikdy som sa nestretol s Rakom. Nechcel som. Potom raz v lete večer, tesne pred tým, ako som sa mal vrátiť na internát, asi mesiac pred tým, čo ho vyhodili, som si kúpil kartón piva, vyliezol sem hore a v duchu prešiel všetky naše zápasy. Sedel som tu celé hodiny. Priam som videl, ako dávame šestku, kedy chceme, a pri každej hre poriadne nakopeme súperov do zadku. Bolo to úžasné, ale potom to hrozne bolelo. Všetka naša sláva za pár sekúnd zmizla.“

„Nenávidel si ten večer Raka?“

„Nie. V ten večer som ho miloval.“

„Navždy nás to zmenilo.“

„Väčšinu áno.“

„Bolí to aj dnes?“

„Už nie. Po tom, ako som sa oženil, som si kúpil permanentku, vstúpil do klubu sponzorov a začal robiť to, čo všetci ostatní. Časom som zabudol na to, že kedysi som bol hrdina, a stal sa zo mňa len ďalší bežný fanúšik.“

„Chodíš na všetky zápasy?“

Paul ukázal dolu naľavo. „Pravdaže. Banka tu má celú vlastnú sekciu.“

„No… Pri tej svojej rodine ju aj potrebuješ.“

„Mona je veľmi plodná.“

„Nepochybne. Ako vyzerá?“

„Vyzerá ako tehotná.“

„Ak nie. Veď vieš – má dobrú postavu?“

„To akože či nie je tučná?“

„Áno.“

„Nie je. Každý deň dve hodiny cvičí a neje nič, iba hlávkový šalát. Vyzerá super a chcela by ťa k nám dnes pozvať na večeru.“

„Na šalát?“

„Na čokoľvek, čo budeš chcieť. Môžem jej zavolať, že prídeš?“

„Ešte nie. Najprv sa porozprávajme.“

Po tých slovách medzi nimi nadlho zavládlo ticho. Spoločne sledovali, ako pri bráne zastala veľká dodávka. Šoféroval ju robustný muž vo vyblednutých džínsoch, s modrou čiapkou a hustou bradou. Kríval. Obišiel koniec ihriska aj časť dráhy a vykročil po schodoch na tribúnu. Keď si vyššie na nej všimol Neelyho s Currym, sledujúcich každý jeho krok, kývol im na pozdrav. Potom sa posadil do jedného z prázdnych radov a uprel pohľad na hraciu plochu. Sedel tam sám, nehybný a osamelý.

„To je Orley Short,“ vyhlásil Paul, keď si v duchu konečne priradil k tej tvári aj meno. „Koniec sedemdesiatych rokov.“

„Pamätám si naňho,“ prikývol Neely. „Najpomalší čiarový hráč v dejinách.“

„A najhnusnejší. Teraz myslím nielen u nás, ale v celej konferencii. Odohral si rok v lige a potom sa na to vykašlal, aby celý zvyšok života rúbal stromy.“

„Rake miloval drevorubačov, no nie?“

„Ale to my všetci! Daj do obrany štyroch drevorubačov a titul z konferencie máš prakticky vo vrecku.“

Pri prvej dodávke zastala druhá. Vystúpil z nej ďalší silný muž v overale a modrej čapici. Ťažkou chôdzou prešiel k Orleymu Shortovi, pozdravil sa s ním a sadol si vedľa neho. Nezdalo sa, že by mali toto stretnutie naplánované vopred.

„Neviem ho nikam zaradiť,“ vyhlásil Paul, snažiac sa spomenúť si, o koho ide. Zlostilo ho, že sa mu to nedarí. Za tri a pol dekády svojho účinkovania v klube Rake trénoval stovky chlapcov z Messiny a okolia. Väčšina z nich tam ostala bývať navždy. Rakovi hráči sa navzájom poznali. Patrili do malého klubu, ktorý už nikdy nemal prijímať nových členov.

„Mal by si sa vracať častejšie,“ povedal Paul, keď vycítil, že je načase obnoviť rozhovor.

„Prečo?“

„Ľudia by sa s tebou radi stretli.“

„Ale ja s nimi možno nie.“

„A to už prečo?“

„Neviem.“

„Myslíš, že miestni sú na teba stále nazlostení za to, že si nevyhral Heismana?“

„Nie.“

„Pamätajú si to veľmi dobre, ale patríš do histórie. Stále si ich veľká hviezda, ibaže z dávnych čias. Vojdi do Renfrow’s Café a zistíš, že Maggie má stále nad pokladňou zväčšeninu tvojej fotky. Každý štvrtok tam chodím na raňajky a nikdy sa to nezaobíde bez toho, aby skôr či neskôr niekto nezačal debatu o tom, či bol najväčším messinským rozohrávačom Neely Crenshaw alebo Wally Webb. Ten to rozohral na štyri roky, vyhral štyridsaťšesťkrát za sebou, nikdy neprehral… Veď to poznáš. Lenže Crenshaw hral proti černochom v čase, keď boli zápasy oveľa tvrdšie a rýchlejšie. Crenshaw podpísal zmluvu s Techom, zatiaľ čo Webb bol na veľkú ligu primalý. Takto sa vedia hádať donekonečna. Stále ťa zbožňujú, Neely.“

„Vďaka, no radšej si to odpustím.“

„Ako myslíš.“

„Je to ako v inom živote.“

„Ale, no tak! Prestaň už a vychutnaj si spomienky!“

„Nemôžem. Stále je tam Rake.“

„Tak prečo si prišiel?“

„Sám neviem.“

Kdesi hlboko v Paulovom drahom tmavom obleku zabzučal mobil. Vytiahol ho, predstavil sa a chvíľu počúval. „Som na Poli s Crenshawom,“ povedal. „Áno, je tu. Prisahám. Okej.“ Zaklapol aparát a strčil si ho naspäť do vrecka. „To bol Silo,“ vyhlásil. „Povedal som mu, že možno prídeš aj ty.“

Neely s úsmevom pokrútil hlavou, spomínajúc na Sila Mooneyho. „Od maturity som ho nevidel.“

„Možno si spomenieš, že on nezmaturoval.“

„Aha, jasné. Celkom som na to zabudol.“

„Veru tak. Mal menšie problémy s políciou. Zakázané látky štvrtej kategórie. Mesiac pred maturitou ho otec vykopol z domu.“

„Teraz si už na to spomínam.“

„Pár týždňov býval u Raka v pivnici a potom vstúpil do armády.“

„Čo robí teraz?“

„No, asi sa dá povedať, že je uprostred veľmi pestrej kariéry. Z armády ho vyhodili bez pocty, nejaký čas strávil na vrtných plošinách na mori, potom ho omrzelo živiť sa poctivou prácou a vrátil sa do Messiny. Kšeftoval s drogami, až kým naňho nezačali strieľať.“

„Predpokladám, že minuli.“

„Asi o dva centimetre, čo spôsobilo, že sa rozhodol prejsť na niečo menej riskantné. Požičal som mu päťtisíc dolárov, aby si mohol od starého Franklina kúpiť obchod s obuvou a začať podnikať. Znížil ceny topánok, zdvojnásobil platy zamestnancom a do roka zbankrotoval. Potom predával miesta na cintoríne, neskôr ojazdené autá a obytné prívesy. Na nejaký čas mi zmizol z dohľadu. Keď sa nakoniec predsa len objavil, napochodoval do banky a vyplatil všetky dlhy, čo mal. V hotovosti. Vraj konečne narazil na zlato.“

„V Messine?“

„Veru tak. Akosi sa mu podarilo presvedčiť toho chumaja Joslina, aby mu za babku prepustil svoje vrakovisko východne od mesta. Postavil si tam veľký sklad a vpredu začal predávať autá. Úplná dojná krava, vravel, Vzadu však predáva diely, najmä z kradnutých dodávok. Podľa mňa je práve to jeho dojná krava.“

„Ale on ti to nepovedal.“

„Nie. Tým svojím podnikaním vzadu sa nechválil, ale vediem v banke jeho účty a v tomto meste sa aj tak nič dlho neutají. Má akúsi dohodu s gangom zlodejov áut, operujúcim v oboch Karolínach. Vozia mu kradnuté dodávky, on ich rozoberá na diely a predáva ďalej. Všetko sa platí v hotovosti, takže jej má habadej.“

„A čo poliši?“

„Zatiaľ ho nečapli, ale všetci, čo s ním obchodujú, si aj tak dávajú veľký pozor. Čakám, že sa u nás každú chvíľu objavia ľudia z FBI so súdnym príkazom na vydanie dokumentov, takže aj ja som v strehu.“

„Celý Silo,“ zasmial sa Neely.

„Je to s ním nanič. Pije ako dúha, strieda ženské a kade chodí, tade rozhadzuje peniaze. Vyzerá o desať rokov starší, než je.“

„Prečo ma to vôbec neprekvapuje? Stále sa bije?“

„V jednom kuse. Daj si pozor, čo pred ním povieš o Rakovi. Nik ho nemá tak rád ako Silo. Hneď by po tebe vyskočil.“

„Neboj sa.“

Center Silo Mooney bol rovnako tvrdý v obrane aj v útoku. Nech hral kdekoľvek, stred poľa patril vždy len jemu. Mal necelý meter osemdesiat a postavu pripomínajúcu presne to, podľa čoho ho volali – silo. Všetko na ňom bolo masívne. Ruky, nohy, trup… Jednoducho všetko. S Neelym a Paulom hral tri roky. Na rozdiel od nich dvoch mal v priemere tri fauly na každý zápas. Raz sa mu podarili štyri, v každej štvrtine jeden. Dvakrát ho vylúčili za to, že kopol súperovho čiarového hráča do rozkroku. Miloval, keď videl, ako súperom tečie krv. „Už som tú sviňu zakrvavil,“ vrčal, keď sa skláňal k ostatným, zvyčajne už v prvej polovici zápasu. „Do konca to nedohrá.“

„A teraz ho zabi,“ zvykol mu na to odvetiť Neely. Dráždil ho ako besného psa, nie však bezdôvodne. Ak protihráčom vypadol jeden z obrancov, aj on sám mal oveľa ľahšiu prácu.

Kouč Rake na žiadneho z hráčov nenadával tak intenzívne a sprosto ako na Sila. Žiadny z nich si to ani nezaslúžil tak ako on. Nikomu sa tak veľmi nepáčilo, keď ho kouč urážal.

Po schodoch na severnej strane, kam chodili chuligáni z vidieka, stúpal akýsi starší muž. Vyšiel až do najvyššieho radu a posadil sa. Bol priďaleko na to, aby sa dalo rozoznať, kto to je. Očividne netúžil po spoločnosti. Uprel pohľad na hraciu plochu a zakrátko už bol stratený v spomienkach.

Na dráhe okolo ihriska sa objavil prvý bežec. Prichádzal čas dňa, keď tam na pár kôl chodili miestni bežci a chodci. Rake by takýto nezmysel nikdy nedovolil, no keď ho prepustili, zvíťazilo hnutie, ktoré tvrdilo, že dráhu treba otvoriť tým, čo zaplatili za jej výstavbu. Zvyčajne sa tam niekde pofľakoval aj niekto z údržby, aby dozrel, že sa nik neopováži vstúpiť na posvätnú trávu Rakovho poľa. Niečo také bolo jednoducho neprijateľné.

„Kde je Floyd?“ spýtal sa Neely.

„Stále v Nashville. Skladá slabé pesničky a vyhráva ich na gitare. Ešte sa nevzdal svojho veľkého sna.“

„A Ontario?“

„Ten ostal tu. Pracuje na pošte. Má s Takitou tri deti. Ona učí v škole a je sladká ako vždy. Päťkrát za týždeň chodia spolu do kostola.“

„Takže sa ešte stále usmieva?“

„V jednom kuse.“

„Denny?“

„Aj ten tu ostal. Učí chémiu v tamtej budove. Nevynechá jediný zápas.“

„Mal si skúšky z chémie?“

„Nie.“

„Ani ja. Celý čas som mal čisté jednotky bez toho, aby som čo i len jediný raz otvoril knihu.“

„Ani si nemusel. Bol si predsa futbalová hviezda.“

„Jesse je stále v base?“

„Presne tak, a ešte v nej dlho ostane.“

„Kde sedí?“

„V Buffbrde. Občas vídam jeho mamu a vždy sa jej naňho pýtam. Zakaždým sa rozplače, ale nemôžem si pomôcť.“

„Čo myslíš, vie o Rakovi?“ spýtal sa Neely.

Paul pokrčil plecami a obaja sa nadlho odmlčali, pretože ich zaujal akýsi starec, bolestivo klusajúci po dráhe. V tesnom závese za ním sa držali dve ženy, ktoré očividne spálili viac kalórií rozprávaním než behom.

„Zistil si už, prečo to vlastne Jesse podpísal s Miami?“ nadhodil Neely po chvíli.

„Vlastne nie. Kolovalo tu množstvo klebiet o veľkých peniazoch, ale on sám mi to nikdy nepovedal.“

„Pamätáš si, ako na to zareagoval Rake?“

„To áno. Najradšej by ho bol zabil. Myslím, že niečo sľúbil náborárovi z A a M.“

„Rake si vždy potrpel na to, že to, čo sľúbi, aj splní,“ poznamenal Neely hlasom, ktorý prezrádzal, že hovorí z vlastnej skúsenosti. „Chcel ma dostať do Štátnej.“

„Aj podľa mňa si tam mal ísť.“

„Na to je už teraz neskoro.“

„Prečo si to podpísal s Techom?“

„Páčil sa mi kouč ich rozohrávačov.“

„Ten sa nepáčil nikomu. Povedz pravdu, prečo si tam šiel?“

„Naozaj to chceš vedieť?“

„Áno. Skutočne by som sa to po pätnástich rokoch rád dozvedel.“

„Skutočným dôvodom bolo päťdesiattisíc v hotovosti.“

„Nie!“

„Ale áno. Štátna mi ponúkla štyridsať, A a M tridsaťpäť a zopár ďalších bolo ochotných zaplatiť dvadsať.“

„Nikdy si mi to nepovedal.“

„Nepovedal som to nikomu – až doteraz. Nie je to niečo, čím by sa človek mohol chváliť.“

„Takže ty si od nich dostal päťdesiattisíc dolárov?“ spýtal sa Paul.

„Päťsto stodolároviek napchatých v neoznačenom plátennom vrecku, ktoré mi dali do kufra auta raz večer, keď som bol so Screamer v kine. Ráno som to potom podpísal.“

„Vedeli to vaši?“

„Zbláznil si sa? Otec by obratom zavolal NCAA.“

„Prečo si to prijal?“

„Ale, Paul, nebuď naivný! Každá škola ponúkala nejaké tie peniaze. Patrilo to k veci.“

„Nie som naivný. Iba si ma prekvapil.“

„Prečo? Mohol som to s nimi podpísať za nič alebo za to zobrať peniaze. Pre osemnásťročného chumaja je päťdesiat litrov ako výhra v lotérii.“

„Ale aj tak…“

„Každý náborár mi ponúkal hotovosť, Paul. Každý bez výnimky. Vravel som si, že je to jednoducho súčasť hry.“

„Kam si ich schoval?“

„Kade-tade. Keď som odišiel na Tech, zaplatil som v hotovosti za nové auto. Tie prachy sa u mňa dlho neohriali.“

„A rodičom to nepripadalo podozrivé?“

„Pripadalo, no bol som ďaleko, na vysokej, a nemohli ma na každom kroku kontrolovať.“

„Nič si si neusporil?“

„Načo šetriť peniaze, keď si na výplatnej listine?“

„O čom to hovoríš?“

Neely sa zavrtel a zhovievavo sa usmial.

„Nepovyšuj sa tu ako nejaký debil, dobre?“ zavrčal naňho Paul. „Možno ťa to prekvapí, ale väčšina z nás nehrala futbal na úrovni prvej divízie.“

„Pamätáš si na Gator Bowl, keď som bol prvák?“

„Pravdaže. Všetci sme ho sledovali.“

„V druhej polovici som vyletel z lavice, trikrát dal šestku, prebehol sto yardov a vyhral zápas prienikom v poslednej sekunde. Narodila sa hviezda, bol som najslávnejší prvák v krajine, bla-bla-bla. No a keď som sa vrátil do školy, našiel som vo svojej schránke na listy malý balíček. Bolo v ňom päťtisíc v hotovosti a odkaz: Pekný zápas. Len tak ďalej. Nepodpísaný, ale inak jasný – kým budem vyhrávať, budú mi platiť. Takže o sporenie som sa bohvieako nezaujímal.“

Silová dodávka bola ručne nastriekaná čudesnou kombináciou červenej a zlatej farby. Disky kolies sa strieborne leskli a okná boli čierne ako noc. „A máme ho tu,“ povedal Paul, keď dodávka zastala tesne pred bránou.

„Čo je to za auto?“ vyzvedal Neely.

„Nepochybne nejaké kradnuté.“

Aj na Sila samotného bol dosť zaujímavý pohľad – kožená letecká bunda v štýle druhej svetovej vojny, čierne džínsy, vysoké čierne čižmy. Za tie roky neschudol ani nepribral, takže stále vyzeral ako stredný obranca, kráčajúci pomaly okolo hracej plochy. Šiel chôdzou messinského sparťana, pripomínajúcou pyšného páva pripraveného napadnúť každého, kto si dovolí utrúsiť nejaké nevhodné slovo. Ešte aj dnes vyzeral, akoby si mohol kedykoľvek nasadiť chrániče, schmatnúť loptu a dokrvaviť každého, kto sa mu dostane do cesty.

Namiesto toho sa však len zahľadel na čosi uprostred ihriska, možno na seba samého pred dávnymi rokmi alebo možno na spomienku, ako naňho Rake breše nadávky.

Nech tam už videl čokoľvek, na chvíľu ho to zastavilo na kraji plochy. Po chvíli sa spamätal, strčil si ruky hlboko do vreciek a vyšiel po schodoch až k nim. Pevne objal svojho rozohrávača a spýtal sa ho, kde trčal celých pätnásť rokov. Vymenili si pozdravy a povinné priateľské urážky. Mali si toho toľko čo povedať, že ani jeden nevedel, čím začať.

Všetci traja sa posadili a pozerali sa, ako sa na dráhe trápi ďalší bežec. Silo bol akýsi stiesnený, a keď nakoniec prehovoril, takmer len šepkal. „Tak čo, kde dnes bývaš?“

„Neďaleko Orlanda,“ odvetil Neely.

„A čo robíš?“

„Pracujem s nehnuteľnosťami.“

„Máš rodinu?“

„Nie, iba jeden rozvod. A ty?“

„No… Ja mám určite kopu detí, ibaže o nich neviem. Nikdy som sa neoženil. Zarábaš dobre?“

„Držím sa nad vodou. Do zoznamu vo Forbese sa tým nedostanem.“

„Ja budem na budúci rok totálne za vodou,“ vyhlásil Silo.

„V čom podnikáš?“ spýtal sa ho Neely po letmom pohľade na Paula.

„Obchodujem s automobilovými súčiastkami. Ráno som sa stavil u Rakovcov. Je tam pani Lila aj dievčatá, spolu s vnúčatami a susedmi. Dom majú plný ľudí. Všetci len vysedávajú a čakajú, kedy starý otrčí kopytá.“

„Videl si ho?“ spýtal sa Paul.

„Nie. Je niekde vzadu so sestričkou. Pani Lila vravela, že nechce, aby ho v tomto stave niekto videl. Vraj z neho ostala len samá kosť a koža.“

Predstava, ako Eddie Rake leží na smrteľnej posteli a sestrička počíta minúty do konca, nadlho zmrazila akýkoľvek ďalší rozhovor. Až kým ho neprepustili, trénoval v kopačkách a šortkách a nikdy neváhal, keď mal prakticky demonštrovať správne blokovacie mechanizmy či najcitlivejšie miesta na vystretej ruke. Mal rád telesný dotyk s hráčmi, to však neznamenalo, že by ich rád tľapkal po chrbte, keď sa im niečo podarilo. Nie, nie, Eddie Rake si rád udrel a prakticky žiadny tréning sa neobišiel bez toho, aby zlostne nešmaril blok s poznámkami na zem a neschmatol nejakého z hráčov za vypchávky na pleciach. Čím väčšieho, tým lepšie. Ak sa mu nepáčil priebeh nácviku blokovania, bez váhania sa prikrčil do dokonalého štartovacieho postoja, vypálil loptu a vrazil do niektorého z obrancov, pokiaľ možno o dvadsať kíl ťažšieho, než bol on sám, po celom tele vybaveného chráničmi. Každý messinský hráč aspoň raz videl, ako na obzvlášť nevydarenom tréningu vyrazil po bežiacom útočníkovi, hodil sa naňho a tvrdým úderom ho zrazil k zemi. Miloval násilie amerického futbalu a vyžadoval ho od hráčov v maximálnej miere.

Počas svojej tridsaťštyriročnej kariéry vrchného kouča iba dvakrát udrel hráča mimo ihriska. Prvý raz išlo o slávny pästný súboj s jedným prchkým mladíkom, ktorý odišiel z mužstva a vrátil sa na Pole vyrábať problémy. Pri Rakovi ho to rýchlo prešlo. Druhý raz to bol hlúpy úder do tváre Neelyho Crenshawa.

Nevedeli si predstaviť, že teraz je z neho zošúverený starec, ktorý piskľavo bojuje o posledný dych.

„Bol som na Filipínach,“ spustil Silo. Hovoril veľmi ticho, no aj tak jasne počuli každé jeho slovo. „Strážil som lampasácke hajzle, nenávidel každú minútu, čo som v nich musel stráviť, a ani raz som ťa nevidel hrať na vysokej.“

„O veľa si neprišiel,“ mykol plecom Neely.

„Počul som, že si bol super, ale potom si mal úraz.“

„Absolvoval som pár fajnových zápasov.“

„Ako druhák bol najlepším vysokoškolským hráčom v krajine,“ doplnil ho Paul. „Len proti Purdue šesťkrát skóroval.“

„A potom… koleno, však?“ vyzvedal Silo.

„Áno.“

„Ako sa ti to stalo?“

„Pregúľal som sa, zazrel štrbinu, schmatol loptu a vyrazil vpred. Nevšimol som si jedného z čiarových hráčov,“ vysypal zo seba Neely, akoby to už hovoril tisíckrát a vôbec nemal chuť zopakovať si to ešte raz.

Silo si počas jedného jarného zápasu roztrhol väzivo a prekonal to. O úrazoch kolena vedel svoje. „Operácia a tak ďalej?“ spýtal sa.

„Štyri,“ spresnil Neely. „Mal som totálne roztrhnuté väzivo a rozbité jabĺčko.“

„Dostal ťa helmou?“

„Ten obranca mu vyrazil po kolene, len čo zbadal, že sa chystá vybehnúť,“ odpovedal namiesto neho Paul. „V telke to bežalo minimálne desaťkrát. Jeden z hlásateľov mal dokonca toľko drzosti, že sa rozrečnil o tom, aký je to vraj zbabelý ťah. Ten chlap bol z A a M. Čo k tomu dodať?“

„Muselo to bolieť ako sviňa.“

„Aj bolelo.“

„Odviezla ho sanitka a v Messine si mohol vidieť plakať ľudí na uliciach.“

„O tom nepochybujem,“ prikývol Silo. „Lenže toto mesto vie vyviesť z miery každá sprostosť. Nepomohla ti rehabilitácia?“

„Bohužiaľ, utrpel som to, čomu sa hovorí ‚úraz, ktorý ukončil jeho kariéru‘,“ odvetil Neely. „Liečba to len zhoršila. Bol som zničený už vo chvíli, keď som schmatol tú loptu a vybehol. Mal som ostať v skrumáži, ako mi kázal kouč.“

„Rake ti nikdy nekázal ostať v skrumáži.“

„Ale tam hore sa hrá trocha inak, Silo.“

„To áno. Je to banda debilov. Nikdy ma nevzali. Mohol som byť na špici. Možno by som bol prvý center, čo vyhral Heismanov pohár.“

„Nepochybne,“ poznamenal Paul.

„V Techu to všetci vedeli,“ pridal sa Neely. „Všetci hráči sa ma vypytovali, kdeže je ten slávny Silo Mooney a prečo k nám nenastúpil aj on.“

„Toľká škoda,“ vzdychol si Paul. „Ešte dnes by si bol v NFL.“

„Asi by som hral za Packers,“ vyhlásil Silo. „Zarábal by som veľké prachy, ženské by mi v jednom kuse klopkali na dvere… Fajnový život.“

„Rake ťa nechcel dostať na bakalárske štúdium?“ spýtal sa ho Neely.

„Ak áno. Už som to mal zariadené, ale potom mi nedovolili zmaturovať.“

„A ako si sa dostal do armády?“

„Oklamal som ich.“

Ani jeden z nich nepochyboval, že Silo zrejme neklamal iba vtedy, keď sa chcel dostať do armády, ale aj vtedy, keď z nej odchádzal. „Musím si dať aspoň jedno,“ oznámil im. „A čo vy, chlapi? Dáte si pivo?“

„Ja nie,“ odvetil Paul. „O chvíľu pôjdem domov.“

„A ty?“

„Jedno by som si dal,“ povedal Neely.

„Chcete tu ešte chvíľu ostať?“

„Asi áno.“

„Aj ja. Momentálne mi to pripadá ako úplne ideálne miesto.“

Sparťanský maratón bolo každoročné kruté mučenie, ktoré Rake vymyslel ako vhodný úvod sezóny. Konal sa vždy v prvý augustový tréning, zakaždým na pravé poludnie, aby bolo čo najhorúcejšie. Všetci adepti na školský dres sa mali v šortkách a teniskách dostaviť na dráhu okolo ihriska, počkať na Rakov signál a pustiť sa do behu.

Mal to vymyslené jednoducho. Museli sme proste behať dookola, až kým sme nepadli. Hráč, ktorý nezvládol aspoň dvanásť kôl, dostal príležitosť zopakovať si maratón na druhý deň, a ak sa mu to ani potom nepodarilo, jednoducho sa nemohol zaradiť medzi messinských sparťanov. Stredoškolský hráč, ktorý nebol schopný zabehnúť päť kilometrov, nemal podľa kouča čo robiť v našom mužstve.

Asistent sedel v klimatizovanej búdke a počítal kolá. Rake prechádzal z jednej koncovej zóny do druhej, pozoroval hráčov, občas na nich štekal a diskvalifikoval tých, čo bežali priveľmi pomaly. O rýchlosť tam nešlo, no keď ste z behu prešli do rýchlej chôdze, kouč vás bez milosti stiahol z trate. Keď to hráč vzdal, zamdlel alebo inak vypadol zo súťaže, musel si sadnúť doprostred poľa a piecť sa tam na slnku, až kým neostal na dráhe vôbec nikto. Platilo len veľmi málo pravidiel. Jedno z nich hovorilo o okamžitom vyradení hráča, ak sa na dráhe povracal. Inak bolo vracanie povolené a často k nemu dochádzalo, no hráč mal predtým opustiť dráhu, a len čo dovracal, musel sa vrátiť do súťaže.

Z Rakových drsných metód zoceľovania hráčov bola táto absolútne najobávanejšia. Rokmi odradila množstvo potenciálnych messinských hráčov, ktorí sa radšej preorientovali na inú hru alebo sa vzdali športu ako takého. Väčšina hráčov začiatkom augusta behávala každý deň aspoň osem kilometrov, aby sa pripravila na najhoršie.

Kvôli maratónu sa každý sparťan snažil prísť v čo najlepšej forme. Nebolo nič nezvyčajné, ak robustný obranca schudol v lete desať alebo dokonca pätnásť kíl, nie pre frajerku, ale pre maratón. Po ňom sa opäť mohlo začať jesť, no človeku sa priberá len dosť ťažko, keď tri hodiny denne trávi na tréningovom ihrisku.

Kouč Rake aj tak nemal rád priveľkých obrancov. Dával prednosť surovcom typu Sila Mooneyho.

Neely pri svojom poslednom behu zvládol tridsaťjeden kôl, takmer trinásť kilometrov, a keď napokon úplne vyčerpaný padol na trávu pri dráhe, z diaľky počul, ako ho Rake cez celé ihrisko preklína. Paul prebehol necelých štrnásť kilometrov – tridsaťosem kôl – a stal sa víťazom. Každý sparťan si pamätal dve čísla – to, čo mal na drese, a počet kôl, ktoré zvládol v sparťanskom maratóne.

Krátko po tom, čo zranenie kolena navždy ukončilo Neelyho športovú dráhu a stal sa z neho len obyčajný študent, sedel v bare, kde si ho všimol spolužiak z Messiny. „Počul si správy z domu?“ spýtal sa ho. „Aké správy?“ opýtal sa Neely, ktorého ani v najmenšom nezaujímali klebety z jeho rodného mesta.

„V sparťanskom maratóne padol nový rekord.“

„Naozaj?“

„Veru tak. Osemdesiattri kôl.“

Neely to po ňom zopakoval, v duchu si to prepočítal a vyhlásil: „Veď to je takmer tridsaťštyri kilometrov!“

„Presne.“

„Kto to bol?“

„Akýsi Jaeger.“

Messina bolo zrejme jediné mesto na svete, v ktorom sa klebetilo o veciach z augustového tréningu miestneho stredoškolského mužstva.

Randy Jaeger práve kráčal po schodoch na tribúnu. Mal na sebe svoje staré tričko s bielym číslom 5 v striebornom leme, napchaté do džínsov. Bol drobný, veľmi tenký v páse, nepochybne útočník na krídle s rýchlymi nohami a pôsobivým časom. Prvého spoznal Paula, a keď sa dostal bližšie, aj Neelyho. Tri rady pod nimi zastal a zvolal: „Neely Crenshaw!“

„To som ja,“ prikývol Neely. Podali si ruky. Pravdaže, Paul ho dobre poznal, pretože, ako sa pri rozhovore rýchlo ukázalo, Randyho rodina vlastnila malé nákupné centrum na severe mesta a ako všetkým v Messine, aj im viedol účty práve on.

„Niečo nového s Rakom?“ spýtal sa Jaeger, keď sa posadil na lavicu za nimi a naklonil sa medzi nich, aby lepšie počul.

„Ani nie. Stále sa drží,“ odvetil Paul vážnym hlasom.

„Kedy si skončil?“ spýtal sa Neely.

„V deväťdesiatom treťom.“

„A jeho vykopli v…“

„Deväťdesiatom druhom, mojom poslednom celom roku. V tom čase som bol jedným z kapitánov.“

Na chvíľu medzi nimi zavládlo dusivé ticho. Nikomu sa nechcelo komentovať zmienku o tom, ako sa skončila koučova kariéra. Neely sa v tom čase pofľakoval po západnej Kanade v rámci leňošenia po škole, ktoré mu vydržalo takmer päť rokov, a prišiel o túto drámu. Po čase sa dozvedel niektoré detaily, aj keď sa zaprisahával, že mu je dokonale jedno, čo sa stalo s Eddiem Rakom.

„To ty si zabehol celých osemdesiattri kôl?“ spýtal sa Jaegera.

„Veru tak – v deväťdesiatom, keď som bol druhák.“

„Stále je to rekord?“

„Áno. A koľko si zvládol ty?“

„Tridsaťjeden v poslednom ročníku. Neviem si predstaviť, ako môže niekto zvládnuť osemdesiattri.“

„Mal som šťastie. Bolo pod mrakom a dosť chladno.“

„A čo ten, čo dobehol po tebe?“

„Ten ich mal myslím štyridsaťpäť.“

„Tak potom mi to vôbec nepripadá iba ako šťastie. Hral si na vysokej?“

„Nie. Aj s chráničmi som mal len šesťdesiat kíl.“

„Dva roky bol celoštátna hviezda,“ doplnil ho Paul. „Stále má rekord v yardoch prihrávok. Akurát ho mama nedokázala dosť vykŕmiť.“

„Mám otázku,“ nadhodil Neely. „Ja som zabehol tridsaťjeden kôl a zrútil sa od bolesti. Rake mi potom vynadal ako psovi. Čo presne ti povedal po tom, ako si ich zabehol osemdesiattri?“

Paul vystrúhal grimasu a zaručal, pretože tú historku dávno poznal. Jaeger len s úsmevom pokrútil hlavou. „Typický Rake,“ odvetil. „Keď som skončil, postavil sa nado mňa a z plných pľúc zvolal: ‚Myslel som, že to dotiahneš aspoň po stovku!‘ Pravdaže, bolo to určené najmä ostatným hráčom. Neskôr mi v šatni veľmi ticho prezradil, že som podal pôsobivý výkon.“

Dvaja z bežcov zišli z trate a vykročili na tribúnu, aby sa tam aj oni posadili a mohli sa kochať pohľadom na ihrisko. Boli to opálení päťdesiatnici v nesmierne drahých teniskách.

„Ten napravo je Blanchard Teague,“ poznamenal Paul, akoby chcel dokázať, že tu pozná naozaj všetkých. „Je to náš optik. Vedľa neho je Jon Couch, právnik. Hrali koncom šesťdesiatych rokov. Zažili sériu.“

„Takže ani raz neprehrali,“ dodal Jaeger.

„Presne tak. Mužstvo zo šesťdesiateho ôsmeho dokonca nedostalo jediný gól. Dvanásť zápasov, dvanásťkrát na nulu. Tí dvaja boli pri tom.“

„Úžasné,“ vzdychol Jaeger. Skutočne sa zdalo, že je z toho užasnutý.

„Ja som vtedy ešte nebol na svete,“ dokončil Paul.

Trvalo celú minútu, kým strebali predstavu sezóny bez jediného utŕženého gólu. Optik s právnikom o čomsi zanietene debatovali. Nepochybne si pripomínali najslávnejšie chvíle, ktoré zažili počas série.

„Pár rokov po tom, čo Raka vyhodili, o ňom vyšiel veľký článok v novinách,“ utrúsil Paul ticho. „Boli v ňom všetky otrepané štatistiky, ale mňa zaujalo, ako písali, že trénoval sedemstoštrnásť hráčov. Dostalo sa to aj do názvu. Ten článok sa volal Eddie Rake a sedemsto sparťanov.“

„Čítal som ho,“ prikývol Jaeger.

„Ktovie, koľko z nich mu príde aj na pohreb?“ nadhodil Paul.

„Väčšina.“

Keď šiel Silo po pivo, vždy to stálo za to. Tentoraz priniesol dve basy a priviedol aj dvoch ďalších chlapov, aby mu ich pomohli vypiť. Všetci traja vyrazili z dodávky na štadión. Silo šiel v čele, s basou piva na pleci a jednou fľašou v ruke.

„Bože,“ vzdychol si Paul.

„Kto je ten šľachovitý?“ spýtal sa ho Neely.

„Myslím, že Hubcap.“

„Ten nie je v base?“

„Väčšinu času áno.“

„A ten druhý je Amos Kelso,“ dodal Jaeger. „Hral so mnou.“

Amos takisto vliekol basu piva. Cestou po schodoch sa pristavili pri Orleym Shortovi a jeho kamarátovi, aby ich pozvali hore na pohárik. Orley neváhal. Zavolal na Teaguea s Couchom, počkal na nich a spoločne vyrazili do tridsiateho radu, kde sedeli Neely, Paul a Randy Jaeger.

Keď sa predstavili a pootvárali fľaše s pivom, Orley sa spýtal: „Ako to vyzerá s Rakom?“

„Stále čakáme,“ odvetil Paul.

„Poobede som sa uňho zastavil,“ doplnil ho Couch pochmúrnym hlasom. „Je to iba otázka času.“ Vyžaroval z neho pocit dôležitosti, aký zvyknú vyvolávať právnici, a Neely si uvedomil, že práve preto mu je taký nesympatický. Optik Teague sa pustil do obšírneho opisu priebehu Rakovej rakoviny.

Už bolo takmer tma. Z trate zmizli aj poslední bežci. V rastúcich tieňoch vyšiel z klubovne vysoký, vychudnutý muž. Pomaly smeroval ku kovovým stĺpom podopierajúcim tabuľu na skóre.

„To je Rabbit, nie?“ spýtal sa Neely.

„Pravdaže je to on,“ odvetil Paul. „Nikdy odtiaľto neodišiel.“

„Aký má dnes titul?“

„Nijaký nepotrebuje.“

„Učil ma dejepis,“ utrúsil Teague.

„A mňa matiku,“ pridal sa k nemu Couch.

Rabbit vyučoval na miestnej škole celých jedenásť rokov, až kým sa neprišlo na to, že sám neskončil ani deviatu triedu. V škandále, ktorý potom nasledoval, ho z učiteľského miesta vyhodili, no Rake si presadil, že z neho urobili zástupcu riaditeľa pre šport a telovýchovu. Tento post na messinskej strednej škole znamenal najmä to, že musel plniť Rakove pokyny. Jazdil s klubovým autobusom, pral uniformy, udržiaval výstroj a – čo bolo azda najdôležitejšie – dodával Rakovi všetky najnovšie klebety.

Osvetlenie ihriska spočívalo zo štyroch vysokých stĺpov v rohoch hracej plochy. Rabbit stlačil prvý vypínač. Na južnom konci časti pre hostí sa zažalo desať radov po desať reflektorov. Na Poli sa objavili dlhé, ostré tiene.

„Robí to už týždeň,“ vysvetlil Paul. „Necháva zažaté celú noc. Je to preňho niečo ako vigília. Keď Rake zomrie, všetky svetlá zhasnú.“

Rabbit sa šmatlavo vrátil do klubovne, aby z nej do rána nevytiahol päty. „Ešte stále tam býva?“ chcel vedieť Neely.

„Veru tak. Má garsónku v podkroví nad posilňovňou. Hovorí si ‚nočný strážnik‘. Je úplne mimo.“

„Ale ako učiteľ matiky bol super,“ bránil ho Couch.

„Má šťastie, že vôbec chodí,“ zakontroval Paul a všetci sa rozosmiali. Rabbit čiastočne ochromel počas jedného zápasu v osemdesiatom prvom roku, keď z dôvodov, ktoré nedokázal objasniť ani on sám, vybehol na plochu priamo do cesty Bleskovému Loydovi – rýchlemu a drsnému útočníkovi, ktorý hrával za Auburn, no v tomto zápase hral za Greene County, a bol skutočne dobrý. V tretej štvrtine, keď bolo vyrovnané a blížil sa koniec, sa mu podarilo uvoľniť a vyraziť do útoku, ktorý vyzeral na jasnú šestku. Ani jedno z družstiev predtým neprehralo, takže im išlo o veľa. Na ihrisku panovala napätá atmosféra, ktorá zrejme spôsobila, že Rabbitovi pod toľkým tlakom praskli nervy. Desaťtisíc messinských fanúšikov s hrôzou (a nadšením) sledovalo, ako sa tento krehký muž vrhol do poľa a kdesi pri čiare tridsiatich piatich yardov sa zrazil s Bleskovým Loydom. Pre takmer štyridsaťročného Rabbita sa zrážka s mocným hráčom skončila takmer smrťou, no Loyd ju takmer ani nepocítil. Preňho to bolo, ako keď sa vám na čelnom skle rozpleští mucha.

Rabbit mal na sebe kaki nohavice, zelené messinské tričko s dlhými rukávmi, zelenú čiapku, ktorá vyletela vysoko do vzduchu a dopadla nejakých desať metrov od neho, a špicaté kovbojské čižmy. Keď vyletel do vzduchu, ľavá sa mu vyzula. Ľudia, čo sedeli najbližšie pri mieste incidentu, prisahali, že počuli, ako mu praskajú kosti.

Keby Bleskový Loyd pokračoval v šprinte, vznikla by oveľa menej kontroverzná situácia. On sa však, chudák, zľakol a pozrel dozadu, kohože to vlastne zvalcoval. Pritom stratil rovnováhu a spadol. Kým dopadol, preletel ešte ďalších pätnásť yardov, a keď konečne zastal niekde pri čiare dvadsiatich yardov, zdvihla sa žltá vlajka.

Zatiaľ čo sa kouči skláňali nad Rabbitom a debatovali, či zavolať sanitku alebo farára, rozhodcovia rýchlo uznali Greene County kontumačné body za neuskutočnený útok. Rake sa proti tomu odvolal, napokon to však uznal. Aj on bol šokovaný ako všetci ostatní a navyše sa bál o Rabbita, ktorý sa po dopade na zem ani nepohol.

Trvalo dvadsať minút, kým ho opatrne preložili na nosidlá a naložili do sanitky. Keď odchádzala, desaťtisíc messinských fanúšikov vstalo a úctivo mu zatlieskalo. Ľudia, čo prišli podporiť Greene County, nevedeli, či sa majú pridať alebo radšej pískať, preto nakoniec nespravili vôbec nič. Jednoducho ostali nehybne sedieť a ticho sa pokúšali prehltnúť, čoho sa stali svedkami. Skóre sa vďaka kontumačným bodom prechýlilo na ich stranu, no zdalo sa, že ten úbožiak za to zaplatil životom.

Rake, majster motivácie v akejkoľvek situácii, využil toto zdržanie na to, aby svojim hráčom nalial trocha bojovnosti. „Rabbit sa snaží viac ako vy všetci dokopy, debili!“ vrčal na obrancov. „Nakopte tie hovädá do riti a dajte šestku za Rabbita!“

Messina dala v štvrtej štvrtine tri šestky a s prevahou zápas vyhrala.

Aj Rabbit to prežil. Mal zlomenú kľúčnu kosť a prasknuté tri stavce. Utrpel aj ľahší otras mozgu, no tí, čo ho poznali, tvrdili, že si uňho nevšimli nijaké poškodenie mozgových funkcií. Asi ani netreba vravieť, že sa z neho stal obrovský hrdina. Na najbližšom výročnom futbalovom bankete Rake prvý raz odovzdával Rabbitovu cenu za najlepší výkon sezóny.

Vonku sa už celkom zotmelo, takže reflektory zdanlivo žiarili oveľa silnejšie. Priatelia si postupne zvykli na pološero na tribúne. Na jej opačnom konci sa objavila ďalšia, o niečo menšia skupinka starých sparťanov. Ich hlasy takmer nebolo počuť.

Silo otvoril ďalšiu fľašu a na dúšok vypil takmer polovicu jej obsahu.

„Kedy si naposledy videl Raka?“ spýtal sa Blanchard Teague Neelyho.

„Pár dní po operácii,“ odvetil Neely a všetci stíchli. Tento príbeh ešte nikto v Messine nepočul. „Ležal som v nemocnici. Jednu operáciu som mal za sebou, ďalšie tri ma ešte čakali.“

„Bol to hnusný, zbabelý ťah,“ zamrmlal Couch, akoby Neely potreboval aj po rokoch trocha uchlácholiť.

„Veru tak, doriti!“ podporil ho Amos Kelso.

Neely ich priam videl, ako vysedávajú v kaviarňach na Hlavnej ulici, tvária sa smutne a tichými, vážnymi hlasmi debatujú o poslednom útoku, ktorý definitívne ukončil kariéru ich sľubnej hviezdy. Sestrička mu vravela, že v živote nezažila toľko prejavov súcitu. Nemocnicu priam zaplavili kvety, čokolády, balóniky a umelecké výtvory celých tried základnej školy, všetky z iba tri hodiny vzdialenej Messiny.

Okrem rodičov a školských koučov k sebe nepustil žiadne návštevy. Dlhých osem dní sa utápal v sebaľútosti, živenej toľkými liekmi proti bolesti, koľko len z lekárov vydrankal.

Raz večer, dávno po návštevných hodinách, sa k nemu prešmykol Rake. „Pokúšal sa ma potešiť,“ pripustil Neely, popíjajúc pivo. „Vravel, že koleno sa dá krásne zrehabilitovať. Snažil som sa mu veriť.“

„Spomínal majstrovský zápas v osemdesiatom siedmom?“ spýtal sa Silo.

„Hovorili sme aj o ňom.“

Nasledovalo dlhé, hlboké ticho, pretože všetci sa pohrúžili do spomienok na ten slávny zápas aj tajomstvá, ktoré ho obklopovali. Messina v ňom naposledy získala majstrovský titul, čo samo osebe stálo za hlbokú analýzu. Po prvom polčase, v ktorom sparťanov doslova prevalcovalo lepšie a tvrdšie mužstvo z East Piku, sa na štadión A&M s tridsiatimi piatimi tisícmi divákov vracali pri nelichotivom skóre 30:0. Rake zmizol bez stopy. Objavil sa až koncom štvrtej štvrtiny.

Pravda o tom, čo sa vtedy vlastne stalo, ostávala ukrytá celých pätnásť rokov a Neely, Silo, Paul ani Hubcap Taylor sa ju očividne nechystali teraz prezradiť.

V nemocničnej izbe sa Rake Neelymu konečne ospravedlnil, on to však nikomu nepovedal.

Po chvíli sa Teague a Couch rozlúčili a zbehli z temnej tribúny.

„Potom si sa už nikdy nevrátil, však?“ nadhodil Jaeger.

„Po tom úraze už nie.“

„Prečo?“

„Nechcelo sa mi.“

Hubcap ticho popíjal z pollitrovej fľaše čohosi o poznanie silnejšieho ako pivo. Hovoril len veľmi málo, a keď sa napokon ozval, plietol sa mu jazyk. „Ľudia vravia, že si Raka nenávidel.“

„To nie je pravda.“

„A on nenávidel teba.“

„Rake mal vždy problém s hviezdami,“ ozval sa Paul. „Všetci sme to vedeli. Ak človek získal priveľa cien, zlomil priveľa rekordov, začal naňho žiarliť. Jednoducho to tak bolo. Preháňal nás ako psov a chcel, aby každý z nás bol super, ale keď si ľudia ako Neely vydobyli primeranú slávu, začal na nich žiarliť.“

„Tomu neverím,“ zavrčal Orley Short.

„Je to pravda. Okrem toho vždy chcel dodať najlepších hráčov tej vysokej, ktorú mal v danom čase v láske. Neelyho chcel vidieť v Štátnej.“

„A mňa v armáde,“ dodal Silo.

„Máš šťastie, že si neskončil v base,“ namietol Paul.

„To sa ešte dá dohnať,“ zasmial sa Silo.

Pred bránou zastalo ďalšie auto. Reflektory zhasli, no dvere sa neotvorili.

„Za basu nie je dosť bodov,“ vyhlásil Hubcap a všetci sa rozosmiali.

„Rake mal svojich favoritov,“ pokračoval Neely v načatej téme. „Ja som medzi nich nepatril.“

„Tak prečo si tu?“ nechápal Orley Short.

„Sám neviem. Asi pre to isté, pre čo vy ostatní.“

Počas prvého ročníka na vysokej sa Neely vrátil do Messiny na jeden zo zápasov na domácej pôde. Počas prestávky mu usporiadali krátku ceremóniu a oficiálne zrušili číslo 19. Diváci mu postojačky aplaudovali tak dlho, až sa tým nakoniec oddialil výkop druhého polčasu. Sparťanov to stálo päť trestných yardov a kouč Rake na nich aj napriek celkom peknému skóre 28:0 začal vrieskať ako divý.

Bol to jediný zápas, ktorý tam videl od odchodu z mesta. O rok neskôr už bol v nemocnici.

„Kedy mu tam postavili tú bronzovú sochu?“ spýtal sa.

„Pár rokov po tom, čo ho vyhodili,“ odvetil Jaeger. „Sponzori dali dokopy desaťtisíc dolárov a nechali ju odliať. Chceli mu ju oficiálne odovzdať pred zápasom, ale on odmietol.“

„Takže sa už nikdy nevrátil?“

„No… Viac-menej máš pravdu.“ Jaeger ukázal na pahorok v diaľke za klubovňou. „Pred každým zápasom sa vyviezol hore na Karrov kopec. Parkoval na jednej z poľných ciest. Spolu s Lilou sa posadili do trávy, počúvali z tranzistoráka komentár Bucka Coffeyho a sledovali zápas z diaľky. Boli priďaleko na to, aby mohli poriadne vidieť, všetci však vedeli, že tam sú. Na konci každého polčasu sa kapela otočila ku kopcu, zahrala bojovú hymnu a všetkých desaťtisíc ľudí mu mávalo.“

„Bolo to super,“ prikývol Amos Kelso.

„Rake vedel o všetkom, čo sa tu šuchlo,“ povedal Paul. „Rabbit mu dvakrát denne telefonoval najnovšie klebety.“

„Stal sa z neho samotár?“ vyzvedal Neely.

„Držal sa ďalej od ľudí,“ pripustil Amos. „Aspoň prvé tri či štyri roky. Povrávalo sa, že sa chystá odsťahovať, ale neurobil to. Miestne klebety málokedy za niečo stoja. Každé ráno chodil na omšu, lenže na ranné chodí v Messine iba zopár ľudí.“

„V posledných rokoch chodil von oveľa častejšie,“ pokračoval Paul. „Začal hrať golf.“

„Bol zatrpknutý?“

Všetci sa nad tou otázkou zamysleli. „Áno. Bol,“ odvetil napokon Jaeger.

„Podľa mňa nie,“ oponoval mu Paul. „Vinil z toho sám seba.“

„Povráva sa, že ho pochovajú vedľa Scottyho,“ prešiel Amos na inú tému.

„Aj ja som to počul,“ povedal hlboko zamyslený Silo.

Do tmy sa ozvalo zabuchnutie dverí na aute a na trať pri ihrisku vyšla tučná postava. Mierila priamo k tribúne, na ktorej sedeli.

„A budú problémy,“ zamrmlal Amos.

„Je to Mal Brown,“ dodal Silo ticho.

„Náš slávny šerif,“ povedal Paul Neelymu.

„Číslo tridsaťjeden?“

„Presne tak.“

Neelyho číslo 19 bolo posledným, ktoré oficiálne vyradili z používania. Prvé bolo číslo 31. Mal Brown hral v polovici šesťdesiatych rokov, počas slávnej série. Vtedy mal o tridsaťšesť kíl a tridsaťpäť rokov menej, takže to bol tvrdý útočník. Raz sa mu podarilo za jeden zápas dostať k lopte päťdesiatštyri ráz, čím zlomil všetky dovtedajšie messinské rekordy. Privčasný sobáš ukončil jeho vysokoškolskú kariéru, skôr ako sa mohla začať, a rovnako priskorý rozvod ho dostal do Vietnamu práve včas, aby stihol ofenzívu Tet v šesťdesiatom ôsmom. Neely o ňom celé detstvo počúval najrôznejšie historky. Pred jedným zápasom v prvom ročníku sa uňho nakrátko zastavil kouč Rake, len aby mu dopodrobna opísal, ako Mal Brown raz v druhom polčase zápasu o titul prebehol s loptou dvesto yardov, a to so zlomeným členkom!

Rake proste miloval historky o hráčoch, ktorí odmietli odísť z ihriska aj napriek zlomeninám, tržným ranám a podobným desivým zraneniam.

Oveľa neskôr sa Neely dozvedel, že ten slávny zlomený členok bol iba silnejšie vyvrtnutý. Zdalo sa, že ako roky bežali, Malova legenda rástla a rástla, ak nie inde, tak v Rakovej pamäti.

Šerif prešiel popred tribúnu, pozdravil sa s ostatnými, čo na nej sedeli, a potom sa s námahou vyštveral až do tridsiateho radu, kde sedela Neelyho skupina. Fučal pritom ako slon, no pozdravil sa samostatne s Paulom, Amosom, Silom, Orleym, Hubcapom aj Randym. Všetkých poznal po mene alebo vedel aspoň ich prezývku. „Počul som, že si v meste,“ povedal, keď si podával ruku s Neelym. „Už si tu dlho nebol.“

„Veru tak,“ prikývol Neely. Nevedel, čo iné by na to mohol povedať. Pokiaľ si spomínal, v živote sa so šerifom Brownom nestretol. Keď ešte býval v Messine, Mal nebol šerifom. Neely ho poznal ako legendu, nie osobne.

Na tom však teraz nezáležalo. Patrili do toho istého bratstva.

„Už je tma, Silo. Ako to, že nekradneš autá?“ podpichoval Mal.

„Je na to priskoro.“

„Zavriem ťa, až budeš čierny, vieš to?“

„Na to mám právnikov.“

„Dajte mi pivo. Mám po službe.“ Silo mu podal fľašu a Mal ju do seba nalial na jeden dúšok. „Idem rovno od Raka,“ vyhlásil, mľaskajúc, akoby už nesmierne dlho nič nepil. „Zatiaľ bezo zmien. Všetci čakajú na koniec.“

Nové informácie prijala skupina bez komentára.

„A ty si sa kde skrýval?“ obrátil sa šerif k Neelymu.

„Nikde.“

„Neklam. Nikto ťa tu nevidel desať rokov, možno aj viac.“

„Rodičia odišli dôchodkovať na Floridu. Nemal som dôvod vracať sa sem.“

„Vyrastal si tu. Je to tvoje rodné mesto, domov. To vari nie je dôvod?“

„Možno pre teba.“

„No doriti! Máš tu predsa kopu kamarátov. Nebolo správne, že si od nich ušiel.“

„Daj si ešte pivo, Mal,“ poradil mu Paul.

Silo mu rýchlo podal fľašu a on po nej chňapol. Po chvíli pokračoval vo výsluchu: „Máš deti?“

„Nie.“

„Ako to vyzerá s tvojím kolenom?“

„Je na sračku.“

„Pardon.“ Zhlboka sa napil. „Bol to hnusný, zbabelý ťah. Jasný faul.“

„Nemal som vybehnúť zo skrumáže,“ namietol Neely a nervózne sa zavrtel. Bol by rád, keby radšej zmenili tému. Ako dlho vydrží toto mesto hovoriť o hnusnom, zbabelom ťahu, ktorý mu zničil kariéru?

Šerif sa opäť poriadne napil a ticho dodal: „Človeče, bol si fakt najlepší.“

„Nemohli by sme hovoriť o niečom inom?“ navrhol Neely. Sedel tu už takmer tri hodiny a náhle mal sto chutí odísť, ibaže nevedel, kam by sa asi tak mohol vybrať. Pred dvoma hodinami bola reč o večeri Mony Curryovej, no on tú ponuku neprijal a už sa nezopakovala.

„Dobre. A o čom?“ spýtal sa Mal.

„O Rakovi,“ odvetil Neely. „Aké bolo jeho najhoršie mužstvo?“

Všetci podvedome zdvihli fľaše, premýšľajúc nad ťažkou otázkou.

Prvý sa ozval Mal. „V sedemdesiatom šiestom prehral štyri zápasy. Pani Lila prisahá, že sa na celú zimu utiahol do samoväzby. Prestal chodiť do kostola, odmietal sa ukazovať na verejnosti… Potom sa pustil do brutálnej prevýchovy hráčov. Celé leto ich hnal ako zduté kravy. V auguste museli každý deň absolvovať tri tréningy. Do sezóny v sedemdesiatom siedmom potom nastúpili ako vymenení. Takmer vyhrali celoštátny prebor.“

„Ako mohol prehrať za jednu sezónu štyri zápasy?“ nechápal Neely.

Mal sa zaklonil a oprel lakťami o lavicu za sebou. Pomaly si odpil z piva. Bol z nich zďaleka najstarší, a keďže v živote nevynechal jediný zápas, právo na odpoveď patrilo jemu. „Nuž, v prvom rade nemal v mužstve nijaké talenty. V sedemdesiatom šiestom prudko stúpli ceny dreva, takže mu ušli všetci drevorubači. Veď vieš, akí sú. Potom si rozohrávač zlomil ruku a on ho nemal kým nahradiť. V tom roku sme hrali proti Harrisburgu a nepodaril sa nám jediný útok. Je to ťažké, keď všetci jedenásti nastupujú do každej hry. Bola to katastrofa.“

„Harrisburg nás porazil?“ spýtal sa Neely neveriacky.

„Áno. Jediný raz za posledných štyridsaťjeden rokov. Poviem ti, čo spravili tie tupé hovädá. Ku koncu mali parádny náskok s veľkým skóre – niečo ako tridsaťšesť nula. Zapríčinili najhoršiu kapitolu v dejinách messinského futbalu, ale to im nestačilo. Vraveli si, že keď nás už majú tak pekne zatlačených do rohu, tak si na nás vybijú všetky svoje trápne komplexy a ešte to zvýšia. Len pár minút pred koncom hodili krátku reverznú prihrávku na trojku a vzali to skrátka. Opäť skórovali. Priam skákali od nadšenia. Bolo vidieť, ako veľmi im lahodí, že nakopali messinských sparťanov do zadku. Rake sa tváril akože nič, no poriadne si to zapísal za uši a začal sa zháňať po drevorubačoch. Rok nato sme hrali proti Harrisburgu doma. Bolo tu plno ľudí, všetci nasrdení až hrôza, a už v prvom polčase sme sedemkrát skórovali.“

„Na ten zápas si pamätám,“ vyhlásil Paul. „Chodil som vtedy do prvej triedy. Skončil sa štyridsaťosem nula.“

„Štyridsaťsedem,“ opravil ho šerif pyšne. „V tretej štvrtine sme štyrikrát skórovali, ale Rake ich stále tlačil do väčších výkonov. Nemohol striedať, lebo nemal náhradníkov, no lopta musela byť stále vo vzduchu.“

„A finále?“ spýtal sa Neely.

„Deväťdesiatštyri nula. Dodnes je to messinský rekord. Bolo to jediný raz, keď sa Eddie Rake išiel potrhať pre skóre pri jasne vyhratom zápase.“

Druhá skupina sa hlasno rozosmiala, pretože ktosi v nej práve dorozprával nejakú historku – nepochybne o Rakovi alebo niektorom z dávnych zápasov. Silo pri šerifovi výrazne stíchol, a keď na to nadišla správna chvíľa, povedal: „Nuž, ja už asi pôjdem. Keď sa dozvieš niečo o Rakovi, zavolaj mi, Curry.“

„Jasné.“

„Tak dovi zajtra.“ Postavil sa, poriadne sa povystieral a siahol po poslednej fľaši.

„Odvezieš ma?“ spýtal sa ho Hubcap.

„Nadišiel správny nočný čas, čo?“ nadhodil Mal. „Hodina, keď zlodeji vyliezajú z kanálov.“

„Na pár dní si dám pauzu,“ odvetil Silo. „Na počesť kouča Raka.“

„Aké dojímavé! No, keď teda načas zatváraš živnosť, mohol by som poslať pár chlapov z nočnej domov, nech sa poriadne vyspia.“

„Veru tak, Mal.“

Silo, Hubcap a Amos Kelso neohrabane zišli z tribúny. Plechové schody pod ich nohami hlasno buchotali.

„Do dvanástich mesiacov skončí v base,“ poznamenal šerif, sledujúc, ako obchádzajú po dráhe koniec ihriska. „Daj si pozor, aby si mal v banke všetko čisté, Curry.“

„Neboj sa.“

Neely mal už toho akurát dosť. Postavil sa a vyhlásil: „Aj ja už asi pôjdem.“

„Myslel som, že k nám skočíš na večeru,“ pripomenul mu Paul.

„Akosi nemám hlad. Čo keby sme to odložili nazajtra?“

„Mona bude sklamaná.“

„Povedz jej, nech mi odloží zvyšky. Mal, Randy – dobrú noc. Určite sa ešte uvidíme.“

Koleno mu dlhým sedením poriadne stŕplo, no aj tak si dal pozor, aby cestou z tribúny nekríval. Nechcel, aby v ňom videli niečo iné, než si pamätali z lepších čias. Na dráhe za lavičkou sparťanov sa prirýchlo otočil a takmer spadol na zem. Podlomila sa mu noha a z kolena vystrelila na všetky strany ostrá bolesť. Stávalo sa mu to často, takže sa už dávno naučil, ako šikovne preniesť váhu tela na druhú nohu a trocha tú bolesť oslabiť. Po pár sekundách už kráčal ďalej, akoby sa nič nebolo stalo.

Streda

Vo výklade každého obchodu a reštaurácie v Messine visel veľký zelený rozpis futbalových zápasov, akoby všetkým zákazníkom a miestnym obyvateľom bolo treba neprestajne pripomínať, že sparťania hrajú každý piatok večer. Medzi stĺpmi pouličného osvetlenia pred obchodmi a reštauráciami boli ponaťahované zeleno-biele transparenty, ktoré sa vyvesovali koncom augusta a skladali až po skončení sezóny. Neely si ich pamätal ešte z čias, keď sa tam ako dieťa vozieval na bicykli. Nič sa nezmenilo. Veľké zelené rozpisy boli každý rok rovnaké. Obsahovali zoznam zápasov napísaný výrazným zeleným písmom a úplne dolu malé reklamy miestnych sponzorov, čo vlastne znamenalo zoznam všetkých firiem v meste. Nik si nemohol dovoliť nezapojiť sa do toho.

Neely vošiel do Renfrow’s Café tesne za Paulom. Zhlboka sa nadýchol, opakujúc si, že sa musí usmievať a tváriť zdvorilo. Koniec koncov, títo ľudia ho kedysi zbožňovali. Už vo dverách ho ovalil ťažký pach prepáleného oleja a z diaľky začul štrngotanie hrncov. Pachy ani zvuky sa tam nezmenili už od čias, keď ho tam otec v sobotu dopoludnia brával na šálku horúcej čokolády, aby on sám mohol s ostatnými sparťanmi opäť prežívať posledné víťazstvo svojho mužstva.

Počas futbalovej sezóny mal v Renfrow’s každý hráč nárok na jedno jedlo týždenne zadarmo. Bolo to pekné, veľkodušné gesto, ktoré prešlo krutou zaťažkávacou skúškou, keď na škole zaviedli integrované vyučovanie pre príslušníkov menšín. Vznikla vážna otázka, či sa reštaurácia otvorí aj pre černochov a či im poskytne rovnaké výhody ako bielym. Eddie Rake jasne vyjadril svoj názor, následkom čoho sa z Renfrow’s stal jeden z prvých podnikov v štáte, v ktorých dobrovoľne prešli na obsluhovanie všetkých rás.

Paul sa pozdravil s väčšinou mužov vysedávajúcich pri káve, no pri žiadnom sa nezastavil. Pevne smeroval k boxu pri okne. Neely každému kývol na pozdrav, no snažil sa nepozerať im do očí. Kým sa dostali k vybratému miestu, tajomstvo bolo z vreca von. Všetci vedeli, že Neely Crenshaw sa naozaj vrátil.

Na stenách viseli staré rozpisy zápasov, zarámované články z novín, tričká s podpismi, klubové vlajky a stovky fotografií. Nad pultom boli chronologicky zoradené snímky jednotlivých mužstiev, akčné zábery vystrihnuté z miestnych novín a veľké čiernobiele portréty najslávnejších sparťanov. Ten Neelyho visel nad pokladňou. Zobrazoval ho v poslednom ročníku, pózujúceho s loptou a pripraveného vyraziť – bez prilby, bez úsmevu, plného napätia a sebavedomia, s dlhými strapatými vlasmi, trojdňovým strniskom či skôr páperím na brade a pohľadom upretým kamsi do diaľky. Nepochybne pri fotografovaní sníval o obrovskej sláve, ktorá ho čaká.

„V tom čase si bol fakt švihák,“ poznamenal Paul.

„Raz mi to pripadá ako včera, inokedy zasa iba ako sen.“

Uprostred najdlhšej steny sa nachádzala malá svätyňa Eddieho Raka s veľkou farebnou fotografiou, na ktorej stál pri jednom z bránkovísk, a záznamom jeho výsledkov – 418 víťazstiev, 62 prehier a 13 titulov majstrov štátu.

Podľa ranných klebiet sa Rake stále držal pri živote. Mesto mu zasa držalo palce. Aj hovor v podniku prebiehal veľmi ticho. Nezačuli by ste tam žiadny smiech, vtipy, prehnané historky o úžasných úlovkoch na rybačke ani bežné hádky o politike.

Útla servírka v zeleno-bielych šatách im priniesla kávu a prijala ich objednávky. Paula poznala, no ten chlap vedľa neho jej očividne nič nehovoril.

„Je tu ešte stále Maggie?“ spýtal sa Neely.

„Tá je už v opatrovateľskej službe,“ odvetil Paul.

Maggie Renfrowová celé desaťročia podávala v rodinnom podniku vrelú kávu a vajcia presiaknuté olejom. Okrem toho bola preborníčkou na klebety a fámy všetkého druhu, najmä na tie o messinskom futbalovom klube. Keďže dávala hráčom jedlo zadarmo, podarilo sa jej to, o čo sa usilovali všetci Messinčania – dostať sa aspoň trocha bližšie k chlapcom a ich slávnemu koučovi.

Akýsi muž pristúpil k ich boxu a neobratne kývol Neelymu na pozdrav. „Chcel som vás len pozdraviť,“ vyhlásil a podal mu ruku. „Rád vás po toľkom čase zasa vidím. Boli ste naozaj vynikajúci.“

Neely prijal podávanú ruku a odvetil: „Vďaka.“ Dlaň mu stisol iba veľmi krátko a hneď od neho zasa odvrátil oči. Muž pochopil, čo sa mu snaží naznačiť, a zasa sa stiahol. Potom už neprišiel nik ďalší.

Hostia po ňom síce pokukovali, niektorí aj dosť okato, no zdalo sa, že im stačí, keď ho vidia. Tvárili sa, že oveľa viac ako on ich zaujíma vlastná káva. Koniec koncov, celých pätnásť rokov ich ignoroval. Messina svojich hrdinov doslova vlastnila a očakávala od nich, že budú podporovať všetky nostalgické spomienky.

„Kedy si sa naposledy videl so Screamer?“ nadhodil Paul.

Neely si pohŕdavo odfrkol a uprel pohľad von oknom. „Nepočul som o nej už od vysokej.“

„Ani slovo?“

„Pred rokmi mi poslala list. Bol na drahom papieri, odoslaný kdesi v Hollywoode. Písala, že jej to tam bude celé patriť. Vraj bude slávnejšia, ako som ja kedy mohol vôbec snívať. Bolo to dosť hnusné. Neodpísal som jej.“

„Prišla na stretnutie po desiatich rokoch,“ poznamenal Paul. „Tvárila sa ako rodená herečka. Blond vlasy, dlhé nohy, šaty, aké tu ešte nikto nevidel. Prepracovaná do posledného detailu. Kade chodila, tade trúsila známe mená. Stále to bol ten producent sem, onen režisér tam, kopa hercov, o ktorých som v živote nepočul… Mal som z nej dojem, že trávi viac času v posteli než pred kamerou.“

„To je celá ona.“

„Ty by si to mal vedieť najlepšie.“

„Ako vyzerala?“

„Unavene.“

„Spomínala nejaké filmové úspechy?“

„Pekných pár, ale každú hodinu sa menili. Neskôr sme si porovnali, čo nám natárala, a ukázalo sa, že nikto ju nevidel v žiadnom z filmov, ktorými sa vystatovala. Len sa pred nami predvádzala. Typická Screamer. Ibaže teraz sa volá Tessa. Tessa Canyonová.“

„Tessa Canyonová?“

„Veru tak.“

„To mi znie ako nejaká pornohviezda.“

„Podľa mňa presne k tomu aj smerovala.“

„Chudera.“

„Chudera?“ zopakoval po ňom Paul. „Je to mizerná, do seba zahľadená krava, ktorá sa môže chváliť akurát tak tým, že kedysi spala s Neelym Crenshawom.“

„Áno, ale tie nohy…“

Obaja sa dlho iba usmievali. Servírka im priniesla omeletu a párky a doliala im kávu. Paul si svoju porciu štedro polial javorovým sirupom a pokračoval v rozprávaní. „Pred dvoma rokmi som bol s Monou na veľkej bankárskej konferencii v Las Vegas. Nudila sa tam, a tak šla do izby. Aj ja som sa nudil, tak som sa išiel večer poprechádzať po Stripe. Zaskočil som aj do jedného zo starších kasín, a hádaj, koho som tam uvidel?“

„Tessu Canyonovú.“

„Veru tak, Tessu Canyonovú. Nalievala tam, až sa z nej parilo. Robila barmanku v koktailovom bare – jednu z tých, čo majú tesné krátke šaty s veľkým výstrihom vpredu aj vzadu. Vlasy mala odfarbené až takmer nabielo, na ksichte centimeter mejkapu a na tele o dobrých desať kíl navyše. Nevšimla si ma, takže som ju mohol chvíľu nerušene pozorovať. Vyzerala na vyše tridsať. Najviac ma zaujalo, ako sa pritom správala. Keď obsluhovala zákazníkov pri stoloch, chodila až tesne k nim, vrtela sa a usmievala sa na nich tak, že ani nemusela vravieť, že si s nimi chce po šichte odskočiť do hotela. Otrepané ľahké frázy, nenápadné dotyky… Nehanebne flirtovala s kopou starých ožranov. Očividne potrebovala aspoň trocha lásky.“

„Ja som sa jej ju snažil dať.“

„Je to beznádejný prípad.“

„Preto som sa s ňou rozišiel. Na pohreb sa nevráti, však?“

„Asi nie. Keby vedela, že sa tu s tebou stretne, zrejme by prišla. Na druhej strane však nevyzerá najlepšie a jej nikdy o nič nešlo tak ako o vzhľad.“

„Jej rodičia ešte žijú v Messine?“

„Áno.“

K ich stolu sa priblížil bucľatý muž s čiapkou na hlave. Pohyboval sa opatrne, akoby tušil, že preniká na zakázané územie. „Len som sa chcel s tebou pozdraviť, Neely,“ povedal. Zdalo sa, akoby sa chystal každú chvíľu ukloniť. „Som Tim Nunley od Forda,“ dodal a vystrčil ruku, no aj to len veľmi neisto, akoby sa bál, že ju Crenshaw neprijme. „Kedysi som robil na autách tvojho otca.“

„Pamätám si,“ zaklamal Neely. Neoľutoval to. Nunleymu sa rozžiarila celá tvár a s nadšeným úsmevom mu stisol dlaň.

„Myslel som si to,“ vyhlásil a vrhol letmý víťazoslávny pohľad k svojmu stolu. „Rád ťa tu opäť vidím. Bol si najlepší zo všetkých.“

„Vďaka.“ Neely pustil mužovu ruku a chopil sa vidličky. Nunley vycúval od ich stola, stále pripravený pokloniť sa, potom náhlivo zobral z vešiaka kabát a odišiel z reštaurácie.

Ostatní hostia stále hovorili len polohlasne, akoby už sedeli na kare. Paul zhltol kus omelety a naklonil sa k Neelymu. „Pred štyrmi rokmi sme mali dobrý manšaft. Vyhrali sme prvých deväť zápasov. Vyzeralo to na sezónu bez porážky. V piatok ráno som sedel na tomto mieste, jedol presne to, čo teraz a – prisahám – začalo sa hovoriť o sérii. Nie o tej dávnej, ale o novej. Ľudia boli pripravení na novú sériu. Kašlali na víťazstvo v sezóne, konferencii či dokonca štátnych majstrovstvách. To všetko boli pre nich len drobnosti. Naše mesto jednoducho túži po ďalších osemdesiatich, deväťdesiatich, možno aj sto víťazstvách za sebou.“

Neely sa letmo pozrel okolo seba a potom obrátil pozornosť naspäť k raňajkám. „Nikdy som tomu nerozumel,“ povedal. „Sú to všetko fajn ľudia – automechanici, kamionisti, poisťováci, murári, sem-tam právnik či bankár. Solídni obyvatelia malého mesta, no žiadne superhviezdy. Nik z nich nikdy nezarobí milión dolárov. Každý rok však chcú byť minimálne majstrami štátu, nemám pravdu?“

„Máš.“

„Nechápem to.“

„Prečo? Potrebujú sa niečím chváliť. Čím iným by sa vystatovali?“

„Nečudo, že Raka uctievajú ako nejakého boha. Dostal toto mesto na všetky mapy.“

„Najedz sa,“ poradil mu Paul. Kým ho Neely stihol poslúchnuť, k ich stolu pristúpil muž v špinavej zástere s papierovým obalom na spisy v ruke. Predstavil sa ako brat Maggie Renfrowovej, súčasný šéfkuchár podniku, a otvoril obal. Mal v ňom zarámovanú fotografiu Neelyho s rozmermi dvadsať krát dvadsaťpäť centimetrov. „Maggie ju vždy chcela mať aj s autogramom,“ vysvetlil.

Bola to parádna snímka z Neelyho vysokoškolských čias. Stál na nej prikrčený uprostred ihriska, pripravený prijať prihrávku a ticho hodnotiaci slabiny obrany súpera. V ľavom hornom rohu sa dala rozoznať jedna purpurová helma, čo znamenalo, že ho vyfotografovali v zápase proti A&M. On sám tú fotografiu nikdy nevidel, teraz však pochopil, že musela vzniknúť len pár minút pred tým, ako si dokaličil koleno. „Pravdaže,“ povedal a prijal od kuchára čiernu fixku.

Podpísal sa do hornej časti snímky a potom sa dlho zahľadel do očí mladého, nebojácneho rozohrávača vysokoškolského mužstva – začínajúcej hviezdy, ktorú po promócii čakala profesionálna futbalová liga. Priam počul sedemdesiattisíc fanúšikov svojej školy, zúfalých po víťazstve, pyšných na svoje neporazené mužstvo a nadšených, že po dlhých rokoch majú konečne za rozohrávača typickú americkú hviezdu.

Premohla ho nesplniteľná túžba, aby sa tie časy vrátili.

„Pekná fotka,“ vysúkal zo seba a vrátil ju kuchárovi, ktorý ju bez váhania zavesil na stenu hneď pod Neelyho veľký portrét.

„Poďme preč,“ navrhol, utierajúc si ústa. Položil na stôl zopár bankoviek a spolu s priateľom náhlivo vyrazil k východu. Cestou sa opäť musel usmievať a kývať miestnym na pozdrav, podarilo sa mu však dostať von bez toho, aby ho niekto zastavil.

„Prečo si z tých ľudí taký nervózny?“ spýtal sa ho Paul, keď už stáli na ulici.

„Nechcem sa stále rozprávať iba o futbale, jasné? Nechcem večne počúvať, aký som bol super.“

Odviezli sa tichými ulicami okolo námestia s kostolom, v ktorom Neelyho pokrstili, aj okolo toho, v ktorom mal Paul svadbu, a potom okolo pekného vyvýšeného domu, v ktorom Neely žil od svojich ôsmich rokov až do chvíle, kým neodišiel na vysokú. Rodičia ho neskôr predali typickému severanovi, ktorý sem prišiel robiť riaditeľa papierne na západ od mesta. Išli aj okolo Rakovho domu. Podvedome pri ňom spomalili, akoby sa niečo mohli dozvedieť už tým, že sa prevezú popred neho. Na prístupovej ceste stálo viacero áut, podľa poznávacích značiek väčšinou z iných štátov. Zrejme sa nimi priviezli Rakovi príbuzní a priatelia. Potom zamierili k parku, kde sa hrávala detská bejzbalová aj futbalová liga.

Spomínali na prastaré historky. Jedna z nich, ktorá v Messine zdomácnela a stala sa miestnou legendou, sa týkala – ako inak – Raka. Neely, Paul a zopár ďalších kamarátov zo susedstva sa zabávali detským futbalom, keď si v diaľke pri bejzbalovom ihrisku všimli stáť akéhosi muža. Pozorne ich sledoval. Keď skončili, prišiel k nim a predstavil sa ako kouč Eddie Rake. Všetci chlapci onemeli od úžasu. „Máš dobré ruky, synak,“ povedal Neelymu, ktorý sa nezmohol na odpoveď. „Aj tvoje nohy sa mi celkom páčia.“

Všetci do jedného začali zízať na Neelyho nohy.

„Tvoja mama je rovnako vysoká ako tvoj otec?“ vyzvedal kouč.

„Skoro,“ vysúkal zo seba Neely.

„To je dobre. Bude z teba výborný rozohrávač sparťanov.“ Rake sa usmial na chlapcov a spokojne odišiel.

Neely mal vtedy jedenásť rokov.

Zastali až pri cintoríne.

Začiatok sezóny v deväťdesiatom druhom roku sa niesol v znamení veľkých obáv. Rok predtým messinské mužstvo prehralo v troch zápasoch, čo pre miestnych znamenalo hotovú katastrofu, ktorú museli donekonečna omieľať nad koláčmi v Renfrow’s Café, vysušenými kurencami na obedoch rotariánov a lacným pivom vo vidieckych putikách. V družstve bolo len veľmi málo starších žiakov, čo sa vždy pokladalo za zlý znak. Fanúšikovia si vždy vydýchli, keď najslabší hráči zmaturovali a vypadli z hry.

Ak aj Rake cítil nejaké tlaky, nedal to na sebe nijako poznať. V tom čase už trénoval sparťanov vyše tri desaťročia a za ten čas už zažil všetko, čo sa len zažiť dalo. Posledný titul celoštátnych majstrov, trinásty v poradí, získal v osemdesiatom siedmom, takže miestni zatiaľ trpeli iba pár rokov. Zažili aj horšie časy. Boli rozmaznaní, túžili po stovke víťazstiev za sebou, no Rake po tridsiatich štyroch rokoch vo funkcii zvysoka kašlal na to, čo chcú a čo nie.

Manšaft z deväťdesiateho druhého nebol bohvieako talentovaný a všetci to vedeli. Jedinou hviezdou bol Randy Jaeger, hrajúci na krídle a schopný chytiť všetko, čo mu rozohrávač dokázal hodiť. Bohužiaľ, nebolo toho veľa.

V meste veľkom ako Messina sa talenty objavujú s istou periodicitou. Na vrchole cyklu, v osemdesiatom siedmom, boli v hre Neely, Silo, Paul, Alonzo Taylor a štyria drsní drevorubači z obrany, takže mali vynikajúce výsledky. Rakovou silnou stránkou však bolo vyhrávať aj so slabými a pomalými hráčmi. Vedel prijať veľmi slabo nadaných chlapcov a zahrať to s nimi tak, že skóre stále dosahovalo do astronomických výšav. O to viac však na nich musel tlačiť a len máločo sa vyrovnalo tomu, čo robil s tými, ktorí sa ocitli v jeho mužstve v auguste deväťdesiatdva.

Po chabom výkone v sobotu popoludní sa rozčertil a zvolal tréning aj na nedeľu ráno. Niečo také robil len veľmi zriedkavo, pretože sa to v minulosti nepáčilo miestnym veriacim. Tréning sa mal konať o ôsmej, takže tí, čo chodia do kostola, mohli ešte predtým stihnúť bohoslužby. Najviac ho zlostilo, že nemajú dosť natrénované, čo v messinskom mužstve bolo ako zlý vtip, pretože všetci hráči museli mať nabehané stovky šprintov.

Museli si zobrať šortky, chrániče, tenisky, prilby, no nemali nacvičovať nijaké kontakty, iba si zlepšovať fyzičku. O ôsmej ráno už bolo tridsaťjeden stupňov, obrovská vlhkosť a na nebi ani mráčika. Po rozcvičke, len tak na rozohriatie, zabehli poldruha kilometra. Keď im kouč dĺžku trate zdvojnásobil, všetci do jedného boli premočení od potu.

Ďalším z radu desivých mučení, ktorého sa hráči báli len o niečo menej ako slávneho sparťanského maratónu, bol beh po schodoch na tribúny. Všetci veľmi dobre vedeli, čo to pre nich znamená, a keď Rake skríkol „Tribúny!“, polovica manšaftu by to bola najradšej na mieste vzdala.

Pomaly, neochotne vytvorili za Randym Jaegerom dlhý rad a ubolene sa rozbehli po dráhe. Pri lavičkách hostí Randy prebehol cez bránku a pustil sa na ťažký výstup po schodoch. Museli vybehnúť do dvadsiateho radu, potom chvíľu napredovať pri zábradlí a opäť zbehnúť dvadsať radov dolu. Na druhej strane minuli osem sekcií, vrátili sa na dráhu a prebehli k tribúne na strane domácich. Tam ich čakalo päťdesiat radov nahor, beh pozdĺž vrchného zábradlia, päťdesiat radov nadol a tak ďalej – osemkrát, až kým sa nevrátili na ďalšie kolo na dráhu.

Po jednom bolestivo dlhom kole sa obrancovia začali oneskorovať a Jaeger, ktorý by vydržal behať hoci donekonečna, sa ocitol priveľmi vpredu. Rake sa s píšťalkou na krku priblížil k oneskorencom a začal na nich vrieskať. Miloval dupot päťdesiatich párov nôh na plechových schodoch. „Nie ste vo forme,“ dodal takmer nečuj ne. „Pomalšiu bandu som v živote nevidel.“ To jeho mrmlanie bolo slávne široko-ďaleko. Len málokedy ste ho videli, že by si nič nemrmlal.

Po druhom kole sa jeden z obrancov na krídle zvalil do trávy a začal zvracať. Ťažší hráči sa pohybovali čoraz pomalšie.

Scotty Reardon bol druhák, hral v náhradnom družstve, a hoci v auguste vážil šesťdesiatštyri kíl, pri pitve mal iba päťdesiatosem a pol. Počas tretieho kola „tribún“ sa zrútil medzi druhý a tretí rad na strane domácich a už sa nikdy neprebral.

Keďže bola nedeľa ráno a navyše bezkontaktný tréning, na mieste sa nenachádzal ani jeden z pomocných koučov. Rake im povedal, aby nechodili. Naporúdzi nebola ani žiadna sanitka. Chlapci neskôr opisovali, ako Rake držal Scottyho hlavu vo svojom lone, keď spolu s nimi celú večnosť čakal, kým sa ozve siréna. Scotty však zomrel už tam, na tribúne. V nemocnici mohli akurát tak skonštatovať smrť následkom mŕtvice z tepla.

Paul rozprával tento príbeh, zatiaľ čo kráčali po kľukatých cestičkách messinského cintorína plného stromov. V novšej časti na dosť príkrej stráni stáli na rovnejších cestičkách menšie náhrobky. Curry na jeden z nich ukázal rukou a Neely si k nemu kľakol, aby naň lepšie videl. Stálo na ňom: Randall Scott Reardon, 20. 6. 1977 – 21. 8. 1992.

„A teraz ho majú pochovať hneď vedľa?“ spýtal sa Neely, ukazujúc na prázdne vedľajšie miesto.

„Tak sa povráva,“ odvetil Paul.

„V tomto meste sa vždy niečo povráva.“

Prešli pár krokov k lavičke z tepaného železa pod malým brestom, posadili sa na ňu a zahľadeli sa na Scottyho hrob.

„Kto našiel odvahu vyhodiť ho?“ spýtal sa Neely.

„Zomrelo mu nesprávne decko. Scottyho rodina mala celkom slušný majetok. Zarobili na dreve. Jeho strýka Johna Reardona v osemdesiatom deviatom zvolili za zástupcu pre vzdelávanie. Bol to veľmi vážený človek, nesmierne inteligentný a šikovný politik. Iba on jediný mal právo vyhodiť Raka a veruže to aj spravil. Iste si vieš predstaviť, že mesto bolo v šoku – najprv zo správy o Scottyho smrti a neskôr, keď vyšli najavo niektoré detaily, aj z Rakových hrôzostrašných metód.“

„Šťastie, že nás nezabil všetkých.“

„V pondelok sa konala pitva. Ukázalo sa len to, čo sa už aj tak vedelo. Bol to jasný prípad porážky z tepla. Chlapec nemal žiadnu chorobu ani vrodenú vadu. Keď v nedeľu o pol ôsmej odchádzal na dve hodiny mučenia, bol dokonale zdravý, ale domov sa už nevrátil. Ľudia z mesta sa prvý raz začali pýtať, prečo ten človek preháňa chlapcov v horúčave ako v saune, až kým sa nepovracajú.“

„Čo im na to odpovedal?“

„Nemal pre nich absolútne nijaké odpovede. Nikomu nepovedal ani slovo. Zavrel sa doma, dúfajúc, že tam všetko prečká. Veľa ľudí vrátane množstva tých, ktorých kedysi trénoval, si vravelo, že pri jeho metódach bolo len otázkou času, kedy niektorého z chlapcov zabije. Tvrdé jadro jeho priaznivcov však oponovalo, že ten chlapec jednoducho nebol na messinského sparťana dosť tvrdý. Mesto sa rozdelilo na dva tábory. Začalo to byť dosť nepekné.“

„Ten Reardon sa mi začína páčiť,“ poznamenal Neely. „Je to tvrdý chlap. V pondelok neskoro večer Rakovi zavolal a oznámil mu, že má výpoveď. V utorok sa to prevalilo. Rake, pravdaže, nezniesol predstavu, že by v niečom mohol utrpieť porážku, a začal rozpaľovať linky, aby dostal na svoju stranu väčšinu sponzorov.“

„Vôbec mu to nebolo ľúto?“

„Čertvie, čo vlastne cítil. Ako si vieš predstaviť, pohreb bol horší ako zlý sen. Všetky decká plakali, niektoré zamdleli… Scottyho spoluhráči prišli v zelených dresoch. Pri obrade hrala klubová kapela. Všetci pozorovali Raka, ktorý sa tváril ako hotová troska.“

„Vždy bol výborný herec.“

„A všetci to vedeli. Ani nie pred dvadsiatimi štyrmi hodinami ho vyhodili, takže sa rozhodol využiť pohreb na to, aby jeho odchod vyznel ešte dramatickejšie. Bolo to jedno veľké divadlo a všetci to chápali.“

„Kiežby som mohol byť pri tom!“

„A kde si vlastne bol?“

„V lete deväťdesiatdva? Asi niekde na západe. Najskôr vo Vancouveri.“

„Sponzori sa pokúsili na stredu zvolať do školskej telocvične veľkú schôdzu. Reardon vyhlásil, že v školskom areáli to zakazuje. Takže išli k veteránom a začali špekulovať, ako dostať Eddieho Raka naspäť. Niektoré najhorúcejšie hlavy sa vyhrážali, že odrežú manšaft od financií, budú bojkotovať zápasy, postavia sa s transparentmi pred Reardonovu kanceláriu, dokonca že si založia vlastnú školu – asi v nej chceli uctievať Raka.“

„Prišiel tam aj osobne?“

„To nie. Poslal za seba Rabbita. Viac mu vyhovovalo sedieť doma a obtelefonovávať všetkých vplyvných ľudí v širokom okolí. On si skutočne myslel, že si tú prácu môže vydieraním vymôcť naspäť. Reardon však neustúpil, šiel za asistentmi a vymenoval za nového vrchného kouča Snaka Thomasa. Snake to odmietol prijať. Na hodinu ho vyhodil a šiel za Donniem Malonom. Aj ten to odmietol a aj on okamžite letel. Rovnako dopadol Rýchlik Upchurch.“

„Ten chlap sa mi páči čoraz viac a viac.“

„Nakoniec sa ozvali bratia Griffinovci, že vraj to vezmú, kým sa nenájde niekto lepší. Boli to bývalí hráči z konca sedemdesiatych…“

„Pamätám si ich. Mali orechový sad.“

„Áno, to sú oni. Super hráči, milí chlapi, a keďže Rake nikdy nič nemenil, dobre poznali jeho systém, herné stratégie aj väčšinu dečiek. Prišiel piatok večer, prvý zápas sezóny. Hrali sme proti Pottervillu a bojkot bežal naplno. Problém bol však v tom, že ten zápas si nikto nechcel nechať ujsť. Ľudia z Rakovho tábora, ktorí boli v tom čase zrejme v presile, nemohli neprísť, pretože chceli vidieť, ako náš manšaft bez slávneho kouča súperi totálne zmasakrujú. Prišli aj skutoční fanúšikovia, tí zasa z dôvodov, pre ktoré sa chodí na futbal. Bola tam hlava na hlave a veľmi zložité vzťahy, ktoré sa premietli do bojových pokrikov na všetky strany. Hráči boli nadopovaní adrenalínom. Ten zápas venovali Scottyho pamiatke a vyhrali s parádnou prevahou. Bol to nádherný večer. Smutný kvôli Scottymu, ale aj preto, lebo Rakova éra sa očividne navždy skončila, víťazstvo to však všetko prevážilo.“

„Tá lavička je tvrdá,“ vyhlásil Neely a postavil sa. „Poďme sa prejsť.“

„Potom si Rake zohnal právnika, podal žalobu a začalo to vyzerať ešte škaredšie. Reardon sa nedal zastrašiť a mesto, aj keď stále rozdelené na dva tábory, každý piatok poctivo naklusalo na Pole. Manšaft hral s väčším nasadením ako kedykoľvek predtým. Jeden z hráčov mi po rokoch prezradil, že pre nich všetkých bolo ohromnou úľavou, keď odrazu mohli hrať iba tak pre radosť, a nie zo strachu.“

„To musí byť fakt nádherné.“

„My sme niečo také nikdy nepoznali.“

„Veru tak.“

„Prvých osem zápasov vyhrali bez väčších problémov. Mužstvo bez porážky, všade samá pýcha a odvaha. Začalo sa hovoriť o titule z majstrovstiev štátu aj o novej sérii. Sponzori uvažovali, že Griffinovci by mali dostať rozprávkový plat a založiť novú dynastiu. Veď to poznáš.“

„A potom prehrali?“

„Pravdaže. Taký je futbal. Kopa dečiek si začne myslieť, aké sú bohovské, a hneď nato ich ktosi nakope do zadku.“

„Kto to bol?“

„Hermantown.“

„Hermantown? To snáď nie! Veď to je basketbalová škola!“

„Dokázali to rovno tu, u nás, pred zrakmi desaťtisíc rozzúrených divákov. Horší zápas som v živote nevidel. Pýcha aj odvaha sa razom rozplynuli. Len sa niekedy pozri na výstrižky z novín. Okamžite sa v nich písalo, že môžeme zabudnúť na titul majstrov aj na sériu. Vraj treba vyhodiť Griffinovcov a má sa vrátiť Eddie Rake. Kým sme vyhrávali, všetko sa ako-tak držalo pokope, ale stačila jedna prehra a celé mesto sa zosypalo. Keď sme potom o týždeň opäť prehrali a nekvalifikovali sa do vylučovacieho kola, Griffinovci dali výpoveď.“

„Dobre spravili.“

„Chlapci, čo hrali ešte s Rakom, sa ocitli medzi dvoma mlynskými kameňmi. Všetci sa ich vypytovali, na koho strane stoja. Nikto si nemohol dovoliť ostať neutrálny. Každý sa musel jasne vyjadriť, či je s Rakom, alebo proti nemu.“

„A ty?“

„Ja som sa o tú neutralitu pokúšal a schytal som to z oboch strán. Zmenilo sa to priam na triedny boj. V meste bola vždy malá skupina ľudí, ktorým sa nepáčilo, že na futbal míňame viac ako na všetky vedecké záležitosti. Vozili sme sa v drahom autobuse, zatiaľ čo decká z akademických klubov museli na ich akcie rozvážať rodičia. Dievčatá celé roky nemali sofbalové ihrisko, zatiaľ čo my sme mali nie jedno, ale dve len na tréning. Krúžok latinčinárov sa kvalifikoval na súťaž v New Yorku, ale nemohol si dovoliť cestu. My sme naproti tomu cestovali na zápas Super Bowlu do New Orleansu. Takto by sa dalo pokračovať donekonečna. Keď Rake padol, takéto a podobné hlasy výrazne zosilneli. Ľudia, ktorí chceli, aby sa na šport kládol menší dôraz, v tom videli svoju životnú šancu. Proti nim stáli futbaloví fanatici, ktorí chceli Raka naspäť a potom ďalšiu sériu. Tí z nás, čo uňho hrali a potom išli na vysokú, takže ich v meste pokladali za čosi ako osvietencov, sa ocitli medzi týmito dvoma tábormi.“

„Ako do dopadlo?“

„Najväčšie plamene pohasli, ale tlelo to ešte celé mesiace. John Reardon si neochvejne stál za svojím. Našiel akúsi stratenú dušu z Oklahomy, ktorá chcela byť koučom, a zamestnal ju ako oficiálneho nasledovníka Eddieho Raka. Bohužiaľ, v deväťdesiatom treťom sa konali voľby na jeho post, takže sa z toho vyvinula škaredá politická bitka. Vážne sa povrávalo, že Reardonovým protikandidátom bude sám Rake. Keby vyhral voľby, vymenoval by sám seba za kouča a povedal celému svetu, že môže ísť do zadku. Hovorilo sa aj to, že Scottyho otec minie na Reardonovu kampaň milión dolárov, a tak ďalej. Kampaň bola hnusná, skôr ako sa vôbec začala – taká hnusná, že Rakov tábor takmer nezohnal vlastného kandidáta.“

„Kto za nich nakoniec kandidoval?“

„Dudley Bumpus.“

„To znie sľubne.“

„Áno, ale okrem mena ten chlap vlastne nič nemal. Je to miestny podnikateľ s nehnuteľnosťami, ktorý kedysi patril medzi najhlasnejších sponzorov. Nemal žiadne skúsenosti s politikou a už vôbec nie so školstvom. Vysokú skončil len s odretými ušami, raz dokonca stál pred súdom, aj keď ho nakoniec neodsúdili. Bol to beznádejný súper, ktorý nakoniec takmer vyhral.“

„Takže Reardon sa udržal?“

„O šesťdesiat hlasov. Vo voľbách bola rekordne vysoká účasť, takmer deväťdesiat percent. Bolo to ako vojna, v ktorej sa neberú zajatci. Keď oznámili výsledky, Rake sa zamkol vo svojom dome a dva roky z neho nevytiahol päty.“

Zastali pred ďalším radom hrobov. Paul pristúpil bližšie, pozerajúc na náhrobky. Zdalo sa, že niečo hľadá. „Tu je to,“ vyhlásil, ukazujúc na jeden z nich. „David Lee Goff. Prvý sparťan, ktorý padol vo Vietname.“

Neely sa pozrel na náhrobok. Do mramorovej dosky bola zasadená fotografia šestnásťročného mladíka pózujúceho nie v uniforme, ale v zelenom sparťanskom drese s číslom 22. Narodený roku 1950, zabitý 1968.

„Poznám jeho najmladšieho brata,“ pokračoval Paul. „David Lee v máji zmaturoval, v júni nastúpil do výcvikového tábora, v októbri sa dostal do Vietnamu a zahynul deň po Vďakyvzdaní. Mal osemnásť rokov a dva mesiace.“

„Dva roky pred tým, čo sme sa narodili.“

„Áno, tak nejako. Bol tam ešte jeden, ale toho dodnes nenašli. Černoch. Volal sa Martin Rudd a od sedemdesiateho je nezvestný.“

„Pamätám si, ako o ňom Rake rozprával.“

„Rake ho priam zbožňoval. Jeho rodičia ešte aj dnes chodia na všetky zápasy. Človek nemôže neuvažovať, na čo pritom asi myslia.“

„Už mám smrti plné zuby,“ povedal Neely. „Poďme preč.“

Neely si nespomínal, že by v Messine niekedy videl kníhkupectvo, kaviareň, kde by sa dalo zohnať espreso, alebo obchod, v ktorom by predávali praženú kávu z Kene. Obchod Nat’s momentálne ponúkal všetky tieto veci spolu s časopismi, cigarami, cédečkami, blahoželania v čudesných farbách, bylinkovými čajmi pochybného pôvodu, vegetariánskymi sendvičmi aj polievkami, no najmä poskytoval možnosť stretnúť sa s potulnými básnikmi, folkovými spevákmi a ďalšími kvázi bohémami z mesta a okolia. Nachádzal sa na námestí, štyri vchody od Paulovej banky, v budove, v ktorej za Neelyho detstva predávali kŕmenie pre dobytok a hnojivo. Keďže Curry musel vybaviť nejaké pôžičky, Neely sa tam vybral sám.

Nat Sawyer bol najhorší vykopávač v dejinách messinského futbalu. Bol držiteľom najmenšieho počtu úspešných kopov a pokazil ich toľko, že Rake sa naučil viesť hru bez neho, nech už bola lopta kdekoľvek. Ostatne, kým mal na mieste rozohrávača Neelyho, nepotreboval dobrého vykopávača.

V poslednom ročníku sa mu dvakrát podarilo vôbec netrafiť loptu a záznam z tohto jeho výkonu sa stal najsledovanejšou časťou programu o futbale. Druhý z týchto prípadov – vlastne pri ňom minul dva razy pri jednom kope – vyústil do komického deväťdesiatštyriyardového behu, ktorý podľa času na zázname trval 17,3 sekundy. Nat začínal stojac na konci vlastnej zóny. Bol dosť nervózny, takže chytil krátku prihrávku, pustil si loptu na nohu, minul ju, a hneď nato ho zvalcovali dvaja obrancovia z Grove City. Kým sa lopta bezmocne kotúľala neďaleko nich, spamätal sa, schmatol ju a dal sa s ňou do behu. Obrancov to poriadne zaskočilo. Pokúsili sa ho neobratne prenasledovať a on zasa skúsil vykopnúť za behu. Keď opäť minul, zasa schmatol loptu a bežal ďalej. Pohľad na túto neohrabanú gazelu, valiacu sa po poli, úplne paralyzoval viacero hráčov na oboch stranách.

Silo Mooney neskôr rozprával, že sa tak prehýnal od smiechu, až celkom zabudol, že by mal blokovať, aby pomohol vykopávačovi bežať k bránkovisku. Prisahal, že aj spod prilieb hráčov Grove City sa ozýval nekontrolovaný rehot.

Kouči neskôr na videozázname napočítali desať nepodarených pokusov zastaviť ho, pri ktorých hráči skončili zarytí v zemi. Keď sa Nat napokon dostal až na koniec zóny, zapichol špicatý koniec lopty do trávy, kašlal na penaltu a zhodil si prilbu, aby mohol bežať k tribúne domácich, nech ho fanúšikovia môžu obdivovať aj zblízka.

Rake mu udelil cenu „Najškaredšie skórovanie roka“.

V desiatej triede sa Nat pokúšal robiť obrancu, no nevedel behať a hrozne nerád narážal do ľudí. V jedenástej to skúsil ako lapač vpredu, no jedna Neelyho prihrávka ho trafila do žalúdka, takže päť minút nedokázal chytiť dych. Len veľmi málo Rakových hráčov trpelo takým nedostatkom talentu ako on a vôbec žiadny nevyzeral tak úboho vo futbalovom drese.

Výklad obchodu bol plný kníh, ak nepočítame reklamy na jedlo a kávu. Dvere zavŕzgali, nad nimi sa ozval zvonček a Neely sa na sekundu vrátil v čase. Keď vo vzduchu zacítil kadidlo, bolo mu jasné, že Nat to tam nielen vlastní, ale aj prevádzkuje. Majiteľ vyšiel spomedzi dvoch prehnutých regálov s kopou kníh v rukách a s úsmevom prehodil: „Dobré ráno. Želáte si?“

Hneď nato si uvedomil, koho to vidí, a knihy sa mu zosypali na zem. „Neely Crenshaw!“ Priskočil k nemu rovnako neohrabane, ako kedysi kopal do lopty, a nadšene ho objal. Neely cítil, ako mu zarýva ostrý lakeť do bicepsu. „No to je super, že si sa konečne ukázal!“ zvolal Nat. Viditeľne mu pritom zvlhli oči.

„Aj ja ťa rád vidím, Nat,“ odvetil Neely s mierne trápnym pocitom. Našťastie, momentálne nebol v obchode žiadny iný zákazník.

„Pozeráš na moje náušnice, však?“ spýtal sa Nat, keď o krok ustúpil.

„Nuž, máš ich celkom slušnú zbierku,“ pripustil Neely. V oboch Natových ušiach sa vynímalo minimálne päť strieborných krúžkov.

„Som prvý chlap v Messine, čo si dal nastreliť náušnicu. Čo ty na to? Ako prvý som tu tiež mal vrkoč a stal som sa prvým obchodníkom, ktorý sa otvorene hlási k homosexuálnej orientácii. No čo, nie si na mňa hrdý?“ Nat potriasol hlavou, aby mohol vyniknúť jeho dlhý vrkoč. „Ale iste, Nat. Vyzeráš fantasticky.“ Obchodník si ho premeral od hlavy k pätám. Oči mu žiarili, akoby celé hodiny popíjal jedno espreso za druhým. „Ako to vyzerá s kolenom?“ spýtal sa, obzerajúc sa na všetky strany, akoby to zranenie bolo nejaké hrozné tajomstvo. „Je navždy zničené, Nat.“

„Tá sviňa ťa trafila úmyselne. Videl som to,“ vyhlásil so sebavedomím človeka, ktorý mal to šťastie, že stál na kraji ihriska iba pár metrov od miesta, kde sa odohral tragický incident.

„Bolo to dávno, Nat. Pripadá mi to ako v minulom živote.“

„Dáš si kávu? Mám tu fantastickú zmes z Guatemaly. Človeku sa po nej až krúti hlava.“

Prešli pomedzi regály a police do zadnej časti obchodu, kde sa nachádzala akási provizórna kaviarnička. Nat prešiel – vlastne takmer prebehol – za pult plný vecí a začal chystať kávovar. Neely sa posadil na barovú stoličku a čakal. Nat nedokázal vôbec nič spraviť ladne.

„Hovorí sa, že mu už neostáva ani dvadsaťštyri hodín,“ nadhodil Nat, umývajúc drobnú kanvicu.

„Klebety boli v tomto meste vždy spoľahlivým zdrojom informácií, najmä čo sa týka Raka.“

„Nie, nie, toto mám priamo z jeho domu.“ V Messine bol vždy najuznávanejší ten, kto mal najlepší zdroj, nie najnovšie správy. „Chceš cigaru? Mám tu pár pašovaných haván. Sú silné ako čert.“

„Nie, vďaka. Nefajčím.“

Nat nalial vodu do veľkého talianskeho stroja. „Čím sa živíš?“ vyzvedal.

„Nehnuteľnosťami.“

„Bože, to je fakt originálne.“

„Uživí ma to. Máš tu pekný obchodík, Nat. Curry vravel, že sa ti nedarí najhoršie.“

„Snažím sa vdýchnuť do tejto púšte aspoň trocha kultúry. Paul mi na začiatok požičal tridsať litrov. Veril by si tomu? Nemal som nič, len nápad a osem stoviek, no a, pravdaže, mamu, ktorá bola ochotná podpísať mi ručenie.“

„Ako sa má?“

„Chvalabohu dobre. Odmieta zostarnúť. Stále učí tretiakov.“

Keď sa začala variť káva, Nat sa naklonil k malej výlevke a pohladil si husté fúzy. „Takže Rake zomrie, Neely. Veril by si tomu? Messina bez Eddieho Raka. Začal tu trénovať pred štyridsiatimi štyrmi rokmi. Polovica ľudí z celého okresu v tom čase ešte ani nežila.“

„Videl si ho?“

„Často sem chodieval, ale keď ochorel, utiahol sa do svojho domu. Chcel zomrieť osamote. Celých šesť mesiacov ho nik nevidel.“

Neely sa pozrel do obchodu za sebou. „On sem chodil?“

„Bol to môj prvý zákazník. Podporoval ma, keď som uvažoval, či si otvoriť nejaký takýto obchod. Hustil do mňa ako pred zápasom – veď vieš, nesmieme sa báť, musíme makať viac ako tí druhí, nikdy sa nevzdáme… Celkom ako počas prestávky po prvom polčase. Keď som potom obchod naozaj otvoril, rád sem potajomky chodil na kávu. Asi si vravel, že je to bezpečné, pretože som tu nikdy nemal bohvieako plno. Väčšina sedliakov si myslela, že chytia AIDS už tým, že vojdú dnu.“

„Kedy si to tu otvoril?“

„Pred sedem a pol rokom. Prvé dva roky som nemal ani na elektrinu, ale potom sa to pomaly rozbehlo. Začalo sa klebetiť, že je to Rakovo obľúbené miesto, a ľudia z mesta sem začali chodiť z čírej zvedavosti.“

„Tá káva už asi bude hotová,“ poznamenal Neely do syčania espresa. „Mimochodom, nikdy som Raka nevidel s knihou.“

Nat nalial kávu do dvoch malých šálok, postavil ich na tanieriky a položil na pult.

„Vonia z nej sila,“ pochválil ju Neely.

„Mala by sa podávať len na lekársky predpis. Rake sa ma raz spýtal, či by som mu niečo neodporučil na čítanie. Dal som mu jedného Raymonda Chandlera. Už na druhý deň tu bol zasa a chcel ďalšieho. Zbožňoval jeho veci. Potom som mu dal Dashiella Hammetta a po ňom sa zasa zbláznil do Elmora Leonarda. Ako jeden z mála kníhkupcov otváram už o ôsmej a Rake ku mne chodil raz či dvakrát týždenne, vždy veľmi skoro. Vysedávali sme v tamtom kúte, hovorili o knihách a o ničom inom. Reč sa nikdy nezvrtla na futbal, politiku ani miestne klebety. Zaujímal sa len a len o knihy. Zbožňoval detektívky. Keď potom začul zvonček od dverí, vykradol sa zadným východom a šiel naspäť domov.“

„Prečo?“

Nat si odchlipol z kávy. Miniatúrna šálka sa takmer celá stratila v jeho hustých fúzoch. „O tom sme veľa nehovorili. Zrejme mu bolo trápne, že ho takto tvrdo vykopli. Mal v sebe neuveriteľný kus hrdosti – učil jej aj nás, ale zároveň sa cítil zodpovedný za Scottyho smrť. Veľa ľudí ho z nej vinilo a viní aj dodnes. To je poriadne bremeno, človeče. Čo povieš na moju kávu?“

„Je veľmi silná. Chýba ti?“

Nat sa opäť pomaly napil. „Ako ti môže Rake nechýbať po tom, čo si uňho hral? Každý deň vidím jeho tvár, počujem jeho hlas, cítim jeho pot. Cítim, ako do mňa naráža bez chráničov. Viem si dokonale predstaviť, ako vrčí, frfle a nadáva. Pamätám si na jeho historky, prejavy a prednášky. Pamätám si všetkých štyridsať stratégií a každý z tridsiatich ôsmich zápasov z čias, keď som ešte nosil dres. Otec zomrel pred štyrmi rokmi. Mal som ho veľmi rád a nehovorí sa mi to ľahko, no ani on na mňa nemal taký vplyv ako Eddie Rake.“ Zamyslene sa odmlčal akurát dosť dlho na to, aby im mohol obom doliať. „Neskôr, keď som si otvoril obchod a spoznal ho aj inak než iba ako legendu, keď som sa už nemusel báť, že na mňa nakričí za niečo, čo som zasa pokašlal, som toho starého chumaja začal úplne zbožňovať. Eddie Rake nie je nijaké zlatko, ale je to človek. Po Scottyho smrti veľmi trpel bez toho, aby sa s tým mohol na niekoho obrátiť. Myslím, že mu dosť pomohla literatúra. Otvorila pred ním celý nový svet. Celkom sa stratil v knihách. Má ich stovky, možno tisíce.“ Jemne si odpil z kávy. „Chýba mi, ako tu sedával a rozprával o knihách a spisovateľoch, len aby nemusel hovoriť o futbale.“

Od dverí sa tlmene ozval zvonček. Nat nad tým len mávol rukou. „Nájdu nás. Nechceš k tomu koláč alebo niečo?“

„Nie, vďaka. Už som jedol v Renfrow’s. Všetko je tam rovnaké – jedálny lístok, mastnota, ešte aj muchy.“

„A rovnakí chumaji, čo tam večne vysedávajú a frflú, pretože ich manšaft nie je bez porážky.“

„Veru tak. Chodíš na zápasy?“

„Nie. Ak sa otvorene hlásiš k homosexualite v meste, ako je toto, v dave sa ti veľmi nepáči. Na to, že po tebe ľudia zazerajú, šepkajú si o tebe, odťahujú od teba deti, som si už zvykol, to však neznamená, že sa takým situáciám radšej nevyhnem. Okrem toho, mohol by som tam ísť sám, čo by nebolo ono, alebo s priateľom, čo by zrejme spôsobilo, že by sa prestalo hrať. Vieš si predstaviť, ako sa tam vediem za ruku s nejakým peknučkým chlapcom? Veď by nás ukameňovali.“

„Ako sa ti podarilo vyjsť s tým v tomto meste na verejnosť?“

Nat položil šálku na tanierik a strčil si ruky hlboko do vreciek nažehlených a dokonca naškrobených džínsov.

„Kdeže tu, človeče! Po maturite som takpovediac emigroval do Washingtonu, kde som rýchlo pochopil, kto a čo vlastne som. Potom som s tým nevyšiel iba tak, ale so všetkou parádou. Pracoval som v kníhkupectve a učil sa, ako to v ňom chodí. Päť rokov som žil poriadne divokým životom, bol na koni, ale časom ma to tam začalo nudiť. Úprimne povedané, začalo sa mi cnieť za domovom. Otcovo zdravie sa zhoršovalo a tak som sa rozhodol vrátiť k nemu. Dlho som sa o tom rozprával s Rakom. Povedal som mu pravdu. Bol to prvý z miestnych, ktorému som sa zveril.“

„Ako na to zareagoval?“

„Vyhlásil, že o homosexuáloch toho veľa nevie, ale mňa pozná, takže na všetkých ostatných zvysoka serie. ‚Ži si vlastný život, synak,‘ povedal mi. ‚Niektorí ťa budú milovať, iní nenávidieť a väčšina na teba nebude mať vôbec nijaký názor. Je to len na tebe.‘“

„To mi znie ako typický Rake.“

„Poriadne mi dodal odvahy. Presvedčil ma, aby som si otvoril tento obchod, a keď som si už bol skoro istý, že skrachujem, začal doň chodiť, takže sa to rozkríklo… Sekundičku. Nikam nechoď.“ Zvrtol sa a vyrazil dopredu, kde ho čakala postaršia dáma. Oslovil ju menom, pozdravil hlasom, ktorý už ani nemohol byť sladší, a onedlho už spolu hľadali akúsi knihu.

Neely prešiel za pult a sám si nalial tretiu kávu. Nat sa o chvíľu vrátil. „To bola pani Underwoodová. Kedysi šéfovala upratovačkám.“

„Pamätám si na ňu.“

„Má minimálne sto rokov a zbožňuje erotické westerny. Preber si to sám. Keď vedieš kníhkupectvo, všeličo sa o ľuďoch dozvieš. Zrejme si myslí, že ak bude nakupovať u mňa, nik sa to nedozvie, pretože aj ja mám svoje tajomstvá. Hoci v tom jej veku by jej to už dávno mohlo byť úplne jedno.“

Položil na pult veľký čučoriedkový koláč. „Daj si,“ povedal a prelomil ho napoly.

Neely si zobral menší kus. „To pečieš sám?“ spýtal sa.

„Každé ráno. Kupujem ich zmrazené a pečiem vzadu v rúre. Nik v tom nespozná nijaký rozdiel.“

„Nie je zlý. Vídaš sa občas s Cameron?“

Nat prestal žuť a uprel na Neelyho spýtavý pohľad. „Prečo sa zaujímaš práve o ňu?“

„Boli ste priatelia. Som len zvedavý, nič viac.“

„Dúfam, že ťa ešte stále hryzie svedomie.“

„To áno.“

„Dobre. Dúfam, že to bolí.“

„Možno. Niekedy.“

„Píšeme si. Má sa dobre, býva v Chicagu, je vydatá a má dve dcérky. Ale znova sa ťa pýtam: Prečo sa zaujímaš práve o ňu?“

„To sa ani nemôžem opýtať na jednu zo spolužiačok?“

„Iba v našom ročníku ich bolo takmer dvesto. Prečo ti ako prvá napadla práve ona?“

„Tak prepáč.“

„Nie, nie, ja to naozaj chcem vedieť. No tak, Neely, prečo sa pýtaš práve na Cameron?“

Neely si vložil do úst pár odrobiniek z koláča, nič však nepovedal. Napokon len pokrčil plecami. „Okej, niekedy na ňu myslím.“

„Myslíš aj na Screamer?“

„Ako by som na ňu mohol zabudnúť?“

„Šiel si po pipke, čo ťa hneď uspokojí, ale z dlhodobého pohľadu si sa rozhodol chybne.“

„Pripúšťam, že som bol mladý a hlúpy. Na druhej strane to však bolo celkom fajn.“

„Bol si superhviezda, Neely. Na škole si si mohol vybrať, ktorú si len chcel. Odhodil si Cameron, pretože Screamer bola väčšia kosť. Nenávidel som ťa za to.“

„Nehovor, Nat! Vážne?“

„Smrteľne. Na smrť som ťa nenávidel. S Cameron sme boli dobrí priatelia už od škôlky, ešte skôr, ako si sem prišiel. Vedela, že som odlišný, a snažila sa ma chrániť. Ja som sa zasa usiloval chrániť ju, ona sa však zaľúbila do teba, čo bola obrovská chyba. Screamer sa rozhodla, že našu hviezdu bude mať ona. Sukne sa skrátili, blúzky boli odrazu oveľa tesnejšie a ty si sa chytil ako ryba na háčik. Moju milovanú Cameron si odhodil ako kus handry.“

„Ospravedlňujem sa, že som to vôbec vytiahol.“

„Veru tak, človeče. Hovorme radšej o niečom inom.“

Dlho obaja mlčali, pretože odrazu sa nemali o čom rozprávať.

„Počkaj, až ju uvidíš,“ prelomil napokon ticho Nat.

„Je krásavica, čo?“

„Screamer vyzerá ako lepšia pobehlica, ktorou zrejme aj je, ale Cameron je stále klasa.“

„Myslíš, že príde?“

„Asi áno. Pani Lila ju celé roky učila hrať na klavíri.“

Neely nemal kam ísť, aj tak sa však pozrel na hodinky. „Už musím bežať, Nat. Vďaka za kávu.“

„Ja ďakujem tebe, že si sa tu zastavil. Veľmi si to cením.“

Prekľučkovali pomedzi police a regály k východu. Pri dverách Neely zastal. „Vieš, zopár z nás sa večer stretne na tribúne. Asi by sa dalo povedať, že je to čosi ako vigília,“ povedal. „Veď to poznáš – pivo a historky z bojiska. Čo keby si sa zastavil aj ty?“

„Veľmi rád,“ odvetil Nat. „Vďaka.“

Neely otvoril dvere a vykročil von. Nat ho chytil za rameno, aby ho zastavil. „Klamal som ti, Neely. Nie je pravda, že som ťa nenávidel.“

„Asi si mal.“

„Nie je tu nikto, kto by ťa nenávidel. Bol si naša superhviezda.“

„Tie časy sú už dávno za nami, Nat.“

„Nie, kým Rake nezomrie.“

„Povedz Cameron, že by som sa s ňou rád stretol. Chcem jej niečo povedať.“

Sekretárka sa milo, no falošne usmiala a posunula dosku s papierom na opačný koniec stola. Neely napísal svoje meno, dátum a dôvod návštevy – šiel za Bingom Albrittonom, dlhoročným koučom dievčenského basketbalového družstva. Sekretárka si prečítala, čo napísal do formulára, nespoznala jeho meno ani tvár a napokon vyhlásila: „Asi bude v telocvični.“ Druhá žena v kancelárii zdvihla pohľad od papierov, ani ona však Neelyho Crenshawa nespoznala.

Celkom mu to vyhovovalo.

Na chodbách messinskej strednej školy bolo ticho. Všetky dvere do tried boli pozatvárané. Stále v nej boli tie isté šatne, farba na stenách a podlahy stvrdnuté od nekonečného pastovania. Pri toaletách vo vzduchu lepkavo páchla dezinfekcia, celkom ako za jeho stredoškolských čias. Vedel, že keby vošiel dnu, počul by tam kvapkanie vody, cítil ten istý smrad zo zakázanej cigarety a videl ten istý rad zažltnutých pisoárov. Možno by bol dokonca svedkom rovnakej bitky medzi dvoma šarvancami. Nič také však neurobil. Kráčal ďalej po chodbe. Keď míňal triedu, v ktorej pani Arnettová učila algebru, letmo pozrel cez úzke okno vo dverách na svoju bývalú učiteľku. Vyzerala staršia o viac ako pätnásť rokov, sedela v rohu pri rovnakej katedre ako za jeho čias a vyučovala tie isté vzorce.

Naozaj už uplynulo pätnásť rokov? Na chvíľu mal pocit, že má opäť osemnásť – že je z neho zasa decko, ktoré neznáša angličtinu a nepotrebuje nič, čo mu môžu dať školské predmety, pretože slávu aj bohatstvo získa na futbalovom ihrisku. Z nadšenia a energie pätnásťročného mladíka sa mu až zatočila hlava.

Okolo neho prešiel upratovač – prastarý muž, ktorý v tejto budove pracoval už od chvíle, čo ju postavili. Na zlomok sekundy sa zdalo, že Neelyho spoznáva, potom však odvrátil zrak a ticho zamrmlal: „‚Bré ráno.“

Hlavný vchod do školy viedol do veľkého moderného átria, ktoré postavili, keď bol Neely v druhom ročníku. Spájalo dve staršie budovy, v ktorých sídlila samotná škola, a veľkú telocvičňu. Na stenách viseli fotografie žiakov posledných ročníkov od roku 1920.

Basketbal bol v Messine druhotriednym športom, no futbal miestnych tak rozmaznal, že od každého športového družstva očakávali len samé víťazstvá. Koncom sedemdesiatych rokov Rake vyhlásil, že škola potrebuje novú telocvičňu. Obligácie na tento účel schválili deväťdesiatimi percentami hlasov a Messina si hrdo vystavala najlepšie basketbalové športovisko v štáte. Jeho vchod slúžil zároveň ako sieň slávy.

V strede stála masívna a veľmi drahá vitrína, do ktorej Rake naaranžoval svojich trinásť pomníčkov – trinásť titulov z celoštátnych majstrovstiev v rokoch 1961 až 1987. Za každým sa nachádzala veľká fotografia mužstva, rozpis skóre a koláž zväčšených titulkov z novín. Boli tam aj podpísané lopty a dresy so zrušenými číslami vrátane toho s devätnástkou. No a, pravdaže, kopa fotografií slávneho kouča – Rake s Johnnym Unitasom na akejsi akcii mimo sezóny, Rake s guvernérom, Rake s Romanom Armsteadom tesne po zápase s Packers a tak ďalej.

Neely si to chvíľu obzeral, hoci tú výstavku už videl mnohokrát. Bola to pekná pocta slávnemu koučovi a jeho oddaným hráčom a zároveň smutná spomienka na staré časy. Raz počul, ako ktosi vraví, že vchod do telocvične je akýmsi srdcom Messiny. Bolo to čosi ako svätyňa Eddieho Raka – oltár, kam ho jeho nasledovníci mohli chodiť vzývať.

Ďalšie vitríny boli na stenách až po dvere telocvične. Aj v nich ležali podpísané lopty, ibaže z menej úspešných rokov, a menšie trofeje od menej dôležitých mužstiev. Neely prvý raz pocítil ľútosť k messinským deckám, ktoré tvrdo trénovali, dosiahli aj celkom slušné úspechy, no nik si ich nevšimol, pretože sa zaoberali nejakým druhoradým športom.

Futbal tu bol kráľom a to sa zrejme nemalo nikdy zmeniť. Prinášal slávu, získaval financie, a tým to haslo.

Na stene zarinčal hlasný zvonček, ktorý tak dôverne poznal, a vytrhol ho zo spomienok na časy pred pätnástimi rokmi. Bleskovo sa vrátil naspäť do reality, v ktorej tu bol už iba ako hosť. Vykročil naspäť do átria, hneď nato sa však ocitol v húfe žiakov, ktorým sa skončila hodina. Behali hore-dolu, pokrikovali na seba, trieskali dvierkami skriniek v šatniach a dávali voľný priechod hormónom, ktoré museli posledných päťdesiat minút potláčať. Neelyho nik nespoznal.

Takmer doňho vrazil vysoký, urastený hráč s nesmierne silným krkom. Mal na sebe zeleno-bielu bundu messinských sparťanov, ktorá bola najcennejším zo všetkých pubertálnych symbolov. Pohyboval sa typicky nadutým krokom človeka, ktorý vie, že mu patrí celá chodba, aj keď možno len na chvíľu. Očividne od všetkých vyžadoval patričnú úctu. Čakal, že ho budú obdivovať. Dievčatá sa naňho usmievali a chlapci mu uhýbali z cesty.

Vráť sa o pár rokov, a nikto si ani nespomenie, ako sa voláš, borec, pomyslel si Neely. Z celej tvojej fantastickej kariéry ostane len poznámka pod čiarou. Všetky tieto rozkošné dievčatká už budú mať vlastné deti, a hoci zrejme budeš stále pyšný na svoju zelenú bundu, už si ju nebudeš môcť obliecť. Je totiž iba pre stredoškolákov. Pre decká.

Tak prečo aj jemu vtedy pripadala taká dôležitá?

Náhle sa cítil nesmierne starý. Prekľučkoval pomedzi študentov a vyšiel zo školy.

Neskoro popoludní sa pomaly odviezol po úzkej štrkovej ceste na Karrov kopec. Na mieste, kde bola o niečo širšia krajnica, odstavil auto a pozrel pod seba. V diaľke niekoľko sto metrov stála klubovňa sparťanov a napravo videl dve cvičné ihriská, na ktorých bežali dva nezávislé tréningy. Kouči pískali na svojich zverencov a vykrikovali povely.

Na Rakovom poli sa Rabbit vozil na veľkej zeleno-žltej kosačke hore-dolu po zelenej tráve. Robil to každý deň od marca do decembra. Na dráhe za lavičkou domácich niekoľko roztlieskavačiek maľovalo slogany na najbližší piatkový súboj a občas precvičovalo niektoré nové kroky. Úplne na konci ihriska mala skúšku klubová kapela.

Zmenilo sa len veľmi málo. Boli tu iní kouči, hráči, roztlieskavačky, decká v kapele, no stále to boli sparťania na Rakovom poli, s Rabbitom na kosačke a nervozitou z najbližšieho piatka. Keby sa vrátil o desať rokov naspäť a pozrel na ihrisko z rovnakého miesta, s veľkou pravdepodobnosťou by videl presne rovnaké scény.

Ďalší rok, ďalší manšaft, ďalšia sezóna.

Ani sa mu nechcelo veriť, že Eddie Rake musel sedávať tam, kde teraz on, a sledovať zápasy z takej diaľky, že potreboval rádio, aby vedel, čo presne sa deje. Fandil sparťanom alebo z čírej zlomyseľnosti potajomky dúfal, že prehrajú každý zápas? Rake v sebe nosil nemálo zlosti a vedel sa mstiť celé roky.

Neely na tomto ihrisku ani raz neprehral. V prvom ročníku jeho mužstvo neprehralo vôbec nikde, čo sa v Messine, pravdaže, od neho aj očakávalo. Prvoročiaci hrávali v utorok a na ich zápasy chodilo viac divákov než na akékoľvek iné béčko. Prvé dva prehraté zápasy sa konali v areáli A&M. V oboch išlo o celoštátne finále. Raz doma remizovali s Pottervillom, no ani jediný raz v Messine neprehrali.

Po tej jedinej remíze vrchný kouč Rake vrazil do šatne a predniesol im dlhý, zúrivý prejav o tom, čo to znamená byť správnym sparťanom. Nakoniec, keď mal pocit, že tú kopu trinásťročných zasranov už dostatočne vydesil, vymenil im kouča.

Neely hľadel na cvičné ihriská a spomínal si na ďalšie a ďalšie historky. Nemal však chuť prežívať ich v duchu ešte raz, a tak radšej odišiel.

Muž, ktorý do domu Rakovcov niesol kvetinový kôš, počul šepot a onedlho už celé mesto vedelo, že slávny kouč upadol do spánku, z ktorého sa už zrejme nepreberie.

Za súmraku sa to donieslo aj na tribúnu, kde sa zhromaždila skupinka hráčov z rôznych mužstiev v rôznych desaťročiach, čakajúcich na Rakov koniec. Niekoľko ich sedelo osamote, zahĺbených do spomienok na Raka a slávu, čo tak dávno vyprchala.

Paul Curry prišiel v džínsoch a tričku s dlhými rukávmi. Priniesol dve veľké pizze, ktoré upiekla Mona, aby sa chlapi mohli večer vrátiť do chlapčenských čias. Silo Mooney mal chladiaci box s pivom. Hubcap chýbal, to však nikoho neprekvapilo. Bratia Utleyovci, dvojčatá Ronnie a Donnie z vidieka, sa dopočuli, že sa vrátil Neely. Pred pätnástimi rokmi to boli dvaja dokonale rovnakí sedemdesiattrikiloví obrancovia, schopní vyvrátiť nárazom dub z koreňov.

Keď sa zotmelo, všetci mlčky sledovali, ako Rabbit kráča k tabuli na skóre a zažína reflektory na juhozápadnom stožiari. Rake ešte stále žil, hoci k smrti mu už chýbal len malý krôčik. Na športovisku sa objavili dlhé tiene a bývalí hráči čakali ďalej. Bežci už odišli, takže tam panovalo hlboké ticho. Občas sa z niektorej zo skupín na tribúne domácich ozval smiech pri nejakej starej futbalovej historke, no poväčšine sa všetci rozprávali veľmi tlmenými hlasmi. Rake bol v bezvedomí a koniec sa nezadržateľne blížil.

Našiel ich Nat Sawyer. Čosi si niesol vo veľkom kufri.

„Čo tam máš? Drogy?“ spýtal sa ho Silo.

„Nie. Cigary.“

Prvý si zapálil Mooney, po ňom Nat, Paul a nakoniec aj Neely. Bratia Utleyovci nepili ani nefajčili.

„Hádajte, čo som našiel,“ nadhodil Nat.

„Frajerku?“ podpichol ho Silo.

„Ale, prestaň, Silo!“ Nat otvoril kufor a vybral z neho veľký magnetofón so zosilnenými basmi.

„No super. Trocha džezu! Nič iné nám tu už nechýbalo,“ odvrkol Silo.

Nat mu ukázal akúsi kazetu a vyhlásil: „Mám tu Bucka Coffeyho, ako komentuje finálový zápas majstrovstiev v osemdesiatom siedmom.“

„Nehovor!“ zvolal Paul.

„Veru tak. Včera som si ho pustil prvý raz po desiatich rokoch.“

„Ja som ho nikdy nepočul,“ pripustil Paul. „Ja som ani nevedel, že sa to nahrávalo,“ dodal Silo. „Na svete je veľa vecí, ktoré nevieš, Silo,“ povedal mu Nat. Vložil kazetu do magnetofónu a začal cvakať tlačidlami. „Ak vám to neprekáža, rád by som preskočil prvý polčas.“

Na tom sa zasmial dokonca aj Neely. V prvom polčase hodil štyri prihrávky a raz to dokonale pokazil. Na jeho konci sparťania prehrávali s nesmierne talentovaným mužstvom z East Piku 31:0.

Z reproduktorov sa ozval chrapľavý hlas Bucka Coffeyho, pretínajúci ticho na tribúnach.

Hlási sa vám Buck Coffey z druhého polčasu zápasu na ihrisku A a M. Všeobecne sa predpokladalo, že pôjde o vyrovnaný súboj dvoch mužstiev, ktoré doposiaľ nik neporazil, ale ukázalo sa, že to nie je pravda. East Pike vedie vo všetkých kategóriách okrem trestných yardov a faulov, s neuveriteľným skóre tridsaťjeden nula. Komentujem zápasy messinských sparťanov už dvadsaťdva rokov, ale nepamätám si, že by to s nimi niekedy po prvom polčase vyzeralo tak bledo.

„Kde je Buck dnes?“ spýtal sa Neely. „Keď vyhodili Raka, dal výpoveď,“ odvetil Paul. Nat trocha pridal hlasitosť a Bučkov hlas sa ozýval ešte ďalej na tribúny. Slúžil ako magnet, priťahujúci hráčov z druhých mužstiev. Ku skupinke na hornej lavici sa pridal Randy Jaeger a jeho dvaja spoluhráči z deväťdesiateho druhého. Prišli aj právnik John Couch a optik Blanchard Teague, obaja v teniskách, spolu s ďalšími štyrmi z obdobia slávnej série. Asi desať iných bývalých hráčov sa iba presunulo o niečo bližšie, aby to počuli.

Obe mužstvá sú už naspäť na ihrisku a my dáme na chvíľu slovo našim sponzorom.

„Všetky táraniny sponzorov som vystrihol,“ povedal Nat. „Dobre,“ pochválil ho Paul. „Šikovný chlapec,“ dodal Silo.

Pozerám sa na lavice messinských, ale nevidím tam kouča Raka. Vlastne tam nie je žiadny zo sparťanských koučov. Hráči sa pripravujú na výkop druhého polčasu a sparťania sú, zdá sa, bez koučov. Musím povedať, že je to veľmi, veľmi čudné.

„Kde boli kouči?“ spýtal sa ktosi. Silo len mykol plecom. Ani nik iný na to neodpovedal. Túto otázku si ľudia v meste kládli celých pätnásť rokov, no odpoveď na ňu od nikoho nedostali. Všetkým bolo jasné, že kouči z nejakého dôvodu bojkotovali druhý polčas, ale z akého?

East Pike vykopáva do južnej zóny. Už je to tu. Krátky výkop, chytá ho Marcus Mabry na osemnástke, prebieha do stredu poľa, vyráža vpred a končí na čiare tridsiatich yardov, kde sa sparťania prvý raz v dnešnom zápase pokúsia o aký-taký útok. Neelymu Crenshawovi sa v prvom polčase vôbec nedarilo. East Pike chytil viac jeho prihrávok ako vlastní spoluhráči.

„Debil!“ zvolal ktosi.

„Myslel som, že je na našej strane.“

„Veď aj bol, ale mal radšej, keď sme vyhrávali.“

„Len počkajte,“ povedal im Nat.

Stále nevidím Eddieho Raka ani ďalších koučov. Je to nezmyselná situácia. Sparťania prerážajú skrumáž a Crenshaw rozbieha prvý útok zápasu. Curry je ďaleko vpravo, Mabry ho zálohuje. East Pike má v zóne stiahnutých osem hráčov, akoby sa snažil vylákať Crenshawa k dlhému hodu. A už to ide! Hod… Nie, Crenshaw ho iba naznačil, ale vyráža sám, prebieha pomedzi súperov, ide vpred… Vyhol sa obrancovi a teraz má pred sebou voľnú cestu! Štyridsať, štyridsaťpäť, päťdesiat a je v aute na štyridsaťjednotke East Piku! Získal celých dvadsaťdeväť yardov! Zatiaľ je to najlepšia hra sparťanského útoku. Ktovie, možno sa konečne prebrali k životu.

„Bože, tí chlapi ale vedeli narážať,“ vzdychol Silo ticho. „Piati už mali podpísanú zmluvu do prvej divízie,“ dodal Paul, opäť prežívajúc nočnú moru prvého polčasu. „Štyria z nich boli v obrane.“

„Mne to pripomínať nemusíš,“ zasmial sa Neely trpko.

Sparťania naozaj konečne ožili. Vykrikujú na seba a ich krídla sú poriadne rozlietané. A už ich tu máme! Crenshaw ukazuje doľava, Curry sa sťahuje ešte ďalej, Mabry ostáva v strede. Pohli sa, berú loptu, rýchly hod Mabrymu, Mabry beží pozdĺž ľavej strany šesť, nie – sedem yardov. Zdá sa, že sparťania sú znova na koni. Nadšene sa navzájom dvíhajú zo zeme a plieskajú si po prilbách. No a Silo Mooney, pravdaže, pokrikuje na poslednú trojicu hráčov East Piku, čo je vždy veľmi dobrý znak.

„Čo si im vravel, Silo?“

„Kričal som na nich, že ich nakopeme do zadku.“

„V tom čase sme prehrávali o tridsaťjeden bodov.“

„Nevymýšľa si,“ ozval sa Paul. „Je to tak. Počuli sme ho. Po tej druhej rozohrávke ich začal normálne zastrašovať.“

Druhý a tretí… Crenshaw sa drží za skrumážou. Prihrávka, rýchly hod Mabrymu, ten sa rozbieha, už je na tridsiatke, dvadsiatke a končí na šestnástke East Piku! Tri rozohrávky, päťdesiatštyri yardov! Sparťanský útok vyzerá, že ho naozaj nič nezastaví. Momentálne všetko riadi Crenshaw, pretože koučov stále nevidno. Akcia vľavo, je tam Curry, Mabry, Chenault nadbieha, hod doprava – nie, bola to len finta, prihrávka Mabrymu, Mabry vyráža vpred, je tu obranca! Mabry padá na čiare desiatich yardov. Čas beží, z tretej tretiny už ostáva iba desať minúť a päť sekúnd. Messina je desať yardov od skórovacej línie a tisíc kilometrov od titulu majstrov štátu. Crenshaw sa presúva dozadu, chytá loptu, hádže Mabrymu, ten má pred sebou dvojicu obrancov… Striasol ich a uteká napravo. Tam nikto nie je! On dá šestku! Áno, bude skórovať! Marcus Mabry sa hádže dopredu a máme tu prvú šestku Messinčanov! Krásne to zvládli! Vracajú sa k sláve!

Nato sa ozval Jon Couch: „Pamätám si, že keď sme vtedy dali šestku, vravel som si: ‚Fajn, že máme aspoň niečo, ale tých chlapov nemáme šancu poraziť.‘ East Pike bol fakt dobrý.“

Nat stlmil zvuk a spýtal sa: „Vtedy pokazili výkop, však?“

„Presne tak,“ odvetil Donnie. „Hindu im asi na pätnástke zobral loptu a vyrazili sme vpred ako rozzúrené sršne. Naháňali sme sa s nimi snáď päť minút, a keď nás konečne vyautovali, boli sme na dvadsiatke.“

„Stiahli obrancu vpravo – nič,“ dodal Ronnie. „Skúsili to vľavo – zasa nič. Trojka a jedenástka sa stiahli na prihrávku a Silo im na šestke zlikvidoval rozohrávača.“

„Bohužiaľ,“ pokračoval Donnie, „zarazil mu pritom hlavu pol metra do zeme, takže z toho bolo pätnásť yardov za nešportové správanie a prvý hráč East Piku, ktorého museli vyniesť z ihriska.“

„Bola to tvrdá hra,“ vyhlásil Silo.

„Tvrdá hra?“ zasmial sa Paul. „Veď si sa pokúsil dolámať mu stavce.“

„Nie, môj drahý bankár,“ opravil ho Silo. „Pokúsil som sa ho zabiť.“

„Všetci sme boli napoly šialení,“ súhlasil Ronnie. „Silo vrčal ako ranený grizly. Hindu – prisahám – plakal. Chcel sa pri každej rozohrávke dostať dopredu, len aby mal istotu, že si bude môcť do niekoho udrieť.“

„Vtedy by sme boli zastavili aj Dallas Cowboys,“ zhrnul to Donnie.

„Kto rozhodoval o obrane?“ chcel vedieť Blanchard. „Ja,“ odvetil Silo. „Bolo to jednoduché – poriadne pokryté krídla, osem v strede, všetci nabudení až hrôza… Bolo nám jedno, či hráme čisto, alebo nie. Každý si do niekoho udrel. To už nebola hra, ale vojna.“

„Na trojke a osmičke sa Higgins, ten namyslený čiarový hráč, čo neskôr išiel na Clemson, nečakane dostal šikmo cez stred. Hindu ho dokonale pochopil, vyrazil ako kamikadze a zrazil ho k zemi zlomok sekundy pred tým, ako k nemu doletela lopta. Bránenie prihrávke.“

„Prilba mu vyletela sedem metrov vysoko,“ zasmial sa Paul.

„My sme boli v štyridsiatom rade na tribúne a tam to znelo, ako keď sa zrazia dve autá,“ dodal Couch.

„A my sme to zasa oslavovali,“ vyhlásil Silo. „Jedného sme im zabili. Dostali sme za to zástavku.“

„Dve zástavky,“ opravil ho Ronnie. „Tridsať trestných yardov, ale nám to bolo jedno. Nemohli proti nám skórovať, nech mali loptu, kde chceli.“

„To ste si boli takí istí, že im nič nevyjde?“ nechápal Blanchard.

„V druhom polčase by proti nám neskóroval nijaký manšaft na svete,“ vyhlásil Silo. „Keď Higginsa nakoniec odniesli z poľa, podotýkam na nosidlách, lopta bola na našej tridsiatke. Rozbehli to na krídle, čím stratili šesť yardov, potom na druhom, kde prišli o štyri, až to nakoniec ich rozohrávač nevydržal a skúsil to priamo. Zmasakrovali sme ho.“

„Vykopávač ich raz dostal na tri yardy,“ poznamenal Nat. „Áno, mali fajn vykopávača,“ prikývol Silo. „My sme mali teba, všakáno?“

Nat zasa zosilnil zvuk.

Sparťanom ostáva deväťdesiatsedem yardov, do konca tretej štvrtiny chýba necelých osem minút a na ihrisku stále nevidieť Eddieho Raka ani žiadneho iného messinského kouča. Keď mal loptu East Pike, sledoval som, čo robí Crenshaw. Držal ruku vo vedre s ľadom, no prilbu si ani na sekundu nezložil. Ľavú stranu drží Mabry, ktorému to bohvieako nejde. Obe obranné línie posielajú všetkých dopredu, takže zrejme onedlho uvidíme zaujímavú akciu.

„Nie z troch yardov, ty debil,“ zavrčal Silo. „Coffey chcel byť vždy koučom,“ upokojoval ho Paul.

Prihrávka doprava, Mabry chytá loptu, vyráža vpred, pred sebou má voľné pole a… Končí autom na desiatich metroch.

„Len zo zvedavosti, Neely – pamätáš si, akú hru si spustil potom?“ spýtal sa Couch.

„Pravdaže,“ uistil ho Crenshaw. „Výberovku na pravú stranu. Naznačil som hod Chenaultovi, potom prihrávku Hubcapovi a vyrazil vpred. Získali sme jedenásť yardov. Náš útok ich zrážal ako kolky.“

Sparťania sú teda na desiatke a chystajú sa na ďalšiu skrumáž. Poviem vám, toto je úplne iné mužstvo, než sme videli na začiatku zápasu.

„Nechápem, načo sa vlastne trápil komentovaním,“ poznamenal Paul. „Nikto nepočúval rádio. Celé mesto bolo na štadióne.“

„To sa mýliš,“ namietol Randy. „Počúvali ho všetci. V druhom polčase sa snažili zistiť, čo sa stalo s koučom Rakom, a tak si všetci messinskí fanúšikovia tisli k uchu tranzistoráky.“

Krátky priraz na Chenaulta, ten vyráža vpred a získava tri alebo možno aj štyri yardy. Jednoducho sklonil hlavu a beží za Silom Mooneym, proti ktorému postavili dvoch obrancov.

„Len dvoch!“ zvolal Silo. „Normálne ma to urazilo. Druhý z nich, taký debil s hnusným ksichtom, vážil niečo vyše osemdesiat, takže si asi myslel, aký je silák. Dokonca mal toľko drzosti, že sa mi skúsil vyhrážať. O chvíľu vypadne z hry.“

Rezký hod Mabrymu, opäť útok po krídle. Mabry má pred sebou voľný priestor, dostáva sa na tridsiatku a je v aute. Na poli ostáva ležať jeden z hráčov East Piku.

„To je on,“ uškrnul sa Silo. „Čo si mu spravil?“ vyzvedal Blanchard. „Hra sa presunula doprava, ďalej od nás. Zablokoval som ho, dostal na zem a hodil sa mu kolenom na žalúdok. Kvíkal ako prasa. Vydržal s nimi iba tri rozohrávky. Už sa nevrátil.“

„Keby chceli, mohli by nás pokutovať za zbytočnú hrubosť v každej hre, či už v obrane alebo útoku,“ dodal Paul.

„Kým ho ťahali z poľa,“ pokračoval namiesto Sila Neely, „Chenault mi povedal, že ich ľavý obranca sa nepohybuje dvakrát najľahšie. Niečo s ním bolo, vyvrtnutý členok alebo také čosi. Bolo vidieť, že má bolesti, ale odmietol stiahnuť sa z hry. Využili sme to a päťkrát po sebe sme vyrazili na jeho strane. Zakaždým sme získali takých šesť alebo sedem yardov. Marcus sa držal nízko pri zemi – v podstate len čakal, kedy bude môcť konečne do niekoho vraziť. Ja som zasa pracoval s loptou a sledoval skazu, čo po ňom ostávala.“

„Daj to hlasnejšie, Nat,“ prikázal Silo.

Rozohráva sa na tridsaťosmičke East Piku. Sparťania majú loptu, ale čas hrá proti nim. V druhom polčase sa im nepodarila ešte ani jedna dlhá prihrávka a do konca ostáva už len šesť minút. Curry vybieha doľava, chytá loptu, náznak hodu doprava, prihrávka Mabrymu, ten beží na tridsať… dvadsaťpäť… Už je na osemnástke East Piku! Sparťania im klopú na dvere!

„Po každej rozohrávke sa Mabry vrátil k ostatným a vravel: ‚Daj mi loptu, braček! Len mi daj loptu!‘ A tak sme to spravili,“ poznamenal Neely.

„A zakaždým, keď Neely rozhodol, čo budeme hrať, Silo zavrčal: ‚Poserte to a dolámem vám väzy,‘“ dodal Paul. „Ani v tom som nežartoval,“ precedil Silo cez zuby. „Uvedomovali ste si, ako ste na tom s časom?“ spýtal sa Blanchard.

„Áno,“ odvetil Neely, „ale vlastne na tom nezáležalo. Vedeli sme, že vyhráme.“

Mabry mal už v druhom polčase loptu dvanásťkrát a posunul svojich o sedemdesiatosem yardov dopredu. Máme tu bleskový hod, opäť napravo, tam sa však toho veľa nedeje. Sparťania sa sústreďujú na ľavú stranu obrany East Piku. Mabry beží za Durstonom a Vatranom, no a Silo Mooney, pravdaže, vedie v každom súboji.

„Zbožňoval som toho chlapa,“ zasmial sa Silo. „Nechodil si tak náhodou s jeho najmladšou dcérou?“ podpichol ho Neely.

„No, sám by som to tak nenazval. Buck o tom každopádne nemal ani šajnu.“

Dvojka a osmička vyrážajú zo šestnástky. Mabry je opäť na pravej strane, získava tri, možno štyri yardy, a dolu v zákopoch sa rozpútava hotová bitka.

„Vždy to bola hotová bitka,“ poznamenal Silo. „Preto sa tomu hovorí zákopy, Buck.“

Zhromaždenie v pološere na tribúne sa pomaly rozrastalo. Prichádzali stále ďalší a ďalší hráči. Usádzali sa trocha ďalej od hlavnej skupinky, vždy však len tak ďaleko, aby aj oni počuli nahrávku zo zápasu.

Trojka a štvorka, Curry naboku, plné zadné pole, náznak prihrávky doprava, Crenshaw si necháva loptu, naráža a padá… Len tým pádom získal minimálne dva yardy. Zložil ho Devon Bond.

„Devon Bond do mňa vrazil toľkokrát, že som sa cítil celkom ako boxovacie vrece,“ zamrmlal Neely.

„Bol to jeden z mála, s ktorými som nemohol nič robiť,“ pridal sa Silo. „Odpálil som loptu, vyrazil naňho a on sa jednoducho vyparil. Buď to, alebo mi vrazil lakťom takú, až som mal pocit, že vypľujem všetky zuby. Bol to poriadne svinský ksicht.“

„Dostal sa aj do veľkej ligy, však?“ nadhodil Donnie. „Pár rokov hral za Steelers,“ prikývol Paul, „ale potom sa pre zranenia musel vrátiť do East Piku.“

Rozbieha sa nám tu neuveriteľne krásna hra. Sparťania musia dať šestku hneď teraz, pretože ich aj tak ešte čaká poriadna kopa driny. Čas ich už naozaj veľmi tlačí. Do konca štvrtiny ostávajú tri minúty a štyridsať sekúnd. Nasadzujú útok v plnom počte, Chenault sa rozbieha doľava, Crenshaw drží loptu… A výskok! East Pike ostal zaskočený a sparťania sa dostávajú na líniu piatich yardov! Crenshaw použil klasický bluf a oni mu naň skočili!

„Klasický bluf,“ odfrkol si Silo znechutene. „V skutočnosti išlo iba o dobrý rytmus,“ vyhlásil Paul. „Pamätám si, ako to rozzúrilo ich kouča,“ dodal Blanchard. „Od zlosti až vybehol na plochu.“

„A dostal za to zástavku,“ zasmial sa Neely. „Polovičnú vzdialenosť.“

„Ten chlap bol normálny maniak,“ vyhlásil Silo. „Čím viac sme skórovali, tým silnejšie zavýjal.“

Hra sa rozbieha na línii dva a pol yardu. Náznak prihrávky doľava, teraz skutočná prihrávka, Marcus Mabry padá po náraze obrancu na zem, ale priamo do koncovej zóny! Sparťania skórujú! Ďalšia sparťanská šestka!

Hlas Bucka Coffeyho sa niesol ďaleko do temnej noci. Začul ho aj Rabbit, ktorý sa presunul do tieňov na dráhe, aby zistil, odkiaľ prichádza. Pohľad na tribúnu mu prezradil, že je tam ledabolo usadená veľká skupina ľudí. Videl fľaše s pivom, cítil dym z cigár… Inokedy by bez váhania vybehol nahor a rázne všetkých vykázal zo športoviska, no teraz vedel, že tam sedia Rakovi chlapci – niekoľko málo vyvolených. Pochopil, že čakajú, kým nezhasnú svetlá.

Potichu sa presunul pomedzi rady lavíc, nenápadne sa posadil o čosi nižšie než ostatní a ticho počúval.

„Neely rozhodol, že sa bude vykopávať zboku a takmer mu to vyšlo,“ vravel práve Silo. „Lopta poskakovala hore-dolu, aspoň na sekundu ju mal skoro každý, až ju napokon zastavil jeden so zlým dresom.“

„Dvakrát získali po dva metre,“ doplnil ho Ronnie. „Potom sa pokúsili o prienik, ale Hindu ho zastavil. Ostali na trojke, lenže Hindu ich lapača zložil v aute, takže sme schytali penaltu za zbytočnú hrubosť.“

„Bolo to hnusné,“ súhlasil Donnie.

„My na tribúne sme sa išli zblázniť od zlosti,“ podporil ho Blanchard.

„Otec takmer hodil na plochu svoj tranzistorák,“ povedal Randy.

„A my sme na to kašlali,“ dodal Silo. „Vedeli sme, že proti nám už jednoducho skórovať nebudú.“

„Znova začínali na trojke,“ podotkol Ronnie. „Nedošlo niekedy vtedy aj k tomu slávnemu protiútoku?“ spýtal sa Couch.

„To bola prvá rozohrávka v poslednej štvrtine,“ odvetil Nat. Potom opäť pridal hlasitosť.

East Pike vykopáva na líniu štyridsaťjeden yardov na messinskej strane, je to tvrdý kop, po odraze ho chytá Paul Curry na päťke, široká prihrávka na desiatku vpravo, hneď sa mu aj vracia… a má pred sebou voľné pole! Dokonalý prienik! Beží na dvadsiatku, tridsiatku, štyridsiatku! Preráža stredom poľa, využíva blokovanie Marcusa Mabry ho, dosahuje štyridsiatku East Piku… už je na tridsiatke, tesne na kraji ihriska! Všade má spoluhráčov, ktorí blokujú obrancov súpera! Beží na desiatku… Päť, štyri, dva, a skóruje! Protiútok na vzdialenosť deväťdesiatpäť yardov!

Nat stíšil magnetofón, aby si všetci mohli vychutnať jeden z najúžasnejších momentov v dejinách messinského futbalu. Ten protiútok sa im podaril s priam učebnicovou presnosťou. Z každého bloku a každého pohybu vyžarovali nekonečné hodiny tréningu s Eddiem Rakom. Keď Paul Curry vtancoval do koncovej zóny, sprevádzalo ho šesť hráčov v zelených dresoch, presne, ako ich to kouč učil. „Všetci sa stretneme v koncovej zóne!“ vrieskal na nich znova a znova.

Dvaja z hráčov East Piku ostali ležať na zemi po krutých, no povolených zásahoch pri blokovaní, ktoré ich Rake učil už od deviatej triedy. „Protiútoky z výkopu sú ideálne na to, keď chcete niekoho prizabiť,“ zdôrazňoval im večne.

„Vypočujme si to ešte raz,“ navrhol Paul.

„Raz stačilo,“ zamietol jeho návrh Silo. „Koniec bude aj tak rovnaký.“

Keď vyniesli zranených, mužstvu East Pike sa podaril výkop a následný útok, ktorý zabral celých šesť minút. V druhej časti tejto štvrtiny sa na chvíľu zdalo, že súperi predsa len využijú svoj väčší talent. Získali celých šesťdesiat yardov, hoci messinskí sparťania sa s nimi bili o každý z nich. Ich hladké výkony z prvého polčasu boli nenávratne preč. Nahradili ich neisté ťahy a strach z protivníka. Všetko na nich padalo. Čakala ich iba samá hrôza a oni nemohli spraviť vôbec nič, čím by ju odvrátili.

Každá zmena útočníka znamenala zúrivý útok všetkých jedenástich obrancov. Každá krátka prihrávka spôsobila, že ten, kto ju prijal, skončil dobitý na zemi. Na dlhé prihrávky nebol čas. Silo ich všetky znemožnil. Na línii dvadsiatich ôsmich yardov na strane Messiny East Pike urobil hlúpu chybu. Rozohrávač naznačil hod doľava a sám vyrazil napravo, hľadajúc voľný priestor, ktorým by mohol prekĺznuť. Na tejto strane však bránil Donnie Utley, podporovaný svojím dvojčaťom, ktoré sa v zmätku na ihrisku správalo horšie ako besný pes. Ronnie zozadu narazil na rozohrávača East Piku, pripravil ho o loptu presne tak, ako ho učili, zrazil ho k zemi, a sparťania pri skóre 31:21 opäť prebrali iniciatívu. Do konca zápasu ostávalo päť minút a tridsaťpäť sekúnd.

Neely Crenshaw má niečo s pravou rukou. V druhom polčase sa ani raz nepokúsil o dlhú prihrávku. Keď sú na poli obrancovia, drží si ju vo vedre s ľadom. Všimli si to už aj hráči East Piku a menia stratégiu tak, aby to maximálne využili. Na krídlach majú minimum ľudí – všetci sa držia okolo hlavnej skrumáže.

„Mal si ju zlomenú, však?“ spýtal sa Jaeger.

„Veru tak. Bola zlomená,“ odvetil Paul. Neely len prikývol.

„Ako si si ju zlomil, Neely?“ chcel vedieť Jaeger.

„Pri incidente v šatni,“ odvetil tentoraz pre zmenu Silo.

Neely mlčal ako hrob.

Rozohráva sa zo sparťanskej tridsaťdeviatky, Curry ďaleko vpravo, falošný pohyb vľavo, krátka prihrávka Marcusovi Mabrymu, ktorý sa prebíja tvrdou obranou a získava štyri, možno päť yardov. Niečo také musí byť snom každého obrancu – nemusia sa báť dlhých hodov, stačí im držať sa čo najbližšie pri lopte. Sparťania sa bleskovo radia a vracajú sa na líniu. Očividne si uvedomujú, že čas hrá proti nim. Rýchla prihrávka Chenaultovi tesne za Silom Mooneym, ktorý spôsobuje v strede poľa hotové jatky.

„To sa mi páči: Spôsobuje hotové jatky,“ zasmial sa Silo.

„A to sa ešte vyjadril veľmi jemne,“ dodal Donnie. „Frank pri útoku minul jeden blok a Silo ho v skrumáži zboxoval.“

„Ale nie,“ opravil ho Neely. „Nezboxoval ho. Iba mu zopár vlepil. Rozhodca sa už chystal zdvihnúť zástavku, ale potom si uvedomil, že zmastiť vlastného hráča asi nie je faul.“

„Nemal minúť ten blok,“ bránil sa Silo.

Rozohráva sa na čiare štyridsiatich ôsmich yardov, štyri minúty dvadsať sekúnd do konca, sparťania sú pripravení skôr ako East Pike, rýchla prihrávka, Neely sa presúva doprava, necháva si loptu, prebieha cez líniu štyridsiatich piatich yardov a dostáva sa do autu. Časomiera je zastavená. Ak majú sparťania vyhrať, musia ešte dvakrát skórovať. Budú musieť začať hrať aj na krídlach.

„Do toho, Buck! Len nám hovor, ktorú hru si vybrať!“ zlostil sa Silo.

„Určite ich všetky poznal,“ podotkol Donnie.

„Tie poznal každý, doriti!“ vybuchol Randy. „Za celých tridsať rokov sa ani raz nezmenili.“

„Keď sme hrali proti East Piku my, vyberali sme si rovnaké hry ako vy, chlapci,“ dodal Couch.

Mabry opäť uniká obrane, získava štyri yardy a zráža ho Devon Bond spolu s nesmierne tvrdým Armondom Butlerom. Hráči East Piku sa prestali báť dlhých prihrávok, takže sa sústredia výlučne na dianie v strede poľa. Chenault vyráža doprava, naznačuje prihrávku, hádže Mabrymu, ten sa rúti vpred aj cez troch obrancov. Zasa tu máme úžasnú hru ako všetky od začiatku druhého polčasu. Čas beží, už ostávajú iba necelé štyri minúty. Lopta je na čiare tridsiatich ôsmich yardov. Curry vybieha zo skrumáže do ľavej časti poľa, zadný voj sa delí, Crenshaw sa drží v strede, ostrý hod, pozerá sa, pozerá… Tlak sa zvyšuje a aj on vybieha doboka, kde ho zráža Devon Bond. Je to škaredý náraz prilbou na prilbu a Crenshaw sa zo zeme dvíha len s veľkou námahou.

„Normálne som oslepol,“ vysvetlil Neely. „V živote som do ničoho tak netresol. Celých tridsať sekúnd som bol totálne slepý.“

„Nechceli sme strácať čas, tak sme ho len dvihli na nohy a v podstate odvliekli do skrumáže,“ povedal Paul.

„Ja som ho poriadne plesol,“ dodal Silo. „Aj to mu dosť pomohlo.“

„Na to si nespomínam,“ začudoval sa Neely.

„Išli sme na to systémom štyri plus jeden. Ty si bol mimo, takže som o hre rozhodol ja. Čo už k tomu dodať? Som génius.“

Sparťania sa vracajú dosť pomaly. Crenshaw nevyzerá najlepšie. Zdá sa, že sa už dlho ani neudrží na nohách. Je to skutočne fantastický zápas. Neuveriteľný. A teraz možno nastane kľúčový moment dnešného dňa. East Pike má na línii deväť hráčov. Všetci bránia stred, krídla nechávajú nekryté. Crenshaw nachádza centra, dlhý hod, krátka prihrávka Mabrymu, ten sa zastavuje, vyskakuje a čudesne hádže do stredu Heathovi Dorcekovi, ktorý je úplne voľný! Letí na tridsiatku! Na dvadsiatku! Na desiatke ho zrážajú, ale padá až na trojku! Sparťania to majú na dosah ruky!

„Bola to najškaredšia prihrávka, akú kto kedy videl v oficiálnom futbalovom zápase,“ okomentoval to Paul. „Lopta letela, akoby ju hodil v predsmrtnom kŕči. Bože, to ale bola nádhera!“

„Super,“ súhlasil s ním Silo. „Dorcek by nechytil ani chrípku. Preto mu Neely nikdy nič nehodil.“

„Nikdy som nevidel človeka, ktorý by bežal tak pomaly,“ pridal sa Nat. „Bol ako byvol so zlomenou nohou.“

„Teba by predbehol, kedy by chcel,“ namietol Silo.

„Tá hra trvala hrozne dlho, a keď sa Dorcek nakoniec vrátil do skrumáže, mal v očiach slzy,“ pripomenul im Neely.

„Ja som sa iba pozrel na teba,“ povedal mu Paul. „Mal si vyhlásiť hru. Pamätám si, ako som pozrel na hodinky – ostávali tri štyridsať a my sme museli dvakrát skórovať. Tak som ti povedal, že to musíme zvládnuť hneď, nie až potom. No a Silo navrhol, nech ideme za ním.“

Sparťanov delia od zasľúbenej zeme len tri yardy a rozohráva sa ďalší útok. Rýchla zostava, ešte rýchlejšie podanie, Crenshaw si necháva loptu a dostáva sa do koncovej zóny! Silo Mooney a Barry Vatrano jednoducho prerazili cez stred protivníka ako dva buldozéry! Neuveriteľné! Sparťania opäť skórujú! Už je to tu! Už prehrávajú iba tridsaťjeden dvadsaťsedem! Neskutočné!

„Spomínam si, ako ste sa potom všetci zhŕkli dokopy – celý manšaft. Takmer ste schytali penaltu za zdržiavanie,“ nadhodil Blanchard.

Dlho na to nikto nič nepovedal. Nakoniec sa ozval Silo: „Museli sme si vybaviť nejaké veci. Chrániť nejaké tie súkromné tajomstvá.“

„Týkali sa Raka?“ vyzvedal Couch.

„Áno,“ odvetil Silo stroho.

„Ale v tom čase sa už ukázal na ihrisku, nie?“ spýtal sa Couch.

„Nepozerali sme sa,“ pripustil Paul, „ale krátko po výkope sa k nám donieslo, že sa vrátil. Potom sme ho zazreli na konci južnej zóny. Stál tam aj s ostatnými koučmi, všetci v sparťanskej zelenej, ruky vo vreckách, a nonšalantne nás sledovali, akoby s nami vlastne nemali nič spoločné. Nenávideli sme ich za to.“

„Vlastne sme bojovali len proti nim,“ doplnil ho Nat. „East Pike v tom bol nevinne.“

„Na ten pohľad nikdy nezabudnem,“ zdôraznil Blanchard. „Rake a jeho asistenti na kraji poľa. Patrili tam asi ako kurvy do kostola. V tom čase sme nevedeli, prečo tam takto stoja. Vlastne to nevieme dodnes.“

„Mali zákaz približovať sa k našim lavičkám,“ vyhlásil Paul.

„Kto im to zakázal?“ nechápal Blanchard.

„My,“ odvetil Paul.

„Ale prečo?“

Nat zosilnil zvuk. Buckovi Coffeymu začal od nadšenia preskakovať hlas. Chýbala mu sila a jasný tón, takže to začal kompenzovať intenzitou. Hovoril čoraz hlasnejšie, a keď East Pike získal prvý z povinných desaťyardových posunov, v podstate už iba vrieskal.

Lopta je na osemnástke, hodiny stále ukazujú tri dvadsaťpäť do konca. East Pike získal v druhom polčase celkovo tri desaťyardové hry a šesťdesiat yardov pri útoku. Nech jeho hráči skúsili čokoľvek, messinskí sparťania im to tvrdo zrušili. Je to naozaj úžasný obrat – najodvážnejší výkon, aký som videl za dvadsaťdva rokov komentovania sparťanských zápasov.

„Do toho, Buck,“ zavrčal Silo.

Prihrávka napravo, posun o jeden, možno dva yardy. Chlapci z East Piku nevedia, čo robiť. Radi by trocha natiahli čas, ale zároveň potrebujú dotiahnuť načatú hru. Do konca zápasu ostávajú tri minúty desať sekúnd a časomiera beží. Sparťania ešte nevyužili tri oddychové časy a teraz ich zrejme budú potrebovať. East Pike už naozaj začal naťahovať. Hráči sa vlečú na poradu, pomaly sa rozchádzajú na krídla a ešte pomalšie idú na líniu. Očividne dúfajú, že udržia výsledok, aký je teraz. Štyri, tri, dva, jeden, rozohrávka, loptu si berie Barnaby a po pravom krídle prebieha päť, možno šesť yardov. Teraz sa dostáva na dvadsaťpäťku a čas stále beží.

Pri bráne pomaly zastalo biele auto s nápisom na dverách. „Tipujem, že sa vrátil Mal,“ nadhodil ktosi. Šerif sa nikam neponáhľal. Pomaly vystúpil z auta, povystieral sa a prešiel pohľadom po ihrisku aj tribúnach. Potom si zapálil cigaretu. Plameň jeho zapaľovača bolo jasne vidieť aj z tridsiateho radu na línii štyridsiatich yardov.

„Mal som zobrať viac piva,“ vyhlásil Silo.

Sparťania sa držia zubami-nechtami. Obe krídla majú dobre obsadené. V strede sa lopty zmocňuje Waddell, naznačuje hod doprava, teraz naozaj hádže a prihrávku chytá Gandy, toho však zráža k zemi Hindu Aiken. East Pike získal ďalšiu hru a postupne sa prebojúva na súperovu polovicu. Do konca máme dve minúty štyridsať sekúnd a sparťania by už naozaj potrebovali pri lavičkách niekoho, kto by za nich rozhodoval. Nezabúdajte, že hrajú bez koučov.

„Kto vlastne rozhodoval?“ spýtal sa Blanchard.

„Po ich prvej hre sme sa s Neelym dohodli, že minieme jeden oddychový čas,“ odvetil Paul.

„Obranu som si zobral bokom,“ dodal Silo, „a o chvíľu bol okolo nás celý manšaft. Všetci vrieskali na všetkých. Ešte aj dnes mi z toho naskakuje husia koža.“

„Zosilni to, Nat, kým sa nám Silo nerozplače,“ povedal Neely.

Rozohráva sa na tridsaťdvojke. East Pike preráža skrumáž, nikam sa neponáhľa, sťahuje sa dozadu, na pravé krídlo, prihrávka, Waddell sa vracia, pozerá doprava a končí nárazom obrancu na tridsaťosmičke. Lapač nebol v aute a časomiera ukazuje dve minúty dvadsaťosem sekúnd. Dve dvadsaťsedem…

Mal Brown pri bráne pomaly poťahoval z cigarety a sledoval bývalých sparťanov, roztrúsených na strednej tribúne. Počul, že si čosi púšťajú, spoznal aj Bučkov hlas, takže vedel, že je to záznam z prenosu, no nedokázal určiť, z ktorého zápasu.

Na druhej strane aj bez toho tušil, o ktorý asi pôjde. Zhlboka zašlukoval, hľadajúc v tieňoch Rabbita.

East Pike je na línii, do konca ostávajú dve minúty štrnásť sekúnd… Rýchly hod Barnabymu, ten však nemá kam ísť! Narážajú doňho obaja Utleyovci, Ronnie a Donnie, ktorí dávajú pozor, aby v obrane sparťanov nevznikla ani najmenšia medzera. Sparťania hrajú ako o život, no mali by si dať pozor. Takmer im prisúdili ďalší faul.

„Fauly, zbytočná hrubosť, pol tucta osobných trestov – len si vyber, Buck. Pri každej hre nám mohli prisúdiť aspoň jednu zástavku,“ dodal Silo.

„Ty si niektorých aj hrýzol,“ pripomenul mu Ronnie.

Už je to pod dve minúty. East Pike naťahuje, ako sa len dá, a čas beží. Na línii čaká jedenásť sparťanov. Rozbehnúť sa a uviaznuť medzi nimi alebo hodiť prihrávku a prísť o ňu? Domáci nemajú na výber. Nemajú sa kam hnúť! Waddell je vzadu, nastupuje obrana a Donnie Utley zráža loptu! Hodiny sa zastavujú! East Pike bude musieť kopať! Do záveru ostáva minúta päťdesiat sekúnd a sparťania získajú loptu!

Mal pomaly vykročil po trati s druhou cigaretou v ruke. Skupina na tribúne sledovala, ako sa k nej blíži.

„Posledný protiútok nám vyšiel, tak sme si povedali, že to skúsime ešte raz,“ povedal Paul.

Nízky výkop, lopta dopadá na štyridsiatku, odráža sa, ešte raz, Alonzo Taylor ju zachytáva na tridsaťpäťke… Ale nemá kam ísť! Všade sú zástavky! Mohol by uviaznuť!

„Že vraj mohol!“ zlostil sa Paul. „Hindu to jednému z nich napálil rovno do chrbta. Horšie uviaznutie si ani neviem predstaviť!“

„Chystal som sa zlomiť mu väzy,“ prikývol Silo. „Aj som začal…“

„Ale ja som ti v tom zabránil,“ dokončil zaňho Neely. „Pamätáš, ako sa, chudák, vrátil s plačom?“

„Chudák!“ zopakoval po ňom Silo. „Keby som ho stretol, ešte aj dnes by som mu pripomínal, ako to vtedy posral.“

Situácia je nasledovná – sparťania majú loptu na vlastnej osemnástke, chýba im osemdesiatjeden yardov a do konca zápasu ostáva minúta štyridsať sekúnd. Crenshaw má v zálohe dva oddychové časy, ale zdá sa, že na súperov nechystá ani jednu hru s dlhými prihrávkami.

„So zlomenou rukou sa prihrávať nedá,“ zavrčal Paul.

Celé sparťanské mužstvo sa zoraďuje na kraji plochy. Vyzerá to, akoby sa tam spoločne modlili.

Mal kráčal bez pružnosti a sebaistoty, ktorou bol v meste preslávený. Nat si to všimol, vypol magnetofón a na tribúne zavládlo hlboké ticho.

„Chlapci,“ oslovil ich šerif ticho, „kouč je mŕtvy.“

Odkiaľsi z tmy sa vynoril Rabbit, smerujúci k dráhe. Všetci mlčky sledovali, ako mizne za tabuľou na skóre a o pár sekúnd zhasli svetlá na stožiari v juhozápadnom rohu.

Rakovo pole sa ponorilo do temnoty.

Väčšina sparťanov, ktorí ticho sedeli na tribúne, nepoznala Messinu bez Eddieho Raka. Aj na tých starších, ktorí ako deti či dorastenci zažili príchod neznámeho dvadsaťosemročného futbalového kouča bez akýchkoľvek referencií, bol jeho vplyv v meste taký silný, že sa im zdalo, akoby tam bol odnepamäti. Koniec koncov, Messina bez neho nič neznamenala. Jednoducho nebola na mape.

Vigília sa skončila. Svetlá zhasli.

Aj keď sa tam zišli iba preto, aby čakali na koučovu smrť, Malova správa ich tvrdo zasiahla. Každý sa na chvíľu utiahol do vlastných spomienok. Silo odložil fľašu s pivom a začal si klopkať prstami po spánkoch. Paul Curry sa oprel lakťami o kolená a zahľadel sa na temné pole, približne k značke štyridsiatich yardov, na ktorej pobehoval kouč a ku ktorej sa v zlých chvíľach zápasu neodvážil priblížiť žiadny z hráčov, pretože by ho neminul jeho hnev. Neely ho zasa videl v nemocničnej izbe, so zelenou messinskou čiapkou v ruke, ako sa ticho prihovára svojej veľkej hviezde, plný starostí o jej zranené koleno a budúcnosť. Videl, ako sa mu snaží ospravedlniť.

Nat Sawyer si hrýzol peru. Do očí sa mu tisli slzy. Eddie Rake preňho znamenal ohromne veľa aj po tom, čo sa skončili jeho futbalové časy. Chvalabohu, že je tma, pomyslel si. Na druhej strane si však bol istý, že dnes večer na tribúne neplače len on.

Kdesi z údolia sa ozval tichý zvuk kostolných zvonov. Messina sa dozvedala správu, ktorej sa bála zo všetkých najviac.

Prvý prerušil ticho Blanchard Teague: „Viete, fakt by som rád počul aj koniec toho zápasu. Čakali sme na to pätnásť rokov.“

„Nasolili sme im to na pravej strane,“ povedal mu Paul. „Alonzo získal šesť alebo sedem yardov a vyautoval sa.“

„Boli by sme skórovali,“ dodal Silo, „ale Vatrano zmeškal blok na jedného čiarového hráča. Povedal som mu, že ak to spraví ešte raz, osobne ho v šatni vykastrujem.“

„Všetkých natlačili do stredu,“ doplnil Paul. „Stále som sa pýtal Neelyho, či nemôže niečo hodiť, aspoň malú prihrávku z výskoku v strede, aby sme to využili.“

„Lenže ja som ledva udržal loptu,“ povedal Neely.

„Pri druhej hre sme prešli doľava…“ začal Paul.

„Nie,“ opravil ho Neely. „Pri druhej sme šli tri na tri, pustil som loptu dozadu na prihrávku, potom som ju dostal naspäť a bežal. Získal som šestnásť yardov, ale nevedel som to ukončiť. Znova ma zrazil Devon Bond. Myslel som, že tentoraz je už naozaj po mne.“

„Na to si spomínam,“ prikývol Couch. „Ale aj on sa dvíhal dosť pomaly.“

„Oňho som sa nebál,“ zasmial sa Neely.

„Lopta bola na štyridsiatke a nám ostávala len asi minúta. Znova sme prerazili, alebo ako to bolo?“ nevedel si spomenúť Paul.

„Zobrali sme to ľavou stranou, takmer to dotiahli po celú desiatku a Alonzo to ukončil rovno pred našou lavičkou,“ odvetil mu Nat.

„Potom sme sa opäť pokúsili ísť napravo a Alonzo to pokazil,“ dodal Neely. „Takmer sme prišli o loptu.“

„Nielen takmer,“ spresnil Nat. „Zobrali nám ju, ale zadný obranca, ktorý ju získal, mal jednu nohu za čiarou.“

„No a vtedy som vám povedal, že Alonzovi už neprihrávame,“ vyhlásil Silo.

„Ako to vyzeralo pri porade?“ chcel vedieť Couch.

„Bolo to dosť napäté,“ pripustil Silo, „ale keď Neely povedal, aby sme zavreli huby, poslúchli sme. Stále nám opakoval, že im to nadžgáme do krku, že vyhráme, a ako vždy, verili sme mu.“

„Lopta bola na päťdesiatke a ostávalo nám presne päťdesiat sekúnd,“ pokračoval Nat.

„Rozhodol som, že prihráme tesne za skrumáž, a vyšlo to priam geniálne,“ pridal sa Neely. „Všetci sme boli nabudení až hrôza a mne sa podarilo hodiť to Alonzovi ľavačkou.“

„Naozaj geniálne,“ súhlasil Nat. „Chytil to vzadu, odtrhol sa a odrazu mal celú stenu blokovačov.“

„No a ja som v tej chvíli konečne dostal Bonda,“ dodal Silo. „Zastihol som toho debila vo chvíli, keď sa bránil pred jedným blokom a nestrážil si druhú stranu. Napálil som mu to prilbou do boku. Museli ho vyniesť.“

„Myslím, že práve tým si nám to celé vyhral,“ povedal Neely.

„Na tribúne to vyzeralo ako v blázinci,“ vyhlásil Blanchard. „Tridsaťpäťtisíc ľudí tam vrieskalo ako idioti, ale aj tak sme počuli ten náraz, keď si dostal Bonda.“

„Bol to povolený zákrok,“ chválil sa Silo. „Osobne som síce mal radšej tie nepovolené, ale toto nebola vhodná chvíľa na trestné yardy.“

„Alonzo to zdvihol niekde okolo dvadsiatky,“ pokračoval Paul. „Pri zranení sa zastavila časomiera, takže sme mali trocha času. Neely vyvolal tri hry.“

„Nechcel som riskovať, že nám vezmú loptu, či už ju priľahnú alebo zastavia prihrávku,“ vysvetlil Neely, „a tak som rozhodol, že sa roztiahneme do strán a spustíme to v strede. Na prvý raz som získal asi desať yardov.“

„Jedenásť,“ opravil ho Nat. „Skončil si na dvadsaťjednotke a zostávalo nám tridsať sekúnd.“

„Keď bol Bond mimo hry, vedel som, že to zvládneme,“ vyhlásil Neely. „Vravel som si, že ešte dvakrát rozohráme a sme v koncovej zóne. Pri porade som ostatným hovoril, nech ešte niekoho zložia.“

„Ja som im kázal niekoho zabiť,“ zdôraznil Silo.

„Uštvali všetkých troch čiarových hráčov a mňa zložili tesne pred čiarou. Museli sme využiť posledný oddychový čas,“ povedal Neely.

„Neuvažoval si o trojke z kopu?“ spýtal sa ho Amos.

„Áno,“ prikývol Neely, „ale Scobie mal slabú nohu – presnú, ale slabú.“

„A okrem toho sa mu za celý rok nepodarilo jediný raz skórovať z poľa,“ dodal Paul.

„Výkopy nikdy nepatrili medzi naše najsilnejšie stránky,“ podotkol Silo.

„Vďaka, Silo,“ zasmial sa Nat. „Na teba sa vždy môžem spoľahnúť.“

Posledná hra tohto nezabudnuteľného zápasu sa stala zrejme najslávnejšou v celej slávnej histórii sparťanského futbalu. Nemali už žiadne oddychové časy, ostávalo im dvadsať yardov a osemnásť sekúnd. Neely poslal dvoch lapačov ďaleko na krídla a hodil loptu do hry. Krátka prihrávka ju dostala k Marcusovi Mabrymu, ten urobil tri kroky, prudko zastal a vrátil ju Neelymu, ktorý vyšprintoval, naznačujúc, že sa ju nakoniec predsa len chystá hodiť. Keď sa dostal dopredu, útočná línia sa rozpadla a takisto bežala vpred, hľadajúc, koho by poslala k zemi. Neely sa na desiatke správal ako totálny šialenec. Keď sa pred ním objavil čiarový hráč so zadným obrancom, sklonil hlavu a naplno to do nich napálil prilbou. Takýto náraz by bežného smrteľníka pripravil o vedomie, on sa však otriasol a hnal sa ďalej. Krútila sa mu hlava, nohy však pracovali naplno. Na značke piatich metrov doňho vrazili a na trojke sa naňho zavesilo hneď niekoľko hráčov East Piku. Hra sa takmer skončila, rovnako ako zápas, no vtom do kopy ľudských tiel zavesených na Neelym vrazili Silo Mooney a Barry Vatrano, takže sa všetci spoločne zrútili do koncovej zóny. Neely vyskočil na nohy, ešte stále s loptou v ruke, a pozrel priamo na Eddieho Raka, ktorý nehybne stál asi sedem metrov od neho a tváril sa nezúčastnene.

„Na zlomok sekundy som mal chuť hodiť mu loptu do ksichtu,“ priznal sa spoluhráčom, „ale potom ma Silo zhodil na zem a všetci na mňa naskákali.“

„Bol tam kompletne celý manšaft,“ povedal Silo. „Aj s roztlieskavačkami, zdravotníkmi a polovicou kapely. Vyfasovali sme pätnásť yardov za neprimerané oslavovanie.“

„Lenže na to všetci kašlali,“ pripomenul mu Couch. „Pamätám si, ako som sa pozeral na Raka a ostatných koučov. Ani sa nepohli. Pripadalo mi to neskutočne čudné.“

„Ležal som v koncovej zóne, spoluhráči ma drvili pod sebou a hovoril som si, že sa nám práve podarilo nemožné,“ dokončil Neely.

„Ja som mal len dvanásť rokov,“ ozval sa Randy, „ale aj tak si pamätám, ako všetci fanúšikovia Messiny iba šokovane sedeli a pozerali na vás. Boli totálne vyčerpaní. Niektorí aj plakali.“

„Plakali aj tí z East Piku,“ vyhlásil Blanchard.

„Ale potom rozbehli ešte jednu hru, však?“ spýtal sa Randy. „Myslím po výkope.“

„Áno. Donnie vypálil po ich rozohrávačovi a zložil ho. Tým sa zápas skončil.“

„No a potom,“ uzavrel to Randy, „sa všetci hráči v zelených dresoch rozbehli cez ihrisko. Nijaké objímanie, žiadne porady po zápase, iba divoký beh do šatní. Celý manšaft sa jednoducho vyparil.“

„Mysleli sme, že ste sa zbláznili,“ podporil ho Mal. „Nechápali sme, čo sa deje. Vraveli sme si, že sa predsa musíte vrátiť po cenu, a tak ďalej.“

„Nikam sme sa nevracali,“ ozval sa Paul. „Pred záverečným ceremoniálom za nami kohosi poslali, ale my sme mu ani neodomkli dvere.“

„Tí chudáci z East Piku sa snažili usmievať, keď preberali cenu za druhé miesto, bolo však vidieť, že sú stále v šoku,“ vyhlásil Couch.

„Aj Rake sa kamsi vyparil,“ dodal Blanchard. „Majstrovský titul musel nakoniec preberať Rabbit. Neviem, ako ho prehovorili, aby vyšiel doprostred hracieho poľa a urobil to. Bolo to nekonečne čudné, no my sme boli priveľmi nadšení, takže nám na tom zasa až tak nezáležalo.“

Mal prešiel k Silovmu chladiacemu boxu a vytiahol z neho jedno pivo. „Len si dajte, pán šerif,“ povedal mu Silo.

„Mám po službe.“ Zhlboka sa napil a vykročil dolu schodmi. „Pohreb je v piatok, chlapci. Napoludnie.“

„Kde?“

„No predsa tu. Kde inde?“

Štvrtok

Neely a Paul sa vo štvrtok ráno zišli v zadnej časti kníhkupectva, kde im Nat uvaril ďalšiu kanvicu svojej vysoko návykovej a možno aj nelegálnej guatemalskej kávy. Potom sa musel vzdialiť, pretože mal prácu v časti vyhradenej pre pseudo-okultnú literatúru. Prišla tam totiž zlovestne vyzerajúca žena s kriedovobielou tvárou a vlasmi ako uhoľ. „Naša mestská bosorka,“ okomentoval to Paul s náznakom hrdosti v hlase, akoby každé mesto muselo mať svoju bosorku, a zároveň veľmi ticho, aby naňho nebodaj neuvalila kliatbu.

Pár minút po ôsmej prišiel šerif. V uniforme, so zbraňou a všetkými ďalšími atribútmi svojho povolania vyzeral dosť nemiestne, ak vezmeme do úvahy, že sa nachádzal v jedinom kníhkupectve v okrese, ktorého majiteľ bol navyše homosexuál. Keby Nat nebol bývalý sparťan, Mal by ho zrejme nechal sledovať ako podozrivý živel.

„Pripravení, chlapci?“ spýtal sa ich zachmúrene. Očividne chcel odtiaľ čím skôr vypadnúť.

Neely sa usadil dopredu, Paul dozadu a dlhá biela fordka s hrdým nápisom ŠERIF na dverách rázne vyrazila na cestu. Len čo sa dostali na diaľnicu, Mal dupol na plyn a zapol oba majáky na streche. Sirénu nespustil. Keď mal všetko tak, ako chcel, zavrtel sa na sedadle, do jednej ruky zobral vysoký plastový pohár s kávou a druhou si ležérne pridržiaval volant. Išli vyše stošesťdesiatkou.

„Bol som vo Vietname,“ oznámil im hlasom, ktorý prezrádzal, že má jasne vybratú tému a predpokladá, že nasledujúce dve hodiny bude hovoriť iba on. Paul sa na zadnom sedadle trochu nahrbil ako zločinec, ktorého odvážajú na súdne pojednávanie. Neely sledoval premávku pred sebou, presvedčený, že onedlho sa všetci zabijú v škaredej reťazovej havárii.

„Slúžil som v riečnej hliadke.“ Hlasno si usrkol z kávy, aby dal najavo, že hovorí len samé dôležité veci. „Na debilnom člne, veľkom ako dve lepšie korytá, sme sa tlačili šiesti. Našou úlohou bolo prevážať sa hore-dolu po rieke a robiť problémy, kde sa len dá. Strieľali sme na všetko, čo sa hýbalo. Boli sme totálni debili. K rieke sa priblížila krava – mali sme pohyblivý terč. Zvedavý roľník vystrčil hlavu z ryžového poľa – napálili sme mu to, len aby sme videli, ako sa hádže na brucho do blata. Naše misie nemali absolútne žiadny taktický cieľ, takže sme do seba liali pivo, fajčili trávu, hrali karty a snažili sa presvedčiť domorodkyne, aby sa s nami išli povoziť.“

„Určite to k niečomu smeruje,“ ozval sa Paul zo zadného sedadla.

„Drž klaksón a počúvaj. Jedného dňa sme tak napoly zadriemali. Opaľovali sme sa, vyvaľujúc sa v tej bárke ako korytnačky v blate, keď sa odrazu rozpútalo hotové peklo. Začali sme to schytávať z oboch strán rieky. A teraz myslím ťažkú paľbu. Vliezli sme rovno do nastraženej pasce. Dvaja z našich boli dolu a ja s tromi ďalšími hore na palube. Všetci okolo mňa to okamžite schytali. Boli na fleku mŕtvi. Zastrelili ich, skôr ako mohli zobrať do rúk samopal. Všade striekala krv, všetci vrieskali, ja som ležal pričapený o palubu a nemohol sa pohnúť, keď sme náhle dostali zásah do rezervnej nádrže. Ten skurvený sud nemal na palube čo robiť, ale čo už nám na tom záležalo? Cítili sme sa neporaziteľní, pretože sme boli mladí a sprostí. Vybuchlo to. Akosi sa mi podarilo dostať do vody bez toho, že by ma to spálilo na kosť. Plával som vedľa lode a chytal sa maskovacej siete, čo z nej visela. Z podpalubia som počul vrešťať dvoch kamarátov. Boli tam uväznení – všade samý dym, plamene a nijaká cesta von. Ponáral som sa na tak dlho, ako sa len dalo. Zakaždým, keď som vystrčil hlavu z vody, začali okolo mňa lietať guľky. Ako som vravel, ťažká paľba zo zálohy. Tí ksichti vedeli, že som pod hladinou a kyslík mi nevydrží večne. Takto sa to ťahalo nekonečne dlho. Loď pomaly plávala s prúdom, šľahali z nej plamene, a vresk aj kašeľ znútra postupne stíchli. Okrem mňa už boli všetci mŕtvi. Rákosníci povyliezali z dier a veselo sa promenádovali po oboch stranách, akoby si vyšli na nedeľnú prechádzku. Museli sa kurevsky baviť. Vedeli, že už žijem iba ja, a čakali, kedy spravím chybu. Podplával som loď, vynoril sa na druhej strane, aby som nalapal trocha vzduchu, a už mi okolo hlavy hvízdali guľky. Presunul som sa dozadu, chytil sa kormidla, chvíľu som bol pod ním a keď som vystrčil hlavu, okrem streľby som počul aj to, ako sa mi rehocú. Rieka bola plná hadov – takých malých zelených beštií, len tak medzi nami, smrteľne jedovatých. Tak som si povedal, že mám tri možnosti: Buď sa utopím, zastrelia ma, alebo si môžem počkať na hadí jed.“

Postavil pohár do držiaka na palubnej doske a zapálil si cigaretu. Našťastie pre ostatných pritom trocha otvoril okno. Neely spravil to isté na svojej strane. Nachádzali sa uprostred fariem, zvlnených polí a okolo nich sa mihali pomalé traktory a staré otvorené dodávky.

„Čo sa stalo potom?“ spýtal sa Neely, keď začalo byť jasné, že šerif čaká, kedy ho niekto vyzve, aby hovoril ďalej.

„Chcete vedieť, čo ma zachránilo?“

„Povedz nám to, Mal.“

„Spomienka na Eddieho Raka. Keď som tam bojoval o život, potápajúc sa pod loď, nemyslel som na matku, otca ani na frajerku. Myslel som na Raka. Priam som počul, ako na nás vrieska na konci tréningu, keď sme behali šprinty. Spomínal som na jeho prejavy v šatni. ‚Nikdy sa nevzdávajte! Nikdy! Vyhrávate, pretože ste tvrdší ako váš súper, a tvrdší ste preto, lebo máte lepší tréning. Ak vyhrávate, nevzdávajte sa. Ak prehrávate, nevzdávajte sa. Ak ste zranení, nevzdávajte sa.‘“

Zhlboka zašlukoval, čakajúc, kým obaja mladší spolujazdci strávia jeho veľký príbeh. Na ceste zatiaľ ostatní šoféri uhýbali na krajnicu a brzdili, aby uvoľnili priestor policajnému vozidlu, rútiacemu sa chrániť zákon a bezpečnosť občanov.

„Nakoniec ma postrelili. Schytal som to do nohy. Vedeli ste, že guľky lietajú aj pod vodou?“

„Nikdy som o tom nepremýšľal,“ pripustil Neely.

„Ale je to tak. Trafili ma do šľachy pod ľavým kolenom. V živote som nezažil horšiu bolesť. Bolo to, ako keď do človeka vrazia rozžeravený nôž. Takmer som omdlel od bolesti a hlasno lapal po dychu. Rake od nás čakal, že budeme hrať aj zranení, tak som si predstavoval, že sa na mňa pozerá. Priam som videl, ako stojí na brehu rieky a sleduje, či som dosť tvrdý na messinského sparťana.“

Nasledoval ďalší hlboký, karcinogénny šluk a polovičatý pokus vyfúknuť dym von oknom. Mal dlho mlčal, stratený v dávnych spomienkach. Prešla celá minúta bez toho, aby padlo jediné slovo.

„Ale nakoniec si to očividne prežil,“ ozval sa Paul, ktorý sa už nevedel dočkať, kedy sa to skončí.

„Mal som šťastie. Zvyšných päť členov hliadky putovalo domov v truhlách. Loď neprestávala horieť, takže som mal problém udržať sa pri nej. Bola hnusne rozpálená. Potom vybuchli batérie – znelo to ako delostrelecký granát – a začala sa potápať. Počul som, ako sa tomu rákosníci rehocú. Zároveň som však v duchu počul, ako nám Rake v poslednej štvrtine hovorí: Je načase zaťať zuby a vyraziť, chlapi. Prišla chvíľa, keď sa rozhoduje o tom, či vyhráte alebo prehráte. Teraz sa ukáže, akí ste tvrdí.‘“

„Aj ja to občas počujem,“ pripustil Neely.

„Potom náhle streľba ustala. Hneď nato som začul vrtuľníky. Dva z nich zazreli dym a prileteli preskúmať, čo sa to dolu na rieke deje. Spustili sa nízko nad loď, zahnali rákosníkov, hodili mi lano a vytiahli ma z vody. Keď som bol vo vzduchu, pozrel som dolu a videl, ako sa naša loď potápa a zároveň horí. Dostal som šok a nakoniec som predsa stratil vedomie. Neskôr mi vraveli, že keď sa ma pýtali na meno, odpovedal som: ‚Eddie Rake.‘“

Neely sa naňho pozrel, on však odvrátil zrak. Trocha mu preskakoval hlas a musel si utrieť oči. Niekoľko dlhých sekúnd nedržal volant ani jednou rukou.

„A potom ťa poslali domov?“ chcel vedieť Paul.

„Áno. To bola na tom všetkom jediná šťastná vec. Vypadol som odtiaľ. Nie ste hladní, chlapci?“

„Nie.“

„Nie.“

Mal však očividne bol. Dupol na brzdu, stočil volant doprava a zatiahol s autom na štrkové parkovisko pred starým vidieckym obchodom s reštauráciou. Fordka dostala šmyk, no podarilo sa mu ju bez nehody zastaviť. „Majú tu najlepšie lievance v celom blbom štáte,“ vyhlásil, keď otváral dvere a vystupoval do kúdolu prachu. Paul s Neelym šli za ním. Otvorili rozhegané dvere so sieťkou proti hmyzu a vošli do čohosi, čo najväčšmi pripomínalo malú, zadymenú kuchyňu. Štyri stoly, stojace tesne vedľa seba, boli obsadené domácimi. Všetci sa napchávali lievancami a šunkou. Našťastie, aspoň pre Mala, ktorý vyzeral, akoby mal každú chvíľu skolabovať od hladu, pri prepchatom pulte ostali tri voľné miesta. „Dáme si lievance,“ zatiahol šerif smerom k žene skláňajúcej sa nad sporákom. Jedálne lístky tu očividne nebolo treba.

Žena im pozoruhodnou rýchlosťou naservírovala kávu a lievance, ku ktorým pridala maslo a cirokový sirup. Mal schmatol ten, ktorý sa ocitol najbližšie pri ňom. Bola to hrubá hnedá placka z bravčového tuku a múky, vážiaca azda pol kila. Neely po jeho ľavici a Paul na pravej strane spravili to isté.

„Počul som, ako ste sa včera bavili na tribúne,“ nadhodil Mal, ktorý sa rozhodol prejsť od Vietnamu k futbalu. Vložil si do úst mamutie sústo a začal usilovne prežúvať. „Hovorili ste o zápase z osemdesiateho siedmeho. Bol som na ňom, rovnako ako všetci ostatní. Došlo nám, že počas prestávky po prvom polčase sa v šatni čosi stalo, nejaká hádka alebo ostrá výmena názorov medzi vami a Rakom. No nikdy som sa nedozvedel, o čo presne išlo, pretože žiadny z vás o tom nikomu nepovedal.“

„Dá sa povedať, že tam došlo k ostrej výmene názorov,“ súhlasil Neely, dochucujúc si svoj prvý a zrejme aj posledný lievanec.

„Nik z nás o tom nikdy nehovoril,“ dodal Paul.

„Čo sa tam teda zomlelo?“

„Ostrá výmena názorov.“

„To mi už došlo. Rake je po smrti.“

„No a?“

„No a odvtedy ubehlo pätnásť rokov. Chcem počuť pravdu,“ vyhlásil Mal tónom, aký zrejme používal, keď na stanici vypočúval podozrivých z vraždy.

Neely položil lievanec na tanier a zahľadel sa naň. Po chvíli sa obrátil k Paulovi, ktorý mu mlčky kývol, naznačujúc, že to konečne môže vyzradiť.

Napil sa kávy, ignorujúc jedlo, uprel pohľad na pult a pohrúžil sa do spomienok. „Prehrávali sme tridsaťjeden nula. Bili nás ako hadov,“ spustil pomaly a veľmi ticho.

„Ja som tam bol,“ pripomenul mu Mal s plnými ústami.

„Po prvom polčase sme sa vrátili do šatne a čakali na Raka. Nebolo to nič príjemné. Tušili sme, že nás zaživa zodrie z kože. Nakoniec prišiel aj s ostatnými koučmi. Keby som vravel, že zúril, ani zďaleka by to nevystihovalo situáciu. Hrozne sme sa ho báli. Prešiel rovno ku mne. V očiach mal čistú, nefalšovanú nenávisť. Netušil som, čo môžem čakať. ‚Ty úbohá napodobenina futbalistu!‘ vyštekol na mňa. Ja som mu odvetil: ‚Vďaka, kouč.‘ Ani som to poriadne nedopovedal a on sa zahnal a z celej sily mi jednu spakruky vrazil.“

„Znelo to, ako keď trafíš loptičku drevenou bejzbalovou palicou,“ dodal Paul. Aj on celkom stratil chuť do jedla.

„Vtedy ti zlomil nos?“ vyzvedal Mal. Jeho apetít sa vôbec nezmenšil.

„Áno.“

„Čo si spravil?“

„Celkom inštinktívne som sa zahnal. Nevedel som, či má v pláne udrieť ma zasa, a nebol som ochotný čakať na to. Vypálil som pravým hákom a dal som doň všetko, čo vo mne bolo. Zasiahol som ho úplne dokonale – do ľavej sánky a čiastočne do líca.“

„To nebol pravý hák,“ opravil ho Paul. „Bola to bomba. Rakovi odskočila hlava, akoby mu do nej strelili, a zvalil sa na zem ako vrece piesku.“

„Knokautoval si ho?“

„Totálne,“ odvetil Neely. „Hneď nato sa ku mne vrhol kouč Upchurch. Vrieskal a nadával, až to vyzeralo, že ma chce doraziť. Ja sám som ho ani poriadne nevidel, lebo som mal tvár celú od krvi.“

„Lenže Silo oboma rukami schmatol Upchurcha za krk,“ pokračoval zaňho Paul. „Zdvihol ho, pricapil o stenu a povedal, že ak sa ešte jeden raz pohne, na fleku ho zabije. Rake ležal v bezvedomí na zemi. Kľačal pri ňom Snake Thomas, Rabbit a jeden zo zdravotníkov. Niekoľko sekúnd panoval totálny chaos, potom Silo hodil Upchurcha na zem a všetkým prikázal okamžite vypadnúť zo šatne. Thomas čosi namietol a on ho nakopal do zadku. Nakoniec vytiahli Raka von a my sme sa zamkli.“

„Z nejakého dôvodu som plakal a nevedel prestať,“ dodal Neely.

Teraz už prestal jesť aj Mal. Všetci traja sa nehybne zahľadeli na ženu pri sporáku.

„Zohnali sme trocha ľadu,“ pokračoval Paul. „Neely vravel, že má zlomenú ruku. Z nosa mu tieklo ako zo zaklatého prasaťa. Bol napoly v delíriu, Silo na všetkých vrieskal… Bola to poriadne divoká scéna.“

Mal sa napil kávy, odtrhol kus lievanca a začal sa s ním na tanieri pohrávať, akoby nevedel, či ho vlastne chce zjesť.

„Neely ležal na zemi, ľad na nose aj na ruke, krv až v ušiach. V tej chvíli sme nenávideli Raka ako nikoho na tejto zemeguli. Chceli sme niekoho zabiť a tí chudáci z East Piku mali tú smolu, že boli najbližšie.“

Neely po dlhej odmlke dodal: „Nakoniec si Silo kľakol ku mne a začal vrieskať: ‚Vstávaj, ty primadona! Musíme dať päť šestiek!‘“

„Keď sa Neely pozbieral zo zeme, vyrútili sme sa von zo šatne. Pamätám si, ako z jedných dverí vykukol Rabbit a Silo naňho zareval: ‚A nech sa tie svine neopovážia priblížiť k našim lavičkám!‘

„Hindu doňho hodil zakrvavený uterák,“ povedal Neely. Stále hovoril veľmi ticho.

„Ku koncu poslednej štvrtiny potom Neely a Silo dali dokopy celý manšaft a povedali nám, že po zápase bežíme do šatne, zamkneme sa a nevyjdeme, kým neodídu všetci ostatní.“

„Presne to sme aj spravili,“ dodal Neely. „Len kým sa to tam upokojilo, ubehlo vyše hodiny.“

Dvere sa otvorili a do podniku vošla ďalšia skupinka miestnych. Tí, čo tam boli predtým, zasa odišli.

„A potom ste o tom už nikdy nehovorili?“ vyzvedal Mal.

„Nie. Dohodli sme sa, že to utajíme,“ odvetil Neely.

„Až doteraz?“

„Asi. Ako si vravel, Rake je po smrti, takže už na tom zrejme naozaj nezáleží.“

„Ale prečo ste z toho vlastne urobili také veľké tajomstvo?“

„Báli sme sa, že nastanú problémy,“ vysvetlil mu Paul. „Nenávideli sme Raka, ale stále to bol náš slávny kouč. Udrel hráča, a nie hocijakého. Neelymu ešte aj po zápase tiekla z nosa krv.“

„Navyše sme boli všetci nekonečne rozrušení,“ doplnil ho Neely. „Myslím, že po zápase sme všetci päťdesiati plakali. Podaril sa nám hotový zázrak, hoci všetko hovorilo proti nám. A bez koučov. Nemali sme nič, len totálne nasadenie. Proste partia deciek, ktoré prežili pod neuveriteľným tlakom. Rozhodli sme sa, že to bude naše tajomstvo. Silo obišiel šatňu, každému pozrel do očí a požadoval prísahu, že to nikdy nikomu nepovie.“

„Vyhrážal sa, že ak to niekto vynesie, zabije ho,“ zasmial sa Paul.

Mal si zručne nalial na lievanec azda pol litra sirupu. „Dobrá historka. Fakt dobrá. Navyše sa zhoduje s tým, čo som predpokladal.“

„Najzaujímavejšie na celej veci je, že o tom nikdy nehovoril ani žiadny z koučov. Dokonca aj Rabbit držal jazyk za zubami. Totálne mlčanie.“

Mal chvíľu hlasno žul a potom povedal: „Ale aj tak sme si to poskladali v podstate správne. Vedeli sme, že cez prestávku po prvom polčase sa stalo niečo zlé. Neely nemohol hádzať, potom sa roznieslo, že na druhý týždeň prišiel do školy s rukou v sadre… Došlo nám, že do niečoho udrel, aj to, že to ‚niečo‘ bol možno Rake. Rokmi sa okolo toho vytvorila pekná kopa klebiet, o ktoré – ako dobre viete – v Messine nikdy nebola núdza.“

„Nikdy som nepočul, že by o tom niekto hovoril,“ začudoval sa Paul.

Mal sa opäť napil kávy. Neely a Paul nejedli ani nepili. „Pamätáte si na mladého Tugdala odkiaľsi od Black Rocku? Bol asi o rok alebo dva mladší ako vy.“

„Andy Tugdale,“ prikývol Neely. „Šesťdesiatpäť kíl, stredný čiarový obranca. Horší ako besný pes.“

„Áno, to je on. Nuž, pred rokmi sme ho zabasli, pretože mlátil svoju ženu. Pár týždňov si posedel v našej base. Hral som s ním karty. Vždy to robím, keď sa ku mne dostane niektorý z Rakových chlapcov. Dostanú zvláštnu celu, lepšie jedlo a priepustky na víkend.“

„Výhody členstva v našom bratstve,“ poznamenal Paul.

„Niečo také. Oceníš to, keď zatknem aj teba, milý bankár.“

„Takže…“

„Takže sme sa často rozprávali a jedného dňa som sa ho spýtal, čo sa stalo v polčase finálového zápasu v osemdesiatom siedmom. Okamžite sa stiahol ako slimák do ulity. Nevymámil som z neho ani pol slova. Povedal som mu, že viem, že tam došlo k nejakej bitke. Stále nič. Počkal som pár dní a skúsil to znova. Nakoniec mi prezradil, že Silo vyhodil koučov zo šatne a zakázal im približovať sa k lavičkám manšaftu. Vraj došlo k dosť vážnej roztržke medzi Rakom a Neelym. Spýtal som sa ho, do čoho Neely udrel tak silno, že si zlomil ruku. Do steny? Do skrinky? Do tabule? Nie. Nič z toho. Do niekoho? Bingo! Ani za nič mi však nebol ochotný povedať, do koho.“

„Dokonalá policajná práca, Mal,“ pochválil ho Paul. „Asi ťa budem voliť aj nabudúce.“

„Mohli by sme už ísť?“ spýtal sa Neely netrpezlivo. „Nemám tú historku rád.“

Pol hodiny sa viezli bez slova. Mali zapnuté oba majáky, rútili sa veľkou rýchlosťou, no občas sa zdalo, že Mal po výdatných raňajkách za volantom drieme.

„Môžem šoférovať aj ja,“ navrhol mu Neely, keď už takmer kilometer išli dvoma kolesami po štrkovej krajnici a za autom lietali kamienky.

„Nemôžeš. Je to proti predpisom,“ zavrčal Mal, akoby ho naozaj práve zobudili.

O päť minút už zasa zaspával. Neely došiel k záveru, že by ho možno dokázal udržať v bdelom stave, keby sa s ním rozprával.

„Jesseho si zabasol ty?“ spýtal sa, zapínajúc si bezpečnostný pás.

„Nie. Dostali ho chlapci zo štátnej.“ Mal sa zavrtel na sedadle a siahol po cigaretách. Uvedomil si, že má v zásobe ďalšiu dobrú historku, a tak sa začal preberať. „V Miami ho vykopli z mužstva aj zo školy, ledva unikol base a onedlho bol už zasa v Messine. Chudák, bol od toho svinstva závislý a nevedel sa toho zbaviť. Rodina s ním skúsila všetko, čo sa len dalo – rehabilitačné pobyty, zamykanie v jeho izbe, poradcov… Proste všetko. Zničil ich. Doriti, ten debil priviedol vlastného otca do hrobu! Rodina Trappovcov kedysi vlastnila tisíc akrov najúrodnejšej pôdy pri meste. O všetky prišla. Chudera jeho mama býva v tom ich veľkom dome s napoly rozpadnutou strechou.“

„Takže…“ povedal Paul, aby ho popohnal ďalej.

„Takže začal to svinstvo aj predávať, no a keďže to bol Jesse, nemohol sa uspokojiť s tým, že to bude robiť v malom. Mal nejaké kontakty v okrese Dade, jedno viedlo k druhému, a onedlho už rozbehol celkom slušné podnikanie. Mal vlastnú organizáciu a ašpiroval na ešte viac.“

„Neprišiel pritom niekto o život?“ spýtal sa Paul.

„Práve som sa k tomu dostával,“ zavrčal Mal do spätného zrkadla.

„Snažím sa len trocha pomôcť.“

„Vždy som chcel mať na zadnom sedadle bankára. Vždy som chcel zatknúť ozajstného chlapa s bielym golierom.“

„A ja som vždy chcel zabaviť majetok nejakého toho šerifa, čo včas nesplatí hypotéku.“

„Uzavrite prímerie,“ navrhol im Neely. „Práve sme sa dostávali k zaujímavej časti.“

Mal sa opäť zavrtel. Mamutím bruchom sa pritom šúchal o volant. Ešte raz tvrdo zagánil do zrkadla a pokračoval: „Chlapi zo štátnej protidrogovej naňho išli pomaly. Vždy to tak robia. Zbalili akéhosi feťáka a tak dlho ho strašili tridsiatimi rokmi sodómie v base, až sa nechal prehovoriť, že bude pracovať pre nich. Spolu s ním pripravili pascu. Na mieste, kde chceli Jesseho dostať, boli policajti azda aj na stromoch a pod kameňmi. Lenže im to nevyšlo tak, ako plánovali. Začala sa streľba, jeden z protidrogového to schytal do hlavy a na mieste zomrel. Aj ich donášač bol postrelený, ale ten to prežil. Jesse sa tam ani neukázal, no boli to jeho ľudia. Dostal najvyššiu prioritu a do roka stál pred jeho ctihodnosťou, ktorá mu nadelila dvadsaťosem rokov bez možnosti predčasného prepustenia.“

„Dvadsaťosem rokov,“ zopakoval Neely.

„Veru tak. Bol som tam, stál som v sieni, a musím vám povedať, že pri vynášaní rozsudku mi bolo toho debila normálne ľúto. Viete, bol to chlapec, ktorý mal na to, aby sa presadil v NFL. Silný, rýchly, tvrdý ako skala a navyše s Rakovým tréningom od štrnástich rokov. Kouč vždy vravel, že keby Jesse išiel na A a M, nedopadol by takto zle. Aj on bol pri rozsudku v sieni.“

„Koľko si už odsedel?“ chcel vedieť Neely.

„Deväť, možno desať rokov. Nepočítal som to. Nie ste hladní?“

„Veď sme len teraz jedli,“ namietol Neely.

„Vari ti už zasa vytrávilo?“ spýtal sa neveriacky Paul.

„To nie, ale kúsok pred nami je taký malý zapadák, v ktorom slečna Armstrongová robí geniálne gaštanové pyré. Hrozne nerád by som oň prišiel.“

„Poďme ďalej,“ navrhol Neely. „Nejako to prežiješ.“

„Ber to pekne deň po dni, Mal,“ doberal si ho Paul zo zadného sedadla.

Buffordovo nápravnovýchovné zariadenie sa nachádzalo uprostred úrodnej roviny bez stromov, na konci osamelej asfaltky lemovanej kilometrami vysokého plota z drôteného pletiva. Neely bol deprimovaný ešte skôr, než sa pred nimi objavili prvé budovy.

Malove telefonáty zabrali presne tak, ako mali, takže ich bez problémov pustili cez všetky strážené brány. Pri kontrolnom stanovišti museli vymeniť priestranný hliadkový voz za úzke lavice predĺženého golfového vozíka. Mal sa viezol vpredu, kde mohol bez ustania debatovať s vodičom – strážnikom, ktorý mal na opasku zbraň a ešte viac všakovakých vecí ako sám šerif. Neely a Paul sedeli za nimi na lavici, obrátení proti smeru jazdy. Okolo nich sa mihali stále ďalšie oceľové ploty s ostnatým drôtom navrchu.

Keď míňali tábor A, mohli si prezrieť aj väzňov. Zopár ich posedávalo na schodoch dlhej, bezútešnej budovy. Na pravej strane prebiehal basketbalový zápas. Všetci hráči boli čierni. Naľavo sa hral volejbal, očividne len pre bielych. Tábory B, C a D nevyzerali o nič lepšie. „Ako to tu môže niekto prežiť?“ spýtal sa Neely ticho, skôr sám seba než ostatných.

Na križovatke odbočili a onedlho sa dostali k táboru E, ktorý vyzeral o čosi novší. Pri tábore F zastali a pešo prešli päťdesiat metrov k miestu, kde sa plot zatáčal o deväťdesiat stupňov. Strážnik niečo zamrmlal do vysielačky, potom sa obrátil k návštevníkom a ukázal za roh. „Choďte vedľa plota až k tomu bielemu stĺpu. O chvíľu príde za vami.“ Neely a Paul vykročili po páse čerstvo pokosenej trávy hneď vedľa plota. Strážnik s Malom ostali vzadu a rýchlo o nich stratili záujem.

Za budovou vedľa basketbalového ihriska bola betónová plocha, posiata sudmi rôznych veľkostí, lavičkami na posilňovanie a stohmi závaží na činky. Na rannom slnku sa tam morilo niekoľko obrovských černochov aj belochov. Nahé hrude a chrbty sa im leskli od potu. Očividne zdvíhali činky niekoľko hodín každý deň.

„Tam je,“ povedal Paul. „Práve vstáva z lavice, tam vľavo.“

„Veru tak. Je to on,“ prisvedčil Neely, fascinovaný scénou, ktorá sa len tak hocikde nevidí.

Hneď nato pristúpil k Jessemu Trappovi kápo, niečo mu povedal a on prešiel pohľadom po plote, až kým nezbadal blížiacu sa dvojicu. Hodil na lavičku uterák a pomalým, no ráznym sparťanským krokom vykročil cez betónovú plochu a prázdne basketbalové ihrisko až k pokosenej tráve pri plote okolo tábora F.

Aj z diaľky vyzeral obrovský, no až keď sa priblížil, mohli vidieť, nakoľko sa mu zväčšili svaly na hrudi, krku a ramenách, ktoré mal vypracované už aj pred rokmi. Hrali s ním iba jednu sezónu – oni boli druháci a on v poslednom ročníku – a videli ho v šatni nahého. Zažili, ako v posilňovni dokázal len tak odhodiť plne zaťaženú činku. Vo vzpieraní prekonal všetky dovtedajšie sparťanské rekordy.

Teraz vyzeral dvakrát taký veľký, s krkom ako dubový peň a plecami širokými ako dvere. Bicepsy a tricepsy mal oproti bežnému človeku minimálne dvojnásobné. Jeho brucho pripomínalo ulicu vydláždenú mačacími hlavami.

Vlasy mal ostrihané na ježka, čo ešte viac zdôrazňovalo symetrickosť jeho hlavy. Keď sa dostal až k nim, sklonil ju a usmial sa. „Ahoj, chlapci,“ pozdravil ich, ešte stále zadychčaný po poslednej sérii cvikov.

„Ahoj, Jesse,“ odzdravil Paul.

„Ako sa máš?“ spýtal sa Neely.

„Celkom sa mi darí. Nemôžem sa sťažovať. Rád vás zasa vidím. Nechodí za mnou veľa návštev.“

„Máme zlé správy, Jesse,“ povedal mu Paul.

„To mi došlo.“

„Rake je mŕtvy. Zomrel včera v noci.“

Jesse sklonil hlavu, až kým sa nedotýkal bradou masívnej hrude. Zdalo sa, akoby sa po tejto smutnej správe od pása nahor akosi scvrkol. „Mama mi písala, že je chorý,“ povedal so zavretými očami.

„Mal rakovinu. Diagnostikovali mu ju asi pred rokom a postupovala veľmi rýchlo. Koniec nastal skôr, ako sa predpokladalo.“

„Bože, bože. Myslel som si, že bude žiť večne.“

„To sme si asi mysleli všetci,“ prikývol Neely.

Desať rokov vo väzení Jesseho naučilo ovládať všetky emócie, ktoré cítil. Nasilu prehltol a otvoril oči. „Vďaka, že ste prišli. Nemuseli ste.“

„Chceli sme ťa vidieť, Jesse,“ povedal Neely. „Často na teba myslím.“

„Náš úžasný Neely Crenshaw.“

„To už bolo dávno.“

„Prečo mi občas nenapíšeš? Ešte ma tu čaká osemnásť rokov.“

„Napíšem, Jesse. Sľubujem.“

„Vďaka.“

Paul niekoľkokrát rozpačito kopol do trávy. „Vieš, Jesse, zajtra sa na Poli koná pohreb. Bude na ňom kopa Rakových chlapcov, čo mu chcú naposledy vzdať hold. Mal vraví, že by mohol využiť pár kontaktov a vybaviť ti priepustku.“

„Vylúčené, človeče!“

„Máš tam veľa priateľov, Jesse.“

„Bývalých priateľov, Paul. Ľudí, ktorých som sklamal. Všetci si budú na mňa ukazovať prstom a hovoriť: ‚Pozrite, to je Jesse Trapp. Mohol byť hviezda, ale začal si s drogami. Posral si život. Poučte sa z toho, deti. Pozrite, ako dopadol, a radšej sa od toho svinstva držte čo na j ďalej.‘ Ďakujem, neprosím. Nechcem, aby si na mňa ľudia ukazovali.“

„Rake by ťa tam určite chcel mať,“ nedal sa Neely.

Jesse opäť sklonil hlavu a zavrel oči. Chvíľu ostal nehybne stáť. „Eddieho Raka som mal rád ako nikoho na celom svete. Bol na súde aj v deň, keď ma poslali sem. Zničil som si život a nekonečne ma to ponížilo. Zničil som život aj rodičom a bolo mi z toho na vracanie. Najviac zo všetkého ma však bolelo, že som sklamal kouča Raka. To ma bolí dodnes. Môžete ho pochovať aj bezo mňa.“

„Je to na tebe, Jesse,“ povedal mu Paul.

„Vďaka, ale radšej to odmietnem.“

Nasledovala dlhá odmlka, počas ktorej všetci traja uprene hľadeli do trávy. Nakoniec sa ozval Paul: „Raz týždenne sa vídam s tvojou mamou. Drží sa dobre.“

„Vďaka. Navštevuje ma každú tretiu nedeľu v mesiaci. Mal by si sa tu občas zastaviť aj ty. Len tak, na kus reči. Človeku tu vie byť dosť smutno.“

„Prídem, Jesse.“

„Sľubuješ?“

„Sľubujem. A bol by som rád, keby si si to s tým zajtrajškom ešte rozmyslel.“

„Už som rozhodnutý. Ja sa za Raka pomodlím a vy ho pochováte.“

„Ako chceš.“

Jesse pozrel doprava. „To je Mal?“ spýtal sa.

„Áno. Priviezol nás.“

„Povedzte, že mi môže… viete čo.“

„Urobím to, Jesse,“ prisľúbil mu Paul. „S radosťou.“

„Vďaka, chlapci,“ povedal Jesse. Potom sa zvrtol a odišiel.

O štvrtej popoludní sa dav pri bráne Rakovho poľa rozostúpil, aby mohol pohrebný voz zacúvať do správnej polohy. Zadné dvere sa otvorili, ôsmi čestní nosiči vytvorili dva krátke rady a vytiahli truhlu. Ani jeden z nich nebol bývalý sparťan. Eddie Rake o svojom poslednom vystúpení veľa premýšľal a rozhodol sa nikoho neuprednostňovať. Vybral si nosičov spomedzi svojich asistentov.

Procesia pomaly vykročila po trati okolo ihriska. Za rakvou kráčala pani Lila Raková, jej tri dcéry s manželmi a pekná zostava vnúčat. Nasledoval kňaz a po ňom bubeníci sparťanskej pochodovej kapely, ktorí pred tribúnou domácich tlmene zavírili paličkami.

Za líniou štyridsiatich yardov na domácej strane stál veľký biely stan ukotvený vo vedrách s pieskom, aby sa nepoškodil posvätný trávnik Rakovho poľa. Na značke päťdesiatich yardov, z ktorej tak dlho a dobre koučoval, sa truhla zastavila. Vyložili ju na starožitný írsky stôl, ktorý dodala Lilina najlepšia priateľka, a rýchlo obložili kvetmi. Keď bolo všetko naaranžované, rodina sa postavila okolo stola ku krátkej modlitbe. Potom sa začal vytvárať rad ľudí, ktorí im prišli kondolovať.

Ťahal sa po celej trati až za bránu a autá prítomných stáli ešte aj na ceste k Rakovmu poľu.

Neely trikrát prešiel okolo domu, kým našiel dosť odvahy na to, aby zastavil. Na prístupovej ceste stálo auto z požičovne. Cameron sa vrátila. Keď neskoro po večeri zaklopal na dvere, cítil sa rovnako nervózny, ako keď tam prišiel prvý raz v živote. Vtedy mal pätnásť rokov, čerstvý vodičský preukaz, rodičovské auto, dvadsať dolárov, prvé chĺpky na brade hladko oholené a chystal sa pozvať Cameron na prvé ozajstné rande.

Pripadalo mu to ako pred sto rokmi.

Otvorila mu pani Lanová. Ona sama vyzerala celkom ako kedysi, jeho však nespoznala.

„Dobrý večer,“ povedala ticho. Stále bola krásna, jemná a očividne odmietala zostarnúť.

„Dobrý večer, pani Lanová. To som ja, Neely Crenshaw.“

Len čo to vyslovil, spoznala ho. „Aha, pravdaže, Neely! Ako sa máš?“

Bolo mu jasné, že jeho meno sa v tomto dome dlhé roky nespomínalo v dobrom, takže si nebol istý, ako ho prijmú. Lanovci však boli veľkodušní ľudia, o niečo vzdelanejší a bohatší ako väčšina Messinčanov. Ak aj na niekoho mysleli s nevôľou, a on si bol istý, že práve to je jeho prípad, rozhodne to nedali najavo. Aspoň teda Cameronini rodičia.

„Celkom dobre,“ odvetil.

„Pôjdeš ďalej?“ spýtala sa žena, otvárajúc dvere. Nevyslovila to bohvieako nadšene.

„Áno. Rád.“ Vošiel dnu, poobzeral sa po vstupnej hale a povedal: „Stále tu máte krásne, pani Lanová.“

„Ďakujem. Môžem ti ponúknuť čaj?“

„Ďakujem, neprosím si. Vlastne som prišiel za Cameron. Je doma?“

„Áno.“

„Rád by som sa s ňou pozdravil.“

„Je mi veľmi ľúto, ako dopadol váš kouč Rake. Viem, že pre vás chlapcov znamenal úplne všetko.“

„Áno, pani.“ Opäť sa poobzeral, snažiac sa zachytiť nejaké zvuky z domu.

„Idem po Cameron,“ vyhlásila a vytratila sa. Neely čakal a čakal, až sa nakoniec obrátil k veľkému oválnemu oknu vo vstupných dverách a zahľadel sa na temnú ulicu.

Po dlhej chvíli sa za ním ozvali kroky a hneď nato aj známy hlas. „Ahoj, Neely,“ pozdravila ho Cameron.

Zvrtol sa a chvíľu na ňu hľadel rovnako uprene ako ona naňho. Akosi mu chýbali správne slová, takže len pokrčil plecami a vyhŕkol: „Išiel som okolo, tak som si vravel, že ťa prídem pozdraviť. Dlho sme sa nevideli.“

„Veru tak.“

Vážnosť chyby, ktorú spravil, ho zasiahla plnou silou.

Cameron bola ešte oveľa krajšia ako na strednej škole. Husté gaštanové vlasy mala uviazané do chvosta, tmavé modré oči zdôraznené drahými modernými okuliarmi a na sebe hrubý sveter a napasované vyblednuté džínsy, prezrádzajúce, že má stále úžasnú postavu. „Vyzeráš super,“ zamrmlal, obdivujúc jej vzhľad.

„Aj ty.“

„Môžeme sa porozprávať?“

„O čom?“

„O živote, láske, futbale… Je celkom možné, že sa už nikdy neuvidíme, a chcel som ti niečo povedať.“

Otvorila dvere a spolu s ním vyšla na širokú verandu nad schodmi. Dávala si pozor, aby sa k nemu priveľmi nepribližovala. Päť minút obaja mlčali.

„Bol som s Natom,“ povedal napokon Neely. „Prezradil mi, že bývaš v Chicagu, si šťastne vydatá a máš dve dcérky.“

„To je pravda.“

„Za koho si sa vydala?“

„Za Jacka.“

„Ktorého?“

„Jacka Seawrighta.“

„Odkiaľ je?“

„Zoznámila som sa s ním vo Washingtone. Po strednej som tam nejaký čas pracovala.“

„A koľko majú tvoje deti?“

„Päť a tri roky.“

„Čo robí Jack?“

„Slané pečivo.“

„Slané pečivo?“

„Áno. Také tie okrúhle vecičky. V Messine sme ich nemali.“

„Okej. Takže má niečo ako obchod so slaným pečivom?“

„Obchody.“

„Viac než jeden?“

„Stoštyridsaťšesť.“

„Takže ste na to celkom dobre?“

„Jeho firma má hodnotu osem miliónov.“

„Ojoj. Tá moja má hodnotu dvanásťtisíc, a aj to len vtedy, keď sa mi darí.“

„Vravel si, že mi chceš niečo povedať.“ Ani náznakom nedala najavo, že by sa mu darilo dostať pod jej ľadovú škrupinu. Nezaujímala sa o žiadne podrobnosti z jeho života.

Z drevených schodov v hale začul tiché kroky. Nepochybne tam stála Cameronina matka, snažiaca sa počúvať, o čom hovoria. Niektoré veci sa nikdy nezmenia.

Zdvihol sa vietor a po tehlovom chodníku pred domom sa začali preháňať dubové listy. Neely si pošúchal ruky a povedal: „Dobre. Tu to je. Kedysi dávno som spravil veľmi zlú vec a celé roky sa za ňu hanbím. Bola to chyba. Bol som hlúpy, sebecký, ubližoval som druhým a čím som starší, tým viac to ľutujem. Prišiel som sa ti ospravedlniť, Cameron. Prišiel som ťa poprosiť o odpustenie.“

„Už som ti odpustila. Môžeš na to spokojne zabudnúť.“

„To práve nemôžem. A nebuď taká hrozne milá.“

„Boli sme len decká, Neely. Mali sme šestnásť. Je to ako v inom živote.“

„Boli sme zaľúbení, Cameron. Zbožňoval som ťa od desiatich rokov a chodil som sa s tebou držať za ruku za telocvičňu, aby ma nevideli ostatní chlapci.“

„Toto naozaj nechcem počúvať.“

„Dobre, ale nemohol by som to zo seba predsa len dostať? Nemohla by si sa pritom správať trocha ukrivdenejšie?“

„Už som sa cez to preniesla, Neely. Nebolo to ľahké.“

„Ja možno nie.“

„Ale, no tak! Vytvor si vlastný život! A keď sa už o to budeš snažiť, mohol by si zároveň skúsiť dospieť. Už nie si futbalový hrdina.“

„A je to tu. Presne to som chcel počuť. Len do toho. Vypáľ to na mňa z oboch hlavní.“

„Prišiel si sa sem hádať, Neely?“

„Nie. Prišiel som ti povedať, že mi je to ľúto.“

„A už si to aj povedal. Čo keby si teda zasa odišiel?“

Zahryzol si do jazyka a nechal uplynúť niekoľko sekúnd. „Prečo chceš, aby som odišiel?“

„Pretože ťa nemám rada, Neely.“

„A máš na to plné právo.“

„Trvalo mi desať rokov, kým som ťa zo seba dostala. Keď som sa zaľúbila do Jacka, konečne som bola schopná na teba zabudnúť. Dúfala som, že ťa už nikdy neuvidím.“

„Myslievaš na mňa niekedy?“

„Nie.“

„Nikdy?“

„Možno raz za rok, keď na mňa príde slabá chvíľka. Jack raz sledoval futbalový zápas, pri ktorom sa rozohrávač zranil natoľko, že ho museli odniesť na nosidlách. Vtedy som si na teba spomenula.“

„Príjemná myšlienka.“

„Alebo aspoň nie nepríjemná.“

„Ja na teba myslím v jednom kuse.“

V ľade sa objavila maličká trhlina, keď sťažka vydýchla a zatvárila sa frustrovane. Naklonila sa dopredu a oprela sa lakťami o kolená. Dvere za nimi sa otvorili a z domu vyšla pani Lanová s malým podnosom. „Vravela som si, že možno budete chcieť čokoládu,“ vyhlásila, ukladajúc ho na kraj verandy, do veľkého voľného priestoru medzi nimi.

„Ďakujem,“ povedal Neely.

„Trocha vás zahreje,“ pokračovala žena. „Cameron, mala by si si dať ponožky.“

„Áno, mama.“

Dvere sa zavreli. Ponúknutú čokoládu obaja ignorovali. Neely túžil po dlhom rozhovore, v rámci ktorého by prebrali viacero vecí, čo ho celé roky trápili. Cameron k nemu kedysi cítila niečo veľmi silné a on si to teraz potreboval potvrdiť. Chcel krik, slzy, možno aj nejakú tú facku. Chcel, aby mu skutočne odpustila.

„Takže ty si normálne sledovala futbalový zápas?“ nadhodil.

„Nie. Sledoval ho Jack. Ja som náhodou išla okolo.“

„Je futbalový fanúšik?“

„Vlastne nie. Keby bol veľkým nadšencom pre ten váš futbal, nebola by som sa zaňho vydala.“

„Stále nemôžeš futbal ani vystáť?“

„Dá sa to tak povedať. Chodila som na Hollins – je to čisto dievčenská škola, takže som sa mu tam mohla vyhnúť.“

„Tak prečo si sem vlastne prišla?“

„Kvôli pani Lile. Dvanásť rokov mi dávala hodiny klavíra.“

„Jasné.“

„Rozhodne tu nie som, aby som si uctila Eddieho Raka.“ Zobrala si z tácky hrnček a chytila ho do oboch rúk. Neely spravil to isté.

Keď pochopila, že jej nečakaný hosť sa nechystá odísť, začala sa pred ním trocha otvárať. „Na internáte som mala spolubývajúcu, ktorej brat hral za Štátnu. Raz – bolo to v druhom ročníku – som vošla do jej izby práve vtedy, keď sledovala zápas. V centre diania bol úžasný Neely Crenshaw. Preháňal sa s chlapcami z Techu hore-dolu po ihrisku, diváci šaleli a komentátori sa išli potrhať samou chválou na tohto fantastického mladého rozohrávača. No a vtedy som si pomyslela: Tak dobre. Presne to predsa vždy chcel, no nie? Túžil byť veľký hrdina, predvádzať sa pred nadšenými davmi… Na škole sa oňho určite všetky bijú. Neprestajne ho nejaká uháňa. Je to naša superhviezda. Fantastický Neely.“

„Dva týždne nato som už ležal v nemocnici.“ Iba nad tým mykla plecom. „To som nevedela. Nesledovala som tvoju závratnú kariéru.“

„Kto ti to nakoniec povedal?“

„Na vianočné prázdniny som sa vrátila domov a zašla si s Natom na obed. Povedal mi, že už nikdy nebudeš hrať. Je to neskutočne hlúpy šport. Chlapci a mladí muži sa v ňom navzájom mrzačia.“

„Tak to máš pravdu.“

„Ale povedz mi, Neely, ako to vyzeralo s dievčatami? Čo sa stalo s tými kadejakými obdivovateľkami a pobehlicami, keď si prestal byť veľký hrdina?“

„Vyparili sa.“

„To muselo byť pre teba fakt na umretie.“

Konečne začíname robiť pokroky, pomyslel si Neely. Len nech zo seba dostane všetok jed.

„Na tom zranení nebolo nič príjemné.“

„A z teba sa stal úplne obyčajný smrteľník, celkom ako my ostatní?“

„Asi áno, ibaže s obrovskou záťažou. Nie je ľahké byť zabudnutý hrdina.“

„Stále si na to zvykáš?“

„Keď si v osemnástich hviezdou prvej veľkosti, na stratu slávy si zvykáš po celý zvyšok života. Snívaš o starých zlatých časoch, aj keď vieš, že sa už nikdy nevrátia. Ľutujem, že som kedy videl šišatú loptu.“

„To ti neverím.“

„Bol by som iba obyčajný človek s dvoma zdravými nohami. Navyše, nebol by som spravil tú osudnú chybu s tebou.“

„Ale, no tak, Neely! Len sa mi tu nerozplač. Mali sme len šestnásť.“

Nasledovala ďalšia dlhá odmlka, počas ktorej popíjali čokoládu z hrnčekov a pripravovali sa na ďalšie podanie a protiútok. Neely sa na toto stretnutie pripravoval celé týždne. Cameron nemala tušenia, že sa u nej objaví, on však vedel, že ani moment prekvapenia mu nijako nepomôže. Mala odpovede na všetky otázky.

„Nič nevravíš,“ poznamenal napokon.

„Nemám čo,“ odvetila.

„No tak, Cameron, konečne máš šancu napáliť mi to naplno.“

„Prečo by som to robila? Snažíš sa vo mne vyvolať bolestné spomienky, na ktoré som sa celé roky snažila zabudnúť. Prečo si myslíš, že sa chcem vracať na strednú školu a opäť sa popáliť? Vyrovnala som sa s tým, Neely. Ty očividne nie.“

„Chceš vedieť, ako dopadla Screamer?“

„Ani náhodou.“

„Je z nej koktailová servírka v jednom lacnom kasíne v Las Vegas – tučná, škaredá, vyzerá na päťdesiat, aspoň podľa Paula Curryho, ktorý ju tam stretol. Očividne išla do Hollywoodu, pokúsila sa prebojovať cez posteľ až na vrchol, no zadupal ju milión rovnakých princezničiek z malého mesta, ktoré sa tam snažia urobiť posteľovú kariéru.“

„To ma neprekvapuje.“

„Paul vravel, že vyzerala unavene.“

„To mi je jasné. Vyzerala tak už na strednej škole.“

„Cítiš sa teraz lepšie?“

„Cítila som sa lepšie pred tým, ako si prišiel, Neely. Nezaujímam sa o teba ani o tú tvoju princezničku z malého mesta.“

„No tak, Cameron. Buď úprimná. Musí byť pre teba zadosťučinením, keď počuješ, že Screamer sa prepadá čoraz hlbšie, zatiaľ čo tvoj život vyzerá nádherne. Vyhrala si nad ňou.“

„Nesúťažila som s ňou. Kašlem na ňu.“

„Kedysi si na ňu nekašlala.“

Vrátila hrnček na podnos a opäť sa naklonila dopredu. „Čo chceš odo mňa počuť, Neely? Naozaj ti musím hovoriť veci, ktoré sú každému zrejmé? Ako mladá pubertiačka som ťa šialene milovala. Nemalo by ťa to prekvapiť, pretože som ti to vravela každý deň. Ty si hovoril to isté. Trávili sme spolu všetok čas, čo sa dal, chodili spolu na hodiny aj všade inde. Z teba sa však stal obrovský futbalový hrdina a odrazu ťa chcela každá. Najmä Screamer. Mala dlhé nohy, pekný zadoček, krátke sukne, veľké prsia a blond vlasy, takže sa jej podarilo dostať ťa do postele či skôr na zadné sedadlo auta. Rozhodol si sa, že sa ti to páči a chceš viac. Ja som bola len milá a tvrdo som za to zaplatila. Zlomil si mi srdce, ponížil si ma pred všetkými známymi a nadlho si mi pokazil život. Nevedela som sa dočkať, kedy konečne odídem z tohto mesta.“

„Stále sa mi nechce veriť, že som spravil niečo také.“

„Ale spravil si to.“ Hlas mala napätý a trocha sa jej triasol. Zaťala zuby, odhodlaná nedať najavo žiadne emócie. Neely ju už nikdy nesmel primäť k plaču.

„Je mi to hrozne ľúto.“ Pomaly sa postavil, dávajúc si pozor, aby si pritom veľmi nezaťažoval ľavé koleno. „Vďaka, že si mi dala šancu povedať ti to.“

„Nemáš za čo.“

„Zbohom.“

Zišiel po schodoch a krívajúc vykročil po chodníku k bráne. Už bol tesne pri aute, keď za sebou začul: „Počkaj, Neely.“

Vďaka svojmu intenzívnemu romániku s Brandy Skimmelovou, známou ako Screamer a neskôr v istých kruhoch aj ako Tessa Canyonová, poznal všetky zadné uličky a opustené miesta v Messine. Obišli Karrov kopec, kde sa na chvíľu zastavili, aby sa pozreli na futbalové ihrisko pod ním. Rad ľudí, ktorí prišli vzdať hold slávnemu koučovi, sa stále ťahal až za bránu areálu. Na strane domácich boli zažaté reflektory a parkovisko bolo plné áut, rovnako ako cesta k nemu.

„Hovorí sa, že Rake sedával práve tu – myslím po tom, čo ho vyhodili. Sledoval odtiaľto zápasy.“

„Mali ho radšej zavrieť,“ zavrčala Cameron. Boli to jej prvé slová od chvíle, čo odišli od domu.

Zaparkovali neďaleko tréningového ihriska a prešmykli sa dnu bránou na strane hostí. Vyšliapali po schodoch na tribúnu. Stále sa držali dosť ďaleko od seba, hoci už nie tak výrazne ako spočiatku. Posadili sa a dlho pozorovali dianie pod sebou.

Biely stan pred lavičkami domácich vyzeral ako zmenšená pyramída. Truhlu nebolo skoro vôbec vidieť. Všade naokolo postávali ľudia, držiaci svoju vlastnú vigíliu. Pani Lila a ostatní členovia rodiny už odišli. Okolo stanu sa kopilo toľko kvetov, že zasahovali až na bežeckú trať. Po nej sa pomaly presúval nekonečný rad ľudí čakajúcich na to, kedy sa podpíšu, pozrú na zosnulého, možno uronia slzu a rozlúčia sa so svojou legendou. Na tribúne nad nimi sedeli skupinky Rakových chlapcov rôzneho veku. Niektorí sa zhovárali, iní sa smiali, väčšina však len nehybne hľadela na Pole, stan a truhlu.

Na strane hostí sedeli iba dvaja ľudia. Nik si ich nevšímal.

Prvá sa ozvala Cameron. Hovorila veľmi ticho. „Kto sú tí ľudia hore na tribúne?“

„Hráči. Včera a predvčerom som tam bol aj ja. Čakali sme, kedy Rake zomrie.“

„Takže všetci sa vracajú domov?“

„Väčšina. Aj ty si prišla.“

„Pravdaže. Pochovávame nášho najslávnejšieho občana.“

„Ty si ho nemala veľmi rada, však?“

„Nepatrila som medzi jeho fanúšikov. Pani Lila je silná žena, ale jemu sa nemohla rovnať ani ona. Na Poli to bol hotový diktátor a často zabúdal, že doma by sa mal správať ináč. Nie, Eddieho Raka som vôbec nemala rada.“

„Neznášala si futbal.“

„Neznášala som teba a tým aj futbal.“

„Aké rázne dievča!“

„Navyše to bolo hlúpe. Dospelí muži, čo plačú po prehre. Celé mesto, ktoré žije a umiera s každým zápasom.

Každý piatok raňajky s modlitbami, akoby Bohu záležalo na tom, kto vyhrá vo futbalovom zápase dvoch stredných škôl. Viac peňazí minutých na futbal ako na všetky ostatné študentské aktivity dohromady. Zbožňovanie sedemnásťročných chlapcov, ktorí rýchlo nadobudnú pocit, že sú naozaj čosi ako bohovia. Dvojitý meter – ak niektorý z hráčov podvádzal na skúškach, všetci sa išli potrhať, aby to nejako zakamuflovali. Ak spravil to isté ktosi iný, letel zo školy. Hlúpe dievčatká, ktoré sa nevedia dočkať, kedy sa oddajú niektorému zo sparťanov. Všetko pre dobro mužstva. Messina potrebuje, aby sa jej panny dobrovoľne obetovali. Aha, a celkom som zabudla na pomocníčky! Každý hráč dostane vlastnú otrokyňu, ktorá mu bude v stredu piecť koláčiky, vo štvrtok vyvesí pred jeho domom transparent, v piatok mu vyleští helmu a čo mu poskytne v sobotu, Neely? Letmý sex?“

„Iba ak ho chceš.“

„Je to smutné. Vďaka, že si mi ukázal, ako z toho von.“

Keď sa na to pozeral z odstupu pätnástich rokov, aj jemu to odrazu pripadalo dosť hlúpe.

„Ale na zápasy si chodila,“ podotkol.

„Iba na niektoré. Máš vôbec predstavu, ako to v tomto meste vyzerá v piatok večer? Nikde niet živej duše. S Phoebe Coxovou sme sa zvykli prešmyknúť tadiaľto, cez bránu hostí, a pozerať sa na zápas z ich strany. Vždy sme priali Messine porážku, ale nikdy na ňu nedošlo. Aspoň nie na našom ihrisku. Robili sme si vtipy z kapely, roztlieskavačiek, dievčat, čo okolo vás pobehovali, aj zo všetkého ostatného – pretože sme k tomu nepatrili. Nevedela som sa dočkať, kedy pôjdem na vysokú.“

„Vedel som, že si tu.“

„Ale kdeže.“

„Naozaj som to vedel. Prisahám.“

Cez ihrisko sa k nim doniesol tichý smiech. Rakovi chlapci si očividne rozprávali veselé historky z tréningov alebo zápasov. Tesne pod kabínkou pre tlač Neely rozoznal Sila a Paula v skupinke desiatich mužov. Pivo tieklo prúdom.

„Po tom, ako si sa jej hodil do postele,“ pokračovala Cameron, „a mňa sa zbavil ako starej ponožky, mi ostávali ešte celé dva roky v tomto meste. Stávalo sa, že som ťa videla v hale, knižnici alebo dokonca v triede a naše pohľady sa na sekundu stretli. V tých chvíľach si sa odrazu vôbec netváril ako namyslený hrdina s arogantným úsmevom. Na zlomok sekundy si mi pripadal ako celkom obyčajný človek a bolo mi jasné, že ti na mne stále záleží. Bez váhania by som sa bola k tebe vrátila.“

„A ja som zasa túžil po tebe.“

„Tomu sa len ťažko verí.“

„Je to pravda.“

„Lenže, pravdaže, tu ešte boli tie sexuálne pôžitky.“

„Nemohol som si pomôcť.“

„Gratulujem, Neely. Ty a Screamer ste si začali užívať už v šestnástich. Pozri sa, ako dnes vyzerá. Je tučná a unavená.“

„Počula si klebety o tom, že bola tehotná?“

„Isteže. V tomto meste skôr unikneš komárom než klebetám.“

„V lete pred posledným ročníkom mi oznámila, že otehotnela.“

„To je ale prekvapenie! Neučili ste sa biológiu?“

„Preto sme sa odviezli do Atlanty,“ pokračoval, ignorujúc jej sarkazmus. „Nechala si tam urobiť potrat a ja som ju zaviezol naspäť do Messiny. Nepovedal som to živej duši.“

„Dvadsaťštyri hodín odpočívala a zasa išla naplno, však?“

„Takmer.“

„Aby bolo jasné, Neely, tvoj sexuálny život ma už dosť unavuje. Celé roky bol mojím prekliatím. Buď zmeň tému, alebo odchádzam.“

Nasledovala ďalšia nepríjemná pauza. Obaja hľadeli na rad trúchliacich, premýšľajúc, čo povedať. Do tváre im začal fúkať slabý vietor. Cameron sa objala rukami, akoby jej bolo zima. Neely musel premáhať nutkanie ísť k nej a objať ju sám. Vedel, že by to bolo nanič.

„Vôbec si sa ma nepýtala, ako teraz žijem,“ nadhodil.

„Prepáč. Už dávno som na teba prestala myslieť. Nebudem ti klamať, Neely. Pre mňa už nič neznamenáš.“

„Vždy si bola taká priama, bez veľkej snahy o zdvorilosť.“

„Na tom nie je nič zlé. Šetrí to čas.“

„Obchodujem s nehnuteľnosťami, žijem sám so psom, chodím so ženou, o ktorú vlastne nestojím, aj s druhou, čo má dve deti, a stále mi chýba exmanželka.“

„Prečo ste sa rozviedli?“

„Nezvládla to. Dvakrát potratila – druhý raz vo štvrtom mesiaci. Urobil som chybu a prezradil jej, že som raz financoval potrat svojho dievčaťa, a ona ma začala viniť zo smrti svojich detí. Mala pravdu. Cena za potrat je oveľa vyššia ako mizerné tri stovky, čo pýtajú na klinike.“

„Je mi ťa ľúto.“

„Desať rokov po tom, čo sme sa so Screamer vydali na tú osudnú cestu do Atlanty, moja žena druhý raz potratila. Bol to chlapček.“

„Teraz by som už naozaj rada odišla.“

„Prepáč.“

Už zasa sedeli na schodoch jej rodičovského domu. Svetlá boli zhasnuté a pán a pani Lanovci zrejme spali. Bolo niečo po jedenástej. „Myslím, že by si už mal ísť,“ povedala Cameron po chvíli.

„Máš pravdu.“

„Predtým si spomínal, že na mňa v jednom kuse myslíš. Rada by som vedela prečo.“

„Nemal som tušenia, ako vie bolieť zlomené srdce, až kým sa moja žena nezbalila a neodišla. Bolo to ako zlý sen. Prvýkrát som myslel na to, čo si si musela pretrpieť. Uvedomil som si, aký som bol k tebe krutý.“

„Dostaneš sa z toho. Trvá to asi tak desať rokov.“

„Vďaka.“

Vykročil po chodníku, potom sa však otočil a vrátil naspäť ku Cameron. „Koľko má Jack rokov?“ spýtal sa.

„Tridsaťsedem.“

„V tom prípade by podľa štatistiky mal zomrieť prvý. Keď sa to stane, zavolaj mi. Budem čakať.“

„To určite.“

„Prisahám. Nie je príjemné vedieť, že niekto na teba bude stále čakať?“

„Ešte som o tom nepremýšľala.“

Sklonil sa a pozrel jej do očí. „Smiem ťa pobozkať na líce?“

„Nie.“

„Na prvej láske je niečo čarovné, Cameron. Niečo, čo mi bude navždy chýbať.“

„Zbohom, Neely.“

„Môžem ti aspoň povedať, že ťa ľúbim?“

„Nie. Zbohom, Neely.“

Piatok

Messina smútila ako nikdy predtým. V piatok o desiatej dopoludnia boli zavreté všetky kancelárie, obchody aj kaviarne na hlavnom námestí. Ani na súde sa nepracovalo. Fabriky na okrajoch mesta vyhlásili deň voľna, akoby bol nejaký sviatok, hoci oslavovať by sa v tento deň chcelo len málokomu.

Mal Brown rozostavil svojich zástupcov okolo strednej školy, kde vznikla vážna dopravná zápcha. Všetci smerovali na Rakovo pole. Tribúna domácich sa do jedenástej takmer celá zaplnila a okolo stanu pri čiare päťdesiatich yardov sa zhromaždili bývalí hráči – zabudnutí hrdinovia mesta. Niektorí nehybne stáli, iní sa prechádzali hore-dolu. Väčšina mala na sebe zelené klubové tričko, ktoré všetci dostávali pri nástupe do posledného ročníka. Takmer všetkým sa na bruchu poriadne vydúvalo. Zopár z nich – najmä bankári, právnici a lekári – malo na tričku oblečené sako, no aj tak bolo vidieť, že sú v zelenom.

Zhora z tribúny sa na to pozerali tisícky fanúšikov, vychutnávajúce si možnosť opäť vidieť svojich starých hrdinov. Najviac sa zaujímali o tých, ktorých čísla sa už nesmeli používať. „Tam je Roman Armstead, číslo osemdesiatjeden. Hral za Packers.“

„A tam je Neely Crenshaw, číslo devätnásť.“

V stane hralo sláčikové kvarteto žiakov posledného ročníka a zvukový systém to prenášal po celom štadióne. Neprestajne prichádzali ďalší a ďalší Messinčania.

Tentoraz tam nebola rakva, ktorej by sa mohli klaňať. Eddie Rake už ležal v zemi. Pani Lila s rodinou dorazila bez väčších fanfár a dobrú polhodinu sa objímala s bývalými hráčmi čakajúcimi pred stanom. Tesne pred poludním prišiel kňaz, po ňom kostolný zbor, no dav divákov nebol ani zďaleka usadený. Keď na tribúne domácich neostalo jediné voľné miesto, návštevníci sa začali stavať pozdĺž zábran okolo trate. Nikto sa nikam neponáhľal, Messina si chcela túto chvíľu vychutnať naplno a navždy uložiť do pamäti.

Rake si želal, aby jeho chlapci stáli na Poli, zhromaždení okolo malého pódia pri stane. Chcel aj to, aby mali na sebe klubové tričká. Toto želanie vyslovil v posledných dňoch života a ticho sa roznieslo po celom meste. Bežeckú trať zakrývali nepremokavé plachty, na ktorých bolo rozostavaných niekoľko sto skladacích stoličiek. Okolo pol jednej otec McCabe naznačil hráčom, aby sa posadili na svoje miesta. Pani Lila s rodinou sedeli v prvom rade.

Neely sa ocitol medzi Paulom Currym a Silom Mooneym. Okolo nich sedelo tridsať členov družstva z roku 1987. Dvaja medzičasom zomreli a šesť kamsi zmizlo. Zvyšok sa jednoducho nedostavil.

Pri severnom bránkovisku začali kvíliť gajdy a dav stíchol. Silo si takmer okamžite musel utrieť prvé slzy. Nebol sám. Ako sa po Poli niesli kvílivé tóny, trúchliacich začali premáhať hlboké emócie. Otec McCabe pomaly vystúpil na provizórne pódium a napravil si mikrofón.

„Dobrý deň,“ oslovil prítomných škrípavým hlasom, ktorý vďaka mamutím reproduktorom ozvučenia štadióna muselo byť počuť minimálne trištvrte kilometra ďaleko. „Vitajte na našej oslave života Eddieho Raka. V mene pani Lily Rakovej, jej troch dcér, ôsmich vnúčat a zvyšku rodiny vás vítam a ďakujem, že ste prišli.“

Otočil prvý list poznámok. „Carl Edward Rake sa narodil pred sedemdesiatimi dvoma rokmi v Gaithesburghu v štáte Maryland. Pred štyridsiatimi ôsmimi rokmi sa oženil s Lilou Saundersovou. Pred štyridsiatimi štyrmi rokmi ho messinská stredná škola prijala na miesto vrchného kouča školského futbalového mužstva. V tom čase mal dvadsaťosem rokov a žiadne skúsenosti s prácou vrchného kouča, a vždy vravel, že ju dostal, pretože to nik iný nechcel robiť. Koučoval našich chlapcov tridsaťštyri rokov, vyhral vyše štyristo zápasov, získal pre mesto trinásť titulov z majstrovstiev štátu a tak by som mohol pokračovať. Všetci tie čísla dobre poznáme. Čo je však ešte dôležitejšie, dotkol sa života nás všetkých. Kouč Rake v stredu večer zomrel. Dnes dopoludnia ho pochovali so skromným obradom, na ktorom sa zúčastnili iba členovia jeho rodiny. Na jeho výslovnú žiadosť a so súhlasom rodiny Reardonovcov leží hneď vedľa Scottyho. Minulý týždeň mi pri jednom z našich rozhovorov prezradil, že sa mu o Scottym sníva. Nevedel sa dočkať, kedy sa s ním stretne v nebi, objíme ho a ospravedlní sa mu.“

S dokonalým načasovaním počkal, nech sa dav chvíľu dusí slzami, a otvoril Bibliu.

Keď sa chystal znova prehovoriť, od brány sa ozval akýsi ruch. Komusi tam hlasno zaškrípala vysielačka, niekoľkokrát buchli dvere od auta a začali sa tam motať akísi ľudia. Otec McCabe sa na nich pozrel, čo spôsobilo, že to isté spravili aj všetci prítomní.

Cez bránu kráčal k dráhe obrovitý muž. Bol to Jesse Trapp, s ozbrojenými dozorcami po oboch stranách. Na sebe mal dokonale vyžehlené kaki nohavice a košeľu, oboje väzenské, iba putá mu už zložili. Jeho strážcovia mali na sebe uniformy a neboli oveľa menší ako on. Len čo ho dav spoznal, všetci zmeraveli. Kráčal po trati s hrdo vztýčenou hlavou, no v očiach mal čosi ako strach. Kam sa má posadiť? Zapadne tam? Nebude tam nevítaný hosť? Priblížil sa ku koncu tribúny a jeho pozornosť upútal ktosi medzi ľuďmi. Hneď nato sa ozvalo jeho meno a on zastal.

Bola to jeho matka – drobná ženička, stojaca pri zábradlí. Hodil sa k nej a pevne ju objal, zatiaľ čo dozorcovia sa rozpačito pozerali jeden po druhom, akoby sa potrebovali uistiť, či je v poriadku, keď odsúdený objíme svoju mamu.

Pani Trappová vytiahla z dokrčenej nákupnej tašky zelené tričko. Malo číslo 56 a jeho používanie sa oficiálne skončilo roku 1985. Jesse ho od nej prijal a pozrel na ostatných zhromaždených hráčov, snažiacich sa dovidieť na všetky detaily. Pred desaťtisíc ľuďmi, ktorí kedysi vrieskali od nadšenia, keď vybehol na hraciu plochu, si rýchlo rozopol a vyzliekol košeľu. Ukázal im tým viac dokonale vypracovaných svalov, než ktokoľvek z nich doteraz videl, a dokonca na chvíľu prestal, akoby im chcel dať možnosť vychutnať si túto chvíľu. Otec McCabe trpezlivo čakal, presne ako všetci ostatní.

Jesse si vyrovnal tričko, pretiahol si ho cez hlavu a chvíľu sa s ním trápil, kým nebolo poriadne zastrčené v nohaviciach. Na bicepsoch a hrudníku bolo napnuté na prasknutie, no väčšina prítomných sparťanov by dala čokoľvek za to, aby dokázala tak dokonale vyplniť to svoje. Na štíhlom páse mu bolo voľné, no inak vyzeralo, že sa každú chvíľu rozpadne. Keď bol hotový, opäť objal matku.

Ktosi zaaplaudoval, niekoľko ľudí sa postavilo a začalo tlieskať. Vitaj doma, Jesse, hovorili ich gestá. Stále ťa máme radi. Z plechových stupňov tribúny sa ozvalo dunenie, ako vstávali stále ďalší, a štadiónom sa niesol ohlušujúci aplauz. Messina vítala svojho padlého hrdinu. Jesse prikývol, neohrabane zamával divákom a pomaly vykročil k pódiu. Ovácie ešte zosilneli, keď si podal ruku s otcom McCabom a objal pani Lilu. Potom sa vyobjímal s množstvom bývalých spoluhráčov, až kým sa nedostal k voľnej stoličke, ktorá sa pod jeho váhou zaborila hlboko do zeme. Kým sa usádzal, z líc mu kvapkali slzy.

Otec McCabe počkal, dokiaľ sa štadión opäť neutíšil. Vedel, že v tento deň sa nikto nikam neponáhľa. Nikto sa nebude pozerať na to, koľko je hodín. Napravil si mikrofón a spustil: „Jednou z obľúbených biblických pasáží kouča Raka bol žalm dvadsaťtri. Naposledy sme si ho čítali minulý pondelok. Najradšej mal verš: ‚I keby som mal ísť tmavou dolinou, nebudem sa báť zlého, lebo ty si so mnou. Tvoj prút a tvoja palica, tie sú mi útechou.‘ Eddie Rake prežil svoj život bez strachu. Svojich zverencov učil, že pre tých, čo sú plachí a ustráchaní, niet miesta na stupňoch víťazov. Tí, čo sa boja riskovať, nič nezískajú. Pred pár mesiacmi prijal skutočnosť, že jeho smrť sa neodvratne blíži. Nebál sa choroby ani utrpenia, ktoré mu mala priniesť. Nebál sa rozlúčiť so svojimi milovanými. Jeho viera v Boha bola neotrasiteľná. ‚Smrť je len začiatok,‘ hovorieval často.“

Jemne sa uklonil poslucháčom a odišiel z pódia. Kostolný zbor k tomu začal ticho spievať. Jeho členovia mali na sebe šarlátovo-zlaté róby a po krátkom rozohrievaní spustili búrlivý hymnus Úžasná milosť. Hudba v prítomných prebudila množstvo emócií, ako to už pri takýchto príležitostiach býva. A nielen to. Vyvolala aj staré spomienky. Každý sparťanský hráč mal pred očami vlastné zážitky s Eddiem Rakom.

Pre Neelyho sa spomienky na Raka zakaždým začínali úderom do tváre, zlomeným nosom, pravým hákom, ktorým kouča poslal k zemi, a dramatickým súbojom o titul majstrov štátu. Vždy sa po nich prinútil ísť ďalej, preniesť sa cez bolestivé chvíle a spomínať na tie krajšie.

Iba veľmi zriedka sa nájde kouč, ktorý prinúti hráčov podvedome sa usilovať o to, aby ich pochválil za všetko, čo robia. Od chvíle, keď si Neely ako šiestak prvý raz obliekol dres, sa snažil upútať jeho pozornosť. Počas nasledujúcich šiestich rokov sa potom usiloval získať jeho pochvalu každou hodenou prihrávkou, zvládnutým behom, naučenou hrou, zdvihnutou činkou, každou hodinou plnou potu, každým prejavom k hráčom pred zápasom, každou šestkou, ktorá sa mu podarila, každým vyhratým zápasom, každým pokušením, ktorému odolal, a každým zoznamom najlepších študentov, na ktorý sa dostal. Chcel vidieť Rakovu tvár, keď vyhrá Heismanov pohár. Sníval o tom, ako mu kouč zatelefonuje, keď jeho škola získa celoštátny titul.

Rovnako zriedka sa však nájde kouč, kvôli ktorému človek nezabudne na žiadne zo svojich zlyhaní ani dlhé roky po tom, čo sa jeho futbalová kariéra skončila. Keď lekári Neelymu oznámili, že si už nikdy nezahrá, mal pocit, že sklamal všetky nádeje, ktoré doňho Rake vkladal. Keď sa mu rozpadlo manželstvo, priam videl, ako sa naňho kouč mračí. Keď sa jeho drobnej firme nijako výrazne nedarilo, bolo mu jasné, akú tvrdú prednášku by si k tomu vypočul od Raka, keby sa k nemu raz dostal. Jeho smrť mohla týchto démonov potlačiť, on sám však o tom dosť pochyboval.

Len čo zbor dospieval, na pódium vystúpila Ellen Raková-Youngová, najstaršia dcéra, a rozložila si pred sebou poskladaný papier. Podobne ako jej sestry, aj ona po skončení strednej školy veľmi rozumne ušla z Messiny a vracala sa tam, len keď to vyžadovali rodinné povinnosti. Tieň slávneho otca bol pre všetky jeho deti priťažký na to, aby pod ním dokázali v takomto malom meste prežiť. Teraz mala okolo štyridsaťpäť rokov, pracovala ako psychiatrička v Bostone a vyžaroval z nej pocit, že sem rozhodne nepatrí.

„V mene rodiny vám všetkým ďakujem za modlitby aj podporu, ktorú ste nám preukazovali v ťažkých posledných týždňoch. Otec zomrel s veľkou odvahou a dôstojnosťou. Hoci posledné roky nemal najlepšie, miloval toto mesto aj jeho obyvateľov a najmä svojich hráčov.“

Žiadny zo spomínaných hráčov by si ani za nič nedokázal vybaviť jediný moment, keď mu kouč túto nesmiernu lásku dal nejako najavo. Ak ich naozaj miloval, prejavoval to veľmi nezvyčajným spôsobom.

„Pred smrťou napísal krátky list a požiadal ma, aby som vám ho prečítala.“ Ellen si napravila okuliare, ticho zakašlala a sústredila sa na papier vo svojej ruke. „Tu je Eddie Rake. Hovorím k vám z hrobu. Ak plačete, okamžite s tým prestaňte.“ Z davu, ktorý dychtil po nejakom odľahčení, sa tu a tam ozval smiech. „Nikdy som v slzách nevidel žiadny zmysel. Môj život je ukončený, takže za ním neplačte. Nenariekajte ani kvôli spomienkam. Nepozerajte sa do minulosti – čaká vás kopa práce v budúcnosti. Som šťastný človek, ktorý prežil nádherný život. Mal som dosť rozumu na to, aby som sa oženil s Lilou, hneď ako som na to dostal príležitosť. Boh nás požehnal tromi nádhernými dcérami a – pri poslednom sčítaní – ôsmimi fantastickými vnúčatami. Už to samo osebe musí každému stačiť, no pre mňa mal Pán v zásobe ešte ďalšie požehnania. Priviedol ma k futbalu a do Messiny, môjho domova. Práve tu som sa zoznámil s vami – svojimi priateľmi a hráčmi. Nebol som schopný dať to najavo aj navonok, no chcel by som všetkým svojim chlapcom povedať, že každého jedného z nich som mal nesmierne rád. Veď prečo by akýkoľvek duševne zdravý človek koučoval stredoškolské mužstvo celých tridsaťštyri rokov? Pre mňa to bolo jednoduché. Miloval som svojich hráčov. Kiežby som im to dokázal aj povedať! Bohužiaľ, niečo také som proste nemal v povahe. Dosiahli sme spolu veľmi veľa, dnes sa však nechcem zaoberať našimi veľkými víťazstvami. Namiesto toho by som rád hovoril o dvoch veciach, ktoré ľutujem.“ Ellen sa odmlčala a opäť si odkašlala. Dav napäto zatajil dych. „Za tridsaťštyri rokov sa také vyskytli naozaj len dve. Ako som vravel, som šťastný človek. Prvé, čo ľutujem, je skon Scottyho Reardona. Nikdy mi ani v najhoršom sne nenapadlo, že ma raz budú viniť zo smrti jedného z mojich chlapcov, no svoju vinu prijímam. Pri spomienke na to, ako som ho držal v náručí, keď zomieral, sa mi každý deň môjho života tlačili do očí slzy. Svoje pocity som vyjadril pred jeho rodičmi, ktorí mi – ako dúfam – časom odpustili. Držím sa ich rozhrešenia a beriem si ho do hrobu. Teraz som už navždy so Scottym a spoločne sa dívame na túto chvíľu po tom, čo sme sa zmierili so svojou minulosťou.“ Nasledovala ďalšia odmlka, počas ktorej si Ellen uchlipla vody. „Druhá vec, ktorú ľutujem, sa odohrala počas zápasu o majstrovský titul roku tisícdeväťstoosemdesiatsedem. Cez prestávku po prvom polčase som v záchvate zlosti fyzicky napadol jedného z hráčov – nášho rozohrávača. Bol to zavrhnutia hodný – ak nie priam trestný – čin, ktorý mal pre mňa znamenať doživotný zákaz práce futbalového kouča. Ľutujem, čo som spravil. Keď som potom sledoval, ako naše mužstvo vybojúva víťazstvo aj proti oveľa silnejším súperom, cítil som nekonečnú pýchu a ešte väčšiu bolesť. Tá výhra bola najlepšou chvíľou v mojom živote. Ďakujem vám, chlapci.“

Neely sa nenápadne obzrel okolo seba. Všetci mali sklonené hlavy a väčšina aj zavreté oči. Silo si utieral tvár.

„Ale už stačilo záporov. Chcem už len povedať, že ľúbim Lilu, naše dievčatá aj vnúčatá. Po čase sa všetci zídeme v zasľúbenej zemi na druhom brehu. Boh s vami.“

Zbor zaspieval Kráčam s Tebou a rozplakali sa aj tí, ktorí sa doteraz premáhali.

Neely musel premýšľať, či sa Cameron aj teraz dokáže dokonale ovládať. Mal podozrenie, že áno.

Rake požiadal troch zo svojich hráčov, aby predniesli smútočnú reč. Ich prejavy mali byť veľmi krátke, čo výslovne požadoval, ležiac na smrteľnej posteli. Prvý prehovoril Mike Hilliard, sudca mestského súdu v meste iba asi stošesťdesiat kilometrov od Messiny. Na rozdiel od ostatných sparťanov mal na sebe oblek, teraz už dosť pokrčený, a na krku nie celkom rovnomerne uviazaného motýlika. Chytil sa oboma rukami rečníckeho pultu, na ktorom nemal žiadne poznámky. Nepotreboval ich.

„Hral som u kouča Raka v päťdesiatom ôsmom,“ začal škrípavým hlasom s výrazným južanským prízvukom. „Rok predtým sme vyhrali tri zápasy a prehrali sedem, čo sa v daných časoch považovalo za celkom slušný výsledok, pretože v poslednej hre sezóny sme porazili Porterville. Vtedajší kouč však odišiel z mesta, zobral so sebou aj asistentov a nejaký čas nebolo jasné, či sa nájde niekto, kto by nás koučoval. Napokon rada školy prijala akéhosi mladíka menom Eddie Rake, ktorý nebol oveľa starší ako my. Hneď na úvod na nás nakričal, že sme banda stroskotancov, že prehrávanie je nákazlivé, a ak si myslíme, že sa mu môžeme venovať aj pod jeho vedením, máme radšej rýchlo hľadať, kde nechal tesár dieru. V tom roku sa nás do mužstva prihlásilo štyridsaťjeden. Kouč Rake nás na augustový tréning zobral do starého cirkevného tábora v okrese Page a už po štyroch dňoch nás zostalo iba tridsať. O týždeň neskôr nás bolo už len dvadsaťštyri a niektorí vážne uvažovali, či vôbec prežijeme dosť dlho na to, aby sme sa postavili aj na skutočné ihrisko. Keby som povedal, že náš tréning bol brutálny, ani zďaleka by som to nevystihol. Každé popoludnie chodil do Messiny autobus, v ktorom sme sa mohli zadarmo odviezť. Po dvoch týždňoch premával prázdny, a tak ho zrušili. Chlapci, ktorí to vzdali, sa vrátili domov s hrôzostrašnými historkami o tom, čo sa deje v Rakovom tábore, ako sa mu medzi ľuďmi rýchlo začalo hovoriť. Naši rodičia boli zdesení. Neskôr mi matka prezradila, že mala pocit, akoby ma povolali do vojny. Bohužiaľ, neskôr som vojnu zažil na vlastnej koži, no musím vám povedať, že by som jej kedykoľvek dal prednosť pred pobytom v Rakovom tábore.

Odchádzali sme odtiaľ v počte dvadsaťjeden – dvadsaťjeden chlapcov, ktorí v živote neboli v takej fantastickej forme. Boli sme malí, pomalí a nemali sme rozohrávača, no žilo v nás presvedčenie. Náš prvý zápas sa odohral na domácom ihrisku proti Fultonu, ktorý nás v minulej sezóne poriadne zahanbil. Určite si na to pamätáte. Po prvom polčase sme viedli dvadsať nula a kouč Rake nám celú prestávku nadával, pretože sme popritom spravili aj niekoľko chýb. Jeho taktika bola geniálne jednoduchá – držať sa základných postupov a tvrdo drieť, až – kým ich nebudeme ovládať úplne dokonale, bez jedinej chybičky. Poskytol nám poučenie, na ktoré nikdy nezabudnem. Vyhrali sme zápas, chystali sme sa na veľké oslavy, no Rake vtrhol do šatne a zarazil ich, skôr ako sa mohli rozbehnúť. Prikázal nám neprezliekať sa a po tom, čo odišli diváci, sme museli vyjsť na ihrisko a trénovať až do polnoci. Celý čas sme nacvičovali len dve hry. Museli sme ich opakovať, kým všetkých jedenásť hráčov v poli nerobilo všetko so stopercentnou presnosťou. Čakali na nás priateľky, rodičia… Bolo pekné vidieť, ako vyhrávame, ale ľudia si začínali myslieť, že náš kouč sa zbláznil. Hráči to už vedeli dávno.

V tom roku sme vyhrali osem zápasov, prehrali len dva, a zrodila sa legenda menom Eddie Rake. Keď som bol v poslednom ročníku, prehrali sme iba raz a potom, v roku tisícdeväťstošesťdesiat, zažil kouč Rake prvú sezónu bez jedinej prehry. Vtedy som chodil na vysokú a nemohol som byť každý piatok v Messine, hoci som po tom zúfalo túžil. Keď vás koučuje Rake, stávate sa členmi malého exkluzívneho klubu a pozorne sledujete ľudí, ktorí doň prišli po vás. Nasledujúcich tridsaťdva rokov som sledoval sparťanský futbal tak pozorne, ako mi len okolnosti umožnili. Bol som tu, sedel som na tribúne, aj keď sa v šesťdesiatom štvrtom začala naša slávna séria, ktorú ukončila až prehra s mužstvom South Waynu roku tisícdeväťstosedemdesiat. Spolu s vami som bol svedkom toho, ako hrali naši velikáni – Wally Webb, Roman Armstead, Jesse Trapp a Neely Crenshaw.

Na stenách mojej malej kancelárie visia fotografie všetkých tridsiatich štyroch družstiev Eddieho Raka. Každý rok mi posielal snímku svojich chlapcov. Často som si namiesto práce zapálil fajku, postavil sa pred ne a pozeral do tvárí mladých mužov, ktorých koučoval. V päťdesiatych rokoch to boli drobní a vychudnutí belosi s vlasmi na ježka a nevinným úsmevom na tvári. V šesťdesiatych vyzerali menej udržiavane, menej sa usmievali, tvárili sa odhodlanejšie a na ich tvárach ste priam videli odraz vojny a boja za ľudské práva. V sedemdesiatych a osemdesiatych sa na vás smiali tváre belochov aj černochov, oveľa urastenejších ako my, s krajšími dresmi. Niektorí z nich boli synmi mojich spoluhráčov. Ako som sa na nich pozeral, bolo mi jasné, že každého jedného z nich Eddie Rake nezameniteľne poznamenal. Trénovali tie isté hry, počúvali tie isté prejavy a dreli počas takých istých augustových príprav. Každý z nás bol aspoň načas presvedčený, že Eddieho Raka z duše nenávidí. Potom sme však odišli. Ostali po nás iba fotografie na stenách a po zvyšok života sme počuli jeho hlas v šatni, túžobne spomínajúc na časy, keď sme mohli hrdo povedať, že je to náš kouč.

Väčšina mužov z fotografií v mojej kancelárii je tu aj dnes. Sú starší, niektorí majú sivé vlasy, iní zasa pribrali. Všetci spoločne sme však najmä smutnejší, pretože sa lúčime s koučom Rakom. Prečo nám na ňom tak záleží? Prečo sme sem prišli? Prečo sú tribúny opäť plné na prasknutie? Ja vám poviem, prečo.

Len veľmi málo z nás v živote dokáže niečo, o čom by vedelo a čo by si cenilo veľké množstvo ľudí. Nie sme velikáni. Môžeme byť dobrí, poctiví, úprimní, pracovití, verní, vľúdni, štedrí a veľmi decentní, alebo aj nie. Stále však nie sme velikáni. Sláva, význam, dôležitosť a veľkosť prichádzajú tak zriedka, že keď ich vidíme, túžime sa ich dotknúť. Eddie Rake nám – hráčom aj fanúšikom – dovolil dotknúť sa jej a stať sa jej súčasťou. Bol to velikán medzi koučmi, ktorý vybudoval ohromnú tradíciu a dal nám niečo veľké, čo si môžeme uchovávať po celý život. S trochou šťastia všetci prežijeme šťastný život, no už nikdy pri tom nebudeme tak blízko. Preto sme tu.

Či ste už mali Eddieho Raka radi, alebo nie, nemôžete poprieť, že to bol ozajstný velikán. Bol to najlepší človek, akého som v živote spoznal. Najšťastnejšie spomienky z celého môjho života mám na to, ako mám oblečené zelené tričko a hrám zaňho na tomto ihrisku. Túžim, aby sa tie chvíle vrátili. Priam počujem jeho hlas, cítim jeho hnev, vidím jeho pýchu. Veľký Eddie Rake mi bude navždy chýbať.“

Odmlčal sa, potom sa uklonil a náhlivo vycúval od mikrofónu. Z tribún sa ozval neistý potlesk, akoby sa diváci odrazu začali cítiť nepríjemne. Len čo sa posadil, spomedzi hráčov sa postavil urastený černoch a dôstojne prepochodoval k pódiu. Pod sakom mal zelené tričko. Pri pulte zastal, zdvihol hlavu a premeral si dav na tribúnach.

„Dobrý deň,“ spustil hlasom, ktorý azda ani nepotreboval mikrofón. „Som reverend Collins Suggs, pastor cirkvi Boha v Kristu, tu v Messine.“

Collins Suggs sa nemusel predstavovať nikomu, kto býval do osemdesiat kilometrov od mesta. Eddie Rake ho roku 1970 vymenoval za prvého černošského kapitána mužstva. Krátko hral za floridskú A&M, potom si zlomil nohu a dal sa na kňazskú dráhu. Vybudoval si slušnú kongregáciu a začal sa angažovať v politike. Dlhé roky sa vravelo, že ak vás chcú vidieť v úrade Eddie Rake a Collins Suggs, voľby máte v suchu. Ak proti vám niečo majú, môžete sa rovno vyškrtnúť z kandidátskej listiny.

Po tridsiatich rokov na kazateľnici mal dokonale prepracované rečnícke schopnosti. Jeho dikcia bola bez jedinej chybičky, načasovanie a intenzita hlasu využívané tak, aby zaujal aj toho posledného poslucháča. V meste sa vedelo, že tréner Rake sa niekedy v nedeľu večer prešmykne na jednu zo zadných lavíc jeho kostola, len aby počul, ako jeho bývalý kapitán káže.

„Hral som u kouča Raka v rokoch tisícdeväťstošesťdesiatdeväť a sedemdesiat.“ Väčšina jeho poslucháčov videla všetky jeho zápasy.

„Koncom júla šesťdesiatdeväť najvyšší súd rozhodol, že už stačilo. Od sporu Brown verzus ministerstvo školstva uplynulo pätnásť rokov a väčšina škôl na juhu stále praktizovala systém rasovej segregácie. Súd podnikol drastické kroky, ktoré navždy zmenili náš život. V jeden horúci letný večer, keď sme hrali basketbal v telocvični školy pre farebných, za nami prišiel kouč Thomas a povedal: „Chlapci, ideme na messinskú strednú. Budú z vás sparťania. Autobus je už pristavený.‘ Nastúpilo nás doň asi tucet a kouč Thomas nás odviezol na druhý koniec mesta. Boli sme zmätení a vystrašení. Veľakrát sme síce počuli, že školy sa budú integrovať, stále sa však posúval termín, kedy k tomu dôjde. Všetci sme vedeli, že messinská stredná škola má len to najlepšie nádherné budovy, pekné ihriská, obrovskú telocvičňu, kopu trofejí a futbalový manšaft, ktorý v tom čase vyhral nejakých päťdesiat alebo šesťdesiat zápasov za sebou. Mala aj kouča, ktorý si myslel, že je Vince Lombardi. Áno, boli sme zakríknutí, ale vedeli sme byť aj odvážni. Dorazili sme na messinskú strednú práve v čase, keď tam hráči trénovali s činkami. Poviem vám, v živote som nevidel toľko činiek pokope. Asi štyridsať chlapcov si tam pumpovalo svaly. Všetci boli spotení a ticho im k tomu hrala hudba. Len čo sme vošli dnu, všetko stíchlo. Všetci sa pozerali len na nás a my zasa na nich. Potom prišiel Eddie Rake, podal si ruku s koučom Thomasom a povedal: ‚Vitajte vo svojej novej škole.‘ Každému z nás osobne podal ruku, potom nám kázal sadnúť si na žinenku a predniesol nám krátky prejav. Vravel, že je mu jedno, akú máme farbu pleti. Všetci jeho hráči totiž aj tak nosia zelenú. Jeho prístup je totálne férový zápasy sa vyhrávajú len tvrdou drinou a prehra sa netoleruje nikomu. Pamätám si, ako som sedel na tej žinenke, totálne fascinovaný týmto človekom. Okamžite sa stal mojím vysneným koučom. Eddie Rake bol kadečím, no najmä najlepším motivačným faktorom, aký som kedy zažil. Už vo chvíli, keď som ho videl prvý raz, som túžil nasadiť si chrániče a ísť vrážať do ľudí.

O dva týždne sme začali s dvojdňovým augustovým tréningom. V živote som nezažil toľko bolesti. Kouč nám neklamal. Na farbe pleti mu skutočne nezáležalo. Ku všetkým bez rozdielu sa správal ako k prašivým psom.

Počas našich prvých dní na novej škole existovalo veľa obáv z bitiek a rasovej neznášanlivosti. Vyskytovala sa vo väčšine škôl, nie však v našej. Riaditeľ totiž poveril bezpečnosťou kouča Raka a odrazu išlo všetko absolútne hladko. Rake svojich hráčov obliekol do zelených tričiek, aké máme na sebe aj teraz, a vytvoril dvojice, vždy belocha s černochom. Keď dorazili autobusy, šli sme ich vítať a čierne decká ako prvé zazreli slávne futbalové mužstvo z belochov aj černochov, všetkých v zelenom. Zopár horúcich hláv malo chuť robiť problémy, my sme ich však rýchlo schladili.

Prvé spory sa objavili pri roztlieskavačkách. Belošky celé leto trénovali ako jedna skupina. Kouč Rake však zašiel za riaditeľom a povedal, že lepšie to bude pekne pol na pol. A aj bolo. Je to tak dodnes. Potom prišla na rad kapela. Škola nemala dosť peňazí na to, aby spojila belošskú kapelu s černošskou a dala všetkým muzikantom messinské uniformy. Niektorých bolo treba vyradiť. Zdalo sa, že väčšina z tých, čo vypadnú, budú černosi. Kouč Rake však zašiel do klubu sponzorov a oznámil im, že potrebuje dvadsaťtisíc dolárov na nové uniformy pre kapelu. Povedal im, že Messina bude mať najväčšiu pochodovú kapelu v našom štáte. Aj tú máme dodnes.

Integrácia narážala na nemalý odpor. Veľa belochov si myslelo, že ide len o nejakú prechodnú záležitosť. Vraveli si, že keď s tým súdy skončia, všetko sa vráti k starému systému, v ktorom sú si všetci rovní, no oddelene. Ja vám však vravím, že oddelenie nikdy neznamená rovnosť. Na nasej strane mesta sa divoko špekulovalo o tom, či sa koučovia odvážia nasadiť černošských hráčov aj do zápasov. Zo strany belochov sa zasa vyvíjal veľký tlak na to, aby hrali iba samí bieli. My sme po troch týždňoch tréningu s koučom Rakom spoznali pravdu. Náš prvý zápas bol proti North Delte. Súperi proti nám nasadili samých bielych, iba na lavičke náhradníkov posedávalo zo pätnásť černochov. Niektorých som poznal a vedel som, že nie sú zlí hráči. Rake nasadil do boja len tých najlepších a onedlho sa ukázalo, že North Delta to nespravila. Bol to hotový masaker. Po prvom polčase sme viedli štyridsaťjeden nula. Na začiatku druhého polčasu nastúpili do hry aj černošskí náhradníci North Delty a musím priznať, že atmosféra sa trocha uvoľnila. Problém bol iba v tom, že pri Eddiem Rakovi sa nikto nesmie len tak uvoľniť. Ak vás pristihol, že sa na poli flákate, strávili ste zvyšok zápasu vedľa neho na čiare.

Po štáte sa rýchlo rozchýrilo, že Messina nasadzuje aj černošských hráčov a onedlho bolo všade rozhodnuté rovnako.

Eddie Rake bol prvý beloch, ktorý na mňa hulákal a nútil ma ceniť si to. Keď som si uvedomil, že mu naozaj nezáleží na farbe mojej pleti, bolo mi jasné, že som ochotný nasledovať ho kamkoľvek. Neznášal nespravodlivosť. Nebol odtiaľto, a tak nám priniesol trocha širšiu perspektívu. Nik podľa neho nemal právo správať sa k druhému človeku zle, a ak sa dozvedel, že to niekto robí, nasledoval tvrdý boj. Bol síce veľmi drsný, no zároveň aj nesmierne citlivý na utrpenie iných. Keď som sa stal reverendom, kouč Rake chodieval do našej cirkvi a pomáhal nám s programom na podchytenie ľudí, ktorí potrebujú pomoc. Jeho dom bol otvorený pre opustené či týrané deti. Vo svojej funkcii nikdy nezarábal bohvieako veľa, vedel však byť nesmierne štedrý, ak niekto potreboval šaty, jedlo alebo doučovanie. V lete trénoval chlapčenské mužstvo. Pravdaže, poznáme ho a vieme, že zároveň si vyberal chlapcov, čo vedia dobre behať. Pre chlapcov bez otcov organizoval rybárske preteky. Je preňho typické, že za všetky tieto veci nikdy nečakal žiadne uznanie.“

Reverend si urobil krátku pauzu a aj on sa napil vody. Dav sledoval každý jeho pohyb, čakajúc, čo bude nasledovať.

„Po tom, čo kouča Raka prepustili, som s ním strávil nejaký čas. Bol presvedčený, že sa k nemu nezachovali spravodlivo. Ako však roky bežali, myslím, že sa so svojím osudom pomaly zmieril. Viem, že za Scottym Reardonom úprimne trúchlil. Aj preto som nesmierne rád, že ho dnes uložili na posledný odpočinok hneď vedľa neho. Teraz sa naše mesto snáď konečne prestane deliť na dva nezmieriteľné tábory. Veď aká je to irónia, že človek, ktorý nás dostal na mapu a toľkých z nás spojil, zároveň spôsobil, že sa kvôli nemu celá Messina desať rokov háda! Zakopme teda vojnovú sekeru, zložme zbrane a zmierme sa s Eddiem Rakom. V Kristu sme všetci jedno a v tomto nádhernom mestečku sme všetci jedno aj v Eddiem Rakovi. Nech Boh žehná nášmu koučovi! Nech Boh žehná aj vám!“

Potom sláčikové kvarteto spustilo trúchlivú baladu, ktorá trvala vyše desať minút.

Na Raka sa dá spoľahnúť, že vždy bude mať posledné slovo. Jeho hráči mohli čakať, že s nimi bude ešte raz, naposledy, manipulovať.

Neely o ňom rozhodne nevedel povedať nič zlé, aspoň nie hneď v tejto chvíli. Kouč sa mu ospravedlnil až z hrobu a teraz chcel, aby sa jeho rozohrávač postavil pred zhromaždené mesto, prijal jeho ospravedlnenie a dodal k nemu pár vlastných slov.

Keď ho pani Lila požiadala o smútočný prejav, jeho prvou reakciou bola nadávka a druhou otázka: „Prečo práve ja?“ Spomedzi hráčov, ktorých Rake koučoval, mu boli celé desiatky milšie ako práve Neely Crenshaw. Paul mal podozrenie, že to zrejme bude posledný Rakov pokus o zmierenie sa s mužstvom z osemdesiateho siedmeho.

Nech už mal na to akýkoľvek dôvod, bolo jasné, že žiadosť o smútočnú reč sa nedá nijako slušne odmietnuť. Paul vravel, že to jednoducho nejde. Neely sa bránil, že to nikdy predtým nerobil, nemá skúsenosti s oslovovaním takého veľkého davu – keď na to príde, vlastne ani malého – a navyše mal v pláne v noci pred pohrebom odísť z mesta, aby sa tomu celému vyhol.

Teraz, keď pomaly kráčal pomedzi hráčov, mal ťažké nohy a ľavé koleno ho bolelo oveľa silnejšie ako zvyčajne. Na pódium a k rečníckemu pultu sa prinútil dôjsť bez krívania. Potom sa pozrel na dav, ktorý hľadel priamo naňho, a takmer omdlel. Medzi líniami dvadsiatich yardov na strane domácich videl na Rakovom poli len samé tváre s očami upretými rovno do tých jeho. Všetci obdivovali svojho dávneho hrdinu.

Bez boja sa poddal nekonečnému strachu. Celé ráno bol ustrašený a nervózny, no teraz už priam zdesený. Pomaly rozložil papier s prejavom a bez náhlenia sa začítal do slov, ktoré toľkokrát prepisoval. Musíš tých ľudí ignorovať, opakoval si. Nesmieš sa tu strápniť. Pamätajú si ťa ako úžasného rozohrávača, nie ako zbabelca, ktorému od strachu preskakuje hlas.

„Som Neely Crenshaw,“ podarilo sa mu povedať aspoň trocha sebaistým hlasom. Pritom si vyhľadal jedno miesto na plote okolo trate, priamo pred sebou a tesne nad hlavami ľudí v prvom rade na tribúne. Rozhodol sa upriamiť pozornosť len naň a nevšímať si nič iné. Keď začul svoj hlas z ozvučenia štadióna, trocha ho to upokojilo. „Hral som u kouča Raka od osemdesiateho štvrtého do osemdesiateho siedmeho.“

Opäť pozrel do poznámok a spomenul si na jedno z Rakových ponaučení. Strach je nevyhnutný, nie vždy však znamená niečo zlé. Treba ho usmerniť a využiť vo svoj prospech. Pravdaže, Rake tým myslel vyšprintovať zo šatne na ihrisko a pokúsiť sa zmrzačiť prvého protivníka, ktorý sa človeku postaví do cesty. Sotva mal na mysli situáciu, keď ktosi potrebuje jemné, výstižné slová.

Uprel pohľad na vybraté miesto na plote, pokrčil plecami, pokúsil sa usmiať a povedal: „Pozrite sa, nie som sudca ani kazateľ a nezvyknem hovoriť pred veľkými zhromaždeniami. Musíte mať so mnou trpezlivosť.“

Obdivný dav by mu v tej chvíli dovolil čokoľvek.

Napravil si papier s prejavom a pustil sa do čítania. „Kouča Raka som naposledy videl v osemdesiatom deviatom. Ležal som v nemocnici dva dni po operácii a on sa akosi prešmykol do mojej izby. Prichytila ho sestrička. Vravela mu, že musí odísť, pretože návštevné hodiny sa dávno skončili. Veľmi jasne a jednoznačne jej vysvetlil, že odíde presne vtedy, keď so mnou skončí, a ani o sekundu skôr. Urazene odišla.“

Zdvihol pohľad od papiera a pozrel na hráčov. Veľa z nich sa usmialo. Hlas mal pevný a rázny. Vedel, že to prežije.

„Nehovoril som s ním od majstrovského zápasu v osemdesiatom siedmom. Dnes už všetci viete prečo. To, čo sa medzi nami stalo, bolo naším spoločným tajomstvom. Nezabudli sme na to, pretože to sa jednoducho nedalo, ale nechali sme si to pre seba. Vtedy večer som sa v nemocnici pozrel k dverám a videl kouča Raka, ako sa blíži k mojej posteli, odhodlaný porozprávať sa so mnou. Po trápnej prvej chvíli sme začali preberať rôzne klebety. Prisunul si k mojej posteli stoličku a dlho sa so mnou zhováral. Nikdy predtým som s ním takto nehovoril. Rozoberali sme staré zápasy, hráčov, najrôznejšie spomienky z messinského futbalu. Niekoľkokrát sme sa aj zasmiali. Chcel vedieť, ako to vyzerá s mojou nohou. Keď som mu povedal, že lekári takmer naisto tvrdia, že si už nikdy nezahrám, do očí sa mu natisli slzy a dlho zo seba nedokázal nič dostať. Moja sľubná kariéra stroskotala, a tak sa ma spýtal, čo plánujem do budúcnosti. Mal som vtedy devätnásť rokov. Netušil som, čo chcem robiť. Prinútil ma sľúbiť mu, že úspešne dokončím školu. Nepodarilo sa mi ten sľub splniť. Nakoniec sa dostal aj k zápasu o majstrovský titul a ospravedlnil sa za to, čo pri ňom spravil. Prinútil ma sľúbiť mu, že mu odpustím, a ani tento sľub sa mi nepodarilo splniť. Až doteraz.“

V jednej chvíli, sám nevedel v ktorej, odtrhol pohľad od plota a prešiel ním na tribúnu. Momentálne sa pozeral priamo na ľudí.

„Keď som opäť dokázal chodiť, zistil som, že štúdium vyžaduje priveľa námahy. Nastupoval som na vysokú, aby som tam hral futbal, a keď som už nemohol, stratil som o štúdium záujem. Po niekoľkých semestroch som vypadol a roky som sa len tak túlal, snažiac sa zabudnúť na Eddieho Raka, Messinu a zmarené sny. Futbal bol pre mňa čosi ako nadávka. Nechal som v sebe rásť trpkosť a zaprisahával sa, že sa sem nikdy nevrátim. Dúfal som, že časom na Eddieho Raka celkom zabudnem.

Pred pár mesiacmi som sa dopočul, že je vážne chorý a zrejme to neprežije. Naposledy som bol na našom Poli pred štrnástimi rokmi, keď kouč Rake navždy stiahol moje číslo. Podobne ako všetci z prítomných hráčov, aj ja som pocítil neodolateľné nutkanie vrátiť sa domov. Musel som opäť navštíviť miesto, na ktorom som bol kedysi pánom sveta. Bez ohľadu na to, čo som ku koučovi cítil, mi bolo jasné, že tu vo chvíli jeho smrti jednoducho musím byť. Musel som sa s ním rozlúčiť. Nakoniec som musel aj úprimne prijať jeho ospravedlnenie. Mal som to urobiť už dávno.“

Posledné slová vyzneli dosť napäto. Pevne sa chytil rečníckeho pultu a pozrel na Paula so Silom. Obaja prikyvovali, akoby mu chceli povedať: „Len do toho!“

„Keď ste raz hrali u kouča Raka, budete ho v sebe nosiť navždy. Budete počuť jeho hlas, vidieť jeho tvár, túžiť po jeho uznanlivom úsmeve, spomínať na to, ako vám kázal a ako vám vynadal. Pri každom životnom úspechu budete chcieť, aby sa o ňom dozvedel aj on. Budete túžiť povedať mu: ‚Pozrite sa, kouč, čo sa mi podarilo!‘ Budete mu tiež chcieť poďakovať za to, že vás naučil, že úspech nikdy nie je náhoda. Pri každom zlyhaní sa potom budete chcieť ospravedlniť, pretože nás neučil zlyhávať. Niečo také jednoducho odmietal prijať. Budete túžiť po jeho rade, ako takúto vec prekonať.

Občas vám bude zaťažko vždy a všade v sebe nosiť kouča Raka. Zatúžite niečo pokašlať bez toho, aby ste v duchu počuli, ako na vás šteká. Zachce sa vám porušiť nejaké to pravidlo či spraviť nedovolenú skratku bez toho, aby sa vám do uší zarýval zvuk jeho píšťalky. Potom vám však jeho hlas povie, aby ste sa pozbierali, stanovili si jasný cieľ, pracovali na ňom tvrdšie než všetci ostatní, držali sa základných ťahov, vykonávali ich bez najmenšej chybičky, boli sebaistí, odvážni a nikdy, nikdy sa nevzdávali. Ten hlas nikdy nie je ďaleko.

Dnes budeme odtiaľto odchádzať bez hmotnej prítomnosti nášho kouča. Jeho duch však žije v srdciach a dušiach všetkých chlapcov, ktorých ovplyvnil, vo všetkých deckách, ktoré sa vďaka nemu stali mužmi. Jeho duch ostane v nás, aby nás motivoval a chlácholil po celý zvyšok života. Aspoň myslím. Čo sa mňa týka, ubehlo pätnásť rokov a spomínam na kouča Raka možno ešte viac ako kedysi.

Jednu otázku som si položil azda tisíckrát a viem, že s ňou zápasia aj všetci ostatní hráči. Tá otázka znie: Mám Raka rád, alebo ho nenávidím?“

Hlas mu slabol a začal trocha preskakovať. Zavrel oči, zahryzol si do jazyka a rýchlo zbieral všetky sily, aby mohol dokončiť, čo začal. Nakoniec si utrel tvár a pomaly povedal: „Na tú otázku som odpovedal zakaždým inak už od chvíle, keď som prvý raz začul jeho píšťalku a keď na mňa prvý raz vyštekol povel. Nebolo ľahké mať kouča Raka rád, a kým ste uňho hrali, ani ste niečo také nemohli. Keď ste však od neho odišli, keď ste opustili mesto, život vás párkrát poriadne vyfackoval, stretli ste sa s vážnymi ťažkosťami života, až potom ste si uvedomili, aký bol, je a bude pre vás dôležitý. Vždy budete počuť jeho hlas, prikazujúci vám zdvihnúť sa zo zeme, podať lepší výkon a nikdy sa nevzdať. Ten hlas vám bude chýbať. Len čo sa od kouča Raka vzdialite, začnete ľutovať, že nie je s vami.“

Už naozaj hovoril z posledných síl. Buď sa rýchlo posadíš na miesto, alebo sa strápniš, vravel si v duchu. Pozrel na Sila, ktorý len zaťal päsť, naznačujúc, že to musí dokončiť.

„V živote som miloval päť ľudí,“ povedal, odvážne pozerajúc do davu. Hlas mu zlyhával, on však na sekundu zaťal zuby a pokračoval: „Rodičov, jedno dievča, ktoré je tu aj dnes, svoju bývalú manželku a Eddieho Raka.“

Počas dlhej, bolestnej pauzy bojoval sám so sebou a nakoniec vyhlásil: „A teraz si idem sadnúť.“

Keď otec McCabe skončil stretnutie slávnostným požehnaním a rozpustil dav, ľudia sa takmer ani nepohli. Mesto ešte nebolo pripravené opustiť svojho slávneho kouča. Hráči vstali, zhromaždili sa okolo pani Lily a ostatní na nich nehybne hľadeli z tribún.

Zbor zaspieval jemný spirituál a niektorí ľudia pomaly vykročili k bráne.

Každý z hráčov chcel aspoň niečo povedať aj Jessemu Trappovi, akoby ich rozhovor mohol oddialiť jeho návrat do väzenia. Po hodine Rabbit naštartoval pojazdnú kosačku a začal kosiť trávu okolo južnej koncovej zóny. Koniec koncov, chystal sa ďalší zápas. Výkop proti Hermatownu sa mal konať už o päť hodín. Pani Lila s rodinou pomaly vykročila k východu a hráči sa pobrali za ňou. Robotníci rýchlo rozobrali stan, poskladali stoličky a odstránili z trate nepremokavé plachty. Lavičky domácich upravili tak, aby boli v jednej línii. Na trávnik nastúpili kresliči čiar, vysoko skúsení členovia klubu sponzorov, a pustili sa do práce. Aj tak už meškali. Aj oni uctievali Raka, no bolo treba obnoviť čiary na hracej ploche aj emblém v jej strede. Dorazili aj roztlieskavačky, aby narýchlo pripravili ručne maľované transparenty na plot okolo poľa. Ďalší ľudia nastavovali stroj na umelú hmlu, ktorá mala zdôrazniť dramatický nástup hráčov na plochu. K bránkam priväzovali desiatky balónikov. Rake bol pre nich iba legenda a momentálne ich trápili oveľa dôležitejšie veci.

V diaľke bolo počuť klubovú kapelu, nacvičujúcu na jednom z tréningových ihrísk otočky a pochodový krok.

Vo vzduchu priam visel futbal. Piatkový večer sa nezadržateľne blížil.

Zvonka pri bráne sa ešte stále objímali hráči, obligátne si sľubujúc, že sa budú stretávať častejšie. Niektorí narýchlo fotografovali zvyšky svojich mužstiev. Nasledovali ďalšie objatia, opätovné sľuby a smutné pohľady na ihrisko, na ktorom kedysi hrávali pod vedením velikána Eddieho Raka.

Nakoniec odišli.

Mužstvo z osemdesiateho siedmeho sa stretlo v Silovej chate niekoľko kilometrov od mesta. Silo do nej investoval poriadny balík – mala bazén, tri verandy v rôznych výškach, na ktorých sa dalo krásne leňošiť, a nové mólo, siahajúce pätnásť metrov do vody. Na jeho konci stál malý hausbót. Na dolnej verande grilovali stejky dvaja z jeho zamestnancov, nepochybne skúsení zlodeji áut. Nat Sawyer priniesol škatuľu pašovaných cigár. V chladničke čakali dve basy piva.

Postupne sa všetci presunuli k hausbótu, kde si Silo, Neely a Paul na skladacích plážových ležadlách vymieňali anekdoty, urážky a historky zo všetkého možného, len nie z futbalu. Pivo tieklo prúdom, vtipy sa rýchlo pritvrdzovali a smiech znel čoraz hlasnejšie. O šiestej sa podávali stejky.

Pôvodne plánovali ísť večer na zápas sparťanov, no po príchode na chatu nepadlo jediné slovo o tom, že by sa odtiaľ chystali zasa odísť. Keď prišiel čas výkopu, väčšina z nich nebola schopná posadiť sa za volant. Silo bol na mol. Bolo jasné, že na druhý deň bude trpieť ako kôň.

Neely si dal iba jedno pivo a prešiel na nealkoholické nápoje. Už ho unavovala Messina aj všetky spomienky, ktoré v ňom vyvolávala. Bolo načase vrátiť sa z nej do skutočného sveta. Keď sa začal lúčiť, spoluhráči ho presviedčali, aby ešte ostal. Silo ho objímal so zahmlenými očami, až sa zdalo, že sa naplno rozplače. Neely im sľúbil, že presne o rok sa vráti, aby si na chate pripomenuli prvé výročie Rakovej smrti.

Odviezol domov aj Paula. Keď ho vysadil pred jeho domom, Paul sa ho spýtal: „Myslel si to s tým výročím vážne?“

„Pravdaže. Budem tu.“

„Sľubuješ?“

„Áno.“

„Lenže ty svoje sľuby nedodržuješ.“

„Tento dodržím.“

Minul aj dom Lanovcov, auto z požičovne pred ním však už nevidel. Cameron už zrejme odišla domov, nekonečne ďaleko od Messiny. Počas najbližších dní si naňho možno raz, dvakrát spomenie, nikdy však nie nadlho.

Prešiel aj okolo domu, v ktorom desať rokov býval, a parku, kde ako dieťa hrával futbal a basketbal. Ulice boli ľudoprázdne, pretože väčšina obyvateľov sledovala zápas na Rakovom poli.

Na cintoríne počkal, kým akýsi iný bývalý sparťan nedokončil meditáciu v tme. Keď postava konečne zmizla, opatrne vykročil vpred. Čupol si tesne vedľa pomníka Scottyho Reardona a položil ruku na čerstvú hlinu Rakovho hrobu. Pomodlil sa, vyronil slzu a dlho sa s ním lúčil.

Potom sa vrátil na prázdne námestie, z ktorého vyrazil po bočných uličkách, až kým nenašiel štrkovú cestu, ktorú hľadal. Zaparkoval na Karrovom kopci a dobrú hodinu tam sedel na kapote, sledujúc a počúvajúc zápas v diaľke pod sebou. Koncom tretej štvrtiny to zabalil.

Konečne mohol hodiť minulosť za hlavu. Opustila tento svet spolu s Rakom. Už ho vážne unavovali spomienky aj zmarené sny. Vzdaj sa ich, opakoval si v duchu. Už nikdy nebudeš veľkým hrdinom týchto ľudí. Tie dni sú navždy preč.

Ako sa viezol z mesta, hovoril si, že sa sem musí vracať častejšie. Koniec koncov, Messina bola jeho pravé rodné mesto. Strávil v nej najlepšie roky života. Rozhodol sa, že sa sem vráti, aby si v piatok pozrel zápas sparťanov, posadil sa s Paulom, Monou a ich deťmi, zašiel na večierok k Silovi a Hubcapovi, najedol sa v Renfrow’s a dal si kávu u Nata Sawyera.

No a ak sa spomenie meno Eddieho Raka, jednoducho vylúdi úsmev, možno sa aj nahlas zasmeje a porozpráva niektorú z vlastných historiek. Nejakú s dobrým koncom.

John Grisham

Tribúny

Z anglického originálu Bleachers (Doubleday, a division of Random House, Inc., New York 2003) preložil Patrick Frank.

Redigovala Darina Maláková.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Elena Benková.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2004

ako svoju 1733. publikáciu.

Zalomenie do strán Ikar, a. s., Bratislava.

Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

ISBN 80-551-0799-8

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai