Zoznam

John Grisham

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Roku 1970 zbankrotoval mississippský týždenník The Ford County Times. Jeho novým majiteľom a vydavateľom sa stáva len dvadsaťtriročný absolvent žurnalistiky Willie Traynor. V snahe zmeniť tvár týždenníka, v ktorom dosiaľ prevládali dlhočizné úmrtné oznámenia, začne pátrať po zaujímavých ľuďoch z mestečka Clanton a ich životných príbehoch. Uverejní správu o znásilnení a brutálnej vražde mladej vdovy, matky dvoch detí. Hlavný podozrivý Danny Padgitt patrí k neslávne známej a obávanej rodine, ktorej bohatstvo pochádza z nelegálnych dôkazov. Súd napokon odsúdi Dannyho na doživotie. Po vynesení rozsudku sa Danny vyhráža porotcom, že sa pomstí. Desať rokov po procese s Dannym Padgittom majú obyvatelia Clantonu opäť dôvod na strach. Podľa mississippských zákonov smie odsúdený na doživotie po desiatich rokoch požiadať o podmienečné prepustenie. Dannyho napokon skutočne prepustia a v Clantone sa rozpúta hotové peklo. Prvou obeťou je invalidný mladík, bývalý člen poroty, a po ňom nasledujú ďalší porotcovia.

John Grisham

Zoznam

Ikar

Pôvodná publikácia:

Vydavateľstvo: Ikar Bratislava, 2004

Preklad: Alena Redlingerová

Jazyk: slovenský

Originálne vydanie:

The Last Juror

Doubleday, a division of Random House,

New York 2004

ISBN 80-551-0931-1

PRVÁ ČASŤ

.

1

V roku 1970, po desaťročiach trpezlivého, no zlého riadenia a láskyplného zanedbávania týždenník The Ford County Times zbankrotoval. Jeho deväťdesiartriročná majiteľka a vydavateľka Emma Caudlová ležala pripútaná na lôžko v domove s opatrovateľskou službou v Tupele. Jej syn a šéfredaktor Times Wilson Caudle mal vyše sedemdesiat rokov a v hlave kovovú platničku z prvej svetovej vojny. Zakrýval ju krúžok stmavnutej kože na mieste, kde sa mu končilo vysoké, šikmé čelo. Vďaka nemu si vyslúžil prezývku Spot, škvrna. Spot urobil to, Spot urobil ono. Spot sem, Spot tam.

Keď bol mladší, písal o zasadnutiach mestskej rady, o futbalových zápasoch, voľbách, súdnych procesoch, cirkevných podujatiach, skrátka o všetkom, čo sa udialo v okrese Ford. Bol to dobrý reportér, poctivý a vnímavý. Zranenie hlavy zjavne neovplyvnilo jeho schopnosť písať. Lenže krátko po skončení druhej svetovej vojny sa platnička zrejme posunula a pán Caudle prestal písať – s výnimkou nekrológov. Miloval nekrológy. Trávil nad nimi celé hodiny. Rozpisoval sa o živote každého, aj toho najbiednejšieho obyvateľa okresu Ford, nevynechal ani najmenšiu podrobnosť. Ak zomrel bohatý alebo významný občan, pán Caudle neváhal uverejniť správu o jeho úmrtí na prvej strane. Nikdy nezmeškal pohreb či spomienkovú slávnosť, nikdy o nikom nenapísal nič zlé. Nakoniec sa každý dočkal slávy. Zomrieť v okrese Ford bolo jednoducho úžasné. A Spot sa tešil veľkej popularite, aj keď bol blázon.

Jediná kríza v jeho novinárskej kariére nastala v roku 1967, teda v čase, keď aj do okresu Ford dorazilo hnutie za občianske práva. Predtým sa v čisto belošskom týždenníku neobjavil ani len náznak rasovej tolerancie. Na jeho stránkach nebolo vidieť čierne tváre, s výnimkou usvedčených alebo podozrivých zločincov. Nijaké černošské svadobné oznámenia. Žiadni vynikajúci čierni študenti či bejzbalové družstvá. Ale v roku 1967 urobil pán Caudle prekvapujúci objav. Jedného dňa sa zobudil a uvedomil si, že v okrese Ford umierajú aj černosi, čomu dosiaľ nevenoval nenáležitú pozornosť. Pán Caudle teda začal loviť v neistých a nebezpečných vodách, v ktorých sa ukrývali nové možnosti. V stredu 8. marca 1967 sa Times stali prvým belošským týždenníkom v štáte Mississippi, ktorý priniesol nekrológ o človeku čiernej pleti. Táto udalosť prešla takmer bez povšimnutia.

No o týždeň pán Caudle uverejnil ďalšie tri nekrológy o černochoch a začali sa trúsiť reči. Prešli tri týždne a vypukol regulárny bojkot – ľudia húfne odhlasovali predplatné a inzerenti prestali platiť. Pán Caudle síce vedel, čo sa deje, ale bol príliš ohúrený svojím novým postavením bojovníka za integráciu, aby sa zaoberal takými malichernosťami, ako je počet predaných výtlačkov alebo zisk. Šesť týždňov po historicky prvom nekrológu uverejnil na prvej strane neohrozené vyhlásenie o zmene svojho postoja. V ňom verejnosti vysvetlil, že aj naďalej bude publikovať, čo uzná za vhodné, a ak sa to bielym nepáči, tak o nich prestane písať nekrológy.

Lenže v Mississippi je umieranie príliš dôležitou súčasťou života čiernych i bielych a predstava, že by odchádzali na onen svet bez slávnych Spotových nekrológov, bola pre väčšinu belochov jednoducho neznesiteľná. Všetci si totiž uvedomovali, že je dosť veľký blázon na to, aby svoje hrozby uskutočnil.

Ďalšie číslo bolo opäť zaplnené nekrológmi belochov aj černochov, pekne podľa abecedy, nijaká segregácia. Vypredalo sa. Nasledovalo krátke obdobie prosperity.

Konkurz nazvali núteným, ako keby existoval aj dobrovoľný. Na čele veriteľov bol dodávateľ z Memphisu s pohľadávkou 60 000 dolárov. Viacerí veritelia už pol roka nedostali ani cent. Security Bank žiadala vyplatiť pôžičku.

Bol som tam nový, ale klebety mi neunikli. Sedel som na stole v prednej kancelárii redakcie Times a čítal časopis, keď vošiel mužíček v špicatých topánkach a pýtal sa na pána Wilsona Caudla.

„Je v pohrebnej službe,“ povedal som.

Bol to smelý mužíček. Pod pokrčeným tmavomodrým sakom mal zbraň, ktorú nosil tak, aby si ju každý všimol. Možno na ňu mal aj povolenie, hoci v okrese Ford žiadne nepotreboval, v roku 1970 určite nie. Povoleniami vtedy všetci pohŕdali. „Musím mu doručiť tieto papiere,“ povedal mužíček mávajúc obálkou.

Nechcel som byť ústretový, ale skúste byt nezdvorilý k trpaslíkovi, keď je ešte k tomu ozbrojený. „Je v pohrebnej službe,“ zopakoval som.

„Tak ich nechám u vás,“ vyhlásil.

Hoci som bol v redakcii len dva mesiace, a hoci som študoval na severe, niečo som už pochytil. Vedel som, že dobré papiere sa nedoručujú. Posielajú sa poštou alebo po kuriérovi, ale nikdy ich nenosí súdny doručovateľ. Tie papiere znamenali malér a ja som s nimi nechcel mať nič do činenia.

„Nepreberiem ich,“ povedal som, hľadiac do zeme.

Zákony prírody vyžadujú od trpaslíkov miernosť a nepriebojnosť a tento nebol nijakou výnimkou. Zbraň bola iba zásterka. S pohŕdavým úškrnom sa rozhliadol po kancelárii, ale bolo mu jasné, že situácia je beznádejná. Dramatickým gestom vopchal obálku späť do vrecka a spýtal sa: „Kde je pohrebná služba?“

Vysvetlil som mu cestu a on odišiel. O hodinu sa do miestnosti vtackal Spot, mával papiermi a hystericky nariekal. „Koniec. To je koniec,“ kvílil, keď mi podával návrh na vyhlásenie núteného konkurzu. Zozadu pribehla sekretárka Margaret Wrightová a tlačiar Hardy a pokúšali sa ho utešiť. Spot si sadol do kresla, hlavu v dlaniach, lakte na kolenách, a zúfalo vzlykal. Prečítal som návrh nahlas, aby ho všetci počuli.

Stálo v ňom, že pán Caudle je povinný dostaviť sa o týždeň k súdu v Oxforde, kde sa stretne s veriteľmi a so sudcom a kde sa rozhodne, či noviny budú vychádzať dovtedy, kým sa celá záležitosť neuzavrie. Bolo mi jasné, že Margaret a Hardymu ide skôr o prácu, ako o nešťastného pána Caudla, ale napriek tomu stáli pri ňom a tľapkali ho po pleciach.

Spot prestal plakať, odrazu sa postavil, zahryzol si do pery a vyhlásil: „Musím to povedať matke.“

Vymenili sme si pohľady. Pani Emma Caudlová opustila tento svet už pred rokmi, len srdce jej ešte slabučko bilo, takže pohreb sa stále odkladal. Stará pani nevedela ani to, akú farbu má želé, ktorým ju kŕmia, a celkom určite jej nezáležalo na okrese Ford a jeho týždenníku. Bola slepá, hluchá, nevážila ani štyridsať kíl – a Spot s ňou chcel rozoberať blížiaci sa konkurz. V tej chvíli som pochopil, že ani on už nie je celkom pri zmysloch.

Znova sa rozplakal a odišiel. O šesť mesiacov nato som písal jeho nekrológ.

Keďže som študoval na vysokej škole a tie nešťastné papiere som držal v ruke, Hardy a Margaret na mňa pozerali s nádejou v očiach. Bol som síce novinár, nie právnik, ale povedal som, že papiere zanesiem rodinnému právnikovi Caudlovcov. Uvidíme, čo nám poradí. Nesmelo sa usmiali a vrátili sa k práci.

Napoludnie som si v černošskej štvrti Lowtown kúpil kartón piva a vybral sa na dlhú jazdu vo svojom Spitfiri. Bol koniec nezvyčajne teplého februára, a tak som stiahol strechu a zamieril k jazeru, uvažujúc, nie prvý raz, čo vlastne robím v okrese Ford v štáte Mississippi.

Vyrástol som v Memphise a päť rokov som študoval žurnalistiku v Syracuse, kým starú mamu neomrzelo financovať moje vzdelávanie. Neučil som sa bohvieako a od diplomu ma delil ešte asi rok. Možno rok a pol. BeeBee mala peňazí dosť, ale nerada ich utrácala; po piatich rokoch jednoducho usúdila, že stačilo. Keď ma prestala podporovať, bol som veľmi sklamaný, ale nesťažoval som sa, aspoň nie pred ňou. Bol som jej jediný vnuk a vedel som, že raz všetko zdedím.

Počas štúdia som postupne vytriezvel. Spočiatku som túžil byť investigatívnym reportérom v New York Times alebo Washington Post. Chcel som zachraňovať svet odhaľovaním korupcie, znečisťovania životného prostredia, bezohľadného plytvania štátnymi financiami a nespravodlivosti voči slabým a utláčaným. Pulitzerova cena čakala iba na mňa. Rok som strávil s hlavou v oblakoch, a potom som videl film o istom zahraničnom spravodajcovi, čo behal po svete, vyhľadával vojnové konflikty, zvádzal krásne ženy a popri tom ešte stihol písať reportáže, ktoré získavali jednu cenu za druhou. Ovládal osem jazykov, nosil bradu, chodil vo vojenských bagančiach a naškrobených bavlnených nohaviciach, ktoré sa mu nikdy nepokrčili. Rozhodol som sa, že budem ako on. Dal som si narásť bradu, kúpil som si baganče a bavlnené nohavice, učil som sa po nemecky a skúšal šťastie u pekných dievčat. V treťom ročníku sa môj prospech výrazne zhoršil a mňa posadla myšlienka pracovať v malomestských novinách. Neviem, čo ma na tom priťahovalo, no v tom čase som sa zoznámil a spriatelil s Niekom Dienerom. Pochádzal z Indiany a jeho rodina tam vlastnila prosperujúce okresné noviny. Nick sa vozil v elegantnej Alfe Romeo a vždy mal plné vrecká peňazí. Stali sa z nás nerozluční priatelia.

Nick bol vynikajúci študent, ktorý by bol pokojne zvládol medicínu, právo alebo techniku. Napriek tomu mal jediný ciel: vrátiť sa domov do Indiany a viesť rodinný podnik. Nechápal som to; až sme sa raz večer opili a Nick mi prezradil, koľko zarába jeho otec, vydavateľ týždenníka s nákladom šesťtisíc výtlačkov. Je to zlatá baňa, povedal. Iba miestne správy, svadobné oznámenia, cirkevné spoločenské udalosti, zoznam vynikajúcich študentov, šport, fotografie basketbalových družstiev, zopár receptov, zopár nekrológov a reklama. Možno aj trochu politiky, ale nič kontroverzné. Potom už len rátaš peniaze. Jeho otec bol milionár. Podľa Nicka išlo o nenáročnú žurnalistiku, ktorá vynášala kopu peňazí.

Zapáčilo sa mi to. Po štvrtom ročníku, ktorý mal byť posledný, som strávil leto na praxi v malom týždenníku v Ozark Mountains v Arkansase. Dostával som síce smiešny plat, ale BeeBee bola nadšená, že pracujem. Každý týždeň som jej posielal jeden výtlačok týždenníka, ktorý som spolovice napísal ja sám. Majiteľ, šéfredaktor a vydavateľ bol úžasný starý pán a tešil sa, že má redaktora, ktorý chce písať. Bol dosť bohatý.

Keďže sa môj prospech ani po piatich rokoch v Syracuse nezlepšil, prameň vyschol. Vrátil som sa do Memphisu, navštívil starú mamu BeeBee, poďakoval jej za podporu a povedal, že ju ľúbim. Ona mi na to povedala, aby som si našiel prácu.

V tom čase v Memphise žila sestra Wilsona Caudla, a tak sa stalo, že táto dáma sa na akomsi čajovom večierku zoznámila s BeeBee. Párkrát si zatelefonovali a zakrátko som si zbalil kufre a odcestoval do Clantonu, kde ma netrpezlivo očakával Spot. Po hodinovej inštruktáži ma vypustil do terénu.

Do nasledujúceho čísla o mne napísal milý článoček s fotografiou, v ktorom oznamoval, že som práve nastúpil do Times. Vyšiel na prvej strane. V tých časoch nebolo o čom písať.

V článku boli dve chyby, ktoré ma prenasledovali celé roky. Prvá, menej dôležitá, bola, že univerzita v Syracuse, aspoň podľa Spota, patrí medzi elitné. Informoval čitateľov, že som získal vzdelanie na prestížnej univerzite v Syracuse. Prešiel mesiac, kým sa o tom niekto predo mnou zmienil. Začínal som si myslieť, že noviny nikto nečíta, alebo, ešte oveľa horšie, že tí, čo ich čítajú, sú úplní hlupáci.

Druhá chyba zmenila môj život. Od narodenia som bol Joyner William Traynor. Až do dvanástich rokov som bombardoval rodičov otázkami, prečo dvaja na pohľad inteligentní ľudia dali svojmu prvorodenému práve meno Joyner. Nakoniec vyšlo najavo, že jeden z mojich rodičov – nikdy som sa nedozvedel ktorý – trval na mene Joyner, lebo malo byť olivovou ratolesťou podanou akémusi nahnevanému príbuznému, ktorý vraj mal peniaze. Svojho menovca som v živote nestretol. Pokiaľ viem, zomrel chudobný, ale mne už navždy prischol Joyner. V Syracuse sa zo mňa stal J. William, čo bolo pre osemnásťročného chalana vskutku impozantné meno. Lenže Vietnam a sociálne nepokoje ma presvedčili, že J. William znie príliš konzervatívne. Bol som jednoducho Will.

Spot ma striedavo volal Will, William, Bili, dokonca Billy, na všetky som počul a nikdy som nevedel, s čím príde nabudúce. Nové meno sa skvelo v článku pod fotkou mojej usmiatej tváre. Willie Traynor. Zhrozil som sa. Vo sne mi nenapadlo, že by ma niekto mohol volať Willie. Ani v prípravke v Memphise, ani na fakulte v New Yorku som nestretol človeka menom Willie. Nebol som predsa žiadne béčko. Vozil som sa v Triumphe Spitfiri a mal som dlhé vlasy.

Čo poviem členom študentského spolku v Syracuse? Čo poviem BeeBee?

Po dvoch dňoch skrývania som vyšiel z bytu a pobral sa za Spotom. Chcel som, aby niečo urobil, len som nevedel čo. Je to jeho chyba a on ju musí napraviť, vravel som si, zbierajúc odvahu. Vpochodoval som do redakcie Times a narazil som na športového redaktora Daveyho Bigmoutha Bassa. „Ahoj. Super meno,“ povedal. Išiel som za ním do jeho kancelárie v nádeji, že mi poradí.

„Nevolám sa Willie,“ povedal som.

„Odteraz áno.“

„Som Will.“

„Budú ťa tu milovať. Dlhovlasý fešák zo severu so zahraničným športovým fárom. Dofrasa, ľudia si pomyslia, že si fakt frajer, keď sa voláš Willie. Spomeň si na Joea Willieho.“

„Kto je to?“

„Joe Willie Namath.“

„Aha.“

„Hej, je to Yankee ako ty, myslím, že z Pensylvánie, ale keď prišiel do Alabamy, z Josepha Williama sa stal Joe Willie. Baby za ním šaleli.“

Uľavilo sa mi. V roku 1970 bol Joe Namath určite najslávnejším športovcom v Amerike. Išiel som sa previezť v aute a opakoval som si: „Willie.“ O dva týždne som si na nové meno zvykol. Všetci ma volali Willie a asi sa v mojej prítomnosti cítili lepšie, keď som mal také obyčajné meno.

BeeBee som povedal, že je to len dočasný pseudonym.

Times mali iba zopár strán a ja som hneď pochopil, že na tom nie sú dobre. Priveľa nekrológov, málo správ a reklamy. Zamestnanci síce neboli spokojní, ale mlčali a zachovávali lojálnosť. V roku 1970 bolo v okrese Ford veľmi málo pracovných príležitostí. Po týždni mi bolo jasné, že noviny musia byť v strate. Na rozdiel od reklamy sa za nekrológy neplatí. Spot trávil väčšinu pracovného času vo svojej zapratanej kancelárii, kde buď driemal, alebo telefonoval do pohrebnej služby. Občas volali oni jemu. Niekedy sa zastavili príbuzní a iba pár hodín potom, ako strýko Wilber naposledy vydýchol, priniesli dlhý, kvetnatý, rukou písaný životopis, ktorého sa Spot okamžite zmocnil a opatrne ho položil na svoj stôl. Za zamknutými dverami potom písal, upravoval, overoval a prepisoval, až kým nevzniklo dokonalé dielo.

Spot povedal, že okres je môj. V redakcii bol iba jeden reportér, istý Baggy Suggs, starý cap večne naložený v liehu, ktorý sa ustavične potĺkal okolo súdnej budovy na druhej strane ulice, zháňal klebety a popíjal bourbon s hŕstkou právnikov, príliš starých a opitých na to, aby vykonávali právnickú prax. Zakrátko som sa presvedčil, že Baggy je lenivý, neoveruje si informácie a nesnaží sa vypátrať niečo zaujímavé, takže jeho články, hoci sa objavovali na prvej strane, väčšinou obsahovali len nudné opisy malicherných sporov o hranice pozemkov či prípadov týraných manželiek.

Sekretárka Margaret, pobožná kresťanka, síce riadila chod redakcie, ale bola dosť inteligentná, aby Spotovi ponechala ilúziu, že šéfom je on. Mala čosi vyše päťdesiatky a v redakcii pracovala dvadsať rokov. Rola ako skala, bezpečný prístav, všetko sa krútilo okolo nej. Margaret rozprávala potichu, takmer hanblivo, a zo mňa bola od prvého dňa úplne hotová, lebo som pochádzal z Memphisu a päť rokov som študoval na Severe. Snažil som sa to nevystavovať na obdiv, ale na druhej strane som chcel, aby vidiečania v Mississippi vedeli, že mám vynikajúce školy.

Margaret predo mnou nič netajila a už po týždni mi potvrdila podozrenie, že pán Caudle je blázon a že noviny sú vo veľmi zlej finančnej situácii. Ale, dodala významne, Caudlovci majú rodinné peniaze!

Prešlo veľa rokov, kým som tú záhadu pochopil.

Rodinné peniaze v Mississippi neznamenajú, že dotyčná rodina je bohatá. Nemá to nič spoločné s hotovosťou či iným majetkom. Mať rodinné peniaze je status, ktorý môže získať iba beloch s vysokoškolským vzdelaním, pokiaľ sa narodil vo veľkom dome s verandou – podľa možnosti uprostred bavlníkových alebo sójových plantáží, ale to nebola nevyhnutná podmienka –, ak ho vychovávala milovaná čierna slúžka menom Bessie alebo Pearl a rozmaznávali starí rodičia, čo kedysi vlastnili predkov Bessie alebo Pearl, a od narodenia počúval prednášky o tom, ako sa má správať príslušník privilegovanej spoločenskej vrstvy. Prípadné pozemky a poručnícke fondy, samozrejme, situáciu uľahčovali, ale napriek tomu bolo v Misssissippi plno schudobnených aristokratov, ktorí zdedili rodinné peniaze. Tie sa totiž nezarábali. Tie musel človek dostať do vienka vo chvíli, keď prvý raz uzrel svetlo sveta.

Právnik mi napokon objasnil skutočnú hodnotu rodinných peňazí Caudlovcov. Sedel som v ošúchanom koženom kresle a díval sa naňho ponad široký, mahagónový, prastarý písací stôl, keď vyhlásil: „Sú chudobní ako kostolné myši.“ Volal sa Walter Sullivan a bol z prestížnej právnickej firmy Sullivan & O’Hara. Prestížnej v okrese Ford, lebo zamestnávala až sedem právnikov. Kým študoval návrh na vyhlásenie konkurzu, neprestajne hovoril o Caudlovcoch, koľko mali kedysi peňazí a akí sú blázni, keď sa im podarilo priviesť prosperujúce noviny na mizinu. Zastupoval ich tridsať rokov a pamätal si obdobie, keď redakciu viedla pani Emma, týždenník mal päťtisíc predplatiteľov a plné stránky inzerátov. V Security Bank mala uložený vkladový certifikát na 500 000 dolárov pre prípad, že by nastali zlé časy.

Potom ovdovela a neskôr sa vydala za miestneho alkoholika, ktorý bol od nej o dvadsať rokov mladší. V triezvom stave bol pologramotný, ale považoval sa za trpiaceho básnika a esejistu. Pani Emma ho z lásky zamestnala ako redaktora a on svoje postavenie využíval na písanie dlhočizných úvodníkov, odsudzujúcich úplne všetko, čo sa v okrese Ford pohlo. To bol začiatok konca. Spot otčima nenávidel, ten jeho city opätoval a ich vzťah napokon vyvrcholil jedným z najpozoruhodnejších pästných súbojov v histórii mesta Clanton. Odohral sa na chodníku pred budovou redakcie, na námestí v strede mesta, pred očami šokovaného davu. Miestni obyvatelia boli presvedčení, že Spotov mozog v ten deň utrpel ďalšie vážne zranenia. Krátko potom totiž začal písať tie prekliate nekrológy.

Otčim ušiel s peniazmi a pani Emma sa so zlomeným srdcom utiahla do seba.

„Kedysi to boli dobré noviny,“ povedal pán Sullivan. „Ale pozrite sa na ne teraz. Nemajú ani tisícdvesto predplatiteľov, sú po uši v dlhoch. Hrozí im konkurz.“

„Čo urobí súd?“ spýtal som sa.

„Pokúsi sa nájsť kupca.“

„Kupca?“

„Áno, niekto sa určite nájde. Okres predsa nemôže zostať bez novín.“

Okamžite som si spomenul na dvoch ľudí: na Nicka Dienera a BeeBee. Nickova rodina zbohatla na okresných novinách. BeeBee mala peňazí ako pliev a iba jedného milovaného vnuka. Srdce sa mi rozbúchalo, zacítil som príležitosť.

Pán Sullivan ma uprene pozoroval a bolo zjavné, že vie, na čo myslím. „Dajú sa kúpiť za bagateľ,“ povedal.

„Za koľko?“ spýtal som sa sebaisto ako dvadsaťtriročný začínajúci novinár, ktorého stará matka nevie, čo s peniazmi.

„Asi päťdesiattisíc. Dvadsaťpäť za noviny a dvadsaťpäť na prevádzku. Väčšinu dlhov vyrieši konkurz a potom sa dá vyjednávať s tými veriteľmi, ktorých budete potrebovať,“ Odmlčal sa, naklonil sa dopredu, lakťami sa oprel o stôl a husté sivé obočie mu len tak hralo, ako keby jeho mozog robil prácu nadčas. „Viete, mohla by to byť zlatá baňa.“

BeeBee síce nikdy neinvestovala do zlatej bane, ale po troch dňoch pumpovania som odchádzal z Memphisu so šekom na 50 000 dolárov. Odovzdal som ho pánu Sullivanovi, ktorý peniaze uložil na účet a podal na súd žiadosť o predaj novín. Staručký sudca, ktorý patril skôr do domova k pani Emme, dobrosrdečne pokýval hlavou a podpísal príkaz. A tak som sa stal novým majiteľom The Ford County Times.

Kým vás v okrese Ford prijmú medzi seba, vystriedajú sa tri generácie. Bez ohľadu na peniaze či pôvod sa človek nemôže len tak nasťahovať a čakať, že mu ľudia budú dôverovať. Nad každým prišelcom visí temný mrak podozrenia a ja som nebol nijakou výnimkou. Tamojší ľudia sú mimoriadne srdeční, zdvorilí a priateľskí, až to niekedy hraničí s dotieravosťou. Zdravia sa a rozprávajú s každým, kto prejde po ulici. Pýtajú sa vás na zdravie, utrúsia pár slov o počasí, pozvú vás do kostola. Idú sa pretrhnúť, aby pomohli neznámym ľuďom.

Ale v skutočnosti vám nedôverujú, pokiaľ nedôverovali už vášmu starému otcovi.

Len čo sa rozchýrilo, že mladý zelenáč z Memphisu kúpil noviny za päťdesiat, možno sto, alebo dokonca dvesto tisíc dolárov, mesto zaplavila mohutná vlna klebiet. Margaret ma pravidelne informovala. Keďže som slobodný, možno som homosexuál. Keďže som študoval v Syracuse – bohvie, kde to je – určite som komunista. Alebo, ešte horšie, liberál. A keďže som z Memphisu, zrejme som prišiel s úmyslom zosmiešniť okres Ford.

Všetci sa však potichu zhodli na tom, že odteraz mám nekrológy v rukách ja. Stal sa zo mňa niekto.

Nové Times debutovali 18. marca 1970, iba tri týždne po tom, čo trpaslík doručil papiere o konkurze. Mali oveľa viac strán ako predtým a ešte v žiadnom okresnom týždenníku nevyšlo toľko fotografií. Chlapčenské aj dievčenské skautské oddiely, školské basketbalové družstvá, záhradkárske kluby, čitateľské kluby, čajové kluby, biblické krúžky, softballové tímy, mestské kluby. Desiatky fotografií. Snažil som sa, aby na nich boli všetci živí obyvatelia okresu Ford. A mŕtvych som oslavoval ako nikto predo mnou. Nekrológy boli také dlhé, že to hraničilo s trápnosťou. Spot na mňa musel byť hrdý, ale neozval sa mi.

Správy boli ľahké a svieže. Nijaké úvodníky, ľudia radi čítajú o zločinoch, tak som na prvú stranu pohotovo zaradil novú rubriku Zo sveta zločinu. Chvalabohu, týždeň predtým došlo k dvom krádežiam áut a ja som ich opísal s takou vervou, akoby šlo o lúpežné prepadnutie pevnosti Fort Knox.

Na prvej strane sa skvela veľká skupinová fotografia osadenstva redakcie v novom zložení – Margaret, Hlardy, Baggy Suggs, ja, fotograf Wiley Meek, Davey Bigmouth Bass a Melanie Doganová, stredoškoláčka a zamestnankyňa na čiastočný úväzok. Bol som na svoj štáb hrdý. Desať dní sme dreli od vidím do nevidím, no naše prvé číslo malo obrovský úspech. Vyrobili sme päťtisíc výtlačkov a celý náklad sa vypredal. Za škatuľu som poslal aj BeeBee, na ktorú to hlboko zapôsobilo.

Nová podoba Times sa formovala celý mesiac, zatiaľ čo ja som usilovne rozmýšľal, aká by mala byť. Na mississippskom vidieku každá zmena bolí, a tak som sa rozhodol, že zmeny uskutočním postupne. Starý týždenník zbankrotoval, ale za posledných päťdesiat rokov sa takmer nezmenil. Písal som viac správ, uverejňoval čoraz viac inzerátov a skupinových fotografií. A tvrdo som pracoval na nekrológoch.

Nebol som zvyknutý robiť dlho do večera, ale ako čerstvý majiteľ novín som prestal vnímať čas. Hol som príliš mladý a zaneprázdnený, aby som sa bál. Mal som dvadsaťtri rokov a vďaka šťastnej náhode a bohatej starej matke som sa náhle stal vydavateľom týždenníka. Keby som bol zaváhal a zamyslel sa nad situáciou, keby som sa bol poradil s bankármi a účtovníkmi, zrejme by ma bol niekto odhovoril. Lenže v dvadsiatich troch rokoch sa človek ničoho nebojí. Keďže nič nemá, nemá ani čo stratiť.

Vyrátal som si, že týždenník začne prinášať zisk zhruba o rok. Spočiatku príjmy stúpali veľmi pomaly. Potom bola zavraždená Rhoda Kassellawová. Zrejme to patrí k veci, že sa noviny lepšie predávajú po brutálnom zločine, keď ľudia prahnú po podrobnostiach. Týždeň pred vraždou sme predali dvetisícštyristo výtlačkov – a týždeň po nej skoro štyri tisícky.

Nebola to obyčajná vražda.

Život v okrese Ford plynul pokojne a jeho obyvatelia boli zväčša kresťania, alebo to o sebe aspoň tvrdili. Bitky boli bežné, ale odohrávali sa najmä v krčmách, kam chodievali robotníci na pivo. Raz za mesiac niektorý z nich vystrelil na suseda alebo na vlastnú ženu a každý víkend došlo v niektorej černošskej putike k bitke na nože. Tieto príhody sa však zriedkakedy končili smrťou.

Desať rokov – od roku 1970 do roku 1980 – som bol majiteľom novín, ale za celý čas sa v okrese Ford stalo iba niekoľko vrážd. Žiadna však nebola taká brutálna ako vražda Rhody Kassellawovej a žiadna nebola vopred premyslená. Aj po tridsiatich rokoch na ňu myslím každý deň.

2

Rhoda Kassellawová bývala v obci Beech Hill asi dvadsať kilometrov severne od Clantonu, v skromnom domčeku zo sivých tehál pri úzkej vidieckej asfaltke. Pred domom sa vynímali starostlivo udržiavané kvetinové záhony, ktoré od cesty delil hustý, pokosený trávnik. Príjazdová cesta bola vysypaná bielym štrkom. Po oboch stranách ležali na trávniku porozhadzované kolobežky, lopty, bicykle – hotová zbierka. Rhodine dve deti sa hrávali vonku a iba občas ich vyrušilo okoloidúce auto.

Bol to pekný vidiecky domček, čo by kameňom dohodil od susedného, v ktorom bývali pán a pani Deeceovci. Mladý muž, ktorý ho kúpil, sa kdesi v Texase stal obeťou dopravnej nehody a dvadsaťosemročná Rhoda ovdovela. Z manželovej životnej poistky vyplatila dom a auto. Zvyšok investovala, vďaka čomu mala skromný mesačný príjem, ktorý jej dovoľoval ostať doma a starať sa o deti. Zväčša trávila čas vonku, okopávala zeleninové hriadky, presádzala kvety, plela a mulčovala záhony pred domom.

Nikam nechodievala. Staré dámy z Becch Hillu ju považovali za príkladnú vdovu, pretože bola stále doma, tvárila sa smutne a spoločenský život obmedzila na občasné návštevy kostola. Mala by chodiť častejšie, šepkali si.

Krátko po manželovej smrti sa Rhoda rozhodla vrátiť k svojej rodine do Missouri. Ani ona, ani jej manžel nepochádzali z Mississippi. Lenže dom bol vyplatený, deti spokojné, susedia priateľskí a jej rodinu zaujímalo iba to, koľko peňazí dostala z poisťovne. A tak zostala. Myslela síce na odchod, ale neodišla.

Keď Rhoda Kassellawová chcela, bola z nej krásavica, ale to sa nestávalo často. Peknú štíhlu postavu zväčša ukrývala pod širokými bavlnenými šatami alebo priveľkou pracovnou košeľou, ktorú si obliekala do záhrady. Takmer sa nemaľovala a dlhé ľanovožlté vlasy mala stiahnuté do uzla a zopnuté na temene. Keďže sa živila prevažne tým, čo si sama vypestovala, jej pleť žiarila zdravím. Taká príťažlivá mladá vdova by za normálnych okolností vzbudzovala veľký záujem, ale ona nikam nechodila.

Po troch rokoch smútenia sa Rhody zmocnil nepokoj. Nemladla a roky sa akosi rýchlo míňali. Bola príliš mladá a pekná na to, aby každú sobotu sedela doma a čítala deťom rozprávky na dobrú noc. Niekde sa istotne niečo deje, aj keď nie priamo v Beech Hille.

Rhoda si najala mladú černošku na stráženie detí a odviezla sa autom na sever, na hranicu s Tennessee, kde, ako počula, sú slušné podniky a tanečné kluby. Možno ju tam nikto nespozná. Páčilo sa jej tancovať a flirtovať s mužmi, ale nikdy nevypila ani kvapku alkoholu a domov sa vracala zavčasu. Pomaly sa z toho stal zvyk, chodievala von dvakrát, trikrát za mesiac.

Potom začala nosiť užšie džínsy, tancovala čoraz rýchlejšie a dlhšie. V baroch a kluboch pozdĺž hranice si ju všimli a hovorili o nej.

Dva razy šiel za ňou až domov, predtým ako ju zabil. Bol marec a teplý front priniesol predzvesť predčasnej jari. Bola tmavá, bezmesačná noc. Rodinný pes Bear ho najprv oňuchal, keď sa v záhrade krčil za stromom. Bear bol pripravený vrčať a štekať, ale chlap ho navždy umlčal.

Rhodin syn Michael mal päť rokov a dcérka Teresa tri. Mali na sebe rovnaké, pekne vyžehlené pyžamká s disneyovskými postavičkami a pozerali sa, ako ich matke žiaria oči, keď im číta príbeh o Jonášovi a veľrybe. Uložila ich, pobozkala na dobrú noc, a keď v detskej izbe zhasla, on už bol v dome.

O hodinu Rhoda vypla televízor, pozamkýnala všetky dvere a čakala na Beara, ktorý sa neobjavil. Neprekvapilo ju to, lebo pes často naháňal zajace a veveričky po lese a domov sa vracal neskoro. Vtedy spával na zadnej verande a na svitaní ju budil svojím zavýjaním.

V spálni zo seba zhodila ľahké bavlnené šaty a otvorila dvere do šatníka. Tam na ňu čakal.

Schmatol ju zozadu, veľkou spotenou dlaňou jej zakryl ústa a povedal: „Mám nôž. Dorežem teba aj deti.“ Zamával jej pred očami druhou rukou, v ktorej držal nôž.

„Jasné?“ zasyčal jej do ucha.

Rhoda sa roztriasla, ale prikývla. Nevidela mu do tváre. Hodil ju tvárou dolu na dlážku zaprataného šatníka a vykrútil jej ruky dozadu. Chytil hnedý vlnený šál, ktorý kedysi dostala od tety, a zaviazal jej oči. „Drž hubu,“ vrčal neprestajne. „Lebo ti podrežem deti.“ Surovo ju schmatol za vlasy, postavil na nohy a odvliekol k posteli. Hrotom noža jej nadvihol bradu a povedal: „Neopováž sa brániť. Nôž je tu.“ Prerezal jej nohavičky. Znásilnenie sa začalo.

Chcel vidieť jej oči, tie krásne oči, ktoré vídal v baroch. A dlhé vlasy. Dva razy jej kúpil drink a tancoval s ňou, ale len čo sa o niečo pokúsil, hneď ho odbila. Skús toto, bejby, šepkal jej do ucha.

Už tri hodiny zbieral odvahu a Jack Daniel’s mu výdatne pomáhal; teraz ho whisky zbavila citu. Pomaly sa pohyboval, neponáhľaj sa, vychutnával si každú sekundu. Spokojne vzdychal ako ozajstný chlap, ktorý si berie, čo mu patrí.

Z pachu whisky a potu sa jej dvíhal žalúdok, ale bála sa vracať. Mohol by sa nahnevať a použiť nôž. Napriek hrôze začala uvažovať. Musí to prebehnúť potichu. Deti sa nesmú zobudiť. Ale čo urobí s nožom, keď sa to skončí?

Pohyboval sa rýchlejšie a vzdychal čoraz hlasnejšie. „Ticho, bejby,“ opakoval. „Mám nôž.“ Posteľ z kovaného železa vŕzgala; asi ju málo používa, pomyslel si. Príliš veľký hluk. Bolo mu to jedno.

Vŕzganie postele zobudilo Michaela a ten zobudil sestru. Vykĺzli z izby a potichu sa zakrádali tmavou chodbou; chceli zistiť, čo sa deje. Michael otvoril dvere matkinej spálne, uvidel cudzieho muža, ako na nej leží, a zvolal: „Mama!“ Chlap na chvíľu stuhol a obrátil hlavu k deťom.

Rhoda sa vydesila, keď počula detský hlas, a oboma rukami sa vrhla na násilníka. Päsťou ho trafila do ľavého oka; priamy zásah ho na okamih omráčil. Potom si strhla šál z očí a pritom zúrivo kopala nohami. Vylepil jej facku a snažil sa ju zraziť späť na posteľ. „Danny Padgitt!“ vykríkla Rhoda, brániac sa zubami-nechtami. Znova ju udrel.

„Mama!“ Michael sa rozplakal.

„Utekajte, deti!“ Rhoda sa pokúsila kričať, ale útočník ju umlčal.

„Ticho!“ zrúkol Padgitt.

„Utekajte!“ skríkla Rhoda ešte raz a deti vycúvali z izby; potom bežali po chodbe do kuchyne a von do bezpečia.

V zlomku sekundy, ktorý nasledoval po tom, ako vykríkla jeho meno, si Padgitt uvedomil, že nemá na výber – musí ju umlčať. Schytil nôž a dva razy bodol. Potom sa zošuchol z postele a pozbieral si veci.

Pán a pani Deeceovci pozerali nočný televízny program z Memphisu, keď začuli Michaelov hlas. Pán Deece našiel chlapca pred vchodovými dverami. Bol celý premočený od potu a rosy a zubami drkotal tak silno, že ledva rozprával. „Ublížil mamičke!“ opakoval. „Ublížil mamičke!“

Pán Deece uvidel v tme medzi domami malú Teresu. Bežala za bratom, ale zdalo sa, že skôr prešľapuje na mieste, ako keby sa nevedela odlepiť od zeme. Keď ju pani Deeceová konečne dostihla pri garáži, cmúľala si palec a nevydala zo seba ani hláska.

Pán Deece vletel do obývačky a zobral dve pušky, jednu pre seba, jednu pre manželku. Šokované, takmer paralyzované deti už boli v kuchyni. „Ublížil mamičke,“ mrmlal Michael. Pani Deeceová si ich privinula a povedala, že všetko bude zase dobré. Pozrela na brokovnicu, ktorú manžel položil na stôl. „Zostaň tu,“ povedal a vybehol von.

Nemusel ísť ďaleko. Rhoda už bola skoro pri dome, keď sa zrútila do mokrej trávy. Bola úplne nahá a od krku nadol ju zalievala krv. Zdvihol ju a odniesol na verandu, potom zakričal na ženu, aby deti odviedla do spálne a zamkla dvere. Nechcel, aby videli svoju matku umierať.

Keď ju ukladal na hojdaciu lavicu, Rhoda zašepkala: „Danny Padgitt. Bol to Danny Padgitt.“

Zakryl ju dekou a zavolal sanitku.

Danny Padgitt držal svoj pickup v strede cesty a uháňal stoštyridsiatkou. Ešte nevytriezvel a hrozne sa bál, hoci si to ani na chvíľku nepriznal. O desať minút bude doma, v bezpečí malého rodinného kráľovstva známeho ako Padgittov ostrov.

Tí malí sopliaci všetko pokazili. Zajtra o tom porozmýšľa. Riadne si uhol z fľaštičky whisky a hneď sa cítil lepšie.

Čosi mu vbehlo do cesty, zajac, pes alebo líška, zbadal to príliš neskoro a nesprávne zareagoval. Inštinktívne dupol na brzdu, iba na zlomok sekundy, lebo v skutočnosti mu bolo jedno, čo zrazí, považoval to skôr za zábavu, lenže zabrzdil príliš prudko. Zadné kolesá sa zablokovali a pickup dostal šmyk. Danny sa ocitol v peknej kaši. Strhol volant na opačnú stranu a auto vletelo na krajnicu, kde sa začalo krútiť okolo vlastnej osi. Vzápätí skĺzlo do priekopy, dvakrát sa prevrátilo a narazilo do radu borovíc. Keby bol triezvy, neprežil by to, ale opitému sa nikdy nič nestane.

Rozbitým oknom vyliezol von, oprel sa o karosériu, rátal škrabance a rezné rany a uvažoval, čo ďalej. Zrazu mu celkom zmeravela noha, a keď sa horko-ťažko vyštveral hore briežkom na cestu, zistil, že nemôže chodiť. Ani nemusel.

V tej chvíli ho oslnilo modré svetlo. Z hliadkového auta vystúpil šerifov pomocník s veľkou čiernou baterkou a prezeral si miesto nehody. Po ceste sa blížili ďalšie blikajúce svetlá.

Šerifov pomocník uvidel krv, zacítil whisky a vytiahol z vrecka putá.

3

Veľká hnedá rieka sa nonšalantne valí z Tennesee na juh a potom tečie asi päťdesiat kilometrov cez stred okresu Tyler v Mississippi. Približne tri kilometre pred hranicou sa rieka začína krútiť, a keď opúšťa územie tylerského okresu, pripomína vystrašeného hada, zvinutého do klbka. Mútna voda, premiešaná s bahnom a zväčša plytká, plynie veľmi pomaly. Koniec koncov, rieku Mississippi nepreslávila jej krása. Bezpočetné meandre lemujú nánosy piesku, blata a štrku. Napája sa zo stoviek močiarov a potokov, nevyčerpateľných zdrojov pomaly tečúcej vody.

Jej cesta okresom Ford je krátka. Na severovýchode obchádza veľký kruh pevniny s rozlohou 800 hektárov a potom zamieri späť k Tennessee. Ostrov tvorí takmer dokonalý kruh, ibaže Veľká rieka sa v poslednej chvíli odvracia a medzi jej brehmi zostáva úzky pás zeme.

Ten kruh, volá sa Padgittov ostrov, je husto zalesnený borovicami, kaučukovníkmi, brestmi a dubmi, plný močarísk a riečnych ramien, sčasti pospájaných, no väčšinou osamotených. Využíva sa len nepatrná časť úrodnej pôdy. Na ostrove sa odjakživa ťažilo drevo a pestovala kukurica, z ktorej sa načierno pálila whisky. A neskôr pribudli konopniská.

Na úzkom páse zeme medzi brehmi Veľkej rieky bola prísne strážená asfaltová cesta. Postavili ju dávno, za okresné peniaze, ale máloktorý daňový poplatník sa na ňu odvážil vojsť.

Celý ostrov patril rodine Padgittovcov. Keď sa skončila občianska vojna, zo Severu prišiel dobrodruh Rudolph Padgitt a zistil, že všetku dobrú pôdu už ktosi zabral. Pustil sa do hľadania, ale nič nenašiel – až jedného dňa narazil na ostrov zaplienený hadmi. Na mape vyzeral sľubne. Rudolph dal dokopy niekoľko oslobodených otrokov, pušky a mačety, a prebojoval sa na ostrov. Nik iný ho nechcel.

Rudolph sa oženil s miestnou prostitútkou a začal rúbať stromy. Keďže v povojnovom období bol veľký dopyt po dreve, rýchlo zbohatol. Prostitútka rodila ako hruška a čoskoro po ostrove pobehovala celá svorka malých Padgittov. Jeden bývalý otrok ovládal umenie výroby pálenky. Rudolph teda začal pestovať kukuricu, úrodu však nepredával, ale vyrábal z nej whisky, ktorá na Juhu patrila medzi najlepšie.

Tridsať rokov pálil whisky načierno, až kým v roku 1902 nezomrel na cirhózu. To už na ostrove býval celý klan Padgittovcov, ktorý sa živil ťažbou dreva a ilegálnou výrobou whisky. Po ostrove bolo roztrúsených približne päť páleníc, každá dokonale ukrytá a strážená, každá vybavená najmodernejšími prístrojmi.

Padgittovci sa svojou whisky preslávili, aj keď po sláve nebažili. Boli to tajnostkári, všetko držali v rodine, súkromie si prísne strážili a strach mali iba z toho, aby do ich malého kráľovstva neprenikol niekto cudzí a nepripravil ich o veľmi slušné zisky. Tvrdili, že sú drevorubači, a každý o nich vedel, že úspešne obchodujú s drevom. Padgittova drevárska spoločnosť pri hlavnej ceste neďaleko rieky bola všetkým na očiach. Vystupovali ako slušní ľudia, ktorí platia dane a deti posielajú do súkromných škôl.

V dvadsiatych a tridsiatych rokoch, keď bol alkohol zakázaný a národ smädný, Padgittovci nestačili vyrábať svoju whisky. V dubových sudoch ju prevážali cez rieku a potom nákladnými autami na sever, až do Chicaga. Patriarchom a prezidentom, výrobným a obchodným riaditeľom bol ostrieľaný starý skupáň menom Clovis Padgitt, najstarší syn Rudolpha a miestnej kurvy. Clovis sa už v detstve naučil, že najlepšie zisky sú také, z ktorých sa neplatia dane. To bola prvá lekcia. V druhej sa skrývalo ponaučenie, že obchodovať treba vždy v hotovosti. Clovis bol zarytý prívrženec peňazí v hotovosti a zásadne neplatil dane. V tých časoch sa o Padgittovcoch povrávalo, že majú viac peňazí ako pokladnica štátu Mississippi.

V roku 1938 sa traja daňoví úradníci tajne preplavili cez rieku v prenajatom člne v nádeji, že na ostrove niečo odhalia. Ich invázia sa však nevydarila, lebo už samotný nápad nebol bohvieako dobrý. Z neznámeho dôvodu sa totiž rozhodli prekročiť rieku akurát o polnoci. Skončili hlboko pod zemou, rozsekaní na kusy.

V roku 1943 sa v okrese Ford stalo niečo neobvyklé – za šerifa zvolili čestného muža. Volal sa Koonce Lantrip a nebol až taký čestný, ale jeho prejavy sa dobre počúvali. Prisahal, že skoncuje s korupciou, spraví čistku v miestnej samospráve a postará sa, aby pašeráci a ilegálni výrobcovia whisky, dokonca aj Padgittovci, nemali čo robiť. Bola to pekná reč a Lantrip získal o osem hlasov viac ako protikandidát.

Jeho priaznivci čakali a čakali, a napokon sa dočkali – pol roka po nástupe do funkcie so svojimi pomocníkmi prešiel cez Veľkú rieku po starom drevenom moste, jedinom v okrese, ktorý bol postavený v roku 1915 na žiadosť Clovisa Padgitta. Padgittovci ho používali iba na jar, keď hladina rieky stúpla. Nikto iný po ňom nesmel chodiť.

Dvoch pomocníkov zastrelili a Lantripovo telo sa nikdy nenašlo. Traja Padgittovi černosi ho pochovali na brehu močiara. Na pohreb dozeral Buford, najstarší Clovisov syn.

Správa o masakre sa v Mississippi pretriasala celé týždne, guvernér dokonca pohrozil, že na ostrov pošle Národnú gardu. Lenže v tom čase zúrila druhá svetová vojna a pozornosť ľudí v celej krajine zaujala invázia Spojencov. V Národnej garde takmer nikto neostal a tí, čo boli schopní bojovať, vonkoncom nemali záujem zaútočiť na Padgittov ostrov. Viac ich lákalo pobrežie Normandie.

Dobrí ľudia z okresu Ford sa poučili z pokusu s čestným šerifom a vzápätí zvolili jedného zo starej školy. Volal sa Mackey Don Coley; jeho otec bol šerifom v dvadsiatych rokoch, keď na Padgittovom ostrove vládol Clovis. Coley starší a Clovis boli dôverní priatelia a všeobecne sa vedelo, že šerif je bohatý, lebo dáva starému Padgittovi absolútnu voľnosť pohybu. Keď Mackey Don ohlásil svoju kandidatúru, Buford Padgitt mu poslal 50 000 dolárov v hotovosti. Mackey Don vyhral s drvivou prevahou. Jeho protivník o sebe tvrdil, že je čestný.

V Mississippi vládol nepísaný zákon, že dobrý šerif musí byť tak trochu skorumpovaný, aby vedel zabezpečiť poriadok. Whisky, prostitúcia a hazardné hry jednoducho patrili k životu a dobrý šerif sa musel vyznať aj v týchto oblastiach, aby ich mohol regulovať a chrániť počestných kresťanov. Keďže zlo sa nedalo zlikvidovať, šerif ho musel koordinovať a usmerňovať. Za svoje úsilie dostával odmenu od prevádzkovateľov hriešnych podnikov. Očakával ju. A s ním aj väčšina voličov.

Žiadny slušný človek predsa nevyžije z takého biedneho platu. Žiadny slušný človek by sa nemohol nenápadne pohybovať v temnom podsvetí.

Padgittovci vlastnili miestnych šerifov už takmer sto rokov. Kupovali si ich za vrecia plné peňazí. Mackey Don Coley dostával stotisíc ročne (ako sa povrávalo), a keď sa blížili voľby, dali mu, koľko potreboval. Padgittovci boli k politikom štedrí. Potichu si kupovali a udržiavali vplyv. Nežiadali veľa – len aby mohli nerušene žiť na svojom ostrove.

Po druhej svetovej vojne dopyt po whisky postupne klesal. Keďže celé generácie Padgittovcov boli naučené pôsobiť mimo zákona, Buford a ostatní členovia rodiny prenikli do iných sfér ilegálneho podnikania. Obchod s drevom bol nudný a navyše podliehal mnohým trhovým faktorom, najdôležitejšie však bolo, že neprinášal také zisky, aké rodina očakávala. A tak predávali zbrane, kradli autá, podvádzali, kupovali budovy a vzápätí v nich založili požiar, aby mohli zhrabnúť poistku. Dvadsať rokov viedli mimoriadne úspešný bordel na okresnej hranici – až do roku 1966, keď za záhadných okolností vyhorel.

Padgittovci boli tvoriví a energickí ľudia, stále čosi plánovali a hľadali príležitosti, stále striehli, koho by ozbíjali. Občas sa šírili reči, že Padgittovci patria k Dixie mafii, čo bol gang zlodejov, ktorí v šesťdesiatych rokoch ovládali americký Juh. Tie reči sa nikdy nepotvrdili a mnohí im ani neverili, pretože Padgittovci boli príliš veľkí tajnostkári, aby sa s niekým dali do spolku. Napriek tomu reči pretrvávali celé roky; Padgittovci boli nevyčerpateľným zdrojom klebiet v kaviarňach na clantonskom námestí. Hoci ich nepovažovali za miestnych hrdinov, celkom určite sa stali legendami.

V roku 1967 jeden z mladých Padgittovcov ušiel do Kanady, aby nemusel narukovať. Nejaký čas strávil aj v Kalifornii, vyskúšal marihuanu a zistil, že mu chutí. Po niekoľkých mesiacoch boja za mier sa mu zacnelo po domove a vrátil sa na ostrov. Neprišiel s prázdnymi rukami – priniesol si dve kilá marihuany, o ktoré sa rozdelil s bratancami; tiež im zachutila. Vysvetlil im, že tráva sa fajčí v celej krajine, najmä v Kalifornii. A ako zvyčajne, v Mississippi boli o päť rokov pozadu.

Nebol problém pestovať trávu vo veľkom a dodávať ju do veľkých miest, kde bol najväčší dopyt. Jeho otec Gill Padgitt, Clovisov vnuk, zacítil príležitosť a čoskoro sa na poliach namiesto kukurice udomácnili konope. Padgittovci vyklčovali šesťstometrový pás zeme, vybudovali pristávaciu plochu a kúpili si lietadlo. O necelý rok sa denne lietalo do Atlanty a Memphisu, kde mali svoju sieť priekupníkov. A tak sa marihuana s ich pomocou a na ich veľkú radosť stala obľúbenou aj na Juhu.

Výroba whisky upadala. Bordel už neexistoval. Padgittovci mali kontakty v Miami a v Mexiku a peniaze sa len tak hrnuli. Celé roky nikto v okrese Ford netušil, že Padgittovci obchodujú s drogami. A nikdy ich neprichytili. Ani jedného Padgitta neobvinili z trestného činu v súvislosti s drogami.

A ani jedného Padgitta nezatkli. Sto rokov pálili whisky, kradli, kšeftovali so zbraňami a s bielym mäsom, podvádzali, podplácali, dokonca aj zabíjali a obchodovali s drogami – a predsa nikoho z nich nezavreli. Boli prefíkaní, opatrní, rozvážni a trpezliví.

Potom Dannyho Padgitta, Gillovho najmladšieho syna, zatkli za znásilnenie a vraždu Rhody Kassellawovej.

4

Ako mi na druhý deň povedal pán Deece, keď si bol istý, že Rhoda je mŕtva, nechal ju na verande a išiel do kúpeľne. Tam sa vyzliekol a osprchoval; díval sa, ako jej krv mizne v odtokovej rúre. Obliekol sa do pracovného a čakal na príchod polície a sanitky. S nabitou brokovnicou v ruke pozoroval Rhodin dom, pripravený vystreliť, len čo sa niečo pohne. Nezaznamenal však nijaký pohyb, nijaký zvuk. Iba v diaľke bolo počuť sirénu.

Pani Deeceová bola s deťmi zamknutá v spálni, uložila ich do postele a zakryla dekou. Michael sa ustavične vypytoval, kde je mama a kto bol ten ujo. Teresa bola príliš vydesená a nevydala zo seba ani slovo. Len si cmúľala palec, tichučko nariekala a triasla sa ako osika.

Zakrátko bolo na Benning Road plno červených a modrých blikajúcich svetiel. Rhodino telo najprv dlho fotografovali a potom ho odviezli. Jej dom obkľúčili šerifovi pomocníci na čele so šerifom Coleym. Pán Deece s brokovnicou v ruke vypovedal pred vyšetrovateľom a potom pred šerifom.

Tesne po druhej v noci dorazil šerifov pomocník so správou, že informovali doktora v meste, ktorý chce vyšetriť Rhodine deti. Odviezli ich v policajnom aute, Michael sa pevne držal pána Deecea a Teresa sedela jeho manželke na kolenách. V nemocnici dali deťom mierne sedatíva a uložili ich do spoločnej izby, kam im sestričky nosili mlieko a koláčiky, až kým napokon nezaspali. Neskôr si po deti prišla teta z Missouri a odviezla ich preč.

Telefón ma zobudil pár sekúnd pred polnocou. Spal som asi pol hodiny. Volal redakčný fotograf Wiley Meek. Zachytil správu z policajnej vysielačky, teraz stojí pred budovou väzenia a čaká na podozrivého. Poliši sú všade, povedal, od vzrušenia celý bez seba. Ponáhľaj sa, súril ma. Môže to byť bomba.

V tom čase som býval nad starou garážou vedľa polorozpadnutého, ale ešte vždy veľkolepého viktoriánskeho sídla Hocutt House. Bývali v ňom starí Hocuttovci, tri sestry a brat, ktorí striedavo vystupovali ako moji domáci. Ich dvojhektárový pozemok bol iba pár blokov od clantonského námestia, dom pochádzal z minulého storočia. Všade stromy, zanedbané kvetinové záhony, burina a toľko zvierat, že by stačili zaplniť prírodnú rezerváciu. Zajace, veveričky, skunky, vačice, medvedíky, asi milión vtákov, hrozivé množstvo zelených a čiernych hadov – nie sú jedovaté, ubezpečovali ma domáci – a zo desať mačiek. Nijaký pes. Hocuttovci neznášali psy. Každá mačka mala meno a hlavná klauzula v mojej nepísanej zmluve obsahovala záväzok, že budem mačky rešpektovať.

Rešpektoval som ich. Štvorizbový byt nad garážou bol priestorný a čistý a platil som zaň smiešnych 50 dolárov mesačne. Ak za tú cenu chcú, aby som rešpektoval mačky, prečo nie?

Otec mojich domácich Miles Hocutt celé desaťročia pôsobil v Clantone ako lekár. Ich matka umrela pri pôrode a podľa miestnej legendy sa doktor Hocutt po jej smrti priveľmi upol na deti. V snahe ochrániť ich pred svetom vymyslel azda najväčšiu lož v histórii okresu. Povedal deťom, že v ich rodine je dedičné šialenstvo, a preto by sa nemali vydávať ani ženiť, aby náhodou nesplodili idiotov. Deti ho zbožňovali a uverili mu. Poslúchli jeho radu. Doktorov syn 11 Max mal osemdesiatjeden rokov, keď mi prenajal byt nad garážou. Dvojičky Wilma a Gilma mali sedemdesiatsedem a najmladšiu, úplne pomätená Melberta sedemdesiattri.

Myslím, že to bola Gilma, ktorá ma pozorovala z kuchynského okna, keď som o polnoci schádzal po drevených schodoch. Na prvom schode spala mačka a ja som ju úctivo prekročil, hoci by som ju bol najradšej odkopol na ulicu.

V garáži stáli dve autá. Môj Spitfire so zatiahnutou strechou, aby sa doň nedostali mačky, a dlhý, blýskavočierny Mercedes s červeno-bielymi mäsiarskymi nožmi namaľovanými na dverách. Pod nožmi boli zelenou farbou napísané telefónne čísla. Ktosi raz Maxovi Hocuttovi povedal, že si z daní môže odpísať plnú hodnotu nového auta, akéhokoľvek auta, pokiaľ ho používa na podnikanie a má na dverách logo. A tak si kúpil nový Mercedes a stal sa brusičom nožov. Tvrdil, že náradie vozí v kufri.

Desaťročné auto malo na tachometri iba trinásťtisíc kilometrov. Doktor Hocutt okrem iného zastával názor, že ženy za volantom sú hriešnice, preto šoféroval iba pán Max.

Vyšiel som na štrkom vysypanú príjazdovú cestu a zakýval Gilme, ktorá ešte vždy pozerala spoza záclony. Mykla hlavou a zmizla. Väzenie Bolo len o šesť blokov ďalej.

Keď som tam dorazil, Dannymu Padgittovi práve brali odtlačky prstov. Šerifova kancelária v prednej časti väzenskej budovy bola plná jeho pomocníkov, záložníkov, dobrovoľných hasičov a všetkých, čo počuli policajnú vysielačku. Wiley Meek ma čakal vonku na chodníku.

„Je to Danny Padgitt!“ povedal vzrušene.

Chvíľu som rozmýšľal. „Kto?“

„Danny Padgitt z ostrova.“

Bol som v Clantone skoro tri mesiace, ale ešte som nestretol jediného Padgitta. Nechodievali do mesta. Zato som počul niekoľko verzií ich legendy a ďalšie mali nasledovať. Rozprávanie historiek o Padgittovcoch patrilo k bežným kratochvíľam v okrese Ford.

Zadychčaný Wiley pokračoval: „Spravil som pár skvelých záberov, keď vystupoval z auta. Bol celý od krvi. To budú fotky! Tá žena je mŕtva!“

„Aká žena?“

„Tá, ktorú zabil. Vraj ju predtým znásilnil, aspoň sa to hovorí.“

Danny Padgitt, mrmlal som si popod nos, no zrazu mi došlo, že ide o senzáciu. Už som mal pred očami titulok, nepochybne najväčší v histórii nášho týždenníka. Chudák starý Spot sa senzáciám vyhýbal. Chudák starý Spot skrachoval. Ja som mal iné plány.

Pretlačili sme sa dovnútra, hľadajúc šerifa Coleyho. Za ten krátky čas, čo som bol vo Ford County Times, som šerifa stretol dva razy a urobil na mňa veľmi dobrý dojem. Bol zdvorilý a srdečný, oslovoval ma pán Traynor a stále sa usmieval. Vykonával svoju funkciu od masakry v roku 1943, takže už musel mať okolo sedemdesiatky. Bol vysoký a štíhly, dokonca nemal ani veľké brucho, typické pre väčšinu južanských šerifov. Navonok vystupoval ako džentlmen, a vždy keď som sa s ním stretol, musel som rozmýšľať, ako je možné, že taký slušný človek je taký skorumpovaný. Vynoril sa zo zadnej miestnosti v sprievode pomocníka a ja som sa k nemu hneď rozbehol.

„Len pár otázok, šerif,“ povedal som stroho. Okrem mňa tam neboli žiadni reportéri. Jeho chlapci – tí skutoční pomocníci, dobrovoľníci natiahnutí v podomácky ušitých uniformách – stíchli a pohŕdavo sa uškŕňali. Pre nich som bol bohatý sopliak, ktorému sa nejako podarilo získať kontrolu nad ich obľúbenými novinami. Ako cudzí som nemal právo prepadnúť šerifa a otravovať ho otázkami.

Šerif Coley sa usmial, ako keby sme sa bežne stretávali uprostred noci. „Nech sa páči, pán Traynor.“ Mal príjemný, hlboký hlas, pôsobil upokojujúco. Tento muž predsa nemôže klamať!

„Čo nám poviete o vražde?“

S rukami prekríženými na prsiach spustil v policajnom žargóne: „Beloška, vek tridsaťjeden, napadnutá vo vlastnom dome na Benning Road. Znásilnená, pobodaná, zavraždená. Meno vám nemôžem prezradiť, kým sa neporozprávam s príbuznými.“

„Zatkli ste niekoho?“

„Áno, ale zatiaľ vám nemôžem povedať viac. Dajte nám zopár hodín. Prípad sa vyšetruje. To je všetko, pán Traynor.“

„Hovorí sa, že ste zadržali Dannyho Padgitta.“

„Klebetami sa nezaoberám, pán Traynor. Nie som za ne platený. Ani vy.“

Odviezli sme sa s Wileym do nemocnice, asi hodinu sme snorili, ale nedozvedeli sme sa nič, čo by stálo za uverejnenie, a tak sme sa pobrali na miesto činu. Dom strážili policajti, za natiahnutou žltou páskou postával hlúčik susedov. Ponevierali sme sa okolo nich, naťahovali uši, ale skoro nič sme nepočuli. Zrejme všetci stratili reč. Niekoľko minút sme zízali na dom a potom sme šli ďalej.

Wileyho synovec pracoval na čiastočný úväzok ako šerifov pomocník. Našli sme ho na stráži pred domom Deeceovcov, zatiaľ čo ostatní prezerali verandu a hojdaciu lavicu, na ktorej Rhoda naposledy vydýchla. Odtiahli sme ho nabok a tam, za kríkmi myrty, nám povedal všetko. Mimo záznamu, samozrejme, ako keby sa krvavé detaily dali utajiť.

Na clantonskom námestí boli tri kaviarne, dve pre bielych a jedna pre čiernych. Wiley navrhol, aby sme si našli voľný stôl a jednoducho počúvali, čo sa hovorí.

Zvyčajne neraňajkujem, lebo zvyčajne nie som hore v čase, keď sa podávajú raňajky. Neprekáža mi robiť hoci aj do polnoci, ale rád si pospím, kým slnko nie je vysoko na oblohe. Rýchlo som pochopil, že k výhodám vlastníctva malého týždenníka patrí možnosť pracovať dlho do noci a ráno vyspávať. Písať som mohol hocikedy, pokiaľ som to stihol do uzávierky. Aj Spot sa v redakcii objavoval až tesne pred poludním, pravda, predtým sa zastavil v pohrebnej službe. Jeho pracovná doba mi vyhovovala.

Býval som nad garážou Hocuttovcov iba druhý deň, keď mi Gilma prišla ráno búchať na dvere. Bolo pol desiatej. Nakoniec som sa vytackal do kuchyne iba v trenírkach a zbadal som ju, ako sa pokúša nazrieť dnu cez stiahnuté žalúzie. Vyhlásila, že už chcela volať políciu. Ostatní Hocuttovci sa motali po garáži a obzerali moje auto, boli presvedčení, že sa stalo niečo hrozné.

Gilma sa spýtala, čo som robil, a ja som odpovedal, že spal, aspoň do tej chvíle, kým ma nezobudilo šialené búchanie na dvere. Spýtala sa, prečo ešte o pol desiatej spím, keď je streda. Pošúchal som si oči a snažil sa vymyslieť prijateľnú odpoveď. Zrazu som si uvedomil, že som skoro nahý v prítomnosti sedemdesiattsedemročnej starej panny. Uprene mi hľadela na stehná.

Oni sú hore už od piatej, vysvetlila. Nikto v Uantone nevvspáva do pol desiatej. Som opitý? Mali o mňa strach, to je všetko. Zatvárajúc dvere, ospanlivo som ju ubezpečil, že nie som opitý, ďakujem za starostlivosť, ale dosť často budem po deviatej ešte v posteli.

V Tea Shoppe som si už párkrát dal predpoludňajšiu kávu a raz som tam obedoval. Ako majiteľ novín som považoval za potrebné chodiť medzi ľudí a byť videný, podľa možnosti v rozumnom čase. Uvedomoval som si, že v nadchádzajúcich rokoch budem písať o okrese Ford, o jeho obyvateľoch, miestach a udalostiach.

Wiley povedal, že kaviarne sú od rána plné. „Hlavne po futbalových zápasoch a dopravných nehodách.“

„A čo vraždy?“ spýtal som sa.

„Vraždu sme tu dávno nemali.“

Mal pravdu, v Tea Shoppe bolo plno, keď sme prišli, hoci bolo tesne po šiestej. Wiley sa s viacerými hosťami pozdravil, niektorým podal ruku, padlo zopár priateľských urážok. Pochádzal z okresu Ford a každého poznal. Ja som kýval hlavou, usmieval sa a občas som zachytil čudný pohľad. Potrvá to roky, pomyslel som si. Ľudia sa správali priateľsky, ale na outsiderov si dávali pozor.

Našli sme si dve miesta pri barovom pulte a ja som si objednal kávu. Nič viac. Čašníčke sa to očividne nepáčilo. Ožila, keď si Wiley objednal praženicu, sedliacku šunku, žemle, kukuričnú kašu a k tomu vyprážané zemiaky. Toľko cholesterolu by zabilo aj vola.

Hovor sa krútil iba okolo znásilnenia a vraždy. Ak sa miestni ľudia vedeli povadiť pre počasie, skúste si predstaviť, čo vyvolal taký ohavný zločin. Padgittovci majú vládu nad okresom v rukách už sto rokov; najvyšší čas všetkých pozatvárať. Nech Národná garda obkľúči ostrov, ak treba. Mackcy Don musí odísť, príliš dlho sa s nimi kamaráti. Keď dáte bande zlodejov voľnosť, myslia si, že pre nich zákony neplatia. A teraz toto.

O Rhode sa veľa nehovorilo, lebo o nej skoro nič nevedeli. Ktosi počul, že chodievala do podnikov na hranici. Ďalší povedal, že spávala s miestnym právnikom. Meno nepoznal. Bola to iba klebeta.

V Tea Shoppe to len tak vrelo. Dvaja hostia sa predháňali v klebetách a mňa prekvapilo, ako ľahkomyseľne narábajú so svojimi verziami pravdy. Škoda, že som nemohol uverejniť všetky úžasné príbehy, čo sme počuli.

5

Nakoniec sme toho uverejnili viac než dosť. Titulok oznamoval svetu, že Rhoda Kassellawová bola znásilnená a zavraždená a Dannyho Padgitta za to zatkli. Titulok bol taký veľký, že sa dal prečítať z dvadsaťmetrovej vzdialenosti.

Pod ním boli dve fotografie: na jednej bola Rhoda ako stredoškoláčka a na druhej Padgitt, keď ho v putách viedli do väzenia. Wiley ho nakoniec predsa len vystriehol. Bola to perfektná fotka, Padgitt sa na nej hnusne škľabil. Na čele mal krv od nárazu do stromu a na košeli krvavé stopy zápasu s obeťou. Vedel som, že fotografia spôsobí senzáciu, lebo na nej vyzeral ako podliak, zloduch, arogantný opilec – a vinník. Wiley ju nechcel uverejniť, ale ja som mal dvadsaťtri rokov, na opatrnosť som bol primladý. Chcel som, aby moji čitatelia poznali celú pravdu. Chcel som predávať noviny.

Fotografiu Rhody sme získali od jej sestry z Missouri. Keď som s ňou telefonoval, nepovedala skoro nič a rýchlo zložila. Druhý raz už bola prístupnejšia, povedala, že deti sú pod lekárskym dohľadom a pohreb sa koná v utorok popoludní v mestečku neďaleko Springfieldu a pokiaľ ide o jej rodinu, celý štát Mississippi môže zhorieť v pekle.

Povedal som, že ju chápem, lebo som zo Syracuse a som na jej strane. Nakoniec sľúbila, že mi pošle sestrinu fotografiu.

Podrobne som opísal, čo sa stalo na Benning Road minulú sobotu v noci, odvolávajúc sa na nemenované zdroje. Keď som si bol faktami istý, zdôraznil som ich. Keď som si nebol až taký istý, nenápadne som naznačil, čo sa podľa môjho názoru stalo. Baggy Suggs našťastie vytriezvel na dosť dlho, aby moje výtvory stihol prečítať a upraviť. Pravdepodobne nás zachránil pred žalobou alebo zastrelením.

Na druhej srrane bola mapka miesta činu a veľká fotografia Rhodinho domu aj s policajnými autami a žltou páskou. Wilcymu sa podarilo dostať do záberu aj porozhadzované detské bicykle a hračky. Ta fotografia bola v mnohých ohľadoch hroznejšia než fotografia mŕtvoly, ktorú som síce nemal, ale pokúšal som sa ju získať. Hovorila jasnou rečou: v dome žili aj deti a tie deti boli svedkami brutálneho zločinu; väčšina miestnych tomu jednoducho nemohla uveriť.

Čo všetko videli Rhodine deti? To bola najpálčivejšia otázka.

Hoci som na ňu priamo neodpovedal, rozhodne som sa k odpovedi priblížil. Opísal som dom a jeho vnútorné usporiadanie. Podľa môjho nemenovaného zdroja delilo detské postele od matkinej asi deväť metrov. Deti ušli z domu skôr ako Rhoda, a keď prišli k susedom, boli v šoku. Lekár v Clantone ich vyšetril a teraz sa podrobujú liečbe kdesi v Missouri. Videli veľa.

Budú svedčiť na súde? Baggy povedal, že to je vylúčené, lebo sú príliš malé. Ja som otázku napriek tomu položil, aby čitatelia mali o čom rozmýšľať. Preskúmal som možnosť, že deti privedú do súdnej siene, ale nakoniec som uviedol, že „odborníci“ takýto scenár nepovažujú za pravdepodobný. Baggymu sa páčilo, že som ho zaradil medzi odborníkov.

Rhodin nekrológ bol veľmi dlhý, čo vzhľadom na minulosť Times nebolo nič výnimočné.

Každý utorok o desiatej v noci sa začalo tlačiť a v stredu ráno o siedmej boli noviny vo všetkých stánkoch na clantonskom námestí. V čase konkurzu náklad klesol na tisícdvesto, ale pod mojím neohrozeným vedením o mesiac stúpol na dvetisícpäťsto. Dúfal som, že to dotiahneme na päťtisíc.

Pri príležitosti vraždy Rhody Kassellawovej vyšlo osemtisíc výtlačkov, ktoré sme poroznášali všade – dali sme ich pred dvere kaviarní na námestí, do súdnej budovy, na stoly všetkých okresných úradníkov, do každej banky. Tritisíc kusov sme rozoslali potenciálnym predplatiteľom v rámci jednorazovej špeciálnej reklamnej kampane.

Podľa Wileyho to bola prvá vražda za osem rokov. A páchateľom bol Padgitt! Bola to senzácia a ja som v nej videl úžasnú príležitosť. Isteže, chcel som šokovať, chcel som vyvolať rozruch, chcel som upozorniť na krv. Isteže, bol to bohapustý bulvár, ale mne na tom nezáležalo.

Netušil som, že to, čo príde, bude také rýchle a nepríjemné.

Vo štvrtok ráno o deviatej bolo v hlavnej súdnej sieni na prvom poschodí okresného súdu plno. Bolo to pôsobisko ctihodného Reeda Loopusa, starnúceho sudcu obvodného súdu z okresu Tyler, ktorý do Clantonu prichádzal osem ráz do roka vykonať spravodlivosť. Legendárny ostrieľaný bojovník, vládol železnou rukou a podľa Baggyho strávil väčšinu pracovného života v budove súdu zbieraním alebo vytváraním klebiet, no ako sudca bol absolútne čestný a chápadlá padgittovskej chobotnice sa ho nikdy nedotkli. Sudca Loopus, azda preto, že pochádzal z iného okresu, veril, že zločinci majú za svoje činy pykať čo najdlhšie a podľa možnosti pri ťažkej práci, hoci tú už nemohol prikázať.

V pondelok po vražde sa právnici Padgittovcov pokúsili dostať Dannyho z väzenia. Sudca Loopus bol práve na procese v inom okrese – do jeho obvodu ich patrilo šesť – a nedal sa dotlačiť k rýchlemu rozhodnutiu o prepustení na kauciu. Namiesto toho stanovil termín konania na štvrtok na deviatu ráno, takže ľudia v meste mali niekoľko dní na rozmýšľanie a ďalšie dohady.

Ako novinár, ba čo viac, majiteľ miestnych novín, som považoval za svoju povinnosť prísť zavčasu a obsadiť si dobré miesto. Áno, bol som trochu namyslený. Ostatní diváci prišli iba zo zvedavosti, zatiaľ čo mňa čakala dôležitá práca. Usadili sme sa s Baggym v druhom rade.

Dannyho Padgitta zastupoval istý Lucien Wilbanks, ktorého som rýchlo znenávidel. Patril do klanu bývalých prominentov, právnikov, bankárov a tak ďalej. Wilbanksovci dlho a ťažko pracovali, kým vybudovali Clanton, no potom prišiel Lucien a pokazil dobré meno rodiny. Považoval sa za radikálneho právnika, čo bol v tých končinách v 70. rokoch vzácny úkaz. Nosil bradu, hrešil ako námorník, pil ako dúha a dával prednosť klientom, ktorí znásilňovali, vraždili alebo sexuálne obťažovali malé deti. Bol jediným belošským členom Národnej asociácie na podporu farebného obyvateľstva v okrese Ford, čím si koledoval o guľku. Ale jemu to bolo jedno.

Lucien Wilbanks bol hrubý, odvážny a vonkoncom nesympatický chlapík. Počkal, kým si všetci posadajú – tesne pred príchodom sudcu Loopusa – a pomaly vykročil smerom ku mne. V ruke držal posledné číslo Times, ktorým sa oháňal, keď spustil „Hnusný podliak,“ povedal nahlas a súdna sieň stíchla. „Kto si myslíte, že ste, dopekla?“

Od hrôzy som sa nezmohol na odpoveď. Cítil som, ako sa Baggy odo mňa odťahuje. Všetky oči sa na mňa upierali a ja som vedel, že musím niečo povedať. „Napísal som iba pravdu,“ vydal som zo seba v nádeji, že to vyznie presvedčivo.

„Veď je to sprostý bulvár!“ zrúkol Wilbanks. „Obyčajné svinstvo!“ Mával mi novinami tesne pred nosom.

„Ďakujem,“ povedal som múdro. V súdnej sieni bolo najmenej päť šerifových pomocníkov, ktorí zjavne nemali záujem ukončiť našu plodnú debatu.

„Zajtra na vás podáme žalobu!“ vyhlásil a oči mu pritom zlovestne svietili. „Budeme žiadať milión dolárov odškodného!“

„Mám právnikov,“ zamrmlal som. Zľakol som sa, že skrachujem ako Caudlovci. Lucien mi hodil noviny do lona, zvrtol sa a vrátil sa k svojmu stolu. Konečne som mohol vydýchnuť, srdce mi bilo ako splašené. Cítil som, že mi od strachu a rozpakov horia líca.

Napriek tomu som sa stále hlúpo usmieval. Nemohol som predsa pripustiť, aby si miestni občania mysleli, že ja, šéfredaktor a vydavateľ ich novín, mám z niečoho strach. Milión dolárov! Spomenul som si na starú matku. To by bol veľmi ťažký rozhovor.

Vtom sa vpredu čosi pohlo a súdny zriadenec otvoril dvere. „Vstaňte,“ povedal zvučným hlasom. Sudca Loopus vošiel dnu a došuchtal sa na svoje miesto, ťahajúc za sebou vyblednutý čierny talár. Len čo sa uvelebil v kresle, prešiel pohľadom po prítomných a povedal: „Dobré ráno. Dnes je nás tu akosi veľa, keď uvážim, že ide len o kauciu.“ V podobných prípadoch prišiel do súdnej siene iba obvinený, jeho právnik a možno matka. Lenže tentoraz sa zhromaždilo tristo divákov.

Nebolo to iba rozhodovanie o prepustení na kauciu. Bolo to prvé kolo procesu v prípade znásilnenia a vraždy – takú udalosť si málokto z Clantonu nechal ujsť. Uvedomoval som si, že väčšina ľudí sa nebude môcť zúčastňovať na pojednávaniach. Spoľahnú sa na Times a ja som bol odhodlaný poskytnúť im všetky podrobnosti.

Vždy keď som zavadil pohľadom o Luciena Wilbanksa, musel som myslieť na žalobu o milión dolárov. Hádam nezažaluje moje noviny? Za čo? Veď sme nikoho neohovárali ani neočierňovali.

Sudca Loopus kývol na ďalšieho zriadenca a vzápätí sa otvorili bočné dvere. Priviedli Dannyho Padgitta s putami na rukách. Mal na sebe vyžehlenú bielu košeľu, bavlnené nohavice a mokasíny. Mal dvadsaťštyri rokov, o rok viac ako ja, ale vyzeral oveľa mladší. Bol to vlastne fešák a mne zrazu napadlo – nemohol som si pomôcť – prečo nie je niekde na vysokej škole. Kráčal pomaly, a keď mu zriadenec zložil putá, zaškeril sa. Rozhliadol sa po miestnosti, zdalo sa, že si vychutnáva pozornosť publika. Tváril sa sebaisto ako člen rodiny, ktorá má neobmedzené finančné prostriedky a použije ich na to, aby ho dostala z tejto nepríjemnej situácie.

Za jeho chrbtom, v prvom rade, sedeli Dannyho rodičia a ďalší príslušníci klanu Padgittovcov. Otec Gill, vnuk neslávne známeho Clovisa Padgitta, mal vysokoškolský diplom a hovorilo sa, že sa stará o pranie špinavých peňazí. Matka bola elegantne oblečená a napodiv príťažlivá, čo ma prekvapovalo u ženy, ktorá mala tak málo rozumu, že si zobrala Padgitta, čím sa odsúdila na doživotie v ostrovnej izolácii.

„Ešte nikdy som ju nevidel,“ pošepol mi Baggy.

„A ako často si videl Gilla?“ spýtal som sa.

„Za posledných dvadsať rokov asi dvakrát.“

Štát zastupoval okresný prokurátor menom Rocky Childers. Sudca sa naňho obrátil: „Pán Childers, predpokladám, že štát je proti kaucii.“

Childers sa postavil. „Áno, vaša ctihodnosť.“

„Môžete uviesť dôvody?“

„Samozrejme, vaša ctihodnosť. Ide o zvlášť závažné zločiny. Surové znásilnenie obete v jej vlastnej posteli, pred očami jej malých detí. A vzápätí usmrtenie dvoma bodnými ranami. Potom sa obvinený pán Padgitt pokúsil o útek.“ Childersove slová sa niesli súdnou sieňou. „Existuje veľká pravdepodobnosť, že ak pán Padgitt teraz opustí brány väzenia, viac bo už neuvidíme.“

Lucien Wilbanks nedočkavo vyskočil. „Námietka, vaša ctihodnosť. Môj klient nemá nijaký záznam v trestnom registri a nikdy predtým nebol zatknutý.“

Sudca Loopus naňho pokojne pozrel ponad okuliare na čítanie a povedal: „Pán Wilbanks, pevne dúfam, že to bolo prvý a posledný raz, čo ste niekoho prerušili pri tomto pojednávaní. Navrhujem, aby ste si sadli, a až bude súd pripravený vypočuť si vaše pripomienky, vyzve vás.“ Jeho slová zneli chladne, takmer trpko, a ja som v duchu rozmýšľal, koľko ráz sa tí dvaja do seba pustili práve v tejto súdnej sieni.

Luciena Wilbanksa sa to nedotklo, mal hrošiu kožu.

Childers pokračoval krátkou exkurziou do minulosti. Pred jedenástimi rokmi, v roku 1959, bol istý Gerald Padgitt obvinený z krádeže áut v Tupele. Trvalo celý rok, kým sa našli dvaja dobrovolníci ochotní vojsť na Padgittov ostrov a doručiť Geraldovi súdne predvolanie. Hoci prežili, pokus bol neúspešný. Gerald Padgitt buď ušiel do zahraničia, alebo sa ukryl kdesi na ostrove. „Nech je kdekoľvek,“ dodal Childers, „nepodarilo sa ho zatknúť. Nikdy sa nenašiel.“

„Počul si niekedy o Geraldovi Padgittovi?“ spýtal som sa pošepky Baggyho.

„Nie.“

„Ak obžalovaného prepustíte na kauciu, vaša ctihodnosť, viac ho neuvidíme. Je to jednoduché.“ Childers si sadol.

„Pán Wilbanks,“ riekol sudca.

Lucien sa pomaly zdvihol a mávol rukou smerom k Childersovi. „Obžaloba sa ako vždy mýli,“ začal prívetivo.“

Gerald Padgitt nebol obvinený z týchto zločinov. Nezastupujem ho, dofrasa, a je mi úplne jedno, kam sa podel.“

„Pozor na jazyk,“ ozval sa Loopus.

„Nesúdime tu Geralda. Ide o Dannyho Padgitta, mladého muža, ktorý nemá nijaký záznam v trestnom registri.“

„Vlastní váš klient nejaké nehnuteľnosti v tomto okrese?“ spýtal sa sudca.

„Nie, nevlastní. Má iba dvadsaťštyri rokov.“

„Poďme k veci, pán Wilbanks. Viem, že jeho rodina vlastní veľké pozemky. Môžem súhlasiť s kauciou iba v prípade, že sa rodina zaručí celým svojím majetkom.“

„To je neslýchané,“ zavrčal Lucien.

„Také sú aj zločiny, kroré údajne spáchal.“

Lucien odhodil poznámkový blok na stôl. „Dajte mi pár minút, musím sa poradiť s rodinou.“

Medzi Padgittovcami nastal rozruch. Zhŕkli sa pri stole obhajoby okolo Wilbanksa a od samého začiatku bolo jasné, že sa nezhodnú. Bolo takmer zábavné pozorovať tých bohatých podvodníkov, ako krútia hlavami a vyskakujú jeden na druhého. Rodinné hádky bývajú kruté, najmä ak ide o peniaze, a každý z prítomných Padgittovcov mal zrejme iný názor na riešenie problému. Ktovie, ako to vyzeralo, keď si delili korisť.

Lucien vycítil, že nedosiahne zhodu, a aby sa vyhol trápnej situácii, oslovil sudcu: „Nie je to možné, vaša ctihodnosť,“ vyhlásil. „Pôdu vlastní najmenej štyridsať osôb, z ktorých väčšina nie je prítomná. Požiadavka súdu je svojvoľná a predstavuje príliš veľké bremeno.“

„Dám vám niekoľko dní, aby ste sa dohodli,“ povedal Loopus, očividne vychutnávajúc ťažkosti, ktoré spôsobil obhajobe.

„Nie, vaša ctihodnosť. To nie je fér. Môj klient má nárok na kauciu v rozumnej výške ako každý iný obžalovaný.“

„V tom prípade je kaucia zamietnutá až do predbežného vypočúvania.“

„Vzdávame sa práva na predbežné vypočúvanie.“

„Ako si želáte,“ povedal Loopus, ktorý si robil poznámky.

„A žiadame, aby sa prípad čo najskôr dostal pred veľkú porotu.“

„Všetko má svoj čas, pán Wilbanks, aj tento prípad.“

„Lebo máme v úmysle požiadať, aby sa týmto prípadom zaoberal iný súd,“ vyhlásil Lucien dôležito.

„To je trochu predčasné, nemyslíte?“ povedal Loopus.

„Môj klient sa v tomto okrese nedočká spravodlivého procesu.“ Wilbanks sa zahľadel do obecenstva, nevšímajúc si sudcu, ktorý sa v tej chvíli zatváril zvedavo.

„Už teraz je zjavné úsilie obviniť, súdiť a odsúdiť môjho klienta skôr, ako dostal šancu brániť sa. Nazdávam sa, že súd by mal okamžite zasiahnuť a vydať príkaz mlčanlivosti.“

Lucien Wilbanks bol zatiaľ jediný, koho bolo treba umlčať.

„Kam tým mierite, pán Wilbanks?“ spýtal sa sudca.

„Čítali ste miestne noviny, vaša ctihodnosť?“

„V poslednom čase nie.“

Všetky oči sa upreli na mňa. Mal som pocit, že sa mi zastavilo srdce.

Wilbanks na mňa zazeral a pokračoval: „Články na prvej strane, krvavé fotografie, nemenované zdroje, dosť poloprávd a narážok, aby dostali za mreže nevinného!“

Baggy sa zase odtiahol, zostal som celkom sám.

Lucien prešiel k sudcovi a podal mu noviny. „Pozrite sa na toto,“ zavrčal. Loopus si posunul okuliare, zobral Times a pohodlne sa usadil vo svojom koženom kresle. Začal čítať a vôbec sa pritom neponáhľal.

Čítal pomaly. V jednej chvíli mi srdce opäť začalo biť, ale pripomínalo to skôr buchot kladiva. Všimol som si, že mám celkom prepotený golier na košeli. Loopus dočítal prvú stranu a pustil sa do ďalšej. V súdnej sieni zavládlo ticho. Dá ma hneď zavrieť? Kývne na zriadenca, aby mi nasadil putá a odvliekol ma preč? Nebol som právnik. Visela nado mnou čerstvá hrozba žaloby o miliónové odškodné z úst muža, ktorý ich v živote podal viac než dosť. Sudca práve čítal moje senzačne články a celé mesto čakalo na jeho verdikt.

Viacerí na mňa zazerali, tak som si začal písať poznámky, ktoré som po sebe nevedel rozlúštiť. Usiloval som sa tváriť, akoby sa ma nič netýkalo. Ale v skutočnosti som túžil ujsť zo súdnej siene a vrátiť sa do Memphisu.

Noviny zašuchotali, jeho ctihodnosť konečne dočítala. Sudca Loopus sa naklonil k mikrofónu a jeho slová odštartovali moju kariéru. „Je to veľmi dobre napísané. Pútavo, možno trochu morbídne, ale rozhodne nie nevkusne.“

Predstieral som, že nepočujem, a ďalej som si čarbal do bloku. Odrazu som celkom nečakane zvíťazil nad Padgittovcami a Lucienom Wilbanksom. „Gratulujem,“ zašepkal Baggy.

Loopus poskladal noviny a položil ich na stôl. Nechal Wilbanksa zúrivo vykrikovať o úniku informácií z polície, z prokuratúry, o možnom úniku informácií zo zasadnutí veľkej poroty, o organizovanom sprisahaní nemenovaných osôb, ktoré jednoducho nedožičia jeho klientovi férové zaobchádzanie. V skutočnosti hral divadlu pred Padgittovcami. Keďže nedosiahol prepustenie na kauciu, musel na nich zapôsobiť aspoň horlivosťou. Loopus mu na to neskočil.

Čoskoro sme sa dozvedeli, že Lucicnov výstup nebol viac ako dymová clona, Vôbec nemal v úmysle presunúť prípad do iného okresu.

6

Keď som kúpil Times, dostal som ich aj s prastarou budovou, ktorá nemala takmer nijakú hodnotu. Stála v rade štyroch najošarpanejších domov na južnom konci clantonského námestia, ktoré kedysi postavil niekto, kto mal zrejme naponáhlo. Bola to dlhá a úzka trojpodlažná budova so suterénom, kam sa nikto zo zamestnancov neodvážil vojsť, Vpredu bolo niekoľko kancelárií a v nich fľakaté zošliapané koberce, olupujúca sa omietka a steny napáchnuté storočným dymom z fajky.

V zadnej časti bola tlačiareň. Každý utorok večer sa nášmu tlačiarovi Hardymu akosi podarilo oživiť staručký stroj a vytlačiť ďalšie číslo nášho týždenníka. Vo vzduchu sa vznášala prenikavá vôňa tlačiarenskej farby.

Miestnosť na prízemí lemovali police prehýbajúce sa pod ťarchou zaprášených zväzkov, ktoré už niekoľko desaťročí nikto neotvoril: historické knihy, Shakespeare, írska poézia a dlhé rady starých vydaní Britskej encyklopédie. Spot si asi myslel, že takými knihami urobí dojem na návštevníkov.

Cez špinavé okno, na ktoré kedysi dávno namaľovali nápis TIMES, bol výhľad na budovu okresného súdu a bronzového vojaka Konfederácie stojaceho na stráži. Pri jeho nohách na pamätnej doske bolo šesťdesiatjeden mien miestnych chlapcov, čo padli v občianskej vojne, väčšinou v bitke pri Shiloh.

Vojaka bolo vidieť aj z mojej kancelárie na prvom poschodí, ktorú takisto lemovali police s knihami; Spotova osobná knižnica pôsobila rovnako zanedbaným dojmom ako zbierka na prízemí. A tak to zostalo ešte veľa rokov.

Priestornú kanceláriu zapratanú zbytočnými predmetmi a bezcennými spismi zdobili reprodukované portréty generálov Konfederácie. Zamiloval som sa do nej. Keď Spot odchádzal, nič si neodniesol, a ani o niekoľko mesiacov nikto neprejavil záujem o jeho haraburdy. A tak všetko zostalo na svojom mieste prakticky nedotknuté a pomaly sa z toho stával môj majetok. Spotove osobné veci – listy, bankové výpisy, poznámky, pohľadnice – som pobalil do škatúľ a uložil v jednej z mnohých nepoužívaných miestností, kde na ne dálej sadal prach.

V mojej kancelárii bolo dvoje francúzskych okien, ktoré viedli na balkón s kovaným železným zábradlím a štyrmi hojdacími prútenými kreslami, odkiaľ sa dalo pozorovať námestie. Niežeby sa bolo na čo dívať, ale bol to príjemný spôsob, ako si krátiť čas, najmä pri poháriku.

Baggy bol vždy pripravený dať si za pohárik. Po večeri kúpil fľašu bourbonu a obaja sme sa usadili v kreslách. Mesto ešte vždy vzrušovalo konanie o kaucii. Všeobecne sa totiž predpokladalo, že Danny Padgitt bude prepustený na kauciu, len čo to Lucien Wilbanks a Mackey Don Coley zariadia. Niečo nasľubujú, niekomu zaplatia a šerif sa osobne zaručí za chlapcovu účasť na procese. Lenže sudca Loopus mal zrejme iné plány.

Baggyho manželka bola zdravotná sestra. Pracovala v nemocnici na pohotovosti, ale iba v noci. On pracoval cez deň, pokiaľ sa jeho pozorovanie diania v meste dalo nazvať prácou. Videli sa len zriedka, čo bolo dobre, lebo sa ustavične hádali. Ich dospelé deti ušli z domu a nechali rodičov napospas malej domácej vojne. Keď si Baggy vypil, neodpustil si zopár štipľavých poznámok na adresu svojej manželky. Mal päťdesiatdva rokov, ale vyzeral na sedemdesiat a ja som mal dojem, že pitie je hlavný dôvod, prečo tak rýchlo starne a nevychádza so ženou.

„Kopli sme ich do zadku,“ povedal hrdo. „Ešte sa nestalo, aby niekto tak jednoznačne schválil novinový článok. A priamo na súde!“

„Čo je príkaz mlčanlivosti?“ spýtal som sa. Koniec koncov, bol som iba neskúsený nováčik, všetci to vedeli. Načo predstierať, že niečo viem, keď to nie je pravda.

„Nikdy som žiadny nevidel. Počul som, že ho sudcovia používajú, aby zapchali ústa právnikom a obom stranám, čo sú v spore.

„Takže na noviny sa nevzťahuje?“

„Kdeže. Wilbanks sa predvádzal, to je všetko. Ten chlap je jediným členom Amerického zväzu bojovníkov za občianske práva v okrese. Dobre pozná Prvý dodatok k ústave. Žiadny súd nemá právo zakázať novinám, aby niečo uverejnili. Wilbanks mal zlý deň, bolo jasné, že jeho klient ostane v base, tak sa potreboval trochu producírovať. Typická právnická taktika. Učia ich to v škole.“

„Takže nás nezažaluje?“

„Ani náhodou. Po prvé, nemá dôvod. Nikoho sme neohovárali ani neočierňovali. Isteže, trochu sme popustili uzdu fantázii, ale iba v maličkostiach a možno sme mali pravdu. Po druhé, keby aj mal dôvod, musel by žalobu podať v okrese Ford. Ten istý súd, tá istá súdna sieň, ten istý sudca. Ctihodný Reed Loopus, ktorý si dnes ráno prečítal, čo si napísal, a vyhlásil, že je to dobré. Takže dôvod sa vyparil, skôr ako Wilbanks napísal prvé slovo žaloby. Brilantné.“

Mne to nepripadalo brilantné. Mal som hrôzu z miliónového odškodného a rozmýšľal som, kde vezmem toľko peňazí. Bourbon konečne začal účinkovať a ja som sa uvoľnil. Vo štvrtok večer bývalo mesto takmer vyľudnené. Všetky obchody a úrady na clantonskom námestí mali zatvorené.

Baggy sa, samozrejme, uvoľnil oveľa skôr ako ja. Margaret mi prezradila, že si často dáva pohárik bourbonu na raňajky. On a jednonohý právnik prezývaný Major si radi vylepšovali rannú kávu. Stretávali sa na balkóne Majorovej kancelárie na opačnej strane námestia, fajčili, popíjali, hádali sa o práve a politike, kým sa súdna budova neprebudila k životu. Major prišiel o nohu na Guadalcanale, aspoň podľa jeho verzie druhej svetovej vojny. Ako právnik mal veľmi úzku špecializáciu, takú úzku, že v skutočnosti iba vypisoval starším občanom závety. Sám ich aj klepal na stroji – sekretárku nepotreboval. K práci mal podobný vzťah ako Baggy a tých dvoch bolo často vidieť v súdnej sieni, ako mierne nacenganí sledujú ďalší súdny proces.

„Predpokladám, že Mackey Don dal chlapca do apartmánu,“ povedal Baggy, ktorému sa už plietol jazyk.

„Do apartmánu?“ začudoval som sa.

„Hej. Bol si niekedy v base?“

„Nie.“

„Vyzerá to tam horšie ako v chlieve. Žiadne teplo, žiadny vzduch, vodovod funguje iba občas. Hrozná špina. Odporné jedlo. A to je pre bielych. Čierni sú na konci chodby v jednej dlhej cele. Namiesto záchoda majú dieru v dlážke.“

„Myslím, že to nemusím vidieť.“

„Je to hanba pre celý okres, ale, žiaľbohu, tak to tu chodí. Vo väznici je jedna maličká klimatizovaná cela – koberec, čistá posteľ, farebná telka a dobrá strava. To je apartmán, kam Mackey Don zatvára svojich obľúbencov.“

V duchu som si robil poznámky. Pre Baggyho to bola bežná práca, ale pre mňa, bývalého študenta žurnalistiky, to všetko znamenalo prísľub úžasného príbehu. „Tak ty si myslíš, že Padgitt je v apartmáne?“

„Možno. Na súde bol oblečený v civile.“

„A ako mal byť oblečený?“

„Všetci predsa nosia oranžové väzenské kombinézy. Ešte si ich nevidel?“

Ale áno, videl. Zhruba pred mesiacom som bol na súde a zrazu som si spomenul na dvoch alebo troch obžalovaných, čo čakali na sudcu vo vyblednutých oranžových kombinézach. Na prsiach a na chrbte mali nápis Väzenie, okres Ford.

Baggy sa napil a pokračoval. „Obžalovaní, ak sú ešte vo väzbe, chodia na predbežné vypočúvanie vo väzenskom. Za starých čias ich Mackey Don nútil chodiť v kombinéze aj na proces. Lucien Wilbanks raz dosiahol zrušenie výroku o vine na základe toho, že porota bola naklonená vyhlásiť jeho klienta za vinného, lebo v oranžovom väzenskom oblečení vyzeral ako vinník. A mal pravdu. Ťažko presvedčíš porotu o svojej nevine, keď si oblečený ako väzeň a na nohách máš gumené šľapky.“

Žasol som nad zaostalosťou Mississippi. Predstavoval som si obžalovaného z trestného činu, najmä černocha, ako stojí v nápadnej oranžovej kombinéze pred porotou a očakáva spravodlivý proces. „Vojna sa ešte neskončila,“ to heslo som v okrese Ford počul veľa ráz. Panoval tam zúrivý odpor k zmene, najmä ak sa týkala zločinu a trestu.

Na druhý deň som sa okolo poludnia vybral za šerifom Coleym do väzenia. Mal som v úmysle predstierať, že mu chcem položiť zopár otázok v súvislosti s vraždou Rhody Kassellawovej, ale v skutočnosti som chcel vidieť čo najviac väzňov. Coleyho sekretárka ma neochotne informovala, že šerif má poradu, čo mi celkom vyhovovalo.

Dvaja väzni upratovali kancelárie. Ďalší dvaja vonku pleli kvetinový záhon. Zašiel som dozadu, kde bolo malé ihrisko s basketbalovým košom. Šiesti postávali v tieni nízkeho duba. Vo východnom krídle budovy som pri zamrežovanom okne zbadal troch väzňov, ktorí sa na mňa pozerali.

Videl som spolu trinásť väzňov. Trinásť väzňov v oranžových kombinézach.

Obrátil som sa na Wileyho synovca. Sprvu nebol veľmi ochotný rozprávať, ale z duše nenávidel šerifa Coleyho a mal pocit, že mi môže dôverovať. Potvrdil Baggyho podozrenie – Danny sa má dobre vo svojej klimatizovanej cele a jesť mu dávajú, čo len chce. Oblieka sa do svojho, so šerifom hráva dámu a večne s niekým telefonuje.

V ďalšom vydaní Times som urobil všetko pre posilnenie svojej povesti útočného a neohrozeného dvadsaťtriročného blázna. Na titulnej strane sa skvela veľká fotografia Dannyho Padgitta, ktorého práve v putách odvádzali na súd, kde sa malo rozhodnúť o kaucii. Mal na sebe civilné oblečenie. A škaredo zazeral do objektívu, akoby chcel všetkým povedať, nech idú do pekla. Nad obrázkom bol nápadný titulok: KAUCIA PRE DANNYHO PADGITTA ZAMIETNUTÁ. Článok bol dlhý a podrobný.

V čísle bol ešte jeden článok, tiež dlhý a oveľa škandalóznejší. Citujúc nemenované zdroje som podrobne opísal, v akých podmienkach žije pán Padgitt. Nič som nevynechal, ani to, že hráva so šerifom dámu. Spomenul som jeho stravu, farebný televízor, neobmedzený prístup k telefónu. Všetko, čo sa dalo overiť. A porovnal som to so životom ostatných dvadsaťjeden väzňov.

Na druhej strane bola čierno-biela fotografia štyroch obžalovaných, ktorých privádzali do súdnej budovy. Samozrejme, že každý mal na sebe kombinézu. Každý mal putá a strapaté vlasy. Začiernil som im tváre, aby sa necítili trápne. Ich prípady už boli dávno uzavreté.

Hneď vedľa som umiestnil ďalšiu fotografiu Dannyho Padgitta, na ktorej ho vedú do súdnej budovy. Až na spútané ruky mohol byť na ceste na večierok. Ten kontrast priam bil do očí. Chlapec si žije ako v bavlnke, vďaka šerifovi Coleymu, ktorý sa so mnou odmieta rozprávať na túto tému. Veľká chyba.

V článku som opísal, ako som sa pokúšal dostať k šerifovi na kus reči. Na telefonáty neodpovedal. Dvakrát som ho navštívil vo väzení, ale neprijal ma. Nechal som mu zoznam otázok, na ktoré nereagoval. Vykreslil som obrázok zúrivého mladého reportéra, ktorý hľadá pravdu, no právoplatne zvolený úradník mu v tom stále bráni.

Keďže Luciena Wilbanksa v Clantone nemali radi, aj on dostal svoje. Zistil som, že telefón je veľký vyrovnávač; štyri razy som volal do jeho kancelárie, kým sa mi ozval. Spočiatku mi nemal čo povedať, až keď som sa začal vypytovať na osobitné zaobchádzanie s jeho klientom vo väzení, rozzúril sa. „Ja to poondiate väzenie neriadim, synak!“ zavrčal. Priam som videl jeho krvou podliate oči. Citoval som ho v článku.

„Navštívili ste svojho klienta vo väzení?“ spýtal som sa.

„Samozrejme.“

„Čo mal na sebe?“

„Nič iné vás nezaujíma?“

„Nie, pane. Čo mal na sebe?“

„Nuž, nebol nahý.“

Tento výrok som nemohol len tak citovať, na to bol príliš dobrý, tak som ho použil ako medzititulok.

Na jednej strane vrah, skorumpovaný šerif a radikálny právnik, a na druhej strane ja – vedel som, že nemôžem prehrať. Reakcia na článok bola ohromujúca. Baggy a Wiley vraveli, že kaviarne sú plné obdivu k neohrozenému mladému šéfredaktorovi. Padgittovcov a Luciena mali všetci v zuboch. Prišiel čas zbaviť sa Coleyho.

Margaret povedala, že v redakcii ustavične vyzváňajú telefóny a čitatelia dávajú najavo pobúrenie nad tým, ako sa s Dannym vo väzení maznajú. Wileyho synovec prišiel so správou, že väzenie je hore nohami a Mackey Don je na vojnovej nohe s vlastnými ľuďmi. Rozmaznáva vraha a o rok sú voľby. Občania sú nahnevaní a môže sa stať, že všetci prídu o miesto.

Tie dva týždne rozhodli o prežití Times. Čitatelia bažili po detailoch a ja, vďaka načasovaniu, slepej šťastene a istej dávke odvahy, som im dával presne to, čo chceli. Noviny začali žiť, začali mať vplyv. Mali dôveru. Ľudia od nich žiadali podrobné správy, nepoznačené strachom.

Baggy a Margaret mi povedali, že Spot by nikdy neuverejnil krvavé fotografie a nevystúpil proti šerifovi. Aj oni sa báli. Moja trúfalosť ich nepovzbudila. Týždenník bol vždy predstavením jedného muža s miernou podporou personálu a na tom sa ani v budúcnosti nič nezmenilo.

Bolo mi to jedno. Hovoril som pravdu a nestaral sa o následky. Stal sa zo mňa miestny hrdina. Počet predplatiteľov prudko stúpol na takmer tritisíc. Príjmy z reklamy sa zdvojnásobili. Vniesol som do okresu Ford nové svetlo a ešte som na tom zarobil.

7

Bola to pomerne jednoduchá zápalná bomba, no keby bola vybuchla, okamžite by zničila našu malú tlačiareň. Vďaka rôznym chemikáliám a štyristodesiatim litrom tlačiarenskej farby by oheň rýchlo zachvátil kancelárie na prízemí. A o niekoľko minút, keďže sme nemali nijaký protipožiarny systém, ktovie, čo by zostalo z ďalších dvoch podlaží. Veľa by toho nebolo. Požiar spôsobený výbuchom bomby by zrejme zničil aj susediace budovy. Pravda, za predpokladu, že by bomba v ten deň v skorých ranných hodinách skutočne vybuchla.

Objavil ju miestny blázon, zatiaľ nedotknutú v tlačiarni vedľa kopy starých novín. Vlastne, jeden z miestnych bláznov. V Clantone ich bolo viac ako dosť.

Volal sa Piston a k podniku patril rovnako ako budova, staručký tlačiarenský stroj a police plné zaprášených kníh. Piston síce nebol oficiálnym zamestnancom Times, ale každý piatok si chodil po svojich 50 dolárov v hotovosti. Nijaké šeky. Za tento plat občas pozametal dlážky, rozmazal špinu na oknách, a ak sa niekto posťažoval, vyniesol aj odpadky. Nemal pracovnú dobu, prichádzal a odchádzal, kedy sa mu zachcelo, zásadne neklopal na dvere, za ktorými sa konala porada, rád používal náš telefón a pil našu kávu. Hoci na prvý pohľad vyzeral dosť hrozivo – oči ďaleko od seba, okuliare s hrubými sklami, priveľká čiapka stiahnutá do čela, riedka brada, škaredé konské zuby – bol celkom neškodný. Poskytoval svoje služby viacerým firmám na námestí a akosi sa mu darilo prežiť. Nikto nevedel, kde býva a s kým, ako sa pohybuje po meste. Čím menej sme o Pistonovi vedeli, tým lepšie.

Piston prišiel vo štvrtok ráno – mal svoj kľúč –, a ako povedal, hneď počul tikanie. Potom zbadal tri dvadsaťlitrové plastové kanistry priviazané k drevenej debničke, čo stála na dlážke vedľa nich. Tikot vychádzal z debničky. Piston chodieval do tlačiarne už veľa rokov a občas pomáhal Hardymu pri stroji, keď sa v utorok večer tlačili Times.

U väčšiny ľudí by zvedavosť rýchlo ustúpila panike, ale Pistonovi to trvalo dlhšie. Keď sa presvedčil, že kanistry sú plné benzínu a že sú pospájané nebezpečne vyzerajúcimi drôtmi, išiel do Margaretinej kancelárie a zatelefonoval Hardymu. Povedal, že tikanie je čoraz hlasnejšie.

Hardy zavolal políciu a okolo deviatej zobudili mňa.

Kým som dorazil, takmer celý stred mesta už evakuovali. Piston sedel vonku na aute, celý bez seba z toho, že vyviazol živý. Okolo neho stálo zopár známych a šofér sanitky a zdalo sa, že si vychutnáva pozornosť, ktorú vzbudil.

Wiley Meek bombu vyfotografoval, skôr ako policajti odniesli kanistry s benzínom do uličky za našou budovou. „Polovica mesta by vyletela do luftu,“ vyhlásil Wiley. Nervózne pobehoval sem a tam a zaznamenával vzrušenú atmosféru pre budúce generácie.

Šéf polície mi vysvetlil, že evakuácia bola potrebná, lebo debničku ešte neotvorili a to, čo je vnútri, ešte vždy tiká. „Mohlo by to vybuchnúť,“ povedal vážne, akoby on jediný mal toľko inteligencie, že rozoznal nebezpečenstvo. Pochyboval som, že má nejaké skúsenosti s bombami, ale nič som nepovedal. Zavolali človeka zo štátneho kriminalistického laboratória. Bolo rozhodnuté, že štyri budovy v našom rade ostanú prázdne, kým expert nedokončí svoju prácu.

Bomba uprostred Clantonu! Správa sa rozšírila rýchlejšie ako oheň, ktorý, našťastie, nevzbĺkol, a všetci prestali pracovať. Okresné úrady, banky, kaviarne a obchody sa vyprázdnili a zakrátko sa na druhej strane ulice, pod obrovskými dubmi pri južnom krídle súdnej budovy, zhromaždili davy divákov, pravda, v bezpečnej vzdialenosti. Obzerali si našu budovu, očividne znepokojení a vystrašení, ale zároveň trochu nedočkaví. Ešte nikdy nevideli výbuch bomby.

Ku clantonským mestským policajtom sa pripojili šerifovi pomocníci a čoskoro sa po chodníkoch presúšali uniformovaní ľudia a nič nerobili. Šerif Coley s policajným náčelníkom pozorovali ruch na druhej strane ulice, zavše vyštekli nejaké rozkazy, ale nedalo sa zistiť, či ich niekto splnil. Všetkým bolo jasné, že mestskí a okresní predstavitelia zákona nie sú na takéto prípady pripravení.

Baggy si potreboval vypiť. Pre mňa Bolo ešte zavčasu. Nasledoval som ho do zadnej časti súdnej budovy, hore úzkymi schodmi, potom tesnou chodbou a po ďalších schodoch do malej špinavej miestnosti s nízkym stropom. „Kedysi tu zasadala porota,“ povedal Baggy. „Potom tu bola právnická knižnica.“

„A teraz?“ spýtal som sa opatrne.

„Teraz je to bar. Chápeš? Dávajú tu pijatiku.“

„Chápem.“ Bol tam rozheganý hrací stolík, ktorý niesol stopy dlhoročného používania. Okolo neho stálo šesť stoličiek, každá iná, staré haraburdy, ktoré putovali z jednej kancelárie do druhej, až skončili v tejto diere.

V jednom kúte bola chladnička s visacou zámkou. Baggy mal, samozrejme, kľúčik a vybral z nej fľašu bourbonu. Nalial štedro do papierového pohára a povedal: „Vezmi si stoličku.“ Odniesli sme si stoličky k oknu a pod nami bola scéna, ktorú sme práve opustili. „Celkom slušný výhľad, nie?“ povedal hrdo.

„Ako často sem chodíš?“

„Dvakrát týždenne, niekedy aj viackrát. Každý utorok a štvrtok na poludnie tu hráme poker.“

„Kto patrí do klubu?“

„To je tajné.“ Napil sa a zamliaskal ako človek, čo strávil mesiac na púšti. Z hustej pavučiny na okne sa spúšťal pavúk. Na parapetoch ležala centimetrová vrstva prachu.

„Myslím, že vyšli z cviku,“ utrúsil Baggy, pozorujúc ruch na ulici.

„Oni?“ Skoro som sa bál spýtať.

„Padgittovci.“ Povedal to s istotou a čakal, ako zareagujem.

„Vieš určite, že to boli Padgittovci?“

Baggy si myslel, že vie všetko, a v polovici prípadov sa skutočne nemýlil. Ironicky sa usmial, ťažko vzdychol, napil sa a potom povedal: „Podpaľačstvo patrí k ich obľúbeným športom. Poisťovacie podvody. Na poistkách zarobili hotový majetok.“ Rýchlo sa napil. „Len mi nejde do hlavy, že použili benzín. Šikovný podpaľač sa benzínu vyhýba, lebo sa dá ľahko zistiť. Vedel si to?“

„Nie.“

„Je to tak. Dobrý vyšetrovateľ zacíti benzín aj niekoľko minút po uhasení ohňa. Benzín znamená, že ide o podpaľačstvo. A podpaľačstvo znamená, že poisťovňa nič nezaplatí.“ Zase sa napil. „Pravda, v tomto prípade možno chceli, aby si vedel, že je to podpaľačstvo. Dáva to zmysel, nie?“

V tej chvíli nič nedávalo zmysel. Bol som príliš zmätený, aby som sa zmohol na odpoveď.

Baggy spokojne pokračoval. „Keď o tom rozmýšľam, možno preto tú bombu neodpálili. Chceli, aby si ju videl. Keby vybuchla, okres by zostal bez novín, a to by sa niektorým ľuďom nepáčilo. Ale niektorým by to prišlo vhod.“

„Ďakujem pekne.“

„Hej, myslím, že to je správne vysvetlenie. Chceli ťa trochu postrašiť.“

„Trochu?“

„Isteže, mohlo to dopadnúť horšie. Ver mi, tí chlapi vedia zakladať požiare. Mal si šťastie.“

Všimol som si, ako sa rýchlo oddelil od novín. „Ja“ som mal šťastie, nie „my“.

Bourbon už pôsobil na mozgové centrá a rozviazal Baggymu jazyk. „Zhruba pred tromi rokmi horela ich píla, tá pri diaľnici 401 neďaleko ostrova. Nikdy nezakladali požiare na ostrove, lebo nechcú, aby im tam snorili poliši. Lenže poisťovni sa to nezdalo, odmietla vyplatiť poistku a Lucien Wilbanks nelenil a zažaloval ju. Konal sa súd, ktorému predsedal ctihodný Reed Loopus. Bol som pri tom a všetko som počul.“ Pomaly sa napil.

„Kto vyhral?“

Nevšímal si ma, jeho príbeh mal pokračovanie. „Bol to veľký požiar. Chlapci z Clantonu vyrazili im všetkých autách, čo mali. Sirény jačali, pridali sa aj dobrovoľní hasiči z Karawaya a všetci uháňali k Padgittovnui ostrovu. Nie je nad poriadny oheň, aby sa chlapci dali do pohybu. Možno bomba, ale nespomínam si, kedy sme tu naposledy mali bombu.“

„A čo bolo ďalej?“

„Diaľnica 401 prechádza popri ľadvinovom ostrove cez močiar. Cez Masseyho potok vedie most, a keď sa k nemu prirútili hasičské autá, cesta bola zatarasená prevráteným pickupom. Ďalej sa ísť nedalo a okľukou to nešlo, lebo sú tam močiare.“ Zamliaskal a dolial si z fľaše. Bol najvyšší čas, aby som niečo povedal, ale Baggy by ma aj tak nepočúval. Dával prednosť tekutému povzbudeniu.

„Čí to bol pickup?“ Ešte som nedopovedal a Baggy už krútil hlavou, dávajúc najavo, že som trafil vedľa.

„Oheň zatiaľ zúril ďalej. Hasičské autá stáli na diaľnici, lebo dáky somár prevrátil svoj pickup. Nikdy ho nenašli. Nenašli ani majiteľa, vozidlo nebolo evidované. Nemalo žiadnu poznávaciu značku. Číslo motora zbrúsili, Pickup nikomu nechýbal. Dokonca nebol veľmi poškodený. To všetko vyšlo najavo pri procese. Všetci vedeli, že pílu podpálili Padgittovci a zablokovali cestu prevráteným ukradnutým autom, ale poisťovňa im to nemohla dokázať.“

Medzičasom šerif Coley kdesi splašil megafón a žiadal občanov, aby sa nezdržiavali pred našou budovou. Jeho škrekľavý hlas podčiarkoval vážnosť situácie.

„Takže vyhrala poisťovňa?“ spýtal som sa nedočkavo.

„Bol to parádny proces! Trval tri dni. Wilbanks sa zvyčajne dohodne s niektorými členmi poroty. Robí to už roky, a ešte ho nikto neprichytil. Okrem toho, v okrese každého pozná. Poisťováci boli až z Jacksonu, netušili, o čo ide. Porota sa radila dve hodiny, a keď sa vrátila, prisúdila Padgittovcom stotisíc poistného a náhradu škody vo výške jedného milióna.“

„Jedna celá jedna milióna!“ vydýchol som.

„Správne. Prvý miliónový verdikt v okrese Ford. Trvalo ešte rok, kým Najvyšší súd zrušil náhradu škody.“

Predstava, že Lucien Wilbanks má taký vplyv na porotu, nebola práve najpríjemnejšia. Baggy na chvíľu zabudol na bourbon a zahľadel sa kamsi dolu. „Je to zlé znamenie, synak,“ povedal nakoniec. „Zlé znamenie.“

Bol som jeho šéf a nepáčilo sa mi oslovenie „synak“, ale nechal som to tak. Mal som iné starosti. „Zastrašovanie?“ spýtal som sa.

„Hej. Padgittovci takmer nikdy neopúšťajú svoj ostrov. Ak prišli až sem, znamená to, že vykopali vojnovú sekeru. A ak sa im podarí zastrašiť redakciu, skúsia to aj s porotou. Šerifa už majú kúpeného.“

„Ale Wilbanks tvrdí, že chce zmenu súdu.“

Baggy pohrdlivo odfrkol a opäť sa venoval poháriku. „S tým by som nerátal, synak.“

„Volám sa Willie.“ Zvláštne, ako mi to meno prirástlo k srdcu.

„Nespoliehaj sa na to, Willie. Danny je vinný a zachrániť ho môže len porota, ktorá sa dá kúpiť alebo zastrašiť. Stavím desať k jednej, že proces sa bude konať v tejto súdnej budove.“

Po dvoch hodinách čakania na zemetrasenie, ktoré sa nekonalo, sa dav začal pomaly rozchádzať. Expert z kriminalistického laboratória konečne dorazil a pustil sa do práce v tlačiarni. Mňa do budovy nepustili, čo mi vcelku vyhovovalo.

S Margaret a Wileym sme sa usadili v besiedke pred budovou súdu. Jedli sme sendviče, rozprávali sa a všetci traja sme pozorne sledovali budovu redakcie. Zavše nás ktosi zbadal a zastavil sa na pár slov. Lenže čo poviete obetiam bombového útoku, keď bomba nevybuchne? Našťastie, občania Clantonu nemali v tejto oblasti veľa skúseností. Dávali najavo, že s nami cítia, a niektorí nám ponúkali pomoc.

Šerif Coley nás prišiel predbežne informovať o bombe. Vraj bol použitý obyčajný budík, aký bežne dostať v obchodoch. Expert na prvý pohľad zistil, že s drôtmi niečo nie je v poriadku. Amatérska práca, povedal.

„Ako to budete vyšetrovať?“ spýtal som sa podráždene.

„Zoberieme odtlačky prstov, zistíme, či sú nejakí svedkovia. Ako zvyčajne.“

„Vypočujete Padgittovcov?“ spýtal som sa ešte podráždenejšie. Napokon, boli pri tom moji zamestnanci. A hoci som bol na smrť vystrašený, chcel som im ukázať, že sa ničoho nebojím.

„Viete niečo, čo ja neviem?“ odsekol šerif.

„Sú predsa podozriví, či nie?“

„Odkedy ste tu šerifom?“

„Sú to najskúsenejší podpaľači v okolí, už roky zakladajú po žiare. Ich právnik sa mi pred týždňom na súde vyhrážal. Dvakrát sme mali Dannyho Padgitta na prvej strane. Ak nie sú podozriví oni, tak kto?“

„Do toho, synak, napíšte o tom. Skúste ich menovať, Zdá sa, že si koledujete o žalobu.“

„O noviny sa postarám sám,“ povedal som. „Vy chyťte páchateľov.“

Coley zasalutoval Margaret a odišiel.

„Budúci rok sú voľby,“ poznamenal Wiley, keď sme očami sledovali šerifa, ktorý sa pri fontánke s pitnou vodou rozprával s dvoma ženami. „Dúfam, že bude mať protikandidáta.“

Zastrašovanie pokračovalo, no tentoraz naň doplatil Wiley. Býval dva kilometre od mesta na dvojhektárovej farme, kde jeho žena chovala kačky a pestovala melóny. V ten večer zaparkoval pred domom a práve vystupoval z auta, keď z kríkov vyskočili dvaja hrdlorezi a zaútočili naňho. Väčší chlap ho zrazil na zem a kopol ho do tváre, zatiaľ čo druhý sa hrabal v aute a zobral Wileymu oba fotoaparáty. Wiley síce mal päťdesiatosem rokov, ale kedysi slúžil v námornej pechote, a tak sa mu v jednej chvíli podarilo kopnúť útočníka, ktorý stratil rovnováhu a spadol. Na zemi spolu ešte chvíľu zápasili a Wiley už mal prevahu, keď ho ten druhý tresol po hlave fotoaparátom. Wiley povedal, že sa nepamätá, čo bolo potom.

Jeho manželka konečne počula hluk. Wileyho našla na zemi takmer v bezvedomí a oba aparáty rozbité na márne kúsky. Doma mu dala ľadové obklady a snažila sa zistiť, či nemá dolámané kosti. Bývalý námorník odmietol ísť do nemocnice.

Prišiel šerifov pomocník a spísal zápisnicu. Wiley svojich útočníkov zazrel iba letmo a nikdy predtým ich nevidel. „Vrátili sa na ostrov,“ povedal. „Už ich nenájdete.“

Manželka trvala na svojom a o hodinu mi volali z nemocnice. Stretol som sa s ním, keď čakal na röntgen. Vyzeral hrozne, mal opuchnutú sánku a doráňané pery, ale podarilo sa mu usmiať. Chytil ma za ruku a pritiahol k sebe. „Budúci týždeň, prvá strana,“ zamrmlal.

O niekoľko hodín som vyšiel z nemocnice a dlho som sa prevážal po vidieckych cestách. Stále som sa pozeral do spätného zrkadla, či ma nesleduje svorka ozbrojených Padgittovcov.

V okrese Ford rozhodne nepanovalo bezprávie, nepobehovali tam organizovaní zločinci a nelikvidovali počestných občanov. Naopak, zločin sa vyskytoval iba výnimočne. Korupciu takmer všetci odsudzovali. Bol som v práve a oni nie, a tak som sa rozhodol, že neustúpim, nech sa deje, čo sa deje. Kúpim si zbraň, dofrasa, veď každý v okrese vlastní aj dve alebo tri. A ak bude treba, najmem si strážnika. Moje noviny budú o blížiacom sa procese písať čoraz otvorenejšie.

8

Ešte pred konkurzom, vďaka ktorému som nečakane vstúpil medzi prominentov okresu Ford, som počul fascinujúci príbeh jednej miestnej rodiny. Spot mu nevenoval pozornosť, lebo by si musel overiť zopár faktov a zájsť do Lowtownu.

Ako novopečený majiteľ Times som si však povedal, že ten príbeh je príliš dobrý na to, aby sa neuverejnil.

V černošskej štvrti totiž bývala výnimočná dvojica – Calia a Essau Ruffinovci. Boli manželia už vyše štyridsať rokov a vychovali osem detí, z ktorých sedem získalo doktorát a teraz pôsobia ako vysokoškolskí učitelia. O poslednom potomkovi som sa veľa nedozvedel, Margaret povedala, že sa volá Sam a ukrýva sa pred spravodlivosťou.

Zavolal som k nim a ohlásila sa pani Ruffinová. Vysvetlil som, kto som a čo chcem, ale ona už o mne vedela všetko. Povedala, že Times číta päťdesiat rokov a číta všetko vrátane nekrológov a inzerátov. Potom dodala, že týždenník je teraz v lepších rukách. Dlhšie články. Menej chýb. Viac správ. Hovorila pomaly, čisto, takú dikciu som nepočul od čias, čo som odišiel zo Syracuse.

Keď ma pustila k slovu, poďakoval som a povedal, že by som sa s ňou rád stretol na kus reči o jej pozoruhodnej rodine. Bola polichotená a trvala na tom, že musím prísť na obed.

Takto sa začalo nezvyčajné priateľstvo, ktoré mi v mnohých ohľadoch otvorilo oči a zasvätilo ma do tajov južanskej kuchyne.

Moja matka zomrela, keď som mal trinásť. Bola anorektička, truhlu niesli iba štyria nosiči. Nemala ani štyridsaťpäť kíl a vyzerala ako duch. Anorexia však nebola jej jediný problém.

Keďže nejedávala, nikdy nevarila. Nespomínam si, že by mi niekedy uvarila teplé jedlo. Na raňajky som dostával za misku vločiek, na obed sendvič a večer nejaké mrazené svinstvo, ktoré som zjedol pri televízii, väčšinou sám. Súrodencov som nemal a otec sa doma ukazoval len zriedka, čo mi vyhovovalo, lebo jeho prítomnosť vyvolávala hádky. On chcel jesť, ona nie. Stále sa hádali.

Nikdy som netrpel hladom; v špajzi som vždy našiel arašidovú nátierku, vločky a podobne. Občas som jedol u niektorého kamaráta a nestačil som sa čudovať, že v skutočných rodinách varia a veľa času trávia pri stole. U nás doma nebolo jedlo také dôležité.

Ako tínedžer som žil na mrazených polotovaroch. V Syracuse som jedával pizzu a zapíjal ju pivom. Prvých dvadsaťtri rokov svojho života som jedol iba vtedy, keď som bol hladný. V Clantone som rýchlo pochopil, že to nebolo správne. Na Juhu nemá jedlo s hladom skoro nič spoločné.

Ruffinovci bývali v slušnejšej časti Lowtownu, v rade pekne udržiavaných maľovaných domov. Adresy boli na poštových schránkach, a keď som našiel tú správnu, zastavil som a s úsmevom som si obzeral biely latkový plot a kvety – pivónie a kosatce –, čo lemovali chodník. Bol začiatok apríla, mal som stiahnutú strechu na aute, a len čo som vypol motor, zacítil som lákavú vôňu. Bravčové rebierka!

Calia Ruffinová ma privítala pri nízkej bránke, za ktorou sa rozprestiera] dokonalý trávnik. Mohutná žena so širokými plecami a trupom, s pevným, chlapským stiskom ruky. Mala sivé vlasy a bolo na nej vidieť, že vychovala toľko detí, ale keď sa usmiala, čo robila dosť často, zažiarili jej nádherne, biele zuby. V živote som nevidel také zuby.

„Som rada, že ste prišli,“ povedala, kráčajúc po dláždenom chodníku. Aj ja som bol rád. Blížilo sa poludnie a v ten deň som ešte nejedol. Z vône, čo sa šírila z verandy, sa mi krútila hlava.

„Máte pekný dom,“ poznamenal som. Bol drevený, natretý svietiacou bielou hrbou a vzbudzoval dojem, že vždy je nablízku niekto s vedrom farby a štetkou. Vpredu bola veranda so zelenou plechovou strieškou.

„Ďakujem. Máme ho už tridsať rokov.“

Vedel som, že väčšinu domov v Lowtowne vlastnia bieli majitelia spoza železničnej trate. V roku 1970 máloktorý černoch býval vo svojom.

„Kto sa vám stará o záhradu?“ spýtal som sa, privoniavajúc k žltej ruži. Všade bolo plno kvetov – lemovali chodník, verandu, celú záhradu. „No predsa ja,“ zasmiala sa a zablýskala zubami.

Po troch schodíkoch sme vyšli na verandu, kde nás čakala hotová hostina. Na stolíku pri zábradlí bolo prestreté pre dvoch – biely obrus, biele servítky, váza s kvetmi, krčah ľadového čaju a najmenej štyri zakryté misy.

„Čakáte ešte niekoho?“ spýtal som sa.

„Nie, budeme jesť sami. Neskôr sa možno zastaví Esau.“

„Veď je tu jedla pre celú armádu.“ Zhlboka som sa nadýchol a od nedočkavosti ma rozbolel žalúdok.

„Poďme,“ povedala, „nech nám to nevychladne.“

Ovládol som sa, pomaly som podišiel k stolu a podržal jej stoličku. Moja galantnosť ju nadchla. Sadol som si oproti nej, pripravený odkryť misy a vrhnúť sa na ich obsah. Lenže pani Ruffinová ma vzala za ruky a sklonila hlavu. Začala sa modliť.

Bola to dlhá modlitba. Ďakovala Bohu za všetko dobré vrátane mňa, svojho „nového priateľa“. Modlila sa za chorých a za tých, čo by mohli ochorieť. Modlila sa za dážď a slnko, za zdravie, pokoru a trpezlivosť, a hoci ma znepokojovalo, že jedlo vychladne, jej hlas ma fascinoval. Hovorila pomaly, rozvážne. Mala dokonalú výslovnosť, každej spoluhláske venovala rovnakú pozornosť, nevynechala ani jednu čiarku či bodku. Musel som sa presvedčiť, že sa mi to nesníva, lebo som ešte nikdy nepočul takú reč od južanského černocha, ale ani od belocha.

Znova som na ňu pozrel. Prihovárala sa svojmu Bohu a v tvári sa jej zračil absolútny pokoj. Na chvíľu som dokonca pozabudol na jedlo. Stískala mi ruky a obracala sa k Všemohúcemu s výrečnosťou, akú prináša iba dlhoročná prax. Citovala Písmo, samozrejme, že verziu z čias kráľa Jakuba I. Bolo to zvláštne, počuť z jej úst archaické slová. Ale ona vedela, čo robí. Nikdy som sa necítil tak blízko Bohu, ako v rukách tej zbožnej ženy.

Nevedel som si predstaviť takú dlhú modlitbu pri stole s ôsmimi deťmi. Čosi mi však vravelo, že keď sa Calia Ruffinová modlila, všetci stíchli.

Na záver kvetnato požiadala Boha o odpustenie svojich hriechov, ktorých podľa mňa nebolo veľa, a aj mojich, a tých bolo… keby len tušila.

Konečne mi pustila ruky a začala odkrývať misy. V prvej bola hŕba bravčových rebierok v hustej omáčke, v ktorej bola okrem iných ingrediencií cibuľa a paprika. Keď mi tá úžasná vôňa udrela do nosa, mal som sto chutí začať jesť rukami. V druhej mise bol úctyhodný kopec žltučkej kukurice posypanej kúskami zelenej papriky, z ktorej sa ešte parilo. Bola tam aj varená okra, ktorú, vysvetlila mi pani domu, má radšej než vyprážanú, lebo sa snaží obmedziť tuky. Doma sa naučila vyprážať všetko od paradajok po nakladanú zeleninu, ale časom si uvedomila, že to nie je zdravé. Aj fazuľa bola uvarená – s údeným bravčovým kolenom a bôčikom. Na veľkom tanieri sa kopili drobné červené paradajky s čiernym korením a olivovým olejom. Pani Ruffinová mi prezradila, že ako jedna z mála gazdiniek v meste používa olivový olej. Visel som jej očami na perách, zatiaľ čo mi kládla jedlo na obrovský tanier.

Syn, ktorý žije v Milwaukee, jej pravidelne posiela kvalitný olivový olej, taký v Clantone nedostať.

Ospravedlnila sa, že paradajky sú z obchodu, lebo tie jej dozrejú až v lete. Kukuricu, okru a fazuľu dopestovala a zavarila vlani v auguste. Jediná „čerstvá“ zelenina na stole bol kel, jarný kel, ako ho nazývala ona.

Uprostred stola trónil veľký čierny pekáč, a keď z neho pani Ruffinová zložila obrúsok, uvidel som horúci kukuričný chlieb, ktorého museli byť aspoň dve kilá. Položila mi kusisko na tanier a povedala: „Nech sa páči. Dúfam, že na začiatok to bude dosť.“ Ešte nikdy som pred sebou nemal toľko jedla. Hodovanie sa začalo. Snažil som sa jesť pomaly, ale jednoducho to nešlo. Prišiel som tam s prázdnym žalúdkom a kombinácia lákavej vône, rozvláčnej modlitby a podrobného opisu každého jedla spôsobila, že som bol hladný ako vlk. Kým som sa napchával, pani Ruffinová rozprávala.

Takmer všetko, čo je na stole, pochádza z jej záhrady. Ona a Esau pestujú štyri odrody paradajok, fazuľu, zelenú fazuľku, vignu, uhorky, baklažány, tekvicu, kel, horčicu, okrúhlicu, jarnú cibuľku, cibuľu, kapustu, okru, skoré ružové zemiaky, zemiaky na zimu, mrkvu, cviklu, kukuricu, zelenú papriku, cukrové melóny, dve odrody červených melónov a ešte všeličo, na čo si v tej chvíli nevedela spomenúť.

Bravčové rebierka dostáva od brata, ktorý býva v starom rodinnom dome na vidieku. Každú zimu pre nich zabije dva bravy, a tak majú plný mraziaci box. Na oplátku ho ona zásobuje čerstvou zeleninou.

„Nepoužívame chemikálie,“ povedala, zatiaľ čo som sa napchával. „Všetko je prírodné.“

Malo to takú chuť, to je fakt.

„Ale toto sú len zimné zásoby. Počkajte, akú chuť bude mať zelenina v lete, priamo z hriadky. Prídete, však, pán Traynor?“

Zavzdychal som a kývnutím som sa usiloval dať najavo, že áno, prídem, kedy bude chcieť.

„Chcete vidieť moju záhradu?“ spýtala sa.

S plnými ústami som prikývol.

„Dobre. Je vzadu za domom. Dám vám trochu čerstvého šalátu a kelu. Už je celkom pekný.“

„Ďakujem,“ zamrmlal som.

„Slobodný muž ako vy potrebuje pomoc.“

„Ako viete, že som slobodný?“ Napil som sa čaju. Bolo v ňom toľko cukru, že mohol pokojne nahradiť zákusok.

„Ľudia o vás hovoria. Reči sa šíria. V Clantone sa nič neutají.“

„Čo ste ešte počuli?“

„Moment. Bývate v podnájme u Hocuttovcov. Pochádzate zo Severu.“

„Z Memphisu.“

„Z takej diaľky?“

„Veď je to len hodina cesty.“

„Žartovala som. Jedna z mojich dcér tam študovala.“

Mal som veľa otázok v súvislosti s jej deťmi, ale zatiaľ som si nemohol robiť poznámky. Obe ruky som mal zamestnané. V jednej chvíli som ju oslovil Miss Calia, namiesto pani Ruffinová.

„Callie,“ opravila ma. „Miss Callie.“ Bol to zvyk, ktorý som v Clantone rýchlo pochytil – oslovovať ženy, bez ohladu na vek, Miss. Miss Brownová, Miss Websterová, ak išlo o staršie dámy, Miss Martha, Miss Sara, ak boli mladé. Bol to prejav galantnosti a dobrej výchovy, a keďže mi oboje chýbalo, musel som si osvojiť čo najviac miestnych zvykov.

„Ako ste prišli k menu Calia?“ spýtal som sa.

„Je talianske,“ odvetila, akoby sa tým všetko vysvetlilo. Zjedla trochu fazule. Ja som zatiaľ krájal bravčové rebierko. „Talianske?“ povedal som.

„Áno, taliančina je môj materinský jazyk. Ale to je na dlhé rozprávanie. Naozaj sa pokúsili podpáliť budovu redakcie?“

„Áno,“ prisvedčil som a v duchu som rozmýšľal, či som dobre počul, že táto černoška z mississipského vidieka v detstve hovorila po taliansky.

„A prepadli pána Meeka?“

„Prepadli.“

„Kto?“

„To sa zatiaľ nevie. Šerif Coley to vyšetruje.“ Bol som zvedavý na jej názor na šerifa. Kým som čakal, zobral som si ďalší kus kukuričného chleba. O chvíľu mi po brade tieklo roztopené maslo.

„Robí šerifa už dosť dlho, však?“ poznamenala.

Bol som si istý, že pozná presný dátum, kedy si Mackey Don Coley kúpil funkciu. „Čo si o ňom myslíte?“ spýtal som sa.

Napila sa čaju a chvíľu rozmýšľala. Miss Callie sa nikdy neponáhľala s odpoveďou, najmä keď hovorila o iných ľuďoch. „Na tejto strane štreky sa za dobrého šerifa považuje ten, kto nás chráni pred hazardnými hráčmi, pašerákmi a pasákmi. V tom zmysle pán Coley odviedol slušný kus práce.“

„Môžem sa na niečo spýtať?“

„Isteže, veď ste reportér.“

„Vaša reč je nezvyčajne čistá a presná. Aké máte vzdelanie?“ V spoločnosti, kde vzdelanie nemalo veľkú váhu, to bola dosť citlivá otázka. Písal sa rok 1970 a v Mississippi ešte neboli ani materské škôlky, ani zákon o povinnej školskej dochádzke.

Zasmiala sa, aby som sa zase mohol pokochať jej nádhernými zubami. „Vychodila som deväť tried, pán Traynor.“

„Deväť tried?“

„Áno, ale žila som vo zvláštnom prostredí. Mala som úžasnú učiteľku. A to je ďalšia dlhá história.“

Pochopil som, že dlhé rozprávanie, ktoré Miss Callie sľubovala, potrvá mesiace, ba aj roky. Možno ho budem počúvať na verande pri ďalších hostinách.

„Necháme si ju na inokedy,“ povedala. „Ako sa má pán Caudle?“

„Nemá sa dobre. Vôbec nevychádza z domu.“

„Šľachetný človek. Černosi si ho budú vždy vážiť. Bol taký odvážny.“

Napadlo mi, že Spotova odvaha mala viac do činenia s možnosťou písať ďalšie nekrológy, než s bojom za rovnoprávnosť pre všetkých. Ale vtedy som už vedel, aké je umieranie pre černochov dôležité – rozlúčkový obrad trval často celý týždeň, potom nasledovali smútočné bohoslužby s otvorenou truhlou a hlasným kvílením, dlhočizný pohrebný sprievod a napokon posledná cituplná rozlúčka so zosnulým na cintoríne. Keď Spot otvoril svoju stránku venovanú nekrológom aj černochom, v Lowtowne ho považovali za hrdinu.

„Šľachetný človek,“ prisvedčil som a vzal som si tretie rebierko. Začínalo ma síce bolieť brucho, ale na stole bolo ešte stále toľko jedla!

„Vaše nekrológy mu určite robia radosť,“ povedala s milým úsmevom.

„Ďakujem. Učím sa.“

„A máte aj odvahu, pán Traynor.“

„Mohli by ste ma volať Willie? Mám iba dvadsaťtri rokov.“

„Mne sa viac páči pán Traynor.“ Viac o tom nehovorila. Prešli štyri roky, než sa odhodlala oslovovať ma krstným menom. „Nemáte strach z Padgittovcov,“ vyhlásila.

To pre mňa bola novinka. „Patrí to k mojej práci.“

„Myslíte si, že to zastrašovanie bude pokračovať?“

„Pravdepodobne áno. Zvykli si, že vždy dosiahnu svoje. Sú to násilníci, bezohľadní ľudia, ale sloboda tlače je prvoradá.“ Koho som sa pokúšal presvedčiť? Ešte jedna bomba alebo prepadnutie a vrátim sa do Memphisu.

Prestala jesť a zahľadela sa na ulicu. Bola hlboko zamyslená a ja som sa, samozrejme, stále napchával.

Nakoniec sa ozvala. „Chúdence deti. Vidieť matku v takej situácii.“

Obraz, ktorý sa mi vynoril pred očami, ma donútil odložiť vidličku. Utrel som si ústa, zhlboka sa nadýchol a čakal, kým sa jedlo vo mne trochu usadí. Hrozný zločin bol ponechaný na fantáziu miestnych obyvateľov a v Clantone sa o inom nehovorilo. Ako to už býva, reči a klebety sa znásobovali, šírili sa rôzne verzie, ktoré sa opakovaním menili, a stále pribúdali hrôzostrašné podrobnosti. Zaujímalo ma, čo sa rozpráva v Lowtowne.

„Do telefónu ste mi povedali, že Times čítate už päťdesiat rokov,“ povedal som. Mal som čo robiť, aby som si nahlas neodgrgol.

„To je pravda.“

„Spomínate si na brutálnejší zločin?“

Zamyslela sa, a keď v duchu prešla päť desaťročí, pomaly pokrútila hlavou. „Nie, nespomínam.“

„Stretli ste niekedy nejakého Padgitta?“

„Nie. Bývajú na ostrove, vždy tam bývali. Dokonca aj ich černosi ostávajú na ostrove, pália whisky, praktizujú vúdú a podobné hlúposti.“

„Vúdú?“

„Áno, všetci to vedia. Nikto nechce mať nič spoločné s černochmi Padgittovcov.“

„Veria vaši susedia, že Danny Padgitt znásilnil a zavraždil Rhodu Kassellawovú?“

„Tí, čo čítajú vaše noviny, tomu určite veria.“

Zasiahlo ma to väčšmi, ako si vedela predstaviť. „My len prinášame fakty,“ povedal som. „Dannyho zatkli. Vzniesli proti nemu obvinenie. Teraz je vo väzení a čaká na proces.“

„A nie je u nás prezumpcia neviny?“

Znova som sa nervózne zahniezdil. „Isteže je.“

„Myslíte si, že bolo fér zverejniť fotografiu, na ktorej bol v putách a v zakrvavenej košeli?“ Prekvapil ma jej zmysel pre spravodlivosť. Prečo by jej alebo hociktorému černochovi v okrese Ford malo záležať na férovom zaobchádzaní s Dannym Padgittom? Takmer nikto sa nestaral, či polícia, alebo tlač slušne zaobchádza s čiernymi obžalovanými.

„Pri príchode do väzenia mal na košeli krv. Za to nemôžeme.“ Ani jednému z nás sa tá debata nepáčila. Napil som sa čaju a zistil som, že mi akosi nejde dolu hrdlom. Bol som prepchatý.

Pozrela na mňa s tým svojím úsmevom a nevinne sa spýtala: „Nedáte si zákusok? Upiekla som banánový nákyp.“

Nemohol som povedať nie. Ale nemohol som prehltnúť už ani omrvinku. Musel som zvoliť kompromis. „O chvíľu. Potrebujem si oddýchnuť.“

„Tak si dajte aspoň čaj,“ povedala a vzápätí mi doliala pohár. Ťažko sa mi dýchalo, tak som sa oprel dozadu a rozhodol sa konať ako novinár. Miss Callie, ktorá jedla podstatne menej ako ja, dojedala porciu okry.

Podľa Baggyho bol Sam Ruffin prvý čierny chlapec v Clantone, ktorý sa zapísal do školy pre belochov. Stalo sa to v roku 1964, Sam bol vtedy siedmak, mal dvanásť rokov a bola to nepríjemná skúsenosť pre všetkých. Najmä pre Sama. Baggy ma upozornil, že Miss Callie možno nebude chcieť hovoriť o svojom najmladšom. Vydali naňho zatykač a odvtedy sa skrýva.

Spočiatku váhala. V roku 1963 súdy nariadili, že belošská školská správa nesmie odmietnuť černošského študenta. Nútená integrácia bola ešte vo hviezdach. Sam bol jej najmladší, a keď sa s Esauom rozhodli zapísať chlapca do belošskej školy, dúfali, že sa k nim pridajú aj ďalšie černošské rodiny. To sa však nestalo, a tak bol Sam dva roky jediným čiernym študentom clantonskej strednej školy. Šikanovali ho, bili, ale on sa rýchlo naučil používať päste a časom si ho prestali všímať. Prosil rodičov, aby ho preložili do černošskej školy, ale oni trvali na svojom. Nebude to trvať večne, hovorili si. Aj na Juhu sa bojovalo proti rasovej segregácii a černochom ustavične sľubovali, že sa začne realizovať rozhodnutie Najvyššieho súdu v kauze Brownová verzus školská správa spred desiatich rokov, podľa ktorého je segregácia v školách nezákonná.

„Človeku sa nechce veriť, že je rok 1970, ale školy sú stále segregované,“ povedala. Súdy síce usilovne potláčali odpor belochov na Juhu, ale v Mississippi sa bojovalo až do trpkého konca. Bieli obyvatelia Clantonu, s ktorými som hovoril, boli väčšinou presvedčení, že ich školy nikdy nebudú integrované. Ale ja som to videl inak, lebo som bol zo Severu.

„Ľutujete, že ste Sama poslali do belošskej školy?“

„Čiastočne áno, čiastočne nie. Niekto musel mať odvahu. Trápilo nás, že je nešťastný, ale zaujali sme určitý postoj. A nemohli sme ustúpiť.“

„Čo robí dnes?“

„O Samovi sa porozprávame inokedy, pán Traynor. Možno. Chcete si pozrieť moju záhradu?“

Bol to skôr rozkaz ako pozvanie. Vošli sme do domu; v úzkej chodbe viseli desiatky zarámovaných fotografií jej detí a vnúčat. Vnútri vládol taký istý poriadok ako vonku. Z kuchyne sa išlo na zadnú verandu; predo mnou sa rozprestierala rajská záhrada. Ani fliačik pôdy neostal prázdny.

Vyzeralo to ako prekrásny farebný obrázok – vyrovnané rady rastlín a kríkov, medzi nimi úzke cestičky, aby sa Callie a Esau mohli starať o svoje bohatstvo.

„Čo robíte s úrodou?“ spýtal som sa, naplnený úžasom.

„Niečo zjeme, niečo predáme, väčšinu rozdáme. V týchto končinách nikto neumrie od hladu.“ V tej chvíli ma neznesiteľne rozbolel žalúdok. Hlad sa pre mňa stal pojmom, ktorému som už nerozumel. Vošiel som do záhrady a ona, kráčajúc pomaly predo mnou, mi ukazovala záhony byliniek, melóny a všelijaké druhy ovocia a zeleniny, ktoré s Esauom láskyplne pestovali. Každú rastlinku okomentovala, vrátane zabudnutej buriny, ktorú okamžite vytrhla a zlostne odhodila do kríkov. Jednoducho nemohla vojsť do záhrady a nevidieť detaily. Všímala si škodce aj burinu, na paradajke rozmliaždila škaredého zeleného červíka a hneď vedela, aké práce treba zveriť Esauovi. Pomalá prechádzka mala na moje trávenie zázračné účinky.

Aha, tak odtiaľto je všetko jedlo, pomyslel som si. Čo som čakal? Bol som mestské dieťa. Nikdy predtým som nebol v zeleninovej záhrade. Mal som veľa otázok, samozrejme, banálnych, tak som radšej držal jazyk za zubami.

Miss Callie si prezerala kukuricu a očividne sa jej nepáčilo, čo videla. Odtrhla fazuľkový struk, rozlomila ho, preskúmala ako nejaký vedec a napokon usúdila, že potrebuje viac slnka. Zbadala fliačik zarastený burinou a oznámila mi, že pošle Esaua plieť, len čo sa vráti domov. Nezávidel som mu.

Po troch hodinách som od Rutfinovcov odchádzal najedený na prasknutie, lebo som musel ochutnať banánový nákyp. Odnášal som si vrecko plné jarnej zeleniny, hoci som nevedel, čo s ňou, a príliš málo poznámok, aby sa z nich dal napísať článok. Dostal som pozvanie na budúci štvrtok, zase na obed. A okrem toho som získal zoznam chýb v poslednom čísle Times, vlastnoručne napísaný Miss Callie. Väčšinou išlo o tlačové chyby alebo preklepy – spolu ich bolo dvanásť. Pod Spotovým vedením bol priemer okolo dvadsať. Teraz počet chýb klesol. Miss Callie to robila celý život. „Niekto má rád krížovky,“ povedala, „a ja rada hľadám chyby.“

Bolo dosť ťažké nebrať to osobne. Určite nemala v úmysle niekoho kritizovať. Zaumienil som si, že budem pozornejšie čítať obťahy.

Ale odchádzal som s pocitom, že som nadviazal nové a hodnotné priateľstvo.

9

Na prvej strane vyšla ďalšia veľká fotografia. Tentoraz na nej bola bomba, ktorú zachytil Wiley, skôr ako ju polícia zneškodnila. Titulok nad ňou priam kričal: BOMBA V REDAKCII TIMES.

V úvode článku som spomenul Pistona a jeho neuveriteľný objav. Opísal som všetky podrobnosti, aj tie, ktoré som nemohol dokázať. Šéf polície sa nevyjadril, od šerifa Coleyho som získal iba zopár nič nehovoriacich viet. V závere som zhrnul zistenia experta z kriminalistického laboratória, podľa ktorého by bomba, keby skutočne vybuchla, spôsobila veľké škody na budovách na južnej strane námestia.

Wiley mi nedovolil uverejniť fotografiu jeho dobitej tváre, hoci som ho o to prosil. V polovici prvej strany som však umiestnil titulok FOTOGRAFA TIMES NAPADLI PRED VLASTNÝM DOMOM. Samozrejme, že som v článku nevynechal ani jednu podrobnosť, aj keď Wiley trval na tom, že mu ho musím dať prečítať, kým vyjde.

V článkoch som celkom otvorene poukázal na súvislosť medzi oboma zločinmi a dosť jasne som naznačil, že kompetentné orgány, najmä šerif Coley, neurobili nič pre to, aby zabránili ďalšiemu zastrašovaniu. Padgittovcov som nemenoval, nebolo treba. Všetci v okrese vedeli, kto sa ma snaží šikanovať.

Spot bol príliš lenivý, aby písal úvodníky. Za ten čas, čo som bol jeho zamestnancom, stvoril iba jeden. Kongresman z Oregonu podal návrh zákona, ktorým sa mal regulovať výrub sekvojí – nebolo jasné, či ho chce obmedziť, alebo naopak. Spota to rozčúlilo. Dva týždne smolil úvodník a výsledná tiráda mala dvetisíc slov. Každému priemernému absolventovi strednej školy bolo jasné, že ho písal s perom v jednej ruke a so slovníkom v druhej. Prvý odsek obsahoval toľko šesťslabičných slov, že sa nedal čítať. Spota šokoval nezáujem verejnosti. Očakával záplavu listov. Lenže jeho čitatelia jednoducho nezvládli záplavu slov z Websterovho slovníka.

Nakoniec, asi o tri týždne, mu ktosi strčil do dverí rukou písaný lístok, na ktorom stálo:

Vážený pán šéfredaktor!

Mrzí ma, že Vás tak vzrušili sekvoje, ktoré v Mississippi ani nerastú. Ak sa Kongres začne starať do smrekov, dáte nám vedieť?

Podpis síce chýbal, ale Spot reakciu čitateľa uverejnil. Bol rád, že mu aspoň niekto venoval pozornosť. Baggy mi neskôr prezradil, že lístok napísal jeden z jeho kamarátov z mokrej štvrte.

Môj úvodník sa začínal takto: „Slobodná a ničím neobmedzovaná tlač je prvoradou podmienkou demokracie.“ Pokračoval som bez zbytočnej rozvláčnosti a poúčania a v štyroch odsekoch som zdôraznil potrebu energického, investigatívneho novinárstva nielen pre štát, ale pre každú malú obec. Prisahal som, že Times sa nedajú zastrašiť a že budú aj naďalej prinášať správy o zločinoch, či pôjde o znásilnenie, vraždu, alebo korupciu verejných činiteľov.

Bol to otvorený, odvážny, jednoducho brilantný článok. Clantončania boli na mojej strane. Koniec koncov, Times bojovali proti Padgittovcom a ich šerifovi. Postavili sme sa proti zlým ľuďom, a hoci boli nebezpeční, mňa nezastrašili. Hovoril som si, že musím byť statočný, ale v skutočnosti som nemal na výber. Čo som mal robiť – ignorovať vraždu Rhody Kassellawovej? Šetriť Dannyho Padgitta?

Úvodník nadchol mojich zamestnancov. Margaret povedala, aká je hrdá, že pracuje pre Times. Wiley sa ešte celkom nevystrábil zo zranení, začal pri sebe nosiť zbraň a čakal na svoju príležitosť. „Daj im do tela, chlapče,“ povedal.

Iba Baggy bol skeptický. „Koleduješ si o malér,“ poznamenal.

Miss Callie povedala, že som odvážny. Obed vo štvrtok trval iba dve hodiny a zúčastnil sa na ňom aj Esau. Konečne som si urobil zopár poznámok o rodine. A čo bolo najdôležitejšie, Miss Callie v poslednom čísle objavila iba tri chyby.

V piatok popoludní som bol v kancelárii sám, keď ktosi hlučne vstúpil do budovy a s dupotom vyšiel hore schodmi. Bez slova otvoril dvere a vopchal si obe ruky do vreciek. Bol mi povedomý, zrejme som ho už videl niekde na námestí.

„Takúto hračku máte, chlapče?“ zavrčal, a keď vytiahol pravú ruku z vrecka, skamenel som. Posunul mi po stole lesklú zbraň, akoby to bol zväzok kľúčov. Chvíľu sa krútila na hladkej doske a potom zastala, našťastie, hlavňou obrátená k oknu.

Naklonil sa ponad stôl, podal mi mohutnú ruku a predstavil sa: „Harry Rex Vonner, teší ma.“ Nebol som schopný slova a nakoniec som sa zmohol iba na trápne slabý stisk ruky. Nespúšťal som oči zo zbrane.

„Je to šesťranový revolver Smith & Wesson tridsaťosem, veľmi dobrá zbraň. Máte nejakú?“

Pokrútil som hlavou. Pri jeho slovách ma zamrazilo.

Harrymu Rexovi trčala z ľavého kútika úst odporná čierna cigara. Vyzeralo to, že ju tam má od rána a že sa pomaly rozpúšťa ako kus žuvacieho tabaku. Nedymilo sa z nej, lebo nebola zapálená. Harry Rex sa uvelebil v koženom kresle, akoby mal v úmysle zdržať sa najmenej dve hodiny.

„Viete, že ste blázon?“ zavŕtal. Harry Rex nerozprával, ale vrčal. Vtom mi svitlo, že som o ňom už počul. Bol to miestny právnik, o ktorom Baggy tvrdil, že kedysi patril k najobávanejším rozvodovým advokátom v okrese. Mal širokú mäsitú tvár a krátke vlasy, pripomínajúce vrabčie hniezdo. Pokrčený starý bavlnený oblek samý fľak dával svetu najavo, že Harrymu Rexovi je všetko jedno.

„Čo s tým?“ spýtal som sa, ukazujúc na revolver.

„Najprv ho treba nabiť. Dám vám zopár nábojov. Potom ho strčíte do vrecka a budete ho stále nosiť pri sebe. A keď na vás z kríkov vyskočí jeden z tých padgittovských gaunerov, strelíte mu rovno medzi oči.“ Na ilustráciu opísal ukazovákom dráhu strely a trafil si medzi oči.

„Nie je nabitý?“

„Nie, dofrasa. Naozaj neviete nič o zbraniach?“

„Naozaj.“

„Nuž, chlapče, pri tom tempe, ktorým idete, sa musíte veľa učiť.

„Je to také zlé?“

„Pred desiatimi rokmi som robil jeden rozvod, zastupoval som chlapíka, ktorého mladá manželka mala vo zvyku tajne si privyrábať v bordeli. Manžel pracoval v zahraničí, a keďže bol stále preč, netušil, čo sa doma deje. Nakoniec na to prišiel. Bordel patril Padgittovcom a jednému z nich sa mladá pani zapáčila.“ Kým rozprával, cigara mu poskakovala v kútiku, ale napodiv nevypadla. „Môj klient z toho bol zúfalý a túžil po krvi. Sen sa mu splnil. Jednej noci ho chytili a zmlátili do bezvedomia.“

„Oni?“

„Padgittovci, tým som si istý, alebo niektorý z ich operatívcov.“

„Operatívcov?“

„Hej, robia pre nich všelijakí hrdlorezi. Lámu kosti, nastražujú bomby, kradnú autá, zabíjajú.“

Posledné slovo zavislo vo vzduchu a Harry Rex videl, ako som sa strhol. Vzbudzoval dojem, že by mohol ešte dlho rozprávať historky, ktorých pravdivosť bola prinajmenšom pochybná. Harry Rex sa zlomyseľne usmieval, oči mu svietili a ja som mal silné podozrenie, že to najlepšie ešte len príde.

„Samozrejme, že ich nechytili,“ povedal som.

„Padgittovci sa nikdy nedajú chytiť.“

„Čo sa stalo s vaším klientom?“

„Niekoľko mesiacov si poležal v nemocnici. Mal vážne poškodený mozog. Chodil po ústavoch, smutný prípad. Rodina sa mu rozpadla. Potom sa odsťahoval na pobrežie, kde ho zvolili do senátu.“

Usmial som sa, dúfajúc, že to nie je pravda, ale viac som sa nevypytoval. Harry Rex si jazykom prehodil cigaru do pravého kútika.

„Už ste jedli kozľacinu?“

„Prosím?“

„Kozľacinu.“

„Nie. Nevedel som, že sa dá jesť.“

„Dnes popoludní opekáme kozľa. Prvý piatok v mesiaci mávame kozľaciu párty na mojej chate. Muzika, studené pivo, zábava a hry, asi päťdesiat vybraných ľudí, ozajstná smotánka. Žiadni doktori, bankári a somári z vidieckych klubov. Skutočná trieda. Nechcete sa zastaviť? Za jazerom mám malú strelnicu. Vezmem ten revolver, hádam vás naučím, ako ho používať.“

Cesta, ktorá podľa Harryho Rexa mala trvať desať minút, v skutočnosti trvala pol hodiny po okresnej asfaltke. Keď som prešiel „tretí potok za Hečkovou starou benzínkou“, zišiel som z asfaltu a pokračoval po štrkovej ceste. Spočiatku sa mi išlo dobre, popri ceste stáli poštové schránky, takže som vedel, že som v civilizácii, ale po piatich kilometroch sa cesta končila. Uvidel som „zhrdzavený starý traktor Masseyho Fergusona bez pneumatík“ a odbočil som doľava na poľnú cestu. V mapke, ktorú mi neumelo nakreslil, síce bola označená ako cesta pre dobytok, ale ja som predtým žiadnu nevidel. Cesta sa strácala v hustom lese a ja som začal vážne uvažovať o návrate. Môj Spitfire nebol stavaný na taký terén. Keď som konečne zbadal strechu zrubu, od môjho odchodu z Clantonu uplynulo štyridsaťpäť minút.

Zastal som pri otvorenej bráne v plote z ostnatého drôtu. Prinútil ma k tomu mladý muž s brokovnicou. Mal ju položenú na pleci a pohŕdavo si obzeral moje auto. „Čo je to za značku?“

„Triumph Spitfire. Britská výroba.“ Usmieval som sa od ucha k uchu, aby sa náhodou neurazil. Načo je ozbrojený strážnik pri obyčajnom opekaní mäsa? Tváril sa ako drsný chlapík, hoci jakživ nevidel auto vyrobené v zahraničí.

„Ako sa voláte?“ spýtal sa.

„Willie Traynor.“

Myslím, že ho „Willie“ obmäkčil, lebo kývol smerom k bráne. „Pekné auto,“ utrúsil, keď som prechádzal okolo neho.

Pickupov tam bolo oveľa viac ako bežných áut. Parkovali na lúke pred zrubom. Z dvoch reproduktorov umiestnených v oknách sa ozývalo kvílenie Meria Haggarda. Jedna skupina hostí stála okolo jamy, odkiaľ stúpal dym a kde sa zrejme opekalo kozľa. Pri zrube sa ďalšia skupina zabávala hádzaním podkov. Tri elegantne oblečené dámy sedeli na verande a to, čo popíjali, rozhodne nebolo pivo. Harry Rex ma srdečne privítal.

„Kto je ten chlapec s brokovnicou?“ spýtal som sa.

„Ten? To je Duffy, synovec mojej prvej ženy.“

„Prečo tam stojí?“ Ak sa popri opekaní malo diať aj niečo nezákonné, chcel som o tom vedieť.

„To vás nemusí trápiť. Duffymu trochu švitorí a okrem toho nemá nabitú zbraň. Už roky tu stráži, aj keď nie je čo.“

Usmial som sa, akoby mi všetko bolo jasné. Odviedol ma k jame, kde som prvý raz v živote uvidel kozľa. Okrem hlavy a zadku. Harry Rex ma predstavil okolostojacim kuchárom. Ku každému menu pripojil aj zamestnanie – právnik, obchodník s autami, farmár. Díval som sa, ako sa zviera na ražni pomaly otáča, a čoskoro som zistil, že existuje veľa protichodných názorov na správny spôsob opekania. Harry Rex mi podal pivo a viedol ma k zrubu. S každým, koho sme stretli, sa zastavil. So sekretárkou, s „podvodníckym realitným agentom“, s jeho terajšou manželkou. Všetkých tešilo, že spoznávajú nového majiteľa Times.

Zrub stál na brehu mútneho jazierka, v akom sa zvyknú zdržiavať hady. Na drevenom móle postávali ďalší ľudia. Harry Rex ma s radosťou predstavoval svojim priateľom. „Je to dobrý chlapec, nie dáky nafúkanec zo snobskej univerzity,“ povedal viac ráz. Nepáčilo sa mi, keď o mne hovoril ako o „chlapcovi“, ale pomaly som si zvykal.

Uviazol som v skupinke, ku ktorej patrili dve dámy, čo vyzerali, akoby celé roky strávili v miestnych vykričaných lokáloch. Boli nápadne namaľované, mali natupírované vlasy, úzke šaty – a okamžite o mňa prejavili záujem. Hovorilo sa o bombe, o prepadnutí Wileyho Meeka a tiež o strachu, ktorý okolo seba šíria Padgittovci. Tváril som sa, že pre mňa je to len ďalšia epizóda v dlhej a dobrodružnej novinárskej kariére. Zasypali ma otázkami a ja som rozprával viac ako som chcel.

O chvíľu sa vrátil Harry Rex a podal mi podozrivo vyzerajúci pohár na zaváranie s čírou tekutinou. „Pite pomaly,“ radil mi otcovsky.

„Čo je to?“ spýtal som sa. Zbadal som, že ostatní ma pozorujú.

„Broskyňovica.“

„Prečo je v pohári na zaváranie?“

„Lebo tak nám ju dodávajú.“

„Pália ju načierno,“ povedala namaľovaná dáma, zjavne skúsenejšia ako ja.

Vidiečanom sa len málokedy naskytne príležitosť vidieť niekoho, kto študoval na dobrej škole, ako popíja domácu pálenku. Viacerí sa zhŕkli okolo nás. Keďže som si bol istý, že som za päť rokov študentského života vypil viac alkoholu ako ktokoľvek z prítomných, hodil som opatrnosť za hlavu. Zdvihol som pohár, povedal: „Na zdravie,“ a trošku som si odpil. Znalecky som cmukol. „Nie je zlá.“ A snažil som sa usmievať ako stredoškolák na svojom prvom večierku.

Pálenie sa začalo na perách, v mieste prvého dotyku, rýchlo sa šírilo na jazyk a ďasná, a keď prišlo do hrdla, mal som pocit, že horím. Všetci ma pozorovali. Harry Rex sa napil zo svojho pohára.

„Odkiaľ ju máte?“ spýtal som sa nonšalantne, hoci mi pomedzi zuby šľahali plamene.

„Nie je to ďaleko,“ odvetil ktosi.

Znova som sa napil, aj keď som mal ústa spálené a necitlivé, lebo som chcel, aby si ma ľudia na chvíľu prestali všímať. Napodiv, pri treťom dúšku som ucítil náznak broskyňovej príchute, akoby sa chuťové poháriky spamätali zo šoku a začali fungovať. Keď bolo jasné, že nebudem chrliť oheň, vracať ani kričať, konverzácia pokračovala. Harry Rex, ktorému veľmi záležalo na urýchlení môjho vzdelávania, mi podal tanier s čímsi vyprážaným. „Dajte si,“ povedal.

„Čo je to?“ spýtal som sa podozrievavo.

Obe namaľované dámy pokrčili nosom a odvrátili sa, akoby im prišlo zle. „Droby,“ utrúsila jedna.

„A to je čo?“

Harry Rex si hodil kúsok do úst, aby dokázal, že ma nechce otráviť, a znova ma ponúkol. „Nech sa páči,“ povedal, nadšene prežúvajúc lahôdku.

Ľudia opäť spozorneli, tak som si vybral najmenší kúsok a vložil do úst. Bol ako guma a chutil odporne. Smrdel chlievom. Statočne som prežúval, chytro som prehltol a zapil to pálenkou. Chvíľu som mal dojem, že odpadnem.

„Bravčové droby, chlapče,“ zahlaholil Harry Rex a plesol ma po chrbte. Zjedol ďalší veľký kus a podal mi tanier. „Kde je kozľa?“ vydal som zo seba. Čokoľvek bude určite lepšie.

Kde je pivo a pizza? Prečo tí ľudia jedia a pijú také svinstvo?

Harry Rex odišiel a s ním aj prenikavý zápach vyprážaných drobov. Položil som pohár na zábradlie v nádeji, že sa prevráti a zmizne zo scény. Díval som sa, ako si ľudia podávajú pohár s pálenkou. Jeden zvyčajne stačil pre celú skupinu. O bacily a podobné veci sa nikto nestaral. Žiadna baktéria by neprežila v blízkosti toho pekelného nápoja.

Ospravedlnil som sa a povedal, že si potrebujem odskočiť. Zo zadných dverí zrubu sa vynoril Harry Rex s dvoma pištoľami a škatuľou nábojov. „Mali by sme si zastrieľať, skôr ako sa zotmie,“ povedal. „Poďte so mnou.“

Zastavili sme sa pri ohnisku, kde sa k nám pridal kovboj menom Rafe. „Rafe je môj nadháňač,“ vysvetlil Harry Rex, keď sme všetci traja zamierili do lesa.

„Čo to znamená?

„Nadháňa prípady.“

„Nadháňam sanitky,“ doplnil ho ochotne Rafe. „Aj keď zvyčajne mám sanitku za chrbtom.“

Mal som sa ešte čo učiť, ale zdalo sa mi, že robím pokroky. Droby a domáca pálenka za jeden deň, to nebola žiadna maličkosť. Prešli sme asi sto metrov po starej lesnej ceste a zrazu sa pred nami otvorila čistina. Harry Rex postavil medzi dvoma majestátnymi dubmi šesť metrov vysoký polkruhový múr zo snopov sena. V strede bola natiahnutá biela plachta a na nej hrubé obrysy ľudskej postavy, znázorňujúcej útočníka. Nepriateľa. Terč.

Neprekvapilo ma, keď Rafe vytiahol z vrecka vlastnú pištoľ. Harry Rex držal v ruke moju. „Takže,“ začal svoju inštruktáž. „Toto je dvojčinný revolver so zásobníkom na šesť nábojov. Keď toto stlačíte, zásobník vypadne.“ Rafe šikovne vložil šesť nábojov, bolo vidieť, že to nerobí prvý raz. „Takto ho zasuniete a môžete strieľať.“

Stáli sme asi pätnásť metrov od terča. Zo zrubu sa niesla hudba. Čo si pomyslia ostatní hostia, keď začujú streľbu? Nič. Ani to s nimi nepohne.

Rafe zobral moju zbraň a postavil sa čelom k terču. „Najprv sa rozkročte na šírku pliec, pokrčte kolená, chyťte zbraň oboma rukami a pravým ukazovákom stlačte spúšť.“ Všetko mi názorne predviedol, na pohľad to bolo ľahké. Keď vystrelil, bol som od neho necelé dva metre a ostrý zvuk ma vydesil. Musí sa pri tom narobiť taký hluk?

Ešte nikdy som nepočul streľbu naživo.

Druhý výstrel zasiahol terč do hrudníka a ďalšie štyri do brucha. Obrátil sa ku mne, vyklopil zásobník, vysypal prázdne nábojnice a povedal: „Teraz vy.“

Ruky sa mi triasli, keď som si od neho bral zbraň. Bola teplá a šíril sa z nej pach strelného prachu. Podarilo sa mi nabiť a zavrieť zásobník bez toho, aby som niekoho zranil. Postavil som sa čelom k terču, oboma rukami som zdvihol zbraň, prikrčil som sa ako strelec v zlom filme, zavrel oči a stisol spúšť. Mal som pocit, že mi v rukách explodovala malá bomba.

„Oči musíte mať otvorené, dopekla,“ zavrčal Harry Rex.

„Čo som trafil?“

„Tamten kopček za stromami.“

„Skúste to ešte raz,“ povedal Rafe.

Snažil som sa pozerať, kam mierim, ale triasol som sa ako osika. Stlačil som spúšť, tentoraz s otvorenými očami, a díval som sa, kam zaletí môj náboj. Nikde v blízkosti terča nebolo vidieť zásah.

„Netrafil plachtu,“ zamrmlal Rafe za mojím chrbtom.

„Strieľajte znova,“ prikázal Harry Rex.

Poslúchol som, ale situácia sa zopakovala. Rafe ma jemne chytil za ľavú ruku a odviedol ma bližšie k terču. „Ide vám to dobre,“ povzbudzoval ma. „Munície máme dosť.“

Ani na štvrtý pokus som netrafil múr a Harry Rex povedal: „Tak sa mi zdá, že Padgirtovcom naozaj nič nehrozí.“

„Za to môže tá pálenka,“ bránil som sa.

„To chce cvik,“ povedal Rafe a postrčil ma ešte bližšie k terču. Ruky sa mi potili, srdce búchalo ako splašené, v ušiach mi hučalo.

Na piaty raz som zasiahol plachtu, aj keď len tesne, trafil som do horného pravého rohu, dobré dva metre od postavy. Šiesty náboj opäť preletel mimo múru a narazil do konára duba.

„Výborne,“ ozval sa Harry Rex. „Skoro ste trafili veveričku.“

„Čušte,“ odsekol som.

„Len pokojne,“ chlácholil ma Rafe. „Ste príliš napätý.“ Pomohol mi nabiť a tentoraz mi držal ruky na zbrani. „Dýchajte zhlboka,“ povedal. „Vydýchnite tesne pred tým, ako stlačíte spúšť.“ Vďaka nemu sa zbraň netriasla, takže som smelo zamieril, a keď som vystrelil, zasiahol som postavu na plachte do slabín.

„Konečnej utrúsil Harry Rex.

Rafe ma pustil a ja som ako skúsený pištolník vystrelil päť ráz po sebe. Všetky výstrely zasiahli plachtu, jeden dokonca trafil terč do ucha. Rafe bol s mojím výkonom spokojný a znova mi nabil.

Harry Rex mal samonabíjaciu pištoľ Glock, jednu z mnohých zbraní vo svojej zbierke, a zatiaľ čo slnko pomaly zapadalo, striedali sme sa v streľbe. Bol dobrý strelec a bez problémov trafil z päťdesiatich metrov hornú časť trupu. Po štyroch kolách som sa aj ja uvoľnil a začalo sa mi to páčiť. Rafe bol vynikajúci učiteľ, stále mi pomáhal drobnými radami. „Chce to len prax,“ opakoval.

Keď sme skončili, Harry Rex povedal: „Tá zbraň je dar odo mňa. A kedykoľvek si sem môžete prísť zastrieľať.“

„Ďakujem,“ odvetil som a vopchal som si revolver do vrecka ako ozajstný gangster. Bol som rád, že mám za sebou obrad, ktorý všetci tunajší muži absolvovali, skôr ako oslávili dvanáste narodeniny. Necítil som sa o nič bezpečnejšie ako predtým. Hociktorý Padgitt, čo by na mňa vyskočil z kríkov, by mal výhodu prekvapenia a dlhoročných streleckých skúseností. Už som sa videl, ako potme hľadám zbraň a nakoniec síce vystrelím, ale pravdepodobne trafím seba namiesto útočníka.

Keď sme sa vracali cez les, Harry Rex za mojím chrbtom povedal: „Tá odfarbená blondína, čo ste sa s ňou zoznámili, Carleen…“

„Áno?“ Zrazu som znervóznel.

„Páčite sa jej.“

Carleen prežila najmenej štyridsať veľmi ťažkých rokov. Nevedel som, čo povedať.

„Nikdy nepovie nie, keď ide posteľ.“

Vedel som si predstaviť, že v okrese Ford bolo málo postelí, ktoré by Carleen nepoznala. „Nie, ďakujem,“ povedal som. „V Mephise mám dievča.“

„No a?“

„Zásah,“ zamrmlal Rafe.

„Dievča tu, dievča tam. Čo má byť?“

„Viete čo, Harry Rex, mám pre vás návrh. Až budem potrebovať pomoc pri výbere žien, ozvem sa.“

„Chcel som vám dožičiť trocha sexu,“ zamumlal.

Nemal som dievča v Mephise, ale zopár som ich poznal. Radšej by som meral dlhú cestu, než sa znížil k takej ako Carleen.

Kozľacina mala výraznú chuť, nebola dobrá, ale v porovnaní s drobmi nie až taká zlá, ako som sa bál. Bola tuhá, poliata grilovacou omáčkou, ktorá zrejme mala potlačiť chuť mäsa. Chvíľu som sa trápil s kúskom pečienky a dôkladne som ho spláchol pivom. Stáli sme na móle, zo zrubu bolo počuť spev Loretty Lynnovej. Medzi hosťami kolovala pálenka, niektorí sa dali do tanca. Carleen už odišla s niekým iným, takže som bol v bezpečí. Harry Rex sedel obďaleč a všetkým rozprával, ako som strieľal veveričky a zajace. Mal vskutku pozoruhodný rozprávačsky talent.

Bol som pre nich čudák, ale Harry Rex urobil všetko pre to, aby ma prijali medzi seba. Keď som sa v noci vracal domov, kládol som si tú istú otázku ako deň. Čo vlastne robím v okrese Ford?

10

Revolver ma tlačil vo vrecku. Niekoľko hodín som sa pokúšal chodiť s ním po meste, ale mal som strach, že tá vec vystrelí a zasiahne moje intímne miesta. Tak som sa rozhodol nosiť ju v ošúchanej koženej aktovke, ktorú mi daroval otec. Tri dni som aktovku nedal z ruky, chodil som s ňou aj na obed, ale potom ma to prestalo baviť. O týždeň som revolver zastrčil pod sedadlo v aute a o ďalšie tri týždne som naň prakticky zabudol. Už lom viac netrénoval streľbu v lese, aj keď som sa zúčastnil ešte na niekoľkých večierkoch, kde som sa vyhýbal drobom, pálenke a čoraz agresívnejšej Carleen.

V okrese bol pokoj, či skôr ticho pred búrkou blížiaceho sa procesu. Times sa k prípadu nevyjadrovali, lebo sa nič neudialo. Padgittovci stále odmietali ručiť svojou pôdou za Dannyho kauciu, a tak zostal hosťom v špeciálnej cele šerifa Coleyho, pozeral televíziu, hral karty alebo dámu, výdatne oddychoval a jedol lepšie ako obyčajní väzni.

Prvý týždeň v máji sa sudca Loopus opäť objavil v meste a ja som si spomenul na svoj spoľahlivý Smith & Wesson.

Lucien Wilbanks podal žiadosť o zmenu miesta konania súdu a sudca stanovil termín pojednávania na pondelok o deviatej, V súdnej sieni bola polovica okresu, aspoň to tak vyzeralo. Prišli všetci, čo mali sídlo na námestí. Baggy a ja sme tam boli zavčasu a našli sme si dobré miesta.

Prítomnosť obvineného nebola potrebná, ale šerif Coley ho očividne chcel ukázať ľuďom. Priviedli ho v putách a v novučičkej oranžovej kombinéze. Všetky pohľady sa obrátili ku mne. Mocná tlač sa postarala o zmenu.

„Je to pasca,“ zašepkal Baggy.

„Čože?“

„Chcú, aby sme uverejnili fotku Dannyho v slušivej väzenskej uniforme. Potom Wilbanks pobeží za sudcom a bude sa sťažovať, že sme zase ovplyvnili porotu. Nenaleť mu na to.“

Moja naivita ma opäť šokovala. Wiley totiž striehol pred väzením, aby zachytil okamih, keď budú Padgitta odvádzať na súd. Už som videl veľkú fotografiu na prvej strane, kde je Danny v oranžovej kombinéze.

Lucien Wilbanks vošiel do súdnej siene zadným vchodom. Tváril sa ako vždy nazlostene a rozčúlene, akoby práve prehral hádku so sudcom. Prešiel k stolu obhajoby, hodil naň poznámkový blok a rozhliadol sa. Potom uprene pozrel na mňa. Oči sa mu zúžili a bojovne vytrčil bradu, chvíľu som mal dojem, že preskočí zábradlie a zaútočí. Jeho klient sa obrátil a tiež sa na mňa zahľadel. Ktosi na mňa ukázal a Danny Padgitt zazeral, ako keby som sa mal stať jeho ďalšou obeťou. Zle sa mi dýchalo, ale snažil som sa zachovať pokoj. Baggy si odsadol.

V prvom rade za štábom obhajoby sedeli Padgittovci, všetci starší od Dannyho. Aj oni na mňa upreli svoje pohľady; cítil som sa ako nahý v tŕní. Tí muži poznali iba násilie, zločin, zastrašovanie, lámanie údov, zabíjanie, bol som s nimi v jednej miestnosti, zatiaľ čo oni snívali o tom, ako mi podrežú hrdlo.

Súdny zriadenec všetkých vyzval, aby stíchli a vstali, lebo vošla jeho ctihodnosť. „Sadnite si, prosím,“ povedal sudca.

Čakali sme, kým si Loopus prezrie papiere. Potom si posunul okuliare na čítanie na špičku nosa a začal: „Máme tu žiadosť obhajoby o zmenu miesta konania súdu. Pán Wilbanks, koľko máte svedkov?“

„Približne päť. Uvidíme, ako sa to bude vyvíjať.“

„A štát?“

Vyskočil nízky zavalitý holohlavý muž v čiernom obleku a povedal: „Zhruba rovnako.“ Volal sa Ernie Gaddis a dlhé roky vykonával funkciu prokurátora v okrese Tyler.

„Nechcem tu tvrdnúť celý deň,“ zamrmlal Loopus, ako keby mal popoludní golfový turnaj. „Zavolajte teda prvého svedka, pán Wilbanks.“

„Pán Walter Pickard.“

Meno mi nič nehovorilo, čo sa dalo čakať, ale ani Baggy ho nepoznal. Z odpovedí na úvodné otázky vyplynulo, že dvadsať rokov býva v Karawayi, každú nedeľu chodí do kostola a každý štvrtok do Rotary klubu. Bol majiteľom malej nábytkárskej fabriky.

„Určite kupuje drevo od Padgittovcov,“ pošepol mi Baggy.

Manželka pána Pickarda bola učiteľka. On vo voľnom čase trénoval bejzbalový dorast a pracoval aj so skautmi. Lucien pokračoval a bravúrne predviedol všetkým prítomným, že pán Pickard dobre pozná svoje prostredie.

Karaway je malé mesto dvadsaťosem kilometrov na západ od Clantonu. Spot ho dosť zanedbával, takže naše noviny sa tam veľmi nepredávali. Aj reklamy bolo málo. Ja som už v mladíckom zápale uvažoval o rozšírení svojej ríše. Malý týždenník by sa v Karawayi uživil, podľa mojich výpočtov by sa mohlo predať tisíc výtlačkov.

„Kedy ste sa dozvedeli o vražde Rhody Kassellawovej?“ spýtal sa Wilbanks.

„Pár dní potom, ako k nej došlo,“ odpovedal pán Pickard. „Do Karawaya prichádzajú správy trochu oneskorene.“

„Kto vám to povedal?“

„Prišla s tým moja zamestnankyňa. Jej brat býva neďaleko Beech Hillu, kde sa to stalo.“

„Počuli ste o zatknutí v súvislosti s tou vraždou?“ spýtal sa Lucien. Presúšal sa po miestnosti ako unudená mačka. Postupoval podľa pravidiel, ale nič mu neuniklo.

„Áno, hovorilo sa, že zatkli jedného z mladých Padgittovcov.“

„Neskôr ste si tú správu overili?“

„Áno.“

„Ako?“

„Videl som článok v The Ford County Times. Na prvej strane bola veľká fotografia Dannyho Padgitta hneď vedľa veľkej fotografie Rhody Kassellawovej.“

„Čítali ste články v Times?“

„Isteže.“

„A urobili ste si názor na vinu alebo nevinu pána Padgitta?“

„Podľa mňa vyzeral ako vinník. Na fotografii mal košeľu od krvi. A jeho tvár bola vedľa tváre obete, viete, tesne vedľa seba. Bol tam veľký titulok, ktorý hovoril niečo v tom zmysle, že Dannyho Padgitta zatkli za vraždu.“

„Takže ste usúdili, že je vinný?“

„Nič iné som si nemohol myslieť.“

„Ako reagovali na vraždu v Karawayi?“

„Vyvolalo to šok a pobúrenie. Toto je pokojný okres. Vážne zločiny sú tu zriedkavé.“

„Čo myslíte, veria ľudia z Karawaya, že Danny Padgitt znásilnil a zavraždil Rhodu Kassellawovú?“

„Áno, najmä po tom, čo sa písalo v novinách.“

Cítil som na sebe pohľady zo všetkých strán, ale stále som si hovoril, že sme neurobili nič zlé. Ľudia upodozrievali Dannyho Padgitta, lebo tie hnusné zločiny spáchal.

„Je podľa vášho názoru možné, aby pána Padgitta v okrese Ford súdili spravodlivo?“

„Nie.“

„Na základe čoho ste dospeli k takému názoru?“

„Noviny ho už súdili a odsúdili.“

„Myslíte si, že väčšina vašich priateľov a susedov z Karawaya má podobný názor ako vy?“

„Áno, myslím.“

„Ďakujem.“

Pán Ernie Gaddis už stál a v ruke držal poznámkový blok, ako keby to bola zbraň. „Takže vy podnikáte v nábytkárstve, pán Pickard?“

„Správne.“

„Drevo nakupujete tu v okolí?“

„Áno.“

„Od ktorých firiem?“

Pickard sa zahniezdil a chvíľu uvažoval. „Gates Brothers, Henderson, Tiffee, Voyles a synovia, možno ešte od dvoch.“

Baggy zašepkal: „Voyles je Padgittova firma.“

„Kupujete drevo od Padgittovcov?“ spýtal sa Gaddis.

„Nie.“

„Ani teraz, ani v minulosti?“

„Nie.“

„Patrí niektorá z menovaných firiem Padgittovcom?“

„Pokiaľ viem nie.“

Pravda bola taká, že nikto nevedel, čo všetko vlastne patrí Padgittovcom. Celé desaťročia mali prsty vo viacerých podnikoch, legálnych aj nelegálnych. Pán Pickard síce nebol v Clantone známy, ale od tej chvíle bol v podozrení, že je v nejakom vzťahu s Padgittovcami. Prečo by inak dobrovoľne svedčil v prospech Dannyho?

Gaddis zmenil taktiku. „Ako ste pred chvíľou povedali, tá fotografia mala veľa spoločného s vaším presvedčením, že pán Padgitt je vinný, nemám pravdu?“

„Vyzeral na nej veľmi podozrivo.“

„Čítali ste celý článok?“

„Myslím, že áno.“

„Takže ste čítali aj časť, kde sa píše, že pán Danny Padgitt bol účastníkom dopravnej nehody, pri ktorej sa zranil, a že bol obvinený z šoférovania pod vplyvom alkoholu?“

„Áno, myslím, že som to čítal.“

„Mám vám ten článok ukázať?“

„Nie, netreba, pamätám si ho.“

„Dobre, tak mi vysvetlite, ako ste tak rýchlo došli k názoru, že krv patrila obeti a nie pánu Padgittovi?“

Pickard sa znova pomrvil a tváril sa dosť bezradne. „Ja som len povedal, že tie fotky a články vo mne vyvolali dojem, že je vinný.“

„Boli ste niekedy v porote, pán Pickard?“

„Nie, nebol.“

„Ale viete, čo znamená prezumpcia neviny?“

„Pravdaže.“

„A viete, že štát Mississippi musí dokázať vinu pána Padgitta nad všetky pochybnosti?“

„Áno.“

„Ste presvedčený, že každý obvinený zo zločinu má právo na spravodlivý súdny proces?“

„Áno, samozrejme.“

„Dobre. Povedzme, že vás vyzvú, aby ste sa stali členom poroty, ktorá bude posudzovať tento prípad. Čítali ste články v novinách, počúvali ste reči a klebety a potom prídete do tejto súdnej siene na proces. Už ste vypovedali, že považujete pána Padgitta za vinného. Povedzme, že vás do poroty vyberú. A povedzme, že pán Wilbanks, vynikajúci, skúsený právnik, napadne a spochybní naše dôkazy. Povedzme, že aj vy máte pochybnosti, pán Pickard. Mohli by ste v takom prípade hlasovať za nevinu?“

Pickard pokyvoval hlavou a napokon povedal: „Za takých okolností áno.“

„Takže bez ohľadu na to, čo si teraz myslíte o vine alebo nevine, boli by ste ochotný spravodlivo zvážiť všetky dôkazy, skôr ako sa definitívne rozhodnete?“

Odpoveď bola jasná, pán Pickard jednoducho nemal inú možnosť. „Áno.“

„Samozrejme,“ súhlasil Gaddis. „A čo vaša manželka? Spomínali ste, že je učiteľka, však? Predpokladám, že rozmýšľa podobne ako vy, nemám pravdu?“

„Asi áno. Áno.“

„A rotariáni z Karawaya? Tiež majú zmysel pre spravodlivosť?“

„Myslím, že majú.“

„A vaši zamestnanci, pán Pickard? Určite zamestnávate poctivých a férových ľudí. Istotne by boli schopní spravodlivo súdiť tohto mladého muža, bez ohľadu na to, čo čítali alebo počuli.“

„Zrejme áno.“

„Nemám ďalšie otázky, vaša ctihodnosť.“

Pán Pickard sa ponáhľal von zo súdnej siene. Lucien Wilbanks sa postavil a hlasnejšie, ako bolo treba, povedal: „Vaša ctihodnosť, obhajoba predvoláva ako svedka Willieho Traynora.“

Uder päsťou do nosa by nebol pána Traynora zasiahol tak silno. Zalapal som po dychu. „Doriti,“ zahrešil Baggy.

Harry Rex sedel s ostatnými právnikmi v lavici poroty a dobre sa zabával. Keď som sa dvíhal, vrhol som naňho zúfalý, prosebný pohľad. Aj on sa zdvihol.

„Vaša ctihodnosť,“ povedal. „Zastupujem pána Traynora, ale tento mladý muž nebol vyrozumený, že má svedčiť.“ Do toho, Harry Rex! Urobte niečo!

Sudca pokrčil plecami a povedal: „No a čo? Veď je tu. V čom je problém?“ Jeho hlas znel nezúčastnene a mne bolo jasné, že nemám na výber.

„Ide o prípravu. Svedok má právo na prípravu.“

„Pokiaľ viem, je šéfredaktorom novín, nie?“

‚Áno, vaša ctihodnosť.“

Lucien Wilbanks podišiel k lavici porotcov, akoby sa chystal Harrymu Rexovi jednu vraziť. Povedal: „Vaša ctihodnosť, pán Traynor nepatrí k žiadnej spornej strane a pri procese nebude svedčiť. Tie články napísal on. Vypočujme si ho.“

„Je to pasca, pán sudca,“ zaprotestoval Harry Rex.

„Sadnite si, pán Vonner,“ povedala jeho ctihodnosť a ja somzaujal miesto na lavici svedkov. Na Harryho Rexa som vrhol pohľad, ktorý hovoril: „Dobrá práca.“

Predo mnou zastal súdny zriadenec a spýtal sa: „Ste ozbrojený?“

„Čo?“ Bol som viac ako nervózny a nič som nechápal.

„Zbraň. Máte zbraň?“

„Áno.“

„Môžete mi ju odovzdať?“

„Mám ju v aute.“ Väčšine divákov sa to zdalo smiešne. V Mississippi človek zrejme nemôže riadne vypovedať, keď je ozbrojený. Ďalšie hlúpe pravidlo. O chvíľu som ho však pochopil. Keby som mal pri sebe zbraň, určite by som ju použil proti Lucienovi Wilbanksovi.

Zložil som prísahu a pozoroval Wilbanksa, ktorý sa prechádzal sem a tam. Dav za jeho chrbtom sa mi zdal ešte väčší. Začal vcelku prívetivo, kládol mi otázky týkajúce sa mojej osoby a kúpy novín. Odpovede som zvládol, ale každá otázka vo mne vzbudzovala podozrenie. Niekam mieril a ja som netušil kam.

Obecenstvo sa zabávalo. Keď som tak nečakane kúpil Times, vyvolalo to vlnu záujmu a dohadov a zrazu mohli sledovať, ako o tom rozprávam pod prísahou a do záznamu.

O niekoľko minút sa zdvihol pán Gaddis, o ktorom som predpokladal, že na rozdiel od Luciena je na mojej strane, a povedal: „Vaša ctihodnosť, je to veľmi zaujímavé, ale nechápem, kam tým obhajoba mieri.“

„Dobrá otázka. Pán Wilbanks?“

„Moment, pán sudca.“

Lucien vytiahol zopár výtlačkov Times a rozdal ich mne, Gaddisovi a Loopusovi. Pozrel na mňa a povedal: „Len pre zaujímavosť, pán Traynor, koľko máte predplatiteľov?“

„Asi štyritisícdvesto,“ odpovedal som s istou dávkou hrdosti. Keď Spot zbankrotoval, mal sotva tisícdvesto predplatiteľov.

„Koľko sa predá v novinových stánkoch?“

„Zhruba tisíc.“

Pred dvanástimi mesiacmi som býval na druhom poschodí študentského internátu v Syracuse v štáte New York, občas som chodil na prednášky, snažil som sa byť dobrým vojakom sexuálnej revolúcie, pil som ako dúha, fajčil som trávu, spal do poludnia, ak sa mi zachcelo, a kvôli pohybu som sa zúčastňoval na protivojnových pochodoch, kde som vrieskal na policajtov. Myslel som si, že mám problémy. Odrazu mi nebolo jasné, ako som sa odtiaľ dostal až na lavicu svedkov v súdnej sieni kdesi v Misssissippi.

V tej rozhodujúcej chvíli sa však na mňa upierali pohľady mojich spoluobčanov a predplatiteľov. Rozhodne som nemohol dať najavo slabosť.

„Pán Traynor, aké percento nákladu sa predá v okrese Ford?“ spýtal sa, akoby sme nezáväzne konverzovali pri šálke kávy.

„Prakticky celý náklad. Nemám presné čísla.“

„A máte novinové stánky mimo okresu Ford?“

„Nie.“

Pán Gaddis sa ma opäť pokúsil vyslobodiť. Postavil sa a povedal: „Vaša ctihodnosť, nechápem, kam to smeruje.“

Wilbanks náhle zdvihol hlas a prstom ukázal na strop. „Vaša ctihodnosť, chcem tým povedať, že potenciálni porotcovia z tohto okresu boli otrávení jedom senzačných článkov uverejnených v The Ford County Times. Našťastie sa tento plátok nedostal do ostatných častí štátu. Zmena miesta konania súdu je preto nielen spravodlivá, ale priam nevyhnutná.“

Slovo „jed“ dramaticky zmenilo priebeh pojednávania. Zasiahlo ma a vystrašilo, zase som sa musel pýtať sám seba, či som urobil niečo zlé. Pozrel som na Baggyho v nádeji, že nájdem útechu, ale ten sa schovával za chrbtom ženy, čo sedela pred ním.

„Ja rozhodnem, čo je spravodlivé a nevyhnutné, pán Wilbanks. Pokračujte,“ povedal sudca Loopus zostra.

Pán Wilbanks zdvihol noviny a ukázal na prvú stranu. „Hovorím o fotografii môjho klienta,“ povedal. „Kto ju robil?“

„Pán Wiley Meek, náš fotograf.“

„A kto rozhodol, že vyjde na prvej strane?“

„Ja.“

„A čo veľkosť? Kto ju určil?“

„Ja.“

„Nenapadlo vám, že to zapôsobí ako senzácia?“

Pravdaže, dofrasa. Samozrejme, že mi išlo o senzáciu. „Nie,“ odvetil som pokojne. „Náhodou to bola jediná fotografia Dannyho Padgitta, ktorú sme mali. Náhodou bol on jediný zatknutý v súvislosti s vraždou. Uverejnili sme ju. Uverejnil by som ju znova.“

Moja povýšenosť ma prekvapila. Pozrel som na Harryho Rexa, ktorý sa zlomyseľne vyškieral a pokyvoval hlavou. Do nich, chlapče.

„Takže podľa vášho názoru bolo fér uverejniť túto fotografiu?“

„Nemyslím, že to bolo nefér.“

„Odpovedzte na otázku. Bolo to podľa vášho názoru fér?“

„Áno, bolo a bolo to správne.“

Wilbanks si moju odpoveď zapísal, zrejme aby ju mohol v budúcnosti použiť proti mne. „Vo vašom článku bol pomerne podrobný opis domu Rhody Kassellawovej zvnútra. Kedy ste si ho prezreli?“

„Nikdy.“

„Kedy ste vošli do domu?“

„Nebol som v dome.“

„Takže ste nikdy nevideli ten dom zvnútra?“

„Správne.“

Zalistoval v novinách, chvíľu čosi hľadal a potom povedal: „Tvrdíte, že detská izba je na tej istej chodbe ako spálňa pani Kassellawovej a vzdialenosť medzi nimi je približne štyri a pol metra, pričom vzdialenosť medzi detskými postieľkami a jej posteľou ste odhadli na deväť metrov. Ako to viete?“

„Mám svoj zdroj.“

„Zdroj. Bol váš zdroj v dome?“

„Áno.“

„Je váš zdroj policajt alebo šerifov pomocník?“

„Jeho totožnosť ostane utajená.“

„Koľko utajených zdrojov ste použili pri písaní článkov?“

„Niekoľko.“

Zo štúdia žurnalistiky som si ešte hmlisto pamätal prípad reportéra, ktorý v podobnej situácii odmietol uviesť totožnosť svojich informátorov. Sudca sa nahneval a nariadil reportérovi, aby prezradil mená. Ten však odmietol a sudca ho obvinil z pohŕdania súdom. Nato ho policajti odvliekli do väzenia, kde strávil niekoľko týždňov, ale mená informátorov neprezradil. Nevedel som sa rozpomenúť, ako to dopadlo, ale reportéra nakoniec prepustili a sloboda tlače nebola porušená.

Zrazu sa mi pred očami vynoril obraz: šerif Coley mi dáva putá a odvádza ma preč, zatiaľ čo ja vykrikujem, že chcem Harryho Rexa. Potom ma strčí do basy, kde ma vyzlečú a dajú mi oranžovú kombinézu.

Pre Times by to bol prínos, Pánabeka, tam by sa dali napísať reportáže!

Wilbanks pokračoval: „V článku uvádzate, že deti boli v šoku. Ako ste to vedeli?“

„Rozprával som sa s pánom Deeceom, to je ich sused.“

„Použil slovo ‚šok‘?

„Áno.“

„Ďalej uvádzate, že deti ešte tej noci vyšetril lekár v Clantone. Odkiaľ ste to vedeli?“

„Mal som zdroj a lekár mi to neskôr potvrdil.“

„Podľa vášho článku sa deti podrobujú akejsi terapii v Missouri. Kto vám to povedal?“

„Hovoril som s ich tetou.“

Hodil noviny na stôl a podišiel ku mne. Prižmúril krvou podliate oči a škaredo na mňa zagánil. Teraz by sa zišla zbraň, napadlo mi.

„Pravda je taká, pán Traynor, že ste sa pokúsili vzbudiť dojem, že dve malé nevinné deti videli, ako ich matku niekto znásilnil a zavraždil v jej vlastnej posteli.“

Zhlboka som sa nadýchol a zvažoval som odpoveď. Súdna sieň ticho čakala. „Uviedol som fakty, podľa možnosti čo najpresnejšie,“ povedal som, hľadiac priamo na Baggyho, ktorý nesmelo vytŕčal hlavu spoza ženy, čo sedela pred ním, ale tentoraz aspoň prikyvoval.

„V snahe predať čo najviac výtlačkov ste sa spoľahli na nemenované zdroje, polopravdy, klebety a dohady, a to všetko len preto, aby váš článok spôsobil senzáciu.“

„Uviedol som fakty, podľa možnosti čo najpresnejšie,“ zopakoval som, predstierajúc pokoj.

Odfrkol si. „Naozaj?“ Schmatol noviny a povedal: „Citujem: ‚Budú deti vypovedať pri procese?‘ Napísali ste to, pán Traynor?“

Nemohol som to poprieť, hoci by som sa bol najradšej nakopal do zadku. Práve o tejto časti článku sme sa s Baggym najviac dohadovali. Mali sme vtedy isté pochybnosti a teraz som si uvedomoval, že sme mali dať na svoje inštinkty.

Záporná odpoveď bola vylúčená. „Áno,“ povedal som.

„A na základe akých faktov ste položili tú otázku?“

„Počul som ju viac ráz,“ odvetil som.

Štítivým gestom odhodil noviny na stôl. Krútil hlavou, predstierajúc nechápavosť. „Deti sú dve, pán Traynor, nemám pravdu?“

„Áno. Chlapec a dievča.“

„Koľko rokov má chlapček?“

„Päť.“

„A dievčatko?“

„Tri.“

„A koľko rokov máte vy, pán Traynor?“

„Dvadsaťtri.“

„A koľko reportáží zo súdnej siene ste za ten čas napísali?“

„Ani jednu.“

„A koľko procesov ste videli?“

„Ani jeden.“

„Keďže o súdnych procesoch nič neviete, akú právnickú literatúru ste študovali, keď ste sa pripravovali na písanie tých článkov?“

V tej chvíli by som bol zbraň obrátil proti sebe.

„Literatúru?“ zopakoval som, akoby hovoril cudzím jazykom.

„Áno, pán ‚Traynor. Koľko prípadov ste objavili, v ktorých smeli deti vo veku päť a menej rokov svedčiť pri procese?“

Vrhol som pohľad na Baggyho, ale ten sa schoval pod drevenú lavičku. „Ani jeden.“

„Správne, pán Traynor. Ani jeden. V histórii tohto štátu ešte žiadne dieťa vo veku do jedenásť rokov nesvedčilo pri procese vo veci zločinu. Láskavo si to zapíšte a spomeňte si na to, až sa zase pokúsite nadchnúť čitateľov svojimi bulvárnymi výtvormi.“

„To stačí, pán Wilbanks,“ ozval sa sudca Loopus, na môj vkus príliš miernym tónom. Myslím, že sa on a ostatní právnici, možno vrátane Harryho Rcxa, výborne zabávali na rýchlej porážke niekoho, kto sa miešal do právnických záležitostí a veľmi mu to nevyšlo. Dokonca aj pán Gaddis sa spokojne prizeral, ako mi púšťajú žilou.

Lucien bol dosť múdry a prestal vo chvíli, keď krv začala tiecť prúdom. Zavrčal niečo ako: „S ním som skončil.“ Pán Gaddis nemal žiadne otázky. Zriadenec mi naznačil, že môžem odísť. Snažil som sa kráčať vzpriamene, keď som sa vracal na svoje miesto vedľa Baggyho, ktorý sa ešte vždy skrýval pod lavicou ako túlavý pes za búrky.

Až do konca pojednávania som predstieral, že si píšem poznámky, ale asi som nikoho nepresvedčil. Cítil som na sebe pohľady. Poníženie bolo priam neznesiteľné, chcel som sa zavrieť v kancelárii a niekoľko dní odlial‘ nevystrčiť nos.

Na záver Wilbanks dôrazne žiadal, aby sa súd konal inde, podľa možnosti čo najďalej od Clantonu, hoci aj na pobreží, kde ľudia síce mohli počuť o vražde, ale neboli „otrávení“ článkami v Times. Zápalisto preklínal mňa aj moje noviny a vôbec sa pri tom neobmedzoval, Pán Gaddis v záverečnej reči pripomenul sudcovi staré príslovie: „Mnoho kriku, málo účinku.“

Zapísal som si to. Potom som rýchlo opustil súdnu sieň s výrazom človeka, ktorý musí stihnúť dôležitú schôdzku.

11

Na druhý deň predpoludním Baggy pribehol do mojej kancelárie s čerstvou správou, že Lucien Wilbanks práve stiahol žiadosť o zmenu miesta konania súdu. A Buggy sa ako zvyčajne hneď pustil do analýzy.

Podľa neho Padgittovci vôbec nechceli, aby sa súd konal v inom okrese. Dobre vedia, že Danny je vinný a že ho každá riadne vybraná porota určite odsúdi. Zostáva im jediná možnosť porota, ktorá sa dá podplatiť alebo zastrašiť. Keďže s výrokom o vine musia súhlasiť všetci porotcovia, stačí im jediný hlas v prospech Dannyho. Stačí jeden hlas a porota sa nedohodne. Podľa zákona by sudca musel proces vyhlásiť za zmätočný. Určite by sa konal nový proces, ale s rovnakým výsledkom. Po troch, štyroch pokusoch by to prokurátor vzdal.

Bolo mi jasné, že Baggy od rána sedel v klube a rozoberal včerajšie pojednávanie s ostatnými právnikmi, od ktorých si zrejme vypožičal aj názory. Veľmi vážne mi vysvetľoval, že Lucien Wilbanks hral divadlo a mal na to dva dôvody. Prvý, snažil sa vyprovokovať Times, aby uverejnili ďalšiu veľkú fotografiu Dannyho, tentoraz vo väzenskej uniforme. A druhý, Wilbanks ma chcel dostať na lavicu svedkov a stiahnuť z kože. „To sa mu podarilo,“ usúdil Baggy.

„Ďakujem pekne,“ povedal som.

Wilbanks si teda pripravoval pôdu pre nadchádzajúci proces, 0 ktorom vedel, že sa bude konať v Clantone, a chcel trochu zastrašiť redakciu Times.

Okrem toho Lucien Wilbanks nikdy nevynechal príležitosť producírovať sa pred ľuďmi. Baggy to videl veľa ráz a ochotne mi porozprával niekoľko historiek.

Nebol som si istý, či som pochopil všetko, čo hovoril, ale v tej chvíli nič nedávalo zmysel. Takto plytvať časom a energiou na dvojhodinové vystúpenie v súdnej sieni, a pritom vedieť, že je to len hra! V súdnej sieni sa zrejme dejú aj horšie veci, napadlo mi.

Tretia hostina pozostávala z dusenej roštenky; jedli sme na verande, zatiaľ čo vonku lialo ako z krhly.

Priznal som sa, že som v živote nejedol takú dobrotu, a tak mi Miss Callie podrobne vysvetlila celú prípravu. Zdvihla pokrievku z veľkého liatinového hrnca, ktorý stál uprostred stolu, a so zatvorenými očami vdýchla úžasnú vôňu. Vstával som iba pred hodinou a v tej chvíli by som hol zjedol aj obrus.

Je to jednoduché, povedala Miss Callie, Zoberie sa pekný kus roštenky aj s tukom, vloží sa do hrnca, pridajú sa nové zemiaky, cibuľa, okrúhlica, mrkva a cvikla, potom sa to osolí, okorení, celé sa to zaleje vodou a dá do rúry; pečie sa asi päť hodín, Naložila mi na tanier mäso a zeleninu a zaliala hustou omáčkou, „Cvikla tomu dodá peknú červenú farbu,“ vysvetlila,

Spýtala sa, či chcem povedať modlitbu pred jedlom, ale odmietol som. Dávno som sa nemodlil. Vedela to lepšie ako ja. Chytila ma za ruky a obaja sme zavreli oči. Kým sa prihovárala nebesiam, na strieške verandy bubnovali dažďové kvapky,

„Kde je Esau?“ spýtal som sa, keď som začal jesť.

„V práci. Niekedy sa môže uvoľniť na obed, ale väčšinou sa mu to nepodarí,“ Videl som, že ju ničo trápi, a po chvíli sa ozvala; „Môžem vám položiť osobnú otázku?“

„Samozrejme,“

„Ste kresťan?“

„Pravdaže. Matka ma na Veľkú noc vodila do kostola.“

Moja odpoveď ju zjavne neuspokojila. Zrejme jej išlo o niečo iné. „Do akého kostola?“

„Bol to episkopálny Kostol sv. Lukáša v Memphise.“

„Myslím, že taký v Clantone nemáme.“

„Žiadny som nevidel.“ Pravdupovediac, ani som ho zvlášť usilovne nehľadal. „A ku ktorej cirkvi patríte vy?“ spýtal som sa.

„Ku Kristovej,“ odpovedala rýchlo a jej tvár prežiaril pokoj. „Môj pastor je reverend Thurston Small, dobrý človek. Skvelý kazateľ. Príďte si ho vypočuť.“

Z rozprávania som vedel, ako černosi uctievajú Boha, ako trávia siedmy deň v kostole, ako sa bohoslužby často pretiahnu až do noci a končia sa až vtedy, keď sú všetci vyčerpaní. Pamätal som sa, ako som trpel pri episkopálnej veľkonočnej bohoslužbe, hoci podľa zákona netrvala dlhšie ako hodinu.

„Chodievajú tam aj bieli?“ spýtal som sa.

„Iba keď sa blížia voľby. Niektorí politici prídu a nasľubujú hory-doly.“

„Ostávajú až do konca bohoslužby?“

„Kdeže. Na to sú príliš zaneprázdnení.“

„Takže človek môže prísť a odísť?“

„Vy áno, pán Traynor, áno. Urobíme výnimku.“ Začala rozprávať o kostole, kam pohodlne zašla pešo, a o požiari, ktorý ho pred niekoľkými rokmi zničil. Hasiči, samozrejme, sídlili v belošskej časti Clantonu a nemali naponáhlo, keď ich zavolali do Lowtownu. Kostol zhorel do tla, ale ukázalo sa, že to bolo dobre. Reverend Small znova zhromaždil svoju kongregáciu. Tri roky sa stretávali v skladisku, ktoré im z kresťanskej lásky zapožičal pán Virgil Mabry. Budova stála kúsok od Main Street a mnohým belochom sa nepáčilo, že černosi uctievajú Boha v ich časti mesta. Ale pán Mabry sa nedal. Reverend Small usporiadal zbierku a tri roky po požiari prestrihli pásku pred novým svätostánkom, dvakrát väčším ako bol jeho predchodca. Teraz v ňom bolo každú nedeľu plno.

Páčilo sa mi, keď Miss Callie rozprávala. Mohol som nerušene jesť, čo pre mňa bolo prvoradé. Stále ma však fascinovala jej dokonalá výslovnosť, intonácia a slovná zásoba, ktorou sa vyrovnala hociktorému absolventovi univerzity.

Keď dokončila príbeh o novom kostole, spýtala sa: „Často čítate Bibliu?“

„Nie,“ pokrútil som hlavou, ústa plné okrúhlice.

„Takže ju nečítate vôbec?“

Ani mi nenapadlo klamať. „Správne.“

Zrejme som ju opäť sklamal. „Ako často sa modlíte?“

Po krátkom zaváhaní som odpovedal: „Raz do týždňa, s vami.“

Odložila nôž a vidličku a zamračila sa, akoby sa chystala vysloviť hlbokú myšlienku. „Pán Traynor, ak nechodíte do kostola, nečítate Bibliu a nemodlite sa, nie som si istá, či ste skutočný kresťan.“

Tým som si nebol istý ani ja. Usilovne som prežúval, aby som nemusel povedať niečo na svoju obhajobu. Miss Callie pokračovala: „Ježiš povedal: ‚Nesúďte, aby ste neboli súdení.‘ Nemám právo hodnotiť dušu blížneho, ale musím sa priznať, že tá vaša mi robí veľké starosti.“

Tiež som si robil starosti, ale nie pri obede.

„Viete, čo sa stane s tými, ktorí žijú mimo Božej vôle?“ spýtala sa.

Nič dobré, toľko som vedel. Ale bol som príliš hladný a vystrašený, aby som odpovedal. Miss Callie prestala jesť. Rozprávala ako kazateľka a očividne sa jej to páčilo.

„Apoštol Pavol napísal Rímskym: ‚Lebo odmena za trest je hriech, ale Božím darom milosti je večný život v Kristovi Ježišovi, Pánovi našom.‘ Viete, čo to znamená, pán Traynor?“

Čosi sa mi marilo, tak som prikývol. Rýchlo som zjedol ďalší kúsok lahodnej hovädziny. Pozná Bibliu naspamäť? Hádam ju nechce citovať celú?

„Smrť je vždy telesná, ale duchovná smrť znamená večnosť ďaleko od nášho Pána Ježiša. Smrť znamená večnosť v pekle, pán Traynor, rozumiete?“

Bolo mi to jasné. „Nemohli by sme zmeniť tému?“ spýtal som sa.

Miss Callie sa náhle usmiala a povedala: „Samozrejme. Ste mojím hosťom a ja sa musím postarať, aby ste sa tu cítili dobre.“ Zobrala do ruky vidličku a potom sme dlho jedli a načúvali dažďu.

„Táto jar bola veľmi daždivá,“ poznamenala Miss Callie. „Pre fazuľu je to dobré, ale paradajky a melóny potrebujú slnko.“

S potešením som zistil, že plánuje ďalšie spoločné obedy. Môj príbeh o Miss Callie, Esauovi a ich výnimočných deťoch bol takmer hotový. Naťahoval som zbieranie údajov v nádeji, že strávim ešte zopár štvrtkov na jej verande. Spočiatku som mal výčitky svedomia, že prichystala toľko jedla iba pre mňa; zakaždým ho ve2a zostalo. Ale ona ma ubezpečila, že sa s Esauom a priateľmi postarajú, aby nič nevyšlo nazmar. „Viete, teraz varím iba tri razy do týždňa,“ priznala sa trocha zahanbene.

Po hlavnom chode mal nasledovať broskyňový koláč a vanilková zmrzlina. Dohodli sme sa, že hodinku počkáme. Priniesla dve šálky silnej čiernej kávy a presunuli sme sa do hojdacích kresiel. Vyliahol som poznámkový blok a pero a začal klásť otázky. Miss C.allie sa páčilo, že som si zapisoval, čo povedala.

Sedem delí dostalo talianske mená – Alberto (Al), Leonardo (Leon), Massimo (Max), Roberto (Bobby), Gloria, Carlota a Mario. Iba najmladší Sam, o ktorom sa hovorilo, že sa ukrýva pred zákonom, mal americké meno. Pri druhej návšteve som sa síce dozvedel, že vyrastala v talianskej rodine tu v okrese Ford, ale Miss Callie povedala, že to je dlhá história, ktorú mi porozpráva inokedy.

Prvých sedem potomkov zmaturovalo s vyznamenaním na černošskej strednej škole. Každý z nich neskôr získal doktorát a všetci prednášajú na vysokých školách. Životopisné údaje sa hromadili a Miss Callie bola ochotná o svojich deťoch hovoriť donekonečna. Celkom oprávnene.

Kým rozprávala, písal som si poznámky, pohojdával sa v kresle a počúval dážď, až som nakoniec zaspal.

12

Baggy mal k príbehu Ruffinovcov isté výhrady. „Nevidím tu nič nové,“ povedal, keď ho čítal, Hardy mu zrejme prezradil, že chcem dať veľký článok o černošskej rodine na prvú stranu. „Takéto veci zvyčajne dávame na piatu stranu,“ dodal.

Baggy mal predstavu, že okrem vraždy patria na prvú stranu správy o vášnivých sporoch o hranice pozemkov, aké sa prejednávajú v súdnej sieni bez poroty, v prítomnosti hŕstky driemajúcich právnikov a deväťdesiatročného sudcu, ktorý vstal zmŕtvych, aby o takých veciach rozhodoval.

V roku l967 pán Caudle preukázal odvahu uverejniť nekrológy o černochoch, ale v priebehu nasledujúcich troch rokov sa Times prakticky nezaujímali o to, čo sa deje na druhej strane železničnej trate. Wiley Meek nehol veľmi ochotný ísť so mnou a vyfotografovať Callie s Esauom pred ich domom. Napokon sa mi podarilo dohodnúť fotografovanie na ďalší štvrtok okolo dvanástej. Mali sme vyprážaného sumca, kukuričné dolky a kapustový šalát. Wiley sa napchal, až sa mu nedalo dýchať.

Ani Margaret nebola tým článkom nadšená, ale ako vždy súhlasila so šéfom. Celá redakcia prijala môj nápad dosť vlažne. Bolo mi to jedno. Robil som, čo som považoval za správne; okrem toho, blížil sa veľký proces.

V stredu 20. mája 1970, v týždni, keď nebolo čo písať o prípade vraždy Rhody Kassellawovej, venovali Times polovicu prvej strany rodine Ruffinovcov. Veľký titulok – RODINA RUFFINOVCOV VYCHOVALA SUDEM UNIVERZITNÝCH PROFESOROV – a pod ním fotografia Callie a Esaua, ako sedia na schodoch pred svojím domom a hrdo sa usmievajú do objektívu. Pod ňou portréty všetkých ôsmich detí od Ala po Sama. Môj článok sa začínal týmito slovami:

Keď Caliu Harrisovú v desiatej triede prinútili odísť zo školy, sľúbila si, že jej deti nielenže dokončia strednú školu, ale získajú aj vysokoškolské vzdelanie. Písal sa rok 1926 a Calia alebo Callie, lebo tomu menu dáva prednosť, mala vtedy pätnásť rokov a bola najstaršia zo štyroch súrodencov. Keď jej otec zomrel na tuberkulózu, vzdelanie sa stalo priveľkým luxusom. Callie pracovala pre rodinu DeJarnette do roku 1929, vtedy sa vydala za tesára a kazateľa Esaua Ruffina. V Lowtowne si prenajali malý domček za 15 dolárov mesačne a začali šetriť. Úspory sa im veru zišli.

V roku 1931 sa narodil Alberto.

V roku 1970 prednášal doktor Alberto Ruffin sociológiu na University of Iowa. Doktor Leonardo Ruffin prednášal biológiu na Purdue, doktor Massimo Ruffin prednášal ekonómiu na University ol Toledo. Doktor Roberto Ruffin prednášal históriu na Marquette, doktorka Goria Ruffinová-Sanderfovová vyučovala taliančinu na Duke. Doktorka Carlota Ruffinová prednášala urbanistiku na UCLA. Mario Ruffin práve úspešne ukončil doktorské štúdium stredovekej literatúry a prednášal na Grinell College v Iowe. Sama som síce spomenul, ale viac som sa o ňom nešíril.

V článku som hojne citoval všetkých siedmich profesorov, s ktorými som predtým telefonoval. Rozhovory mali veľa spoločných tém – lásku, obetavosť, disciplínu, tvrdú prácu, povzbudenie, vieru v Boha, vieru v rodinu, ambície, vytrvalosť; lenivosť a neúspech neuznávali. Každý z nich mal svoj vlastný príbeh o ceste k úspechu, ktorý by zaplnil celé číslo Times. Každý z nich mal popri štúdiu aspoň jedno zamestnanie, väčšinou dve. Starší pomáhali mladším. Mario mi povedal, že každý mesiac dostával od súrodencov a rodičov päť alebo šesť šekov na menšie sumy.

Piati starší sa do takej miery oddali štúdiu, že čakali so svadbou takmer do tridsiatky. Carlota a Mario holi ešte slobodní. Aj ďalšiu generáciu dôsledne naplánovali. Leon mal najstaršie, päťročné dieťa. Spolu ich bolo päť. Max s manželkou práve čakali druhé.

Mal som toľko materiálu, že som uverejnil iba prvú časť rozprávania o Ruffinovcoch. Keď som na druhý deň išiel do Lowtownu na obed, Miss Callie ma privítala so slzami v očiach. Bol tam aj Esau, pevne mi stisol ruku a zovrel ma v chlapsky rozpačitom objatí. Jedli sme baraní guláš a vymieňali si ohlasy na môj článok. Netreba zdôrazňovať, že o inom sa v Lowtowne nehovorilo, susedia prichádzali celú stredu a štvrtok predpoludním. Všetkým profesorom som poslal po päť výtlačkov Times.

Práve sme pili kávu a jedli jablkový koláč, keď na ulici zaparkoval reverend Thurston Small a zamieril k verande. Predstavili nás a zdalo sa, že ho stretnutie so mnou naozaj potešilo. Ochotne prijal zákusok a zoširoka sa rozhovoril o význame článku o Ruffinovcov pre černošskú komunitu v Clantone. Nekrológy boli tiež dobré, lebo vo väčšine miest na Juhu mŕtvych černochov ešte stále ignorovali. Vďaka pánu Caudlovi sa veci trochu pohli dopredu. Ale uverejniť taký veľký a významný článok o výnimočnej černošskej rodine na prvej strane, to je obrovský krok smerom k rasovej znášanlivostí v meste. Ja som to tak nevidel. Pre mňa to bol iba ľudsky zaujímavý príbeh o Miss Callie a jej pozoruhodnej rodine.

Reverendovi chutilo, ale príliš rád sa počúval. Pri druhej porcii koláča monotónne vychvaľoval môj článok. Keďže nevyzeral, že by chcel v dohľadnom čase odísť, rozlúčil som sa.

Okrem toho, že Piston poskytoval svoje nespoľahlivé služby viacerým firmám na námestí, mal ešte jedno zamestnanie. Robil neoficiálneho kuriéra. Približne raz za hodinu sa zjavil vo dverách svojich klientov čo boli zväčša právnické firmy, ale aj tri banky, realitné kancelárie, poisťovne a redakcia Times – a chvíľu postál, čakajúc, či preňho majú zásielku. Ak sekretárka pokrútila hlavou, pobral sa ďalej. Ak Bolo treba doručiť list alebo balíček, sekretárky vždy počkali na Pistona, ten schmatol, čo mu dali, a bežal k adresátovi. Ťažšie zásielky neroznášal. Všade chodil pešo, takže kuriéra robil iba na námestí a v jeho najbližšom okolí. Pistona bolo v meste vidieť takmer stále, buď kráčal, to keď nič neniesol, alebo bežal s listom či balíčkom.

Väčšinou roznášal listy medzi právnickými firmami. Piston bol oveľa rýchlejší a lacnejší ako pošta. Za svoje služby nič neúčtoval. Hovoril, že to robí pre spoločnosť, ale na Vianoce vždy očakával kus šunky alebo koláč.

V piatok ráno vletel do redakcie s listom od Luciena Wilbanksa. Takmer som sa bál otvoriť obálku. Čo ak je to sľubovaná žaloba o milión dolárov? V liste stálo:

Vážený pán Traynor!

Veľmi sa mi páčil Váš článok o Ruffinovcoch, vskutku pozoruhodná rodina. Už som o nich počul, ale vďaka Vám som sa dozvedel viac. Obdivujem Vašu odvahu.

Dúfam, že budete pokračovať v tomto pozitívnom duchu.

S úctou

Lucien Wilbanks

Neznášal som toho chlapa, ale kto by neocenil taký list? Koniec koncov, Wilbanks mal povesť radikálneho liberála, ktorý neohrozene bojoval za nepopulárne veci. Jeho podpora ma v tej chvíli potešila, aj keď som si uvedomoval, že je len dočasná.

Viac listov neprišlo, Nijaké anonymné telefonáty. Nijaké vyhrážky. V škole boli prázdniny a slnko nemilosrdne pálilo. Obávaná vlna desegregácie naberala na sile. Dobrí ľudia z okresu Ford mali dôležitejšie starosti.

Po desaťročnom boji za ľudské práva sa mnohí bieli obyvatelia Mississippi obávali, že sa blíži koniec. Ak môžu federálne súdy nariadiť integráciu v školách, čo príde potom? Kostoly, bývanie?

V sobotu sa Baggy pobral na verejné zhromaždenie, ktoré sa konalo v suteréne kostola. Organizátori sa pokúšali zistiť, koľko ľudí podporí súkromnú belošskú školu v Clantone. Zišlo sa ich veľa, všetci boli vystrašení, nahnevaní a odhodlaní brániť svoje deti. Právnik podal súhrnnú správu o situácii a dospel k nepríjemnému záveru, že definitívna verzia zákona bude schválená ešte v to leto. Predpovedal, že čierne deti zo strednej školy pošlú do Clantonskej strednej a biele deti zo základnej školy začnú chodiť do Lowtownu. Muži zúfalo krútili hlavami a ženy plakali. Predstava, že biele deti budú musieť prejsť na druhú stranu štreky, bola jednoducho neprijateľná.

Zorganizovali novú školu. Požiadali nás, aby sme o tom zatiaľ nepísali. Organizátori chceli najprv získať finančnú podporu, kým vyjdú na verejnosť. Vyhoveli sme ich prosbe. Chcel som sa vyhnúť nezhodám.

Federálny sudca v Memphise nariadil plán dopravy, ktorý všetko v meste obrátil hore nohami. Čierne deti z mesta sa mali odvážať autobusmi do belošských predmestských štvrtí a cestou mali stretávať biele deti idúce opačným smerom. Napätie narastalo a ja som sa pristihol, že sa pokúšam mestu vyhnúť.

Pred nami bolo dlhé, horúce leto. Zdalo sa, že všetci čakáme na výbuch.

Vynechal som týždeň a v ďalšom čísle som uverejnil druhú časť ságy rodu Ruffinovcov. V dolnej časti prvej strany som umiestnil sedem súčasných fotografií profesorov. Písal som o tom, kde teraz sú a čo robia. Všetci bez výnimky sa vyznali z lásky k rodnému Clantonu a k Mississippi, aj keď žiadny z nich neplánoval vrátiť sa tam natrvalo. Neodsudzovali mesto, ktoré ich držalo v menej kvalitných školách za hranicou železničnej trate, ktoré im nedovolilo voliť, jesť vo väčšine reštaurácií alebo piť z fontánky s pitnou vodou pred budovou súdu. Odmietli spomínať na zlé veci. Namiesto toho ďakovali Bohu za jeho dobrotu, za to, že sú zdraví, za rodinu, za rodičov, za príležitosti, ktoré dostali.

Žasol som nad ich pokorou a láskavosťou. Každý zo siedmich súrodencov sľúbil, že sa so mnou stretne cez vianočné sviatky u Miss Callie. Budeme sedieť na verande, jesť orechový koláč a rozprávať sa.

Obšírny profil rodiny sa končil jednou zaujímavosťou. Vždy keď niektoré z detí odišlo z domova, dostalo od Esaua príkaz napísať matke najmenej jeden list týždenne. Poslúchli otca a prúd listov sa nikdy nezastavil. Potom Esau usúdil, že Callie by mala dostávať list každý deň. Sedem detí. Sedem dní v týždni. Alberto napísal list v nedeľu a poslal ho. Leonardo napísal list v pondelok a poslal ho. A tak ďalej. Niekedy Callie dostala aj dva alebo tri naraz, niekedy žiadny. Ale krátka prechádzka k poštovej schránke bola vždy vzrušujúca.

Callie si všetky listy odložila. V skrini v spálni mala kartónové škatule so stovkami listov od svojich detí.

„Raz vám ich dám prečítať,“ povedala, ale ja som jej neveril. Nechcel som ich čítať. Určite boli veľmi osobné.

13

Okresný prokurátor Ernie Gaddis podal žiadosť, aby zvýšili počet ľudí, z ktorých sa bude vyberať porota. Podľa Baggyho, z ktorého sa deň odo dňa stával väčší znalec, sa bežne postupuje tak, že úradník obvodného súdu pošle predvolanie približne štyridsiatim ľuďom. Zhruba tridsaťpäť príde, ale medzi nimi sa nájde aspoň päť príliš starých alebo chorých ľudí, ktorí nemôžu vykonávať funkciu porotcu. Gaddis svoju žiadosť odôvodnil tým, že v čoraz známejšom prípade vraždy Rhody Kassellawovej nebude ľahké vybrať nestranných porotcov. Preto navrhol, aby súd rozoslal najmenej sto predvolaní.

A hoci to nenapísal, všetci vedeli, že pre Padgittovcov bude ťažšie zastrašiť sto ľudí namiesto štyridsiatich. Lucien Wilbanks energicky protestoval a žiadal, aby sa v tej veci konalo pojednávanie. Sudca Loopus to však nepovažoval za potrebné a prikázal zvýšiť počet kandidátov na porotcov. Okrem toho urobil nezvyčajné opatrenie a dal zapečatiť zoznam prípadných porotcov. Baggyho, jeho kamarátov z mokrej štvrte a všetkých pracovníkov súdu to šokovalo. Nič podobné ešte nezažili. Právnici aj obe sporné strany dosiaľ dostávali úplný zoznam prípadných porotcov dva týždne pred začiatkom procesu.

Verejnosť považovala sudcov príkaz za nevýhodný pre Padgittovcov. Ak nevedia, kto je v zozname, nemajú koho podplatiť alebo zastrašiť.

Gaddis navyše žiadal, aby súd nedal predvolania doručiť osobne, prostredníctvom šerifovej kancelárie, ale poštou. Aj tento nápad sa sudcovi Loopusovi pozdával. Zjavne si uvedomoval dôverný vzťah medzi Padgittovcami a šerifom. Nikoho neprekvapilo, že Lucien Wilbanks opäť vehementne protestoval. Zdôraznil, že sudca Loopus zaobchádza s jeho klientom inak ako s ostatnými a vonkoncom nespravodlivo. Pri čítaní jeho sťažnosti som žasol, koľko strán dokázal splodiť.

Ukazovalo sa, že sudca Loopus chce predsedať súdnemu procesu, ktorý nebude ničím ovplyvnený. V 50. rokoch, predtým, než sa stal sudcom, vykonával funkciu okresného prokurátora a bol známy svojou náklonnosťou k prokuratúre. Skorumpovaní Padgittovci ho príliš nezaujímali. Okrem toho, na papieri (a najmä na novinovom papieri) bola žaloba na Dannyho Padgitta prakticky nenapadnuteľná.

V pondelok 15. júna úradník obvodového súdu rozoslal sto predvolaní registrovaným voličom z celého okresu Ford, pravda, vo veľkej tajnosti. Jedno sa ocitlo aj v poštovej schránke Miss Callie Ruffinovej, a keď som vo štvrtok prišiel na obed, hneď mi ho ukázala.

V roku 1970 žilo v okrese Ford 26 percent černochov a 74 percent belochov, iné skupiny neboli zastúpené. Šesť rokov po búrlivom lete roku 1964 poznamenanom bojom za registráciu černošských voličov a päť rokov po uzákonení volebného práva pre všetkých sa v okrese Ford málokto obťažoval s registráciou. Vo voľbách v roku 1967 hlasovalo takmer 70 percent oprávnených belošských voličov, ale iba 12 percent černochov. Kampane za registráciu sa v Lowtowne stretávali s nezáujmom. Jedným z dôvodov bolo, že belosi mali v okrese takú prevahu, že bolo prakticky nemožné zvoliť černocha do miestnej samosprávy. Načo by sa teda unúvali?

Ďalším dôvodom boli prekážky zo strany väčšiny. Za posledných sto rokov belosi využili všetky prostriedky, aby černochom znemožnili riadnu registráciu. Volebné dane, skúšky gramotnosti – bol to dlhý a smutný zoznam.

A ešte jeden dôvod: väčšina černochov nebola príliš ochotná dať sa zaregistrovať belošskými úradmi. Registrácia mohla znamenať ďalšie dane, prísnejšiu kontrolu, dohľad, zasahovanie. Registrácia mohla znamenať povinnosť stať sa členom poroty.

Podľa Harryho Rexa, ktorý bol o niečo spoľahlivejším zdrojom informácií zo súdu ako Baggy, okres Ford nepamätal porotcu čiernej pleti. Keďže potenciálnych porotcov vyberali zo zoznamu registrovaných voličov, ani medzi nimi sa neobjavovalo veľa černochov. Ani tí, ktorí prešli prvým kolom vypočúvania, sa nedostali do užšieho výberu. V trestnoprávnych prípadoch prokurátor zvyčajne vylúčil černochov v presvedčení, že by priveľmi sympatizovali s obvinenými zločincami. V občianskych sporoch proti nim namietali obhajcovia, lebo podľa všeobecnej mienky černosi radi rozhadzujú cudzie peniaze.

Pravdivosť týchto teórií si nikto v okrese Ford neoveroval.

Callie a Esau sa zaregistrovali v roku 1951. Spoločne vošli do kancelárie obvodového súdu a požiadali o zapísanie do voličských zoznamov. Úradníčka im podľa inštrukcií podala laminovanú kartu, na ktorej bolo hore napísané Vyhlásenie nezávislosti. Text bol v nemčine.

Úradníčka, ktorá predpokladala, že pán a pani Ruffinovci sú negramotní ako väčšina čiernych obyvateľov okresu Ford, sa spýtala: „Viete to prečítať?“

„To nie je angličtina,“ upozornila ju Callie, „ale nemčina.“

„Viete to prečítať?“ zopakovala úradníčka a zrejme si uvedomila, že s touto dvojicou to nepôjde tak ľahko.

„Viem to prečítať rovnako ako vy,“ odvetila zdvorilo Callie.

Úradníčka jej podala iný text. „A toto?“

„Samozrejme,“ povedala Callie. „To je Listina práv.“

„Čo sa píše pri čísle osem?“

Callie si prečítala text a potom odvetila: „Ôsmy dodatok zakazuje prehnané pokutovanie a kruté tresty.“

V tej chvíli – to záviselo od toho, kto príbeh rozprával – sa do veci vložil Esau a vyhlásil: „Sme majitelia nehnuteľnosti.“ Položil na pult listinu vlastníctva svojho domu a úradníčka ju preštudovala. Človek nemusel vlastniť nehnuteľnosť, ak chcel voliť, ale ak bol čierny, rozhodne to pomohlo. Úradníčka už nevedela, čo by urobila, a preto povedala: „V poriadku. Volebná daň činí dva doláre na osobu.“ Esau jej dal peniaze a spolu s tridsaťjeden ďalšími černochmi, výhradne mužmi, oboch zapísali do zoznamu voličov.

Ruffinovci nikdy nevynechali voľby. Miss Callie síce trápilo, že medzi černochmi je tak málo oprávnených voličov, ale mala plné ruky práce s výchovou ôsmich detí a na iné jej neostával čas. Rasové nepokoje, ktoré prebiehali na väčšine územia Mississippi, sa okresu Ford vyhli, takže sa tam nikdy nekonal organizovaný nábor čiernych voličov.

Spočiatku som nevedel, či je nervózna, alebo vzrušená. Myslím, že ani ona to nevedela. Bola prvá volička čiernej pleti, ktorá sa mohla stať prvou černošskou porotkyňou. Nikdy sa nevyhýbala povinnostiam, ale súdiť iných jej spôsobovalo veľké morálne útrapy. „Nesúďte, aby ste neboli súdení,“ vravievala, citujúc Ježiša.

„Ale keby sa všetci riadili týmto veršom z Písma, súdnictvo by nemohlo existovať, nie?“ spýtal som sa.

„Neviem,“ odvetila, hľadiac neprítomne do diaľky. Nikdy som ju nevidel takú roztržitú.

Jedli sme vyprážané kurča so zemiakovým pyré a omáčkou. Esau nestihol prísť domov na obed.

„Ako môžem súdiť muža, o ktorom viem, že je vinný?“ spýtala sa.

„Predovšetkým si vypočujete dôkazy,“ povedal som. „Ste bystrá. Nebude to ťažké.“

„Ale vy viete, že ju zabil. Veď ste to prakticky napísali v Times.“ Jej brutálna úprimnosť ma vždy zasiahla.

„Miss Callie, my sme len uviedli fakty. Ak z faktov vyplýva, že je vinný, nech je tak.“

V ten deň často a dlho mlčala. Bola hlboko zamyslená a skoro nič nezjedla.

„A čo trest smrti?“ spýtala sa. „Budú chcieť, aby ten chlapec išiel do plynovej komory?“

„Určite áno. Ide predsa o vraždu.“

„Kto rozhodne o treste smrti?“

„Porota.“

„Božemôj.“

Potom už nebola schopná jesť. Prezradila mi, že odvtedy, čo dostala predvolanie, má zvýšený tlak. Už bola u doktora. Odviedol som ju do obývačky, usadil na pohovku a priniesol som jej pohár vody s ľadom. Trvala na tom, aby som dojedol obed, a ja som ju ochotne poslúchol. Keď sa trochu spamätala, sedeli sme v hojdacích kreslách na verande a hovorili o všeličom, len nie o procese s Dannym Padgittom.

Konečne sa mi podarilo zaviesť reč na minulosť. Pri našom prvom obede mi povedala, že sa naučila po taliansky skôr ako po anglicky. Sedem z jej ôsmich detí malo talianske mená.

Bolo to dlhé rozprávanie. Aj tak som nemal čo robiť.

V 90. rokoch 19. storočia cena bavlny rapídne stúpala, pretože sa zvýšil dopyt na celom svete. Úrodné lány na Juhu museli produkovať stále viac a viac. Majitelia veľkých plantáží v delte Mississippi potrebovali zvýšiť úrodu, ale chýbali im pracovné sily. Mnohí telesne zdatní černosi ušli z miest, kde ich predkovia dreli ako otroci, za lepšou prácou a lepším životom na Severe. Tí, čo zostali, pochopiteľne, neprekypovali ochotou zbierať bavlnu za zúfalo nízke mzdy.

Majitelia pôdy sa teda rozhodli doviezť usilovných a pracovitých európskych prisťahovalcov a využiť ich pri pestovaní bavlny. S pomocou talianskych sprostredkovateľov práce v New Yorku a New Orleanse našli ľudí, nasľubovali im hory-doly, klamali, falšovali zmluvy a v roku 1895 sa v delte vylodili prvé talianske rodiny. Pochádzali zo severného Talianska z regiónu Emilia-Romagna neďaleko Verony. Väčšinou nemali takmer žiadne vzdelanie a nehovorili po anglicky, napriek tomu však rýchlo pochopili, že sa stali obeťami obrovského podvodu. Dostali biedne ubytovanie a zatiaľ čo v subtropickom podnebí zápasili s maláriou, moskytmi, hadmi a zlou pitnou vodou, mali pestovať bavlnu za mzdy, ktoré nestačili na živobytie. To ich nútilo požičiavať si peniaze od majiteľov plantáží, ktorí od nich žiadali nehorázne úroky. Potraviny a ostatné veci nakupovali v obchode za prehnané ceny.

Plantážnici chceli viac Talianov, lebo sa ukázalo, že vedia pracovať. Situácia sa opakovala, ďalšie sľuby, ďalší sprostredkovatelia – a prúd prisťahovalcov sa nezastavil. Vznikol dokonale prepracovaný systém, v ktorom s talianskymi peónmi, poľnohospodárskymi robotníkmi, zaobchádzali horšie ako s černochmi.

Časom sa vyskytlo zopár pokusov o rozdelenie zisku a presun vlastníctva pôdy, ale bláznivé výkyvy na trhu s bavlnou napokon spôsobili, že sa nič z toho neuskutočnilo. Po dvadsiatich rokoch vykorisťovania sa Taliani rozptýlili po krajine a experiment zapadol prachom.

Tí, ktorí zostali v oblasti delty, žili ešte celé desaťročia ako občania druhej kategórie. Vylúčili ich zo škôl, a keďže boli katolíci, neboli vítaní ani v kostoloch. Do vidieckych klubov vôbec nemali prístup. S hanlivou prezývkou dagovia sa ocitli na najnižšej priečke spoločenského rebríčka. No keďže boli usilovní a šetrní, postupne nakupovali pozemky.

Rodina Rosettiovcov sa vylodila neďaleko Lelandu v Mississippi v roku 1902. Pochádzali z dediny pri Bologni a nanešťastie stretli nesprávneho sprostredkovateľa práce. Pán a pani Rosettiovci pricestovali so štyrmi dcérami, najstaršia Nicola mala dvanásť rokov. Prvý rok často trpeli hladom, ale podarilo sa im prežiť. Keď prišli, boli chudobní ako kostolné myši a po troch rokoch námezdnej roboty na plantáži sa ich dlhy vyšplhali na sumu 6000 dolárov, ktorú jednoducho nemohli splatiť. A tak raz uprostred noci ušli a na nákladnom voze sa dostali do Memphisu k vzdialenému príbuznému, ktorý ich prichýlil.

Pätnásťročná Nicola bola neuveriteľne krásna. Dlhé čierne vlasy, hnedé oči – klasická talianska krásavica. Keďže vyzerala staršia, podarilo sa jej získať prácu v obchode s odevmi, lebo majiteľovi povedala, že má osemnásť. O tri dni ju majiteľ požiadal o ruku. Bol ochotný rozviesť sa po dvadsiatich rokoch manželstva, rozlúčiť sa aj s deťmi, keby s ním Nicola ušla. Ona však povedala nie. Ponúkol jej otcovi 5000 dolárov. Pán Rosetti povedal nie.

Bohaté farmárske rodiny zo severného Mississippi v tých časoch chodievali na nákupy do Memphisu a v blízkosti hotela Peabody sa zväčša odohrával aj ich spoločenský život. Práve tam mal pán Zachary DeJarnette z Clantonu to šťastie, že stretol Nicolu Rosettiovú. O dva týždne bola svadba.

Pán DeJarnette bol tridsaťjedenročný bezdetný vdovec a do Memphisu prišiel s vážnym úmyslom nájsť si manželku. V okrese Ford bol najväčším majiteľom pôdy, ktorá síce nebola taká úrodná ako v oblasti delty, ale prinášala slušné zisky. Pán DeJarnette zdedil tisícšesťsto hektárov. Jeho starý otec kedysi vlastnil starého otca Calie Harrisovej Ruffinovej.

Nicola bola na svoj vek veľmi múdra a navyše chcela pomôcť rodičom. Toľko si vytrpeli. Keď zbadala príležitosť, využila ju. Skôr ako súhlasila so sobášom, pán DeJarnette musel sľúbiť, že zamestná jej otca ako správcu a poskytne rodine pohodlné ubytovanie. Súhlasil, že jej trom sestrám dá vzdelanie. Súhlasil, že zaplatí dlhy z Mississippi. Pán DeJarnette bol do Nicoly taký zbláznený, že by bol odprisahal čokoľvek.

A tak sa stalo, že prví Taliani neprišli do okresu Ford na rozheganom voze, ale prvou triedou po železnici. Privítali ich, vyložili novotou voňajúce kufre a pomohli im nastúpiť do dvoch fordiek, model T z roku 1904. Rosettiovci sa v Clantone stretali s kráľovským prijatím, keď s pánom DeJarnette chodili po večierkoch. Mestom sa šírili správy o kráse mladučkej nevesty. Hovorilo sa o formálnom svadobnom obrade, aby sa odčinil narýchlo usporiadaný sobáš v Memphise, ale myšlienku napokon zavrhli, pretože v Clantone nebol katolícky kostol. Ženích s nevestou sa v otázke náboženstva ešte nedohodli. No v tom čase, keby bola Nicola požiadala pána DeJarnette, aby konvertoval na hinduizmus, bol by jej okamžite vyhovel.

Konečne dorazili do veľkého domu na okraji mesta. Keď auto s Rosettiovcami odbočilo na príjazdovú cestu a pred ich očami sa zjavilo majestátne sídlo postavené pred občianskou vojnou prvým pánom DeJarnette, vyhŕkli im slzy.

Bolo rozhodnuté, že spočiatku budú bývať tam, kým sa zrekonštruuje správcov dom. Nicola sa ujala úlohy panej domu a snažila sa otehotnieť. Jej mladšie sestry dostali súkromných učiteľov a o niekoľko týždňov už hovorili dobrou angličtinou, Pán Rosetti trávil celé dni so zaťom, ktorý bol od neho iba o tri roky mladší, a učil sa viesť plantáž.

Pani Kosettiová si našla miesto v kuchyni, kde sa zoznámila s Callinou matkou Indiou.

„Moja stará matka bola kuchárkou u DeJarnettovcov a moja matka tiež,“ povedala Miss Callie. „Myslela som, že aj ja budem, ale dopadlo to inak:“

„Mali Zack s Nicolou deti?“ spýtal som sa. Pil som tretí alebo štvrtý pohár čaju. Ľad sa rýchlo topil, lebo bolo horúco. Miss Callie už dve hodiny rozprávala a celkom zabudla na predvolanie do poroty aj na proces.

„Nie. Bolo to smutné, lebo veľmi túžili po deťoch. Keď som sa v roku 1911 narodila, Nicola si ma vzala k sebe. Trvala na tom, že musím mať talianske meno. Bývala som s ňou vo veľkom dome. Mojej matke to neprekážalo – mala dosť detí a okrem toho bola celé dni v dome.“

„A čo robil váš otec?“

„Pracoval na Farme. Bolo to dobré miesto, na prácu aj na život. Mali sme veľké šťastie, lebo DeJarnettovci sa o nás starali. Boli to dobrí, slušní ľudia. Vždy. Ostatní černosi sa nemali tak dobre. V tých časoch boli naše životy v rukách bieleho muža, ktorý vlastnil naše domy. Ak bol zlý a hrubý, žilo sa nám ťažko. Ale DeJarnettovci boli úžasní ľudia. Môj otec, starý otec a prastarý otec u nich pracovali a nikdy nezažili zlé zaobchádzanie.“

„A Nicola?“

Prvý raz sa usmiala. „Boh ma požehnal. Mala som dve matky. Obliekala ma do šiat, ktoré kupovala v Memphise. Keď som bola malá, učila ma rozprávať po taliansky, zatiaľ čo ona sa učila po anglicky. Mala som iba tri roky, keď ma naučila čítať.“

„Ešte stále hovoríte po taliansky?“

„Nie. Bolo to dávno. Rada mi rozprávala, aké to bolo v Taliansku, keď bola malá, a sľubovala, že ma tam vezme. Pozrieť si kanály v Benátkach, Vatikán v Ríme a šikmú vežu v Pise. Milovala spev a veľa ma naučila o opere.“

„Bola vzdelaná?“

„Jej matka mala nejaké vzdelanie, Pán Rosetti nie, ale ona sa postarala, aby Nicola a jej sestry vedeli aspoň čítať a písať. Nicola mi dokonca sľubovala, že pôjdem študovať na univerzitu na Severe alebo v Európe, kde sú ľudia tolerantnejší, len si to predstavte, černoška na univerzite v dvadsiatych rokoch! Bláznivý nápad.“

Príbeh sa rozvetvoval. Chcel som si robiť poznámky, ale nemal som so sebou blok. Bol to vskutku výnimočný obrázok: černošské dievča v honosnom panskom sídle, ktoré hovorí po taliansky a počúva opery, a to všetko v Mississippi pred päťdesiatimi rokmi.

„Pracovali ste v dome?“

„Pravdaže, keď som bola staršia. Starala som sa o dom, ale nikdy som nemusela pracovať toľko ako ostatní. Nicola ma chcela mať stále pri sebe. Najmenej hodinu denne sme sedeli v salóne a precvičovali reč. Bola odhodlaná zbaviť sa talianskeho prízvuku, ale veľmi jej záležalo na tom, aby som aj ja hovorila bezchybne. V meste bola učiteľka na dôchodku, stará dievka, slečna Tuckerová, nikdy na ňu nezabudnem, a Nicola po ňu každé ráno posielala auto. Pri čaji sme čítali a slečna Tuckerová nám opravovala výslovnosť. Učili sme sa gramatiku. Rozširovali si slovnú zásobu. Nicola usilovne cvičila, až kým nehovorila dokonalou angličtinou.“

„Prečo ste nešli študovať?“

Zrazu na ňu padla únava a rozprávanie sa chýlilo ku koncu. „Ach, pán Traynor, bolo to veľmi smutné. V dvadsiatych rokoch prišiel pán DeJarnette o všetko. Investoval do železnice, do lodí a akcií a takmer cez noc sa ocitol na mizine. Zastrelil sa, ale to už je iný príbeh.“

„A čo sa stalo s Nicolou?“

„Podarilo sa jej udržať dom až do druhej svetovej vojny, potom sa s rodičmi vrátila do Memphisu. Roky sme si písali, jej listy mám stále odložené. Zomrela pred štyrmi rokmi, mala sedemdesiatšesť rokov. Preplakala som vtedy celý mesiac. Aj teraz sa rozplačem, keď na ňu myslím. Milovala som ju.“ Stíchla a ja som zo skúsenosti vedel, že prišiel čas, aby si zdriemla.

Večer som sa zahĺbil do archívu Times. 12. septembra 1930 vyšla na prvej strane správa o samovražde pána Zacharyho DeJarnette. V zúfalstve z krachu svojich podnikov napísal nový závet a list na rozlúčku pre Nicolu a potom, aby všetkým uľahčil situáciu, sa odviezol do pohrebnej služby v Clantone. Vošiel zadným vchodom, v ruke dvojhlavňovú brokovnicu, našiel miestnosť, kde balzamovali mŕtvych, sadol si, vyzul si jednu topánku, strčil pušku do úst a palcom na nohe potiahol kohútik.

14

V pondelok 22. júna prišli na proces s Dannym Padgittom takmer všetci nádejní porotcovia. Chýbalo ich iba osem, štyria medzičasom zomreli a štyria boli nezvestní. Väčšinou sa tvárili dosť nervózne. Baggy povedal, že porotcovia zvyčajne netušia, o akom prípade budú rozhodovať. V prípade Dannyho Padgitta to však neplatilo. V okrese Ford každý vedel, že konečne nadišiel veľký deň.

Nič nepriťahuje zvedavcov z malého mesta tak, ako proces s vrahom, a tak sa súdna sieň zaplnila ešte pred deviatou. Prípadní porotcovia sedeli na jednej strane a publikum na druhej. Starý balkón nad našimi hlavami sa priam prehýbal. Pri stenách sa tlačili ľudia. Šerif Coley v snahe ukázať svoju silu povolal do služby každého, kto mal nejakú uniformu; tváril sa dôležito a nič nerobil. Napadlo mi, že teraz by nebol problém vylúpiť banku.

Sedeli sme s Baggym v prvom rade. Presvedčil úradníka obvodného súdu, že máme nárok na novinársku akreditáciu, preto sme dostali najlepšie miesta. Vedľa mňa sedel reportér z tupelských novín, príjemný chlapík, z ktorého razilo lacným tabakom. Povedal som mu všetko, čo som vedel o vražde, samozrejme, mimo záznamu. Moja informovanosť naňho zjavne zapôsobila.

Padgittovci prišli v plnom počte. Pritiahli si stoličky čo najbližšie k stolu obhajoby a zhŕkli sa okolo Dannyho a Luciena Wilbanksa ako banda zlodejov, ktorou v skutočnosti boli. Pôsobili arogantne a hrozivo; nemohol som si pomôcť, ale vzbudzovali vo mne nenávisť. Nepoznal som ich mená a myslím, že ich poznal málokto z prítomných. Rozmýšľal som, ktorý z nich je ten neschopný podpaľač, čo sa votrel do našej tlačiarne s kanistrami benzínu. Revolver som mal v aktovke. A bol som si istý, že aj oni majú poruke zbraň. Stačil jeden nesprávny krok a spustila by sa prestrelka ako za starých čias. Keby sa pridal šerif Coley a jeho chlapci, ktorí boli síce slabo vycvičení, ale zato radi strieľali, zniesli by zo sveta polovicu mesta.

Zachytil som zopár pohľadov Padgittovcov, lenže porotcovia im momentálne robili väčšie starosti ako ja. Pozorne ich sledovali, keď prichádzali do súdnej siene a prijímali inštrukcie od zriadenca. Padgittovci a ich právnici hľadeli do papierov a navzájom sa radili.

Danny bol oblečený športovo: mal na sebe bielu košeľu s dlhými rukávmi a naškrobené bavlnené nohavice. Asi dostal pokyny od Wilbanksa, lebo sa stále usmieval ako slušný chlapec, ktorého nevina sa čoskoro dokáže.

Na druhej strane uličky sedel Ernie Gaddis so svojím menej početným štábom a tiež pozoroval perspektívnych porotcov. Gaddis mal iba dvoch asistentov, koncipienta a zástupcu prokurátora menom Hank Hooten. Koncipient nosil spisy a aktovky. Hooten na prvý pohľad nerobil nič, len tam bol pre prípad, že by sa Ernie potreboval s niekým poradiť.

Baggy sa ku mne dôverne naklonil. „Tamten chlapík v hnedom obleku,“ povedal a kývol na Hootena. „Preťahoval Rhodu Kassellawovú.“

Šokoval ma a zrejme to na mne bolo vidieť. Strhol som sa a pozrel na Baggyho. Tváril sa víťazoslávne a povedal to, čo hovoril vždy, keď objavil niečo mimoriadne pikantné. „Je to tak, môžeš sa spoľahnúť.“ To znamenalo, že nemá nijaké pochybnosti. Baggy sa síce často mýlil, ale nikdy nepochyboval.

Hooten bol štyridsiatnik s predčasne šedivými vlasmi, elegantne oblečený a svojím spôsobom príťažlivý. „Odkiaľ je?“ spýtal som sa šeptom. V súdnej sieni bol hluk, lebo sa čakalo na sudcu Loopusa.

„Odtiaľto. Vybavuje právnické záležitosti okolo nehnuteľností, nič veľké. Je to čudák. Niekoľkokrát rozvedený, stále naháňa ženské.“

„Vie Gaddis, že sa jeho asistent stretával s obeťou?“

„Kdeže. Ernie by ho hneď odvolal z prípadu.“

„A čo Wilbanks?“

„Nikto to nevie,“ vyhlásil Baggy sebaisto. Tváril sa, akoby tých dvoch osobne pristihol v posteli a až do tejto chvíle v súdnej sieni si to nechával pre seba. Nebol som si istý, či mu mám veriť.

Pár minút pred deviatou prišla Miss Callie. Esau ju odprevadil do súdnej siene a potom musel odísť, lebo nenašiel voľné miesto. Ohlásila sa zriadencovi a ten ju usadil v treťom rade s dotazníkom, ktorý mala vyplniť. Hľadala ma, ale bolo tam priveľa ľudí. Medzi nádejnými porotcami som narátal ešte štyroch černochov.

Potom nás zriadenec mocným hlasom vyzval, aby sme vstali; znelo to ako dupot splašeného stáda. Sudca Loopus povedal, aby sme si sadli, a dlážka sa zatriasla. Prešiel rovno k veci a zdalo sa, že je dobre naladený. Koniec koncov, mal pred sebou miestnosť plnú voličov a o dva roky sa mal opäť uchádzať o post sudcu, hoci doteraz nemal žiadneho protivníka. Šiestich porotcov ospravedlnili, lebo mali vyše šesťdesiatpäť rokov. Piatich uvoľnili zo zdravotných dôvodov. Čas sa začal vliecť. Nespúšťal som oči z Hanka Hootena. Rozhodne vyzeral ako muž, ktorý sa páči ženám.

Keď sa vyčerpali predbežné otázky, počet porotcov klesol na sedemdesiatdeväť. Miss Callie sedela v druhom rade, čo nebolo dobré znamenie, ak sa chcela vyhnúť úlohe porotkyne. Sudca Loopus odovzdal slovo Erniemu Gaddisovi, ktorý sa predstavil a začal zoširoka vysvetľovať, že zastupuje štát Mississippi, daňových poplatníkov, občanov, ktorí ho zvolili do funkcie prokurátora, aby žaloval zločincov. Zastupuje teda ľud.

Je tu preto, aby obžaloval pána Dannyho Padgitta, obvineného veľkou porotou zloženou z ich spoluobčanov, zo znásilnenia a vraždy Rhody Kassellawovej. Spýtal sa, či sa medzi nimi nájde niekto, kto o vražde nepočul. Ani jedna ruka sa nezdvihla.

Ernie sa porotám prihováral už tridsať rokov. Bol priateľský, uhladený a vzbudzoval dojem, že sa s ním dá diskutovať o hocičom, dokonca aj v súdnej sieni. Nenápadne prešiel k zastrašovaniu. Spojil sa s vami niekto mimo rodiny v súvislosti s týmto prípadom? Neznáma osoba? Pokúšal sa priateľ ovplyvniť váš názor? Predvolania ste dostali poštou, zoznam je zapečatený. Nikto by nemal vedieť, že ste perspektívni porotcovia. Spomenul to niekto pred vami? Vyhrážal sa vám? Ponúkal vám niečo? Keď Ernie kládol svoje otázky, v súdnej sieni bolo úplné ticho.

Nikto nezdvihol ruku, ani sa to neočakávalo. Erniemu sa však podarilo naznačiť, že títo ľudia, Padgittovci, sa pohybujú v temnom podsvetí. Nad ich hlavami sa vznášajú čierne mračná a on, okresný prokurátor a zástupca ľudu, pozná pravdu.

Do finále vstúpil s otázkou, ktorá zasvišťala vzduchom ako výstrel z pušky. „Uvedomujete si, že zasahovanie do činnosti poroty je trestné?“

Všetci sa tvárili, že áno.

„A že ja ako prokurátor budem trestne stíhať každého, kto sa pokúsi ovplyvniť porotu, a urobím všetko pre to, aby ten človek bol odsúdený? Rozumeli ste?“

Keď Ernie skončil, všetci sme mali pocit, že sa nás niekto pokúsil ovplyvniť. Každému, kto rozprával o prípade, čiže prakticky všetkým obyvateľom okresu Ford, zrazu hrozilo, že ich Ernie obviní a uštve na smrť.

„Je naozaj pôsobivý,“ pošepol mi reportér z Tupela.

Lucien Wilbanks predniesol dlhú a dosť nudnú reč o prezumpcii neviny, ktorá tvorí základ amerického práva. Bez ohľadu na to, čo čítali v miestnych novinách – pohŕdavo pozrel smerom ku mne – jeho klient, ktorý teraz sedí v súdnej sieni, je nevinný. A ak má niekto iný názor, jeho povinnosťou je zdvihnúť ruku a povedať ho nahlas.

Žiadne ruky. „Dobre. Svojím mlčaním ste pred týmto súdom potvrdili, že ste všetci schopní pozrieť sa na Dannyho Padgitta a povedať, že je nevinný. Môžete to urobiť?“ Príliš dlho sa venoval tejto otázke a potom spustil ďalšiu prednášku o povinnosti štátu dokázať vinu jeho klienta nad všetku pochybnosť.

Prezumpcia neviny a dôkaz nad všetku pochybnosť, to sú sväté práva nás všetkých vrátane porotcov a máme ich vďaka múdrym mužom, ktorí napísali našu ústavu a Listinu práv.

Blížilo sa poludnie a všetci netrpezlivo čakali na prestávku. Wilbanksovi to zrejme nedošlo a rozprával ďalej. Keď si o štvrť na jednu konečne sadol, sudca Loopus vyhlásil, že je hladný. Pojednávanie sa odročilo na druhú hodinu popoludní.

Išiel som s Baggym hore do baru, kde sme zjedli sendvič v spoločnosti jeho kamarátov, troch starnúcich bezvýznamných právnikov, ktorí nevynechali ani jeden súdny proces. Baggy v skutočnosti túžil po poháriku whisky, ale z nejakého dôvodu sa mu zdalo, že má povinnosti. Jeho priatelia ich zjavne nemali. Zriadenec nám dal zoznam porotcov podľa momentálneho zasadacieho poriadku. Miss Callie mala číslo dvadsaťdva, bola prvá černoška a tretia žena v poradí.

Všetci sa zhodli, že obhajoba proti nej nebude mať námietky, pretože je černoška a podľa všeobecnej mienky černosi sympatizujú s obvinenými zločincami. Nechápal som, prečo by černoch sympatizoval s bielym gaunerom, ako je Danny Padgitt, ale právnici boli neochvejne presvedčení, že ju Lucien Wilbanks s radosťou prijme do poroty.

Podľa tej istej teórie prokuratúra využije svoje právo a vyčiarkne ju zo zoznamu. Kdeže, zaprotestoval Chick Elliot, najstarší a najopitejší člen klubu. „Ja by som ju bral, keby som bol na mieste prokurátora,“ povedal a zapil to bourbonom.

„Prečo?“ spýtal sa Baggy.

„Lebo ju všetci dobre poznáme vďaka tomu článku v Times. Vyšla z toho ako rozumná, pobožná vlastenka, ktorá cituje Bibliu a vychovala toľko detí, pretože mala pevnú ruku a neváhala ich nakopať do zadku, keď niečo zbabrali.“

„Súhlasím,“ povedal Tackett, najmladší z trojice. Lenže Tackett mal sklon súhlasiť s akoukoľvek teóriou, ktorá práve prevládala. „Bola by z nej ideálna porotkyňa pre obžalobu. Navyše je žena. Ide tu predsa o znásilnenie. Ja by som zobral čo najviac žien.“

Dohadovali sa ešte hodinu. Bol som s nimi prvý raz a konečne som pochopil, odkiaľ mal Baggy toľko rôznych názorov na toľko rôznych vecí. Hlboko ma znepokojovalo, aj keď som sa snažil nedať nič najavo, že moje dlhé a veľkorysé rozprávanie o Miss Callie jej napokon spôsobí problémy.

Po obede sudca Loopus prešiel rovno k najdôležitejšej fáze vypočúvania – k otázkam súvisiacim s trestom smrti. Objasnil pojem hrdelného zločinu aj ďalší postup a odovzdal slovo Erniemu Gaddisovi.

Porotca s číslom jedenásť bol členom akejsi neznámej cirkvi a celkom jasne sa vyjadril, že nikdy nebude hlasovať za to, aby niekoho poslali do plynovej komory. Porotca číslo tridsaťštyri, veterán dvoch vojen, naopak zastával názor, že trest smrti sa nepoužíva dosť často. To, samozrejme, nadchlo Ernieho, ktorý vyberal porotcov a pýtal sa ich, čo si myslia o súdení druhých a o treste smrti. Napokon prišla na rad Miss Callie. „Pani Ruffinová, čítal som o vás, zdá sa, že ste veľmi pobožná. Je to pravda?“

„Áno, milujem Hospodina,“ odvetila, zreteľne ako vždy.

„Máte pochybnosti o svojom práve súdiť iného človeka?“

„Áno, pán prokurátor, mám.“

„Chcete byť oslobodená?“

„Nie, pán prokurátor. Je to moja občianska povinnosť.“

„Ak sa stanete členkou poroty a porota vyhlási Dannyho Padgitta za vinného, budete hlasovať za trest smrti?“

„To by som nerada.“

„Pýtal som sa, či budete hlasovať.“

„Budem sa riadiť zákonom ako ostatní. Ak zákon hovorí, že musíme zvážiť trest smrti, budem sa ním riadiť.“

O štyri hodiny sa Calia H. Ruffinová stala poslednou členkou poroty a prvou osobou čiernej pleti v okrese Ford, ktorá mala zasadnúť v porote. Opilci z baru v súdnej budove mali pravdu. Obhajoba ju chcela, lebo bola černoška. Obžaloba ju chcela, lebo bola známa. Okrem toho, Ernie Gaddis potreboval vyčiarknuť zo zoznamu menej príťažlivé osoby.

Neskoro večer som sedel sám vo svojej kancelárii a pracoval na článku o prvom dni procesu a o výbere porotcov. Zdola som počul povedomé zvuky. Harry Rex mal osobitý spôsob otvárania vchodových dverí a dupal po drevených dlážkach, takže každý v redakcii vedel, bez ohľadu na dennú či večernú hodinu, kto prišiel. „Willie, chlapče!“ zrúkol pod schodmi.

„Som hore,“ zakričal som.

Vyterigal sa hore schodmi a dopadol do svojho obľúbeného kresla. „Čo poviete na porotu?“ spýtal sa. Zdalo sa, že je úplne triezvy.

„Poznám iba jednu členku,“ odpovedal som. „Koľkých poznáte vy?“

„Siedmich.“

„Myslíte, že Miss Callie vybrali na základe mojich článkov?“

„Hej,“ odpovedal, brutálne úprimný ako vždy. „Všetci o nej hovoria. Obe strany mali pocit, že ju dobre poznajú. Píše sa rok 1970, ale ešte nikdy sme nemali v porote černocha. Zdala sa mi rovnako dobrá ako ostatní. Vás to trápi?“

„Pravdupovediac, áno.“

„Prečo? Čo je na tom, že bude porotkyňa? Najvyšší čas, aby to robili aj čierni. Ona a jej manžel sa vždy snažili rúcať bariéry. Veď to nie je nebezpečné. Teda, normálne to nebýva nebezpečné.“

Zatiaľ som sa s Miss Callie nerozprával a vedel som, že to bude možné až po procese. Sudca Loopus totiž nariadil izolovať porotcov na jeden týždeň. V tej chvíli sa už skrývali v moteli mimo mesta.

„Sú v porote nejaké podozrivé osoby?“ spýtal som sa.

„Možno. Všetci sú nervózni z toho mrzáka z Dumasu. Volá sa Fargarson. Zranil si chrbticu pri práci na píle, čo patrí jeho strýkovi. Strýko pred rokmi predával drevo Padgittovcom. Chlapec môže byť zaujatý. Gaddis ho chcel vyčiarknuť, ale už nemal nárok na ďalšie námietky.“

Zmrzačený mladík chodil o palici a mal najmenej dvadsaťpäť rokov. Harry Rex každého, kto bol mladší ako on, najmä mňa, volal „chlapec“.

„Lenže u Padgittovcov človek nikdy nevie,“ pokračoval. „Dofrasa, možno si už kúpili polovicu poroty.“

„Dúfam, že tomu neveríte, alebo áno?

„Nie, ale neprekvapilo by ma, keby sa porota nedohodla. Ernie toho chlapca dostane možno až na druhý alebo tretí pokus.

„Ale do väzenia pôjde, nie?“ Desila ma predstava, že by Danny Padgitt unikol trestu. Prijal som mesto Clanton za svoje, ale nechcel som tam zostať, ak je jeho spravodlivosť podplatiteľná.

„To si píšte.“

„Fajn. Dostane trest smrti?“

„Nakoniec asi áno. Viete, Willie, toto je pobožný kraj. Oko za oko, to tu stále platí. Loopus urobí všetko, čo je v jeho silách, aby Erniemu pomohol dosiahnuť trest smrti.“

Potom som urobil chybu, lebo som sa ho spýtal, prečo dnes pracuje tak dlho. Klient, ktorého zastupuje pri rozvode, odišiel z mesta za obchodom a tajne sa vrátil, aby prichytil manželku s frajerom. Klient s Harrym Rexom strávili posledné dve hodiny v požičanom pickupe za motelom severne od mesta. Ako sa ukázalo, manželka mala dvoch frajerov. Trvalo pol hodiny, kým mi všetko dopodrobna vyrozprával.

15

V utorok ráno sa právnici takmer dve hodiny dohadovali v sudcovej kancelárii. „Asi ide o fotky,“ usúdil Baggy. „Vždy sa hádajú pre fotky.“ Keďže sme na bojisko nemali prístup, netrpezlivo sme čakali na svojich miestach v súdnej sieni. Popísal som niekoľko strán v poznámkovom bloku príšerným rukopisom, ktorý by obdivoval každý ostrieľaný reportér.

Čarbanie ma zamestnávalo, aspoň som nevnímal uprené pohľady Padgittovcov. Porota nebola prítomná, a tak si obzerali divákov, najmä mňa.

Šerifovi pomocníci strážili pred dverami miestnosti, kam zatvorili porotcov, ako keby niekto mohol niečo získať, keby ich napadol. Z veľkých okien miestnosti na prvom poschodí bol výhľad na trávnik pred budovou súdu. V jednom bola zabudovaná hlučná klimatizačná jednotka, ktorú sme počuli až na námestie, keď išla naplno. Myslel som na Miss Callie a jej vysoký tlak. Vedel som, že číta Bibliu, možno ju to upokojí. Zavčasu ráno som telefonoval s Esauom. Znepokojilo ho, že ju izolovali a odviezli preč.

Esau sedel v poslednom rade a čakal ako všetci ostatní.

Keď sa sudca Loopus a právnici konečne zjavili, vyzerali, akoby sa práve pobili. Sudca kývol na zriadenca, aby priviedol porotcov. Privítal ich, poďakoval, spýtal sa, aké majú ubytovanie, ospravedlnil sa za prípadné problémy aj za zdržanie a sľúbil, že teraz sa už veci pohnú dopredu.

Ernie Gaddis zaujal miesto za rečníckym pultom a obrátil sa na porotu s úvodným vyhlásením. Mal pred sebou poznámkový blok, ale nepozrel doň. Odrapotal, čo všetko musí obžaloba dokázať Dannymu Padgittovi. Po predložení vecných dôkazov a svedeckých výpovediach, keď sa právnici odmlčia a prehovorí sudca, zostane na porote, aby prípad spravodlivo posúdila. On sám nepochybuje, že vyhlásia Dannyho Padgitta za vinného zo spáchania zločinu znásilnenia a vraždy. Gaddis neplytval slovami, čo slovo, to zásah. Našťastie bol stručný. Jeho sebaistý tón a jasne formulované poznámky naznačovali, že má k dispozícii fakty a dôkazy a že dosiahne odsúdenie. Nepotreboval siahodlhé a cituplné argumenty, aby presvedčil porotu.

Baggy rád hovorieval: „Čím menej dôkazov, tým viac musia právnici rozprávať.“

Lucien Wilbanks sa napodiv vzdal práva na otváraciu reč, kým obhajoba nepredloží svoj prípad, čo bol veľmi nezvyčajný postup. „Niečo chystá,“ zamrmlal Baggy, akoby Lucienovi čítal myšlienky. „Vôbec ma to neprekvapuje.“

Prvým svedkom obžaloby bol sám šerif Coley. Vypovedať pred súdom v takých prípadoch patrilo k jeho práci, ale zrejme mu ani vo sne nenapadlo, že raz bude svedčiť proti nejakému Padgittovi. O niekoľko mesiacov mal byť znovuzvolený. Záležalo mu na tom, aby sa pred voličmi ukázal v dobrom svetle.

Pod Ernieho vedením prebrali celý zločin. Najprv ukázali veľké náčrty domu Rhody Kassellawovej a domu Deeceovcov, mapu ciest okolo Beech Hillu aj miesto, kde bol Danny Padgitt zatknutý. Nasledovali fotografie z okolia miesta činu. A potom fotografie Rhodinej mŕtvoly, séria ôsmich zväčšenín, ktoré si porotcovia pozorne prezreli. Ich reakcie boli fantastické. Na všetkých tvárach sa zračil šok. Niektorí prižmúrili oči. Iní otvorili ústa dokorán. Miss Callie zavrela oči a zrejme sa modlila. Ďalšia žena, istá pani Barbara Baldwinová, pri prvom pohľade na fotografiu hlasno vydýchla a odvrátila hlavu. Potom pozrela na Dannyho Padgitta a jej pohľad priam vraždil. „Panebože,“ zamrmlal jeden z mužov. Druhý si dlaňou zakryl ústa, ako keby mu prišlo zle.

Porotcovia sedeli v čalúnených otáčacích kreslách, ktoré sa mierne pohojdávali. Keď medzi nimi kolovali tie hrôzostrašné fotografie, všetky kreslá boli v pohybe. Fotografie boli sugestívne a presvedčivé, no napriek tomu prípustné, a zatiaľ čo v porote spôsobovali rozruch, napadlo mi, že Danny Padgitt je prakticky mŕtvy muž. Sudca Loopus dovolil ukázať porotcom iba šesť fotografií. Jedna by bola stačila.

Bolo tesne po jednej a všetci potrebovali prestávku. Pochyboval som, že porotcovia mali chuť do jedla.

Druhým svedkom obžaloby bola jedna z Rhodiných sestier z Missouri. Volala sa Ginger McClurová a po vražde som s ňou viac ráz hovoril. Keď počula, že som študoval v Syracuse a nie som z Clantonu, bola trochu prístupnejšia. Nakoniec mi poslala aj fotku k nekrológu. Neskôr ma požiadala, či by som jej neposlal zopár výtlačkov Times, kde sa písalo o Rhodinom prípade. Posťažovala sa, že jej prokuratúra nechce nič povedať.

Ginger bola štíhla červenovláska, veľmi atraktívna a elegantná, a keď si sadla do kresla pre svedkov, ľudia na nej išli nechať oči.

Podľa Baggyho pri procese vždy svedčí niekto z rodiny obete. Smrť nadobúdala reálne rozmery, keď si najbližší sadli na lavicu svedkov a zahľadeli sa na porotcov.

Ernie chcel, aby porota videla Ginger, chcel vzbudiť súcit. Okrem toho chcel porotcom pripomenúť, že dve malé deti stratili matku, lebo sa stala obeťou premyslenej vraždy. Gingerina výpoveď bola krátka. Lucien Wilbanks sa múdro zdržal otázok. Keď ju prepustili, sadla si na stoličku blízko Ernieho Gaddisa a zaujala miesto zástupcu rodiny. Každý jej pohyb bol ostro sledovaný až do chvíle, keď predvolali ďalšieho svedka.

Potom sa vrátili k nechutným detailom. Predvolali súdneho patológa zo štátneho kriminalistického laboratória, aby vypovedal o pitve. Hoci mal dosť fotografií, tentoraz ich nikomu neukázali. Nebolo treba. Laicky povedané, Rhoda vykrvácala. Desaťcentimetrová rezná rana sa začínala tesne pod ľavým uchom a ťahala sa rovno dole. Bola takmer päť centimetrov hlboká a podľa názoru patológa, ktorý už videl veľa rezných rán, ju spôsobilo rýchle a mocné bodnutie nožom s čepeľou zhruba pätnásť centimetrov dlhou a centimeter širokou.

Človek, ktorý nôž použil, je s najväčšou pravdepodobnosťou pravák. Čepeľ preťala ľavú krčnicu a od tej chvíle ostávalo obeti len pár minút života. Druhá rana bola dlhá jedenásť centimetrov a hlboká centimeter a ťahala sa od brady k pravému uchu, ktoré takmer rozsekla na dvoje. Táto rana sama o sebe nemusela zapríčiniť smrť.

Patológ opisoval rany, akoby hovoril o uštipnutí hmyzom. Nič mimoriadne. Pri svojej práci videl veľa zmasakrovaných tiel, o ktorých hovoril pred porotcami. Lenže na ostatných ľudí v súdnej sieni jeho slová hlboko zapôsobili. Počas jeho výpovede sa každý porotca pozrel na Dannyho Padgitta a v duchu hlasoval za vinu.

Lucien Wilbanks začal svoj krížový výsluch vcelku prívetivo. Tí dvaja sa už pred súdom stretli. Najprv patológa prinútil priznať, že sa v niektorých veciach mohol mýliť, napríklad pokiaľ išlo o veľkosť zbrane a pravorukosť útočníka. „Hovoril som, že je to pravdepodobné,“ povedal trpezlivo lekár. Mal som dojem, že ho nič nevyvedie z miery, lebo podobných výsluchov zažil veľa. Wilbanks si dával pozor, opatrne sondoval, ale dôkazom sa vyhýbal. Porota už o ranách počula dosť, bolo by bláznovstvo znova sa k nim vracať.

Nasledoval druhý patológ. Pri pitve dôkladne prezrel telo a objavil niekoľko stôp, podľa ktorých sa dá určiť totožnosť vraha. Vo vagíne sa nachádzali zvyšky spermií, ktoré sa zhodovali s krvou Dannyho Padgitta. Pod nechtom ukazováka pravej ruky našiel kúštik ľudskej kože. Aj tá zodpovedala krvnej skupine obžalovaného.

Lucien Wilbanks sa ho spýtal, či osobne vyšetril pána Padgitta. Nie, znela odpoveď. Má pán Padgitt na tele škrabance?

„Nevyšetroval som ho,“ odpovedal patológ.

„Videli ste jeho fotografie?“

„Nie, nevidel.“

„Takže ak mu chýba kúsok kože, nemôžete porote povedať, z ktorej časti jeho tela pochádza?“

„Nemôžem.“

Po štyroch hodinách výsluchu všetkých v súdnej sieni premohla únava. Sudca Loopus poslal porotcov preč s upozornením, že sa nesmú s nikým stretnúť. Pripadalo mi to zbytočné, keďže bývali v inom meste a strážila ich polícia.

Vrátili sme sa s Baggym do redakcie a ja som zúrivo písal až do desiatej večer. Bol utorok a Hardy spúšťal stroj najneskôr o jedenástej. Pokiaľ sa nevyskytli technické problémy, čo bolo zriedka, za necelé tri hodiny vytlačil päťtisíc kusov.

Hardy vysádzal text ako najrýchlejšie vedel. Na redigovanie a korektúry nebol čas, ale to ma netrápilo, pretože Miss Callie tentoraz nemohla hľadať chyby. Keď sme skončili, Baggy sa už posilňoval bourbonom a nevedel sa dočkať, kedy vypadne. Aj ja som mal namierené domov, ale pri vchode do redakcie ku mne pristúpila Ginger McClurová a pozdravila ma ako starého známeho. Mala na sebe úzke džínsy a červenú blúzku. Spýtala sa, či nemám niečo vypiť. V kancelárii som nemal, ale to nás nemohlo zastaviť.

Nasadli sme do môjho Spitfiru a odviezli sme sa do Quincy’s, kde sme si kúpili kartón piva Schlitz. Chcela si ešte raz pozrieť Rhodin dom, iba z diaľky. Cestou do Beech Hillu som sa opatrne spýtal na deti. Odpoveď vo mne vzbudila zmiešané pocity. Obe deti bývajú u druhej sestry – Ginger rýchlo dodala, že sa nedávno rozviedla – a chodia na intenzívnu terapiu. Chlapec sa správa takmer normálne, iba niekedy sa nadlho odmlčí. Dievčatko je na tom oveľa horšie. Má zlé sny o matke a začalo sa pocikávať. Často leží skrútené do klbka, cmúľa si prsty a žalostne narieka. Lekári skúšajú rôzne lieky.

Ani jedno z detí nepovedalo rodine ani doktorom, čo všetko videli v tú noc. „Videli znásilnenie a vraždu svojej matky,“ povedala Ginger a dopila prvé pivo. Moja plechovka bola ešte spolovice plná.

Dom Deeceovcov vyzeral, akoby pán a pani Deeceovci už niekoľko dní spali. Vošli sme na príjazdovú cestu vysypanú štrkom pred kedysi pokojným domom Rhody Kassellawovej. Bol prázdny, tmavý a bolo vidieť, že je opustený. Na trávniku som zbadal tabuľu s nápisom NA PREDAJ. Dom bol prakticky jediný Rhodin majetok. Až prebehne dedičské konanie, pripadne deťom.

Ginger chcela, aby som zhasil svetlá a vypol motor. Nebol to príliš dobrý nápad, susedia sa ešte nezbavili strachu. Okrem toho, môj Triumph Spitfire bol jediný svojho druhu v celom okrese, a preto vzbudzoval podozrenie.

Ginger ma jemne chytila za ruku a povedala: „Ako sa dostal do domu?“

„Pri dverách z patia sa našli nejaké stopy. Asi nebolo zamknuté.“ Zmĺkli sme a obaja sme mali pred očami útok, znásilnenie, nôž, deti utekajúce do tmy s krikom, aby pán Deece prišiel zachrániť mamu.

„Boli ste si blízke?“ spýtal som sa. Z diaľky bolo poctiť približujúce sa auto.

„Keď sme boli deti, ale v poslednom čase nie. Odišla z domova pred desiatimi rokmi.“

„Ako často ste ju navštevovali?“

„Bola som tu dvakrát. Aj ja som sa odsťahovala, do Kalifornie. Akosi sme stratili kontakt. Keď jej zomrel manžel, prosili sme ju, aby sa vrátila do Springfieldu, ale Rhoda vravela, že sa tu cíti dobre. Pravda bola taká, že nikdy nevychádzala s matkou.“

Na ceste sa zjavil pickup a začal spomaľovať. Tváril som sa, akoby sa nič nedialo, ale vedel som, aké nebezpečné môžu byť také tmavé miesta. Ginger uprene hľadela na dom a zdalo sa, že nič nepočula. Chvalabohu, pickup pokračoval v ceste.

„Poďme preč,“ ozvala sa a stisla mi ruku. „Bojím sa.“

Keď sme odchádzali, všimol som si, že v tieni garáže sa krčí pán Deece s brokovnicou. Mal vystúpiť ako posledný svedok obžaloby.

Ginger sa ubytovala v miestnom moteli, ale nechcela sa tam vrátiť. Bolo po polnoci, nemali sme veľmi na výber, tak sme sa zaviezli do sídla Hocuttovcov. Odviedol som ju hore do svojho bytu.

„Nič si nenamýšľaj,“ upozornila ma. Odkopla topánky do kúta a sadla si na pohovku. „Na to nemám náladu.“

„Ani ja,“ klamal som statočne.

Povedala to ľahkým tónom, akoby sa jej nálada mohla čoskoro zmeniť a potom by sme si mohli užiť. Pomyslel som si, že rád počkám.

Priniesol som z kuchyne chladené pivo a uvelebili sme sa každý na svojom mieste, akoby sme sa chceli rozprávať až do rána. „Povedz mi niečo o svojej rodine,“ vyzvala ma.

Hoci to nebola moja obľúbená téma, kvôli nej som začal. „Som jedináčik. Matka zomrela, keď som mal trinásť rokov. Otec žije v Memphise v starom rodinnom dome, z ktorého nikdy nevychádza, lebo ani dom, ani on nie sú celkom v poriadku. V podkroví má kanceláriu, kde vysedáva celé dni a noci a obchoduje na burze. Neviem, ako mu to ide, ale mám dojem, že viac stráca ako získava. Telefonujeme si raz do mesiaca.“

„Si bohatý?“

„Nie, stará mama je bohatá. Matkina matka BeeBee. To ona mi požičala peniaze na kúpu novín.“

Ginger zamyslene popíjala pivo. „Boli sme tri sestry, teraz dve. Keď sme vyrastali, boli sme dosť divoké. Otec raz večer išiel kúpiť mlieko a vajcia, a viac sa nevrátil. Matka mala ešte dva pokusy, ale nevyšlo jej to. Ja som rozvedená. Staršia sestra tiež. Rhoda je mŕtva.“ Vystrela ku mne ruku s fľašou a priťukla si so mnou. „Na nešťastné rodiny.“

Na to sme si pripili.

Rozvedená, bezdetná, neskrotná a veľmi pekná. Vedel by som s ňou tráviť čas.

Ginger sa zaujímala o miestne figúrky – Luciena Wilbanksa, Padgittovcov, šerifa Coleyho a tak ďalej. A ja som rozprával a rozprával a čakal, či sa jej nezmení nálada.

Nezmenila sa. Okolo druhej sa natiahla na pohovke a ja som šiel spať sám.

16

Keď sme o niekoľko hodín odchádzali, okolo garáže pod mojím bytom sa nenápadne motali traja Hocuttovci – Max, Wilma a Gilma. Asi boli zvedaví na Ginger. Pohŕdavo si ju premeriavali, keď som ich predstavoval. Bál som sa, že Max vyrukuje s nejakou absurdnou poznámkou, ako: „O nezákonnom sexe nebola reč, keď sme vám prenajímali byt.“ Našťastie nepadli žiadne urážky, a tak sme sa rýchlo odviezli do mesta. Ginger nastúpila do svojho auta a zmizla.

V prednej miestnosti redakcie boli od dlážky po strop naukladané čerstvé výtlačky Times. Schmatol som jeden a prebehol som ho zrakom. Titulok bol umiernený – ZAČAL SA PROCES S DANNYM PADGITTOM: POROTA JE V IZOLÁCII. Žiadne fotografie obžalovaného. Už sme ich uverejnili dosť a ja som dúfal, že o týždeň budem môcť dať na prvú stranu veľkú fotografiu toho gaunera, ako vychádza z budovy súdu po tom, čo mu naparili trest smrti. S Baggym sme opísali priebeh prvých dvoch dní procesu. Reportáž ma napĺňala hrdosťou. Bola otvorená, vecná, podrobná, dobre napísaná a ani trochu senzačná, koniec koncov, pri takom dôležitom procese bola akákoľvek dramatizácia nadbytočná. Pravdupovediac, už som dostal príučku, pokiaľ išlo o podobné pokusy. O ôsmej som bolo námestie aj budova súdu plné našich novín.

V stredu ráno nedošlo k žiadnemu zdržaniu. Presne o deviatej priviedli porotcov a Ernie Gaddis predvolal ďalšieho svedka. Mol ním Chub Brooner, dlhoročný vyšetrovateľ, ktorý pracoval pre šerifa. Baggy a Harry Rex tvrdili, že Brooner je známy svojou neschopnosťou.

Gaddis chcel zobudiť porotu a upútať pozornosť všetkých prílomných, a tak vytiahol zakrvavenú bielu košeľu, ktorú mal Danny Padgitt na sebe, keď ho zatkli. Škvrny od krvi mali tmavohnedú farbu. Ernie mával košeľou, aby ju všetci dobre videli, kým sa zhováral s Broonerom. Dannymu Padgittovi ju v prítomnosti Broonera a šerifa Coleyho vyzliekol šerifov pomocník menom Grice. Vyšetreniu ukázali, že sa na nej nachádza krv dvoch rozdielnych skupín – 0+ a B+. V kriminalistickom laboratóriu zistili, že Rhoda Kassellawová mala krvnú skupinu B plus.

Pozoroval som Ginger, ktorá sa pozerala na košeľu. Po chvíli odvrátila pohľad a začala čosi písať. Neprekvapilo ma, že vyzerá ešte lepšie ako deň predtým, Veľmi ma zaujímalo, akú má práve náladu.

Košeľa bola vpredu roztrhnutá. Danny sa porezal, keď vyliezal z prevráteného auta, a utŕžil dvanásť stehov. Brooner to pomerne jasne vysvetlil porote. Nato Ernie zobral stojan a umiestnil naň dve zväčšené fotografie šľapají, ktoré sa našli na patiu Rhodinho domu. Potom vzal zo stolu s vecnými dôkazmi topánky, ktoré mul Pudgitt na sebe, keď ho priviedli do väzenia. Brooner odpovedal dosť ťažkopádne, ale všetci pochopili, že stopy sa zhodujú s topánkami.

Lucien Wilbanks mu zjavne naháňal hrôzu, lebo začal jachtať už po prvej otázke. Lucien múdro ignoroval skutočnosť, že na Dannyho košeli našli Rhodinu krv, a namiesto toho sa Mroonera vypytoval na metódy porovnávania šľapají s topánkami. Vyšetrovateľ napokon pripustil, že s tým nemá veľké skúsenosti. Lucien sa zameral na ryhy na podpätku pravej topánky a Brooner nebol schopný nájsť rovnaké ryhy na šľapaji. Podľa jeho vyjadrenia podpätok zanecháva zreteľnejšiu stopu ako zvyšok podrážky, čo je spôsobené pohybom a väčšou záťažou. Lucien ho napokon zahnal do úzkych a zmiatol všetkých. Aj ja som zapochyboval Niežeby na tom záležalo. Dôkazov bolo dosť aj bez šľapají.

„Mal pán Padgitt v čase zatknutia oblečené rukavice?“ spýtal sa Lucien.

„Neviem. Ja som ho nezatýkal.“

„Nuž, zobrali ste mu košeľu a topánky. Zobrali ste mu aj rukavice?“

„Pokiaľ viem, nie.“

„Mali ste k dispozícii celý dôkazový spis, však, pán Brooner?“

„Áno, mal.“

„Ako hlavný vyšetrovateľ ste zrejme oboznámený so všetkými aspektmi prípadu, nemám pravdu?“

„To áno.“

„Všimli ste si niekde zmienku o rukaviciach, ktoré mal pán Padgitt na sebe, alebo mu boli zabavené?“

„Nie.“

„Dobre. Zobrali ste odtlačky prstov z miesta činu?“

„Áno.“

„Patrí to k bežnému postupu?“

„Áno, robí sa to vždy.“

„A, samozrejme, že ste po zatknutí zobrali odtlačky prstov aj pánu Padgittovi.“

„Pravdaže.“

„Dobre, Koľko odtlačkov prstov pána Padgitta ste našli na mieste činu?“

„Ani jeden.“

„Vážne? Ani jeden?“

„Správne.“

A práve v tej chvíli Lucien skončil s otázkami. Bolo naozaj ťažké uveriť, že vrah mohol vojsť do domu, chvíľu sa tam ukrývať, znásilniť a zavraždiť obeť a potom ujsť bez toho, aby po sebe zanechal odtlačky prstov. Lenže Chub Brooner nevzbudzoval dôveru. Ak viedol vyšetrovanie, dalo sa predpokladať, že mu unikol nie jeden, ale desiatky odtlačkov prstov.

Sudca Loopus vyhlásil predpoludňajšiu prestávku, a keď sa porotcovia dvíhali z kresiel, zachytil som pohľad Miss Callie. Okamžite sa rozžiarila a pokývala hlavou, akoby mi chcela povedať: „Nebojte sa o mňa.“

Ponaťahovali sme si nohy a šeptom sme si vymieňali dojmy z toho, čo sme dosiaľ počuli. Nadchlo ma, že veľa ľudí v súdnej sieni čítalo Times. Prešiel som dopredu ku Ginger. „Ako sa cítiš?“

„Chcem ísť domov,“ odpovedala potichu.

„Môžem ťa pozvať na obed?“

„Jasné.“

Posledný svedok obžaloby bol pán Aaron Deece. Krátko pred jedenástou zaujal miesto v kresle pre svedkov a my sme sa pripravili na jeho rozprávanie o udalostiach tej hroznej noci. Ernie Gaddis mu položil veľa otázok, ktoré súviseli s Rhodou a jej deťmi. Bývali vedľa nich sedem rokov, boli to dobrí susedia, úžasní ľudia. Chýbajú mu, nemôže uveriť, že sú preč. V jednej chvíli si pán Deece utrel slzu.

Tie odpovede boli, samozrejme, irelevantné, ale Lucien zhovievavo počkal niekoľko minút. Potom sa postavil a zdvorilo povedal: „Vaša ctihodnosť, to všetko je veľmi dojemné, ale neprípustné.“

„Pokračujte, pán Gaddis,“ povedal sudca.

Pán Deece opísal tú noc, čas, teplotu, počasie. Počul vydesený hlások päťročného Michaela, volal jeho meno, kričal o pomoc. Deti našiel vonku, boli iba v pyžamách, mokré od rosy, vystrašené na smrť. Zobral ich dovnútra, kde ich manželka pozakrývala dekami. Obul si topánky, schytil pušku a vyletel von, pred domom uvidel Rhodu, ako sa k nemu plazí. Bola nahá a okrem tváre celá krvavá. Vzal ju na ruky, odniesol na verandu a položil na hojdaciu lavicu.

Lucien už stál. Bol v strehu.

„Povedala niečo?“ spýtal sa Ernie.

„Námietka, vaša ctihodnosť, svedok nemôže vypovedať o niečom, čo povedala obeť. Je to svedectvo z druhej ruky.“

„Vašu námietku sme zaznamenali, pán Wilbanks. Hovorili sme o tom v mojej pracovni, aj to je v zázname. Môžete odpovedať na otázku, pán Deece.“

Pán Deece sťažka preglgol, nadýchol sa, vydýchol a pozrel sa na porotcov. „Dva alebo tri razy povedala: ‚Bol to Danny Padgitt. Bol to Danny Padgitt.‘“

Ernie nechal jeho slová doznieť a chvíľu predstieral, že nazerá do poznámok. „Pán Deece, stretli ste sa niekedy s Dannym Padgittom?“

„Nie, prosím.“

„Počuli ste jeho meno pred tou nocou?“

„Nie, prosím.“

„Povedala ešte niečo?“

„Jej posledné slová boli: ‚Postarajte sa o moje deti.‘“

Ginger si utierala oči papierovou vreckovkou. Miss Callie sa modlila. Viacerí porotcovia mali zvesené hlavy.

Pán Deece dokončil svoje rozprávanie – zavolaj do šerifovej kancelárie; manželka sa zatiaľ zamkla s deťmi v spálni; on sa musel osprchovať, lebo bol od krvi; prišli šerifovi ľudia, začali vyšetrovať; potom sanitka odviezla telo; on s manželkou ostali pri deťoch a asi o druhej po polnoci s nimi išli do nemocnice v Clantone. Počítali tam, kým po deti neprišla príbuzná z Missouri.

Proti jeho výpovedi sa nedalo nič namietať, a tak sa Lucien Wilbanks vzdal krížového výsluchu. Ani prokurátor nemal ďalšie otázky. Počas obedňajšej prestávky som odviezol Ginger do Karawaya, do jedinej mexickej reštaurácie, ktorú som poznal. Sedeli sme pod dubom, jedli plnené kukuričné placky enchiladas a hovorili o všeličom, s výnimkou procesu. Bola skleslá a túžila navždy opustiť okres Ford.

Ja som chcel, aby zostala.

Lucien Wilbanks začal svoju obhajobu pôsobivým rozprávaním o tom, aký je Danny Padgitt v skutočnosti slušný chlapec. Strednú školu skončil s dobrým prospechom, usilovne pracuje v rodinnom drevárskom podniku a sníva, že jedného dňa bude mať svoj vlastný biznis. Nemá nijaký policajný záznam. Iba raz sa dopustil priestupku, iba raz, keď ako šestnásťročný dostal pokutu za prekročenie rýchlosti.

Lucien vedel presviedčať, ale v tomto prípade to nemal ľahké. Bolo takmer nemožné dosiahnuť, aby Padgitt vyzeral ako milý a príjemný mladík. Diváci sa nepokojne mrvili, kde-tu sa objavil pohŕdavý úškrn. Lenže my sme o prípade nerozhodovali. Lucien sa prihováral porotcom, hľadel im do očí a nikto nemohol tušiť, či on a jeho klient práve nezískali jeden či dva hlasy.

Samozrejme, Danny nie je svätec. Ako každý príťažlivý mladý muž aj on zistil, že má rád ženskú spoločnosť. Žiaľ, nestretol tú pravú, lebo tá žena bola vydatá za niekoho iného. A tej noci, keď zavraždili Rhodu Kassellawovú, bol Danny s ňou.

„Počúvajte ma!“ zaburácal Lucien smerom k porote. „Môj klient nezabil pani Kasscllawovú! V čase, keď sa stala tá hrozná vražda, bol s inou ženou v jej dome neďaleko miesta činu. Má teda dokonalé alibi.“

Jeho vyhlásenie akoby zbavilo súdnu sieň vzduchu; chvíľu sme čakali na ďalšie prekvapenie. Lucien mal úžasný zmysel pre drámu. „Tá žena, jeho milenka, je našou prvou svedkyňou,“ dodal.

Priviedli ju tesne po Lucienovcj otváracej reči. Volala sa Lydia Vinceová. Baggy o nej jakživ nepočul a nepoznal nijakých Vinceovcov z Beech Hillu. Aj ostatní diváci sa šeptom dohovárali a súdiac podľa toho, ako sa viacerí mračili, tvárili sa nechápavo a krútili hlavami, tú ženu nepoznal nikto. /, jej odpovedí na Lucicnove úvodné otázky vyplynulo, že do marca bývala v prenajatom dome na Hurt Road, ale teraz žije v Tupele, s manželom sa rozvádza, má jedno dieťa, vyrástla v okrese Tyler a momentálne je nezamestnaná. Mala asi tridsať rokov, bola celkom pekná, aj keď pôsobila trochu lacným dojmom – krátka sukňa, úzka blúzka, veľké poprsie, peroxidové blond vlasy – a očividne bola vydesená.

S Dannym má už asi rok mimomanželský pomer. Pozrel som na Miss Callie a vôbec ma neprekvapilo, keď som videl, že sa jej to nepáči.

V tú noc, keď bola zavraždená Rhoda, bol Danny u nej doma. Malcolm Vince, jej manžel, mal niečo v Memphise, ona nevie čo. V tom čase býval často preč. S Dannym sa dvakrát pomilovali a okolo polnoci, keď chcel odísť, počuli manželovo auto na príjazdovej ceste. Danny vykĺzol zadnými dverami a ušiel.

Šokujúca výpoveď vydatej ženy, ktorá sa pred súdom otvorene priznala k cudzoložstvu, mala porotcov presvedčiť, že hovorí pravdu. Nikto by sa k niečomu podobnému nepriznal len tak. Veď išlo o jej povesť. A celkom určite to bude mať vplyv na rozvodové konanie, možno jej neprisúdia dieťa. Priznanie totiž umožňovalo manželovi zažalovať Dannyho Padgitta za pokus o odcudzenie partnerky, hoci porotcovia vo svojich úvahách zrejme nezašli až tak ďaleko.

Jej odpovede na Lucienove otázky boli stručné a zjavne vopred nacvičené. Nepozerala sa ani na porotcov, ani na svojho údajného milenca. Namiesto toho cudne klopila zrak, akoby si prezerala Lucienove topánky. Právnik aj svedkyňa sa dôsledne držali pripraveného scenára. „Klame,“ zašepkal Baggy a ja som s ním súhlasil.

Keď sa vypočúvanie skončilo, Ernie Gaddis vstal a pomaly sa priblížil k svedkyni, dávajúc najavo, že jej neverí ani slovo. Prižmúrenými očami sa na ňu díval ponad okuliare na čítanie a mračil sa. Celkom ako učiteľ, ktorý pristihne zlého žiaka pri odpisovaní.

„Pani Vinceová, komu patril dom na Hurt Uoad?“

„Jackovi Hagelovi.“

„Ako dlho ste tam bývali?“

„Asi rok.“

„Podpísali ste nájomnú zmluvu?“

Zaváhala o zlomok sekundy dlhšie, ako by sa bolo patrilo, no potom odpovedala: „Možno ju podpísal manžel. Nepamätám sa.“

„Aké bolo nájomné za mesiac?“

„Tristo dolárov.“

Ernie si jej odpovede zapisoval, akoby sa chystal preskúmať každú podrobnosť a odhaliť každé klamstvo.

„Kedy ste odtiaľ odišli?“

„Neviem, sú to asi dva mesiace.“

„Ako dlho ste bývali v okrese Ford?“

„Čo ja viem, dva roky.“

„Ste v tomto okrese registrovaná ako volička?“

„Nie.“

„A váš manžel?“

„Nie.“

„Ako sa volá?“

„Malcolm Vince.“

„Kde teraz býva?“

„Ani neviem. Veľa cestuje. Naposledy som počula, že je niekde pri Tupele.“

„A ste stále v rozvodovom konaní?“

„Áno.“

„Kedy ste podali žiadosť o rozvod?“

Rýchlo zdvihla hlavu a pozrela na Luciena, ktorý naťahoval uši, ale nedíval sa na ňu. „Ešte sme ju nepodali,“ odvetila.

„Prepáčte, ale myslel som, že ste hovorili o rozvodovom konaní.“

„Žijeme oddelene a najali sme si právnikov.“

„Kto vás zastupuje?“

„Pán Wilbanks.“

Lucien sa strhol, akoby to preňho bola novinka. Ernie po krátkej odmlke pokračoval: „Kto zastupuje vášho manžela?“

„Nespomínam si, ako sa volá,“

„Kto vlastne žiada o rozvod? On alebo vy?“

„Dohodli sme sa.“

„S koľkými ďalšími mužmi ste spávali?“

„Iba s Dannym.“

„Aha. A bývate v Tupele, nemám pravdu?“

„Správne.“

„Ste nezamestnaná, nemám pravdu?“

„Momentálne.“

„A žijete oddelene od manžela?“

„Veď som to práve povedala.“

„Kde vlastne bývate?“

„V byte.“

„Aké nájomné plalíte?“

„Dvesto mesačne.“

„A bývate tam s dieťaťom?“

„Áno.“

„Vaše dieťa pracuje?“

„Má iba päť rokov.“

„Tak z čoho platíte nájomné a ostatné veci?“

„Snažím sa.“ Nikto jej neveril.

„Aké máte auto?“

Znova zaváhala. Odpoveď na tú otázku sa dala overiť niekoľkými telefonátmi. „Mustang z roku šesťdesiatosem.“

„To je pekné auto. Kedy ste si ho kúpili?“

Aj v tomto prípade stačilo nazrieť do papierov a Lydia, hoci nebola príliš bystrá, pochopila, že jej Gaddis nastražil pascu. „Pred pár mesiacmi,“ odpovedala vzdorovito.

„Je zaregistrované na vaše meno?“

„Áno.“

„A nájomná zmluva na byt je tiež na vaše meno?“

„Áno, je.“

Papiere, samé papiere. Nemohla klamať, rozhodne si to nemohla dovoliť. Ernie si zobral akési poznámky od Hanka Hootera a podozrievavo do nich nazrel.

„Ako dlho ste spávali s Dannyin Padgittom?“

„Pätnásť minút, zvyčajne.“

Jej odpoveď napriek napätej atmosfére vyvolala smiech. Ernie si zložil okuliare, začal si ich čistiť cípom kravaty, uškrnul sa a preformuloval otázku. „Ako dlho trval váš pomer s Dannym Padgittom?“

„Skoro rok,“

„Kde ste sa spoznali?“

„V klube na hranici.“

„Zoznámil vás niekto?“

„Nepamätám sa. Bol tam a ja tiež, párkrát sme spolu tancovali. Potom to už išlo samo.“

Nikto nepochyboval, že Lydia Vineová strávila veľa nodcí vo viacerých podnikoch a nikdy neodmietla nového tanečného partnera. Ernie potreboval iba niekoľko klamstiev, na ktorých by ju prichytil.

Nasledovali otázky o nej a manželovi – dátum narodenia, vzdelanie, manželstvo, zamestnanie, rodina. Mená, dátumy a udalosti, ktorých pravdivosť sa dala overiť. Bola na predaj. Padgittovci našli svedkyňu, ktorú si mohli kúpiť.

Keď sme neskoro popoludní odchádzali zo súdnej siene, bol som zmätený a znepokojený. Niekoľko mesiacov som žil v presvedčení, že Danny Padgitt zabil Rhodu Kawsellawovú a ešte vždy som tomu veril. Lenže porota zrazu dostala informácie, ktoré ju mohli rozdeliť. Svedkyňa pod prísahou síce nehanebne klamala, ale aj tak nebolo vylúčené, že v niektorom porotcovi vzbudila pochybnomi.

Ginger z toho bola ešte skľúčenejšia ako ja, a tak sme sa rozhodli, že sa opijeme. Kúpili sme si hamburgery, zemiakové hranolčeky a kartón piva a pobrali sme sa do jej motelovej izbičky, kde sme jedli a pili, aby sme utopili svoj strach a nenávisť ku skorumpovanému systému súdnej moci. Ginger viac ráz spomenula, že jej rodina, čo ako rozbitá, by nezniesla, keby Dannyho Padgitta pustili na slobodu. Matka je už teraz psychicky labilná a určite by zošalela, keby ho vyhlásili za nevinného. A čo by jedného dňa povedali Rhodiným deťom?“

Skúšali sme pozerať televíziu, ale nič nás nezujalo. Boli sme unavení z rozmýšľania o procese. Práve som zaspával, keď Ginger vyšla z kúpeľne celkom nahá a zrazu nastal obrat k lepšiemu. Milovali sme sa, až kým nás nepremohol alkohol a konečne sme zaspali.

17

Bez môjho vedomia – napokon, nebol dôvod, aby som o tom vedel, veď som bol v meste nový a nemal som nič do činenia so súdom, okrem toho som mal doslova plné ruky práce s Ginger a na pár krásnych hodín som na proces úplne zabudol – sa v stredu po skončení pojednávania konala tajná schôdzka. Ernie Gaddis zašiel do kancelárie Harryho Rexa na pohárik a obaja sa zhodli na tom, že im je zle z Lydiinej výpovede. Začali telefonovať na všetky strany a v priebehu hodiny zvolali skupinu dôveryhodných právnikov a politikov.

Všetci jednomyseľne zastávali názor, že Padgittovci sa pokúšajú vykrútiť z prípadu, v ktorom zatiaľ všetko svedčilo proti nim. Podarilo sa im nájsť svedkyňu, ktorá sa dala podplatiť. Lýdia očividne klamala za peniaze a buď bola veľmi chudobná, alebo veľmi hlúpa, keď si neuvedomila riziko spojené s krivým svedectvom. No bez ohľadu na to poskytla porote dôvod, aj keď slabý, dodatočne prehodnotiť žalobu.

Prepustenie obvineného v takej jednoznačnej kauze by pobúrilo celé mesto a zosmiešnilo súdny systém. Ak sa porota nezhodne na výroku o vine, každému bude jasné, že v okrese Ford sa spravodlivosť dá kúpiť. Ernie, Harry Rex aj ostatní právnici síce dennodenne manipulovali s právnym systémom na prospech svojich klientov, ale dodržiavali pri tom pravidlá hry. Systém fungoval vďaka nestrannosti a nezaujatosti sudcov a porotcov. Keby Lucienovi Wilbanksovi a Padgittovcom prešiel pokus o korupciu, napáchalo by to nenapraviteľné škody.

Všetci považovali za možné, že sa porota nedohodne. Lýdia Vinceová síce nevzbudzovala dôveru, ale ani porotcovia neboli dosť zbehlí, pokiaľ išlo o krivé svedectvá a nečestných klientov. Právnici sa zhodli, že Fargarson, „ten mrzák“, očividne nie je naklonený obžalobe. Po dvoch dňoch a takmer pätnástich hodinách pozorovania porotcov sa právnici nazdávali, že ich majú prečítaných.

Aj pán John Deere im robil starosti. V skutočnosti sa volal Mo Teale a vyše dvadsať rokov opravoval traktory, preto si vyslúžil tú prezývku. Bol to jednoduchý človek s obmedzeným šatníkom. Keď v pondelok popoludní vybrali porotcov a sudca Loopus im prikázal, aby sa ponáhľali domov zbaliť si veci na cestu, Mo nastúpil do autobusu s kufrom plným pracovných odevov. Každé ráno vošiel do priestoru vyhradeného porote v krikľavožltom tričku so zeleným lemom a v zelených nohaviciach so žltým lemom, ako keby ho čakala práca s hasákom.

Mo sedával so založenými rukami a mračil sa, vždy keď prehovoril Ernie Gaddis. Obžalobe sa nepáčila reč jeho tela.

Harry Rex považoval za potrebné vyhľadať Lydiinho odlúčeného manžela. Ak sa naozaj rozvádzajú, určite nie po vzájomnej dohode. Bolo ťažké uveriť, že mala pomer s Dannym Padgittom, ale na druhej strane nikto nepochyboval o jej bohatých skúsenostiach s mimomanželskými vzťahmi. Manželova výpoveď však mohla Lýdiu vážne diskreditovať.

Ernie chcel vedieť viac o jej súkromí. Chcel vyvolať pochybnosti o Lydiinej finančnej situácii, aby mohol skríknuť na porotcov: „Ako môže takto žiť, keď je nezamestnaná a rozvádza sa?“

„Môže, pretože dostala dvadsaťpäťtisíc dolárov od Padgittovcov,“ poznamenal jeden z právnikov. Dohady o výške úplatku nemali konca.

Harry Rex a dvaja ďalší začali pátrať po Malcolmovi Vinceovi; obtelefonovali všetkých právnikov v piatich okresoch. Okolo desiatej večer natrafili na právnika v Corinthe, dve hodiny cesty od Clantonu, ktorý povedal, že sa s Malcolmom Vinceom stretol vo veci rozvodu, ale iba raz. Pán Vince býva v prívese v akomsi zapadákové pri hranici okresu Tishomingo. Nespomína si, kde pracuje, ale určite je to v jeho spise. Nato prišiel k telefónu sám prokurátor a prinútil právnika, aby zašiel do kancelárie.

Na druhý deň ráno o ôsmej, teda približne v tom čase, keď som odchádzal od Ginger, sudca Loopus ochotne vydal príkaz na predvolanie Malcolma Vincea. O dvadsať minút corinthský mestský policajt zastavil vysokozdvižný vozík v istom sklade a oznámil človeku, čo ho obsluhoval, že je predvolaný ako svedok v procese, ktorý práve prebieha v okrese Ford.

„Načo, dofrasa?“ spýtal sa pán Vince.

„Ja len plním rozkaz,“ odvetil policajt.

„Čo mám urobiť?“

„Máte dve možnosti,“ vysvetlil priateľsky policajt. „Alebo tu zostanete so mnou, kým si po vás neprídu, alebo odídeme spolu a vybavíme to hneď.“ Šéf Malcolmovi povedal, aby išiel a ponáhľal sa nazad.

Po deväťdesiatminútovom zdržaní priviedli porotcov. Pán John Deere bol vyfešákovaný ako vždy, ale ostatní vyzerali unavene. Zdalo sa, že proces trvá už najmenej mesiac.

Miss Callie ma vyhľadala medzi divákmi a usmiala sa, no nie tak žiarivo ako zvyčajne. V ruke držala Nový zákon.

Ernie vstal a informoval ctený súd, že nemá ďalšie otázky pre Lýdiu Vinceovú. Lucien povedal, že aj on s ňou skončil. Nato Ernie oznámil, že má svedka, ktorý môže vyvrátiť jej výpoveď. Lucien Wilbanks okamžite zaprotestoval a chvíľu sa o tom dohadovali. Keď sa Lucien dozvedel, kto má svedčiť, očividne znervóznel. To bolo dobré znamenie.

Sudca Loopus si zrejme tiež robil starosti o verdikt poroty. Neprijal námietku obhajoby a vzápätí priviedli do preplnenej súdnej siene celkom zmäteného Malcolma Vincea. Ernie s ním strávil iba niekoľko minút v zadnej miestnosti, takže bol nepripravený a načisto vyvedený z miery.

Ernie začal základnými údajmi – meno, adresa, zamestnanie, rodinné pomery. Malcolm váhavo pripustil, že je ženatý s Lýdiou, ale rovnako ako ona chce manželstvo ukončiť. Povedal, že manželku a dieťa nevidel aspoň mesiac. V poslednom čase síce nemal stále zamestnanie, ale snaží sa jej posielať 50 dolárov týždenne.

Vedel, že Lýdia nemá prácu, a napriek tomu býva v peknom byte. „Vy zaň neplatíte nájomné?“ spýtal sa podozrievavo Ernie a nenápadne pozrel na porotu.

„Nie, pane.“

„Takže ho platí jej rodina?“

„Jej rodina nemá ani na jednu noc v moteli,“ povedal Malcolm s istým zadosťučinením.

Lýdia už opustila súdnu sieň a s najväčšou pravdepodobnosťou sa pokúšala ujsť čo najďalej. Svoj výstup zahrala bezchybne, honorár zinkasovala. Už nikdy neprekročí hranice okresu Ford. Jej prítomnosť by zrejme nebola ovplyvnila Malcolmovu výpoveď, ale jej neprítomnosť mu umožnila povedať, čo chcel.

„Znamená to, že s jej príbuznými nevychádzate?“ spýtal sa Ernie akoby mimochodom.

„Väčšina je vo väzení.“

„Aha. Vaša žena včera vypovedala, že si pred dvoma mesiacmi kúpila Ford Mustang z roku 1968. Prispeli ste jej na tú kúpu?“

„Nie.“

„Neviete, ako je možné, že si nezamestnaná žena mohla kúpiť také auto?“ spýtal sa Ernie a úchytkom pozrel na Dannyho Padgitta.

„Nie.“

„A neviete o iných mimoriadnych nákupoch v poslednom čase?“

Malcolm sa pozrel na porotcov, zbadal zopár priateľských tvárí a odpovedal: „Hej, kúpila si farebný televízor a bratovi novú motorku.“

Zdalo sa mi, že pri stole obhajoby všetci prestali dýchať. Ich stratégia bola jasná: priviesť Lýdiu, nech povie svoje klamstvá, overiť jej alibi, poslať ju preč a rýchlo dosiahnuť verdikt, skôr ako niekto spochybní jej svedectvo. V Clantone takmer nikoho nepoznala a bývala hodinu od mesta.

Lenže stratégia nevyšla a výsledky boli katastrofálne. Celá súdna sieň vnímala narastajúce napätie medzi Lucienom a jeho klientom.

„Poznáte muža menom Danny Padgitt?“ pokračoval Ernie.

„Nikdy som o ňom nepočul,“ odvetil Malcolm.

„Vaša manželka včera vypovedala, že s ním mala pomer, ktorý trval skoro rok.“

Málokedy sa nič netušiaci manžel dozvie takú správu pred očami toľkých ľudí, ale Malcolma to nevyviedlo z miery. „Vážne?“ povedal.

„Áno, pán Vince. Povedala, že pomer sa skončil pred dvoma mesiacmi.“

„Viete, pán prokurátor, ja tomu veľmi neverím.“

„Prečo?“

Malcolm sa nervózne zahniezdil a náhle prejavil záujem o svoje topánky. „Nuž, je to dosť osobné,“ zamrmlal.

„Áno, pán Vince, uvedomujem si to. Lenže niekedy treba pred súdom hovoriť aj o osobných záležitostiach. Súdime tu muža obvineného z vraždy. Je to vážna vec a musíme poznať pravdu.“

Malcolm si prehodil nohu cez nohu a chvíľu sa škrabal na brade. „Viete, pán prokurátor, vec sa má tak, že sme asi pred dvoma rokmi prestali so sexom. Preto sme sa chceli rozviesť.“

„A prečo ste prestali so sexom, bol na to nejaký zvláštny dôvod?“ spýtal sa Ernie so zatajeným dychom.

„Áno, pane. Povedala, že sex so mnou neznáša, že sa jej z toho dvíha žalúdok. Vraj má radšej sex s inými… no, viete, so ženami.“

Ernie síce vedel, aká bude Malcolmova odpoveď, ale tváril sa, že je šokovaný. A s ním všetci prítomní. Odstúpil od svedka a chvíľu sa radil s Hankom Hootenom, aby dal porotcom čas vyrovnať sa s novými faktmi. Napokon vyhlásil: „Vaša ctihodnosť, nemám ďalšie otázky.“

Lucien pristúpil k Malcolmovi Vinceovi s výrazom človeka, ktorý sa pozerá do hlavne nabitej pušky. Spočiatku kládol bezvýznamné otázky. Podľa Baggyho dobrý právnik nikdy nepoloží otázku, pokiaľ vopred nepozná odpoveď, najmä ak ide o takého nebezpečného svedka, ako je Malcolm Vince. Lucien bol dobrý právnik a netušil, čo Malcolm povie.

Pán Vince pripustil, že Lýdiu nemiluje, že sa nevie dočkať rozvodu, že posledných pár rokov sa s ňou nedalo vydržať a tak ďalej. Typické rozvodové reči. Spomenul si, že o vražde Kassellawovej počul na druhý deň ráno. V tú noc bol vonku a domov sa vrátil veľmi neskoro. Lucienovi sa podarilo zabodovať, lebo dokázal, že Lýdia bola tej noci sama doma, ako vypovedala.

Lenže to už na veci nič nezmenilo. Porotcovia a s nimi všetci prítomní ešte vždy žasli nad Lydiinými hriechmi.

Po dlhej prestávke Lucien vstal a oslovil sudcu: „Vaša ctihodnosť, obhajoba nemá viac svedkov. Môj klient si však želá vypovedať. Žiadam uviesť do záznamu, že bude vypovedať napriek mojim radám.“

„Vašej žiadosti sa vyhovuje,“ povedal Loopus.

„Veľmi hlúpa chyba. Neuveriteľné,“ zašepkal Baggy tak hlasno, že ho musela počuť polovica prítomných.

Danny Padgitt vyskočil a ráznym krokom prešiel k svedeckej lavici. Úsmev, o ktorý sa pokúšal, pôsobil skôr ako úškľabok. A hoci sa snažil vystupovať sebaisto, pôsobil skôr arogantne. Aj keď prisahal, že bude hovoriť pravdu, nikto nečakal, že to naozaj urobí.

„Prečo chcete vypovedať?“ Lucien položil prvú otázku a v súdnej sieni sa rozhostilo ticho.

„Pretože chcem, aby títo dobrí ľudia počuli, čo sa skutočne stalo,“ znela Dannyho odpoveď adresovaná porotcom.

„Tak im to povedzte,“ vyzval ho Lucien a kývol rukou smerom k porote.

Jeho verzia bola úžasne nápaditá a nemal ju kto vyvrátiť. Lýdia odišla a Rhoda bola mŕtva. Začal tým, že strávil pár hodín so svojou milenkou Lýdiou Vinceovou, ktorá bývala ani nie kilometer od Rhody Kassellawovej. Vedel presne, kde Rhoda bývala, lebo ju viac ráz navštívil. Chcela si s ním začať, ale on mal plnú hlavu Lýdie. Áno, dvakrát sa s Rhodou vyspal. Stretávali sa v kluboch na štátnej hranici a často spolu pili a tancovali. Bola stále nadržaná a známa tým, že nikoho neodmietne.

Urážlivé slová znásobené bolesťou spôsobili, že Ginger sklonila hlavu a zakryla si uši. Porotcom to gesto neuniklo.

Danny neveril rečiam Lydiinho manžela o jej lesbických sklonoch; tá žena má rada chlapov. Malcolm klame, aby mu prisúdili dieťa.

Padgitt bol celkom dobrý svedok, ale fakt je, že mu išlo o život. Odpovedal bez váhania a pričasto sa usmieval na porotcov, jeho rozprávanie bolo plynulé a všetko do seba až príliš zapadalo. Počúval som ho a sledoval pritom porotcov, ale na ich tvárach nebolo vidieť sympatie. Aj mladý Fargarson sa tváril skepticky ako pri ostatných svedeckých výpovediach. Pán John Deere stále sedel so založenými rukami a mračil sa. Miss Callie pre Padgitta nemala pochopenie a za cudzoložstvo by ho určite poslala do väzenia rovnako rýchlo ako za vraždu.

Lucien bol stručný. Jeho klient si už vykopal dosť hlbokú jamu, načo uľahčovať situáciu obžalobe. Keď si Lucien sadol, škaredo zagánil na starších Padgittovcov, akoby ich z duše nenávidel. Potom sa pripravil na to, čo muselo prísť.

Krížový výsluch tak zjavne vinného zločinca je sen každého prokurátora. Ernie cieľavedome zamieril k stolu s vecnými dôkazmi a vzal do ruky Dannyho zakrvavenú košeľu. „Dôkaz číslo osem,“ povedal súdnej zapisovateľke a zdvihol košeľu do výšky, aby ju porotcovia dobre videli.

„Kde ste si kúpili túto košeľu, pán Padgitt?“

Danny zmeravel a očividne si nebol istý, či má poprieť, že je to jeho košeľa, alebo to pripustiť, alebo sa rozpomenúť, kde tú prekliatu vec kúpil.

„Predpokladám, že ste ju neukradli?“ zrúkol Ernie.

„To nie.“

„Tak odpovedzte na moju otázku a nezabúdajte, že ste pod prísahou. Kde ste kúpili túto košeľu?“ Ernie držal košeľu v prstoch, akoby ešte vždy bola mokrá a on mal strach, že sa zašpiní.

„Asi v Tupele. Naozaj si nespomínam. Je to len košeľa.“

„Ako dlho ju máte?“

Nasledovala ďalšia odmlka. Koľko mužov si pamätá, kedy si kúpili konkrétnu košeľu?

„Čo ja viem, možno rok. Nevediem si záznamy o oblečení.“

„Ani ja,“ ubezpečil ho Ernie. „Keď ste v tú noc boli v posteli s Lýdiou, vyzliekli ste si košeľu?“

„Áno,“ zaznelo opatrne.

„A kde bola, kým ste vy dvaja, ehm, kým ste mali styk?“

„Asi na dlážke.“

Keď bolo jasné, komu košeľa patrila, Ernie sa pustil do svedka. Vytiahol správu zo štátneho kriminalistického laboratória, prečítal ju Dannymu a spýtal sa, ako sa jeho krv dostala na košeľu. To viedlo k debate o jeho šoférskych schopnostiach, o sklone k rýchlej jazde, o type vozidla a o skutočnosti, že bol opitý ako čík, keď prevrátil auto. Jazda pod vplyvom alkoholu v Ernieho podaní vyznela ako jeden zo smrteľných hriechov. Danny nemal hrošiu kožu a po chvíli začal na Ernieho nepríjemné otázky reagovať podráždene.

A teraz Rhodina krv. Ak bol v posteli s Lýdiou a košeľa ležala na dlážke, ako sa mohla Rhodina krv dostať z jej spálne do Lydiinej, ktorá je o kilometer ďalej?

Bolo to sprisahanie, povedal Danny a vyrukoval s novou teóriou. Lenže z jamy, ktorú si sám vykopal, už nemohol ujsť. Priveľa voľného času osamote vo väzenskej cele môže byť pre vinníka nebezpečné. Pokúšal sa vysvetliť, že buď niekto zámerne zašpinil jeho košeľu Rhodinou krvou, čím viditeľne rozveselil divákov, alebo, a to považuje za pravdepodobnejšie, osoba, ktorá skúmala krv na jeho košeli, jednoducho klame, aby ho odsúdili. Ernie sa vynikajúco zabával na oboch scenároch, ale potom zaútočil otázkami ťažšieho kalibru. Zaujímalo ho, prečo Danny, ktorý rozhodne má na to, aby si najal najlepších právnikov, prečo si nenajal vlastného znalca, aby porote vysvetlil, ako došlo k sfalšovaniu výsledkov krvnej skúšky.

Možno takého znalca nenašiel, lebo žiadny znalec by nemohol dospieť k takým absurdným záverom.

To isté sa zopakovalo v súvislosti so spermiami. Ak Danny ejakuloval u Lýdie, ako sa jeho semeno dostalo k Rhode? To nie je problém – bola to súčasť sprisahania, aby mu prišili tú vraždu. Správy z laboratória sú sfalšované, polícia urobila veľa chýb. Ernie útočil ďalej, až kým všetci nepadali od únavy.

O pol jednej sa sudca Loopus zdvihol a navrhol prestávku na obed. „Ešte som neskončil!“ zaburácal Ernie. Chcel svedka doraziť, skôr ako sa Lucien pokúsi o jeho rehabilitáciu, čo sa však zdalo nemožné. Padgitt, zahnaný do kúta, sotva lapal dych, ale Ernie sa nevzdával.

„Pokračujte,“ povedal sudca.

Ernie sa vyrútil na Padgitta: „Čo ste urobili s nožom?“

Otázka všetkých prekvapila, najmä však svedka, ktorý sa strhol a vyhŕkol: „Ja, uh…“ Vzápätí stíchol.

„Čože? No tak, pán Padgitt, povedzte nám, čo ste urobili s nožom, s vražednou zbraňou?“

Danny prudko pokrútil hlavou a zdalo sa, že od strachu stratil reč. Nakoniec vyjachtal: „S akým nožom?“ Keby mu ten nôž bol vypadol z vrecka, nebol by vyzeral previnilejšie.

„S tým, ktorým ste zabili Rhodu Kassellawovú.“

„To som nebol ja.“

Ernie sa odmlčal ako krutý kat a znova sa začal radiť s Hankom Hootenom. Potom zobral protokol o pitve a spýtal sa Dannyho, či si spomína na výpoveď prvého patológa. Aj to bola súčasť sprisahania? Danny zneistel. Ale všetky dôkazy svedčili proti nemu, takže áno, aj to bol podvod.

A kúsok kože pod Rhodiným nechtom bol tiež podvod? A jeho spermie? A tak ďalej a tak ďalej. Ernie bol neúnavný. Občas pozrel cez plece na Dannyho otca, akoby chcel povedať: „Veď som vám to vravel.“

Dannyho prítomnosť na lavici svedkov umožnila Erniemu znova prejsť všetky dôkazy a výsledok bol priam zdrvujúci. Tvrdenie, že všetko bolo sprisahanie, vyznievalo trápne, dokonca smiešne. Pohľad na zničeného Dannyho bol celkom príjemný. Dobro víťazilo. Porotcovia vyzerali, že sú pripravení vytiahnuť zbrane a vytvoriť popravčiu čatu.

Ernie hodil poznámkový blok na stôl, zdalo sa, že je konečne ochotný ísť na obed. Vrazil si ruky do vreciek, zagánil na svedka a povedal: „Pripomínam, že ste pod prísahou. Vyhlasujete pred porotou, že ste Rhodu Kassellawovú neznásilnili a nezavraždili?“

„Neurobil som to.“

„Nikdy ste ju nesledovali až domov, keď sa vracala z klubu?“

„Nie.“

„Nevkradli ste sa v tú sobotu v noci zadnými dverami do jej domu?“

„Nie.“

„Neskryli ste sa v šatníku, kým ukladala deti spať?“

„Nie.“

„A nenapadli ste ju, keď sa prišla prezliecť do nočnej košele?“

„Nie.“

Lucien sa postavil a nahnevane povedal: „Námietka, vaša ctihodnosť! Pán Gaddis vypovedá namiesto svedka.“

„Zamieta sa!“ odsekol Loopus. Sudca chcel spravodlivý proces. Obžaloba dostala voľnosť pri opisovaní priebehu vraždy, aby sa vyvážili klamstvá, ktoré zazneli na strane obhajoby.

„Nezaviazali ste jej oči šálom?“

Padgitt stále krútil hlavou. Príbeh pomaly vrcholil.

„Nerozrezali ste jej nohavičky?“

„Nie.“

„A neznásilnili ste ju v jej vlastnej posteli, zatiaľ čo neďaleko spali jej dve malé deti?“

„Nie, to som neurobil.“

„A nezobudili sa na hluk?“

„Nie.“

Ernie pristúpil k svedkovi a smutne sa pozrel na porotu. Potom sa obrátil k Dannymu a povedal: „Michael a Teresa pribehli, lebo chceli vedieť, čo sa deje, nemám pravdu, pán Padgitt?“

„Neviem.“

„A našli vás na nej, nemám pravdu?“

„Ja som tam nebol.“

„Rhoda počula ich hlasy, však? Kričali na vás, prosili, aby ste ju nechali?“

„Ja som tam nebol.“

„A Rhoda urobila, čo by na jej mieste spravila každá matka – skríkla na ne, aby utekali, nemám pravdu, pán Padgitt?“

„Nebol som tam.“

„Vy ste tam neboli?“ zaburácal Ernie, až sa steny otriasli. „Vaša košeľa tam bola, vaše stopy tam boli, vaše spermie tam boli! Myslíte si, že táto porota je hlúpa, pán Padgitt?“

Svedok ustavične krútil hlavou. Ernie sa pomaly vrátil na svoje miesto. Keď si sadal, dodal: „Ste násilník. Ste vrah. A ste aj klamár, nemám pravdu, pán Padgitt?“

Lucien vyskočil na rovné nohy. „Námietka, vaša ctihodnosť! To uz stačilo.“

„Prijíma sa. Ešte nejaké otázky, pán Gaddis?“

„Nie, vaša ctihodnosť, obžaloba nemá viac otázok pre tohto svedka.“

„A vy, pán Wilbanks?“

„Nie, vaša ctihodnosť.“

„Svedok môže odísť.“ Danny sa pomaly zdvihol. Už sa neusmieval, netváril sa sebaisto. Od zlosti bol celý červený a spotený.

No vo chvíli, keď zamieril k stolu obhajoby, sa zrazu obrátil k porotcom a povedal čosi, čo všetkým v súdnej sieni vyrazilo dych. S nenávistne skrivenou tvárou namieril ukazovák do prázdna. „Ak ma odsúdite,“ povedal, „dostanem vás, všetkých do jedného.“

„Zriadenec!“ ozval sa sudca Loopus a schmatol kladivko. „To už stačilo, pán Padgitt.“

„Všetkých do jedného,“ zopakoval Danny hlasnejšie. Ernie vyskočil, ale nenapadlo mu, čo by povedal. A načo? Obvinený si sám uviazal slučku na krk. Lucien sa tiež postavil, ale ani on nevedel zareagovať. Pribehli dvaja šerifovi pomocníci a posotili Dannyho k stolu obhajoby. Keď šiel okolo porotcov, tváril sa, akoby mal sto chutí hodiť medzi nich granát.

Situácia sa upokojila a ja som si uvedomil, že sa mi od vzrušenia rozbúchalo srdce. Dokonca aj Baggy od úžasu stratil reč.

„Vyhlasujem prestávku na obed,“ ozval sa sudca Loopus a všetci sa vyhrnuli von. Už som nebol hladný. Túžil som ísť domov a osprchovať sa.

18

Proces pokračoval 0 tretej popoludní. Všetci porotcovia boli prítomní; Padgittovci teda pri obede nikoho z nich neodkrágľovali. Miss Callie sa na mňa usmiala, ale ani tentoraz to nebol jej typický žiarivý úsmev.

Sudca Loopus porote vysvetlil, že prišiel čas na záverečné reči, po ktorých im prečíta pokyny, takže zhruba o niekoľko hodín by mali začať rozhodovať o vine. Pozorne ho počúvali, ale určite sa ešte nespamätali zo šoku z otvoreného zastrašovania zo strany Dannyho Padgitta. Celé mesto bolo šokované. Koniec koncov, porotcovia zastupovali nás všetkých a vyhrážať sa im znamenalo to isté, ako vyhrážať sa každému z nás.

Začal Ernie a o chvíľu sa krvavá košeľa opäť vrátila do hry. Bol však opatrný, nepreháňal. Porotcovia pochopili. Poznali dôkazy.

Prokurátor hovoril vecne a prekvapivo stručne. Keď posledný raz vyzval porotu, aby vyniesla výrok o vine, všetky oči sa upierali na porotcov. Nezbadal som žiadne známky sympatií k obžalovanému. Mladý Fargarson dokonca prikyvoval, keď počúval Ernieho reč. Pán John Deere už nemal prekrížené ruky a pozorne sledoval každé slovo.

Lucien bol ešte stručnejší, lebo nemal dosť argumentov. Začal výrokom svojho klienta, ktorý adresoval porote. Ospravedlnil sa za jeho správanie. Predstavte si, oslovil porotcov, že máte dvadsaťštyri rokov a čaká vás buď doživotné väzenie, alebo, ešte horšie, plynová komora. Jeho mladý klient – o ktorom zásadne hovoril ako o „Dannym“, ako keby išlo o nevinného chlapčeka – prežíva taký obrovský stres, že sa obáva o jeho duševné zdravie.

Keďže nemohol rozvíjať smiešnu teóriu o sprisahaní, s ktorou vyrukoval jeho klient, a uvedomoval si, že by nebolo dobré hovoriť o dôkazoch, spustil polhodinový chválospev na hrdinských autorov našej ústavy a Listiny práv. Keď Lucien interpretoval prezumpciu neviny a požiadavku, aby obžaloba dokázala vinu nad všetku pochybnosť, nechápal som, ako je možné, že vôbec niekedy niekoho odsúdili.

Obžaloba dostala možnosť odpovedať, takže posledné slovo mal Ernie. Tentoraz nespomínal dôkazy ani obžalovaného, ale rozprával o Rhode. O mladej, krásnej žene, o pokojnom živote v Beech Hille, o smrti jej manžela, o ťažkej úlohe matky, ktorá sama vychováva dve deti.

Bolo to vskutku pôsobivé a porotcovia mu viseli na perách. „Nezabudnime na ňu,“ opakoval viac ráz. Ako skúsený rečník najlepšie si nechal na koniec.

„A nezabudnime na jej deti,“ povedal, hľadiac porotcom do očí. „Boli pri tom, keď zomierala. To, čo videli, bolo také hrozné, že ich to poznačí na celý život. No v tejto súdnej sieni majú svoj hlas a ten hlas patrí vám.“

Sudca Loopus prečítal porotcom pokyny a poslal ich do zadnej miestnosti splniť si svoju úlohu. Bolo tesne po piatej popoludní, obchody na námestí mali zatvorené a obchodníci aj zákazníci sa rozišli do svojich domovov. V tom čase bývalo námestie skoro prázdne a s parkovaním neboli problémy.

Ale nie keď zasadala porota.

Ľudia postávali na trávniku pred súdnou budovou, fajčili, zhovárali sa, odhadovali, ako dlho to potrvá. Ostatní sa nahrnuli do kaviarní na kávu alebo skorú večeru. Ginger šla so mnou do kancelárie. Sedeli sme na balkóne a pozorovali ruch okolo súdnej budovy. Ginger mala všetkého dosť, túžila čo najskôr vypadnúť z Clantonu.

„Poznáš Hanka Hootena?“ spýtala sa v jednej chvíli.

„Nie. Prečo?“

„Dnes cez obed za mnou prišiel, vraj dobre poznal Rhodu a môže sa mi zaručiť, že nespávala s kadekým, a už vôbec nie s Dannym Padgittom. Povedala som, že som tým rečiam nikdy neuverila.“

„Povedal, že s ňou chodil?“ spýtal som sa.

„To nie, ale mala som z neho taký dojem. Keď sme týždeň po pohrebe prezerali Rhodine veci, našla som jeho meno a adresu v jej diári.“

„Poznáš Baggyho,“ povedal som.

„Pravdaže.“

„Vieš, Baggy si myslí, že pojedol všetku múdrosť. Ale v pondelok, keď sa začal proces, povedal, že Rhoda a Hank spolu niečo mali. Hank je viakrát rozvedený a potrpí si na ženy.“

„Takže nie je ženatý?“

„Myslím, že nie. Spýtam sa Baggyho.“

„Asi by som sa mala cítiť lepšie, keď moja sestra spávala s právnikom.“

„Prečo?“

„Ani neviem.“

Vyzula si lodičky a krátka sukňa sa jej vyhrnula ešte vyššie. Začal som jej masírovať nohy a rýchlo som prestal myslieť na proces.

Netrvalo to dlho. Pred vchodom do súdnej budovy nastal rozruch a ktosi vykríkol: „Verdikt!“

Porota rozhodla za necelú hodinu. Keď sa právnici a diváci usadili, sudca Loopus prikázal zriadencovi: „Priveďte ich.“

„Je to jasné ako facka,“ zamrmlal Baggy, keď sa otvorili dvere.

Prvý vošiel krivkajúci Fargarson. „O vine sa vždy dohodnú rýchlo.“

Baggy síce predpovedal, že sa porotcovia nedohodnú, ale nepripomenul som mu to.

Predseda poroty podal zriadencovi poskladaný list papiera a ten ho odniesol sudcovi. Loopus ho hodnú chvíľu študoval a potom sa naklonil k mikrofónu. „Obžalovaný, vstaňte,“ povedal. Padgitt a Lucien sa dvíhali pomaly a neohrabane, akoby na nich mierila popravčia čata.

Sudca Loopus začal čítať: „Pokiaľ ide o bod jeden, obvinenie zo znásilnenia, porota vyhlasuje obžalovaného Dannyho Padgitta za vinného. Pokiaľ ide o bod dva, obvinenie z vraždy, porota vyhlasuje obžalovaného Dannyho Padgitta za vinného.“

Lucien ani okom nemihol a Padgitt sa o to snažil. Díval sa na porotcov so všetkou zlobou, ktorej bol schopný, ale oni jeho pohľad opätovali.

„Sadnite si,“ povedal sudca a obrátil sa k porote. „Dámy a páni, ďakujem vám za doterajšie služby. Týmto je ukončená prvá fáza procesu, ktorou je rozhodovanie o vine či nevine. Teraz vstupujeme do hlavnej fázy, počas ktorej musíte rozhodnúť, či obžalovaný dostane trest smrti, alebo doživotie vo väzení. Vrátite sa do hotela a pojednávanie sa odročuje na zajtra na deviatu ráno. Ďakujem a želám vám dobrú noc.“

Zbehlo sa to tak rýchlo, že väčšina divákov nestihla zareagovať. Padgitta odviedli, tentoraz v putách. Jeho rodinu výrok poroty očividne zaskočil. Lucien ešte nemal čas pozhovárať sa s ňou.

Vrátili sme sa do redakcie a Baggy začal zúrivo písať. Uzávierka bola síce až o niekoľko dní, ale chceli sme zachytiť atmosféru. O pol hodiny však tvorivý elán vyprchal a Baggy dal prednosť whisky. Bolo už skoro tma, keď sa Ginger vrátila v úzkych džínsoch a tesnom tričku, vlasy rozpustené, a jej výraz hovoril jasne: „Zober ma niekam.“

Znova sme sa zastavili v Quincy’s, kde som kúpil ďalších šesť pív, a so stiahnutou strechou a teplým vetrom vo vlasoch sme zamierili do Memphisu, vzdialeného hodinu a pol cesty.

Veľa toho nenahovorila a ja som nevyzvedal. Na proces prišla, lebo ju prinútila rodina. Je to pre ňu zlý sen, po ktorom vonkoncom netúžila. Ešteže ma našla, aspoň sa má s kým zabaviť.

Na tú noc nikdy nezabudnem. Rútil som sa tmou po vidieckych cestách, popíjal studené pivo a držal som za ruku krásnu ženu, ktorá za mnou prišla sama, s ktorou som už spal a vedel som, že to nebolo posledný raz.

Lenže nášmu romániku zostávalo iba niekoľko hodín života. Mohol som začať rátať. Baggy sa vyjadril, že druhá fáza rozhodovania nepotrvá ani deň, takže proces sa skončí už zajtra, čiže v piatok. Ginger sa nemohla dočkať, kedy vytiahne päty z Clantonu a, samozrejme, ja som nemohol odísť s ňou. Díval som sa do atlasu – cesta do Springfieldu v štáte Missouri by trvala najmenej šesť hodín. Dochádzanie by bolo dosť komplikované, ale dal by som sa na to, keby chcela.

Niečo mi však hovorilo, že Ginger zmizne z môjho života tak rýchlo, ako sa v ňom objavila. Určite mala doma priateľa, asi by som tam nebol vítaný. A keby ma uvidela v Springfielde, musela by stále myslieť na Clanton, nikdy by sa nezbavila hrozných spomienok.

Stisol som jej ruku a povedal som si, že posledných pár hodín strávime podľa možnosti čo najlepšie.

V Memphise som zamieril k vežiakom pri rieke. Najznámejšia reštaurácia v meste sa volala Rendezvous a patrila gréckej rodine. V Memphise varili dobre iba Gréci a Taliani.

V roku 1970 nebolo centrum Memphisu práve najbezpečnejšie. Zaparkoval som v podzemnej garáži a potom sme rýchlo prebehli cez uličku k vchodu do Rendezvous. Z vetracích otvorov reštaurácie vychádzal dym, ktorý sa držal medzi okolitými budovami ako hustá hmla. Pre mňa to bola tá najúžasnejšia vôňa, akú som poznal, a kým som zišiel dolu schodmi, bol som hladný ako vlk.

Štvrtky nepatrili k najrušnejším dňom. Čakali sme iba päť minút, a keď zavolali moje meno, išli sme za čašníkom, ktorý sa prepletal pomedzi stoly, cez menšie miestnosti až do tej poslednej. Čašník na mňa sprisahanecky žmurkol a usadil nás k stolu pre dvoch v tmavom kúte. Objednali sme si pečené rebierka a pivo, a kým sme čakali, objímali sme sa.

Výrok o vine nám priniesol veľkú úľavu. Čokoľvek iné by bola katastrofa. Ginger by okamžite ušla z mesta a ani raz by sa pritom neobzrela. Uvedomoval som si síce, že zajtra odíde, ale zatiaľsom ju mal iba pre seba. Pripili sme si na verdikt. Pre Ginger to znamenalo, že spravodlivosť predsa len zvíťazila. Aj pre mňa. A okrem toho sme získali ešte jednu spoločnú noc.

Ginger jedla ako vrabec, takže som mohol dojesť jej porciu rebierok, keď som hrdinsky zdolal svoju. Rozprával som o Miss Callie a obedoch na verande, o jej úžasných deťoch a minulosti. Ginger vyhlásila, že Miss Callie zbožňuje a ostatných jedenásť porotcov tiež.

Jej obdiv však nemal trvať dlho.

Ako som očakával, môj otec trčal v podkroví, ktoré nazýval kanceláriou. V skutočnosti to bolo najvyššie poschodie viktoriánskej vežičky v prednom rohu nášho ošarpaného, zanedbaného domu v centre Memphisu. Ginger ho chcela vidieť a fakt je, že v noci pôsobil impozantnejším dojmom ako cez deň. Bola to starobylá štvrť plná polorozpadnutých domov, v ktorých členovia polorozpadnutých rodín živorili vo vznešenej biede.

„Čo tam vlastne robí?“ spýtala sa Ginger. Sedeli sme v aute s vypnutým motorom. O štyri domy ďalej na nás štekal staručký bradáč pani Duckworthovej.

„Vravel som ti, obchoduje s akciami a cennými papiermi.“

„V noci?“

„Robí prieskum trhu. Nikdy nevychádza z domu.“

„A prichádza pri tom o peniaze?“

„Rozhodne žiadne nezarába.“

„Nejdeme ho pozdraviť?“

„Nie. Len by sa naštval.“

„Kedy si s ním bol naposledy?“

„Pred tromi alebo štyrmi mesiacmi.“ V tej chvíli som rozhodne netúžil navštíviť otca. Zmietala mnou žiadostivosť, myslel som iba na to, ako sa čo najskôr dostať do postele. Opustili sme teda mesto a pri medzištátnej diaľnici sme našli hotel Holiday Inn.

19

V piatok ráno ma Esau Ruffin zastavil na chodbe pred súdnou sieňou a príjemne ma prekvapil. Boli s ním jeho traja synovia Al, Max a Bobby (Alberto, Massimo a Roberto) a chceli ma pozdraviť. Hovoril som s nimi zhruba pred mesiacom, keď som písal o Miss Callie a jej deťoch. Podali sme si ruky, vymenili zopár zdvorilých slov. Úctivo mi ďakovali za priateľstvo s ich matkou a za láskavé slová, ktoré som napísal o ich rodine. Hovorili rovnako mierne, prívetivo a zreteľne ako Miss Callie.

Pricestovali neskoro večer morálne podporiť matku. Esau sa s ňou za celý týždeň rozprával iba raz – každý člen poroty mal právo na jeden telefonát – drží sa dobre, len ju trápi vysoký tlak.

Chvíľu sme sa zhovárali, kým sa ľudia hrnuli do súdnej siene, a potom sme aj my vošli dnu. Sadli si za mňa. Zakrátko, keď sa Miss Callie usadila a pozrela na mňa, zbadala svojich troch synov. Jej úsmev bol ako blesk z jasného neba. Únava okolo očí sa okamžite stratila.

V priebehu procesu som na nej videl istú dávku hrdosti. Veď sedela na mieste, kde černosi predtým nikdy nesedeli, a prvý raz v histórii okresu Ford spoločne s ostatnými občanmi súdila belocha. Vnímal som aj záchvevy úzkosti, akú človek pociťuje, keď vstupuje na neznámu pôdu.

Teraz, keď sa na ňu dívali synovia, jej tvár žiarila hrdosťou a nebolo na nej vidieť žiadne známky strachu. Sedela trochu vzpriamenejšie, a aj keď jej ani doteraz nič neuniklo, jastrila očami na všetky strany. Zrejme chcela byť pripravená na to, čo príde, a dôstojne sa zhostiť svojej úlohy.

Sudca Loopus porotcom vysvetlil, že teraz obžaloba predloží dôkazy o priťažujúcich okolnostiach, ktorými podporí svoju žiadosť o trest smrti. Obhajoba uvedie poľahčujúce okolnosti. Predpokladal, že to nepotrvá dlho. Bol piatok a proces sa už vliekol celú večnosť; porotcovia a všetci obyvatelia Clantonu sa chceli Padgitta zbaviť, aby sa život mohol zase vrátiť normálnych koľají.

Ernie Gaddis veľmi správne odhadol náladu v súdnej sieni. Poďakoval porotcom za výrok o vine a vyhlásil, že ďalšie svedecké výpovede nepovažuje za potrebné. Bol spáchaný taký ohavný zločin, že netreba nič dodávať. Požiadal porotcov, aby mali na pamäti otrasné fotografie Rhody na hojdacej lavici na verande pána Deecea, aj výpoveď patológa o hrozných ranách a príčine smrti. A deti, prosím, nezabúdajte na jej deti.

Ako keby sa to dalo.

Nasledovala precítená žiadosť o trest smrti. Ernie stručne pripomenul, prečo my, ako dobrí, slušní Američania, veríme v jeho účinnosť. Vysvetlil, že je to zastrašovací prostriedok aj trest. Citoval Písmo.

Počas takmer tridsaťročného pôsobenia vo funkcii prokurátora v šiestich okresoch sa nikdy nestretol s takýmto prípadom, ktorý priam volá po treste smrti. Bol som presvedčený, pri pohľade na tváre porotcov, že dosiahne svoje.

V závere porotcom pripomenul, že každého z nich v pondelok vybrali na základe sľubu, že bude postupovať podľa zákona. Prečítal im zákon o treste smrti. „V mene štátu Mississippi som predložil usvedčujúce dôkazy,“ dodal, zatvárajúc hrubú knihu v zelenej väzbe. „Vyhlásili ste, že Danny Padgitt je vinný v oboch bodoch obžaloby. Za znásilnenie a vraždu je podľa zákona trest smrti. A vy ho musíte vyniesť.“

Ernieho podmanivé vystúpenie trvalo päťdesiat jeden minút – snažil som sa zaznamenať všetky detaily –, a keď sa skončilo, bolo mi jasné, že porota je pripravená Padgitta obesiť nie raz, ale dvakrát.

Baggy mi vysvetlil, že obžalovaný v podobných prípadoch stále tvrdí, že je nevinný, až kým ho porota neuzná vinným. Vtedy zvyčajne povie, že ľutuje všetko, čo celý týždeň usilovne popieral. „Prosí a plače,“ povedal Baggy. „Hotové divadlo.“

Lenže Padgitt sa po včerajšom nešťastnom výstupe nemohol k porote ani len priblížiť. Lucien teda predvolal na lavicu svedkov jeho matku Lettie Padgittovú. Bola to celkom pekná päťdesiatnička s nakrátko ostrihanými prešedivenými vlasmi, celá v čiernom, akoby už smútila za synom. Vedená Lucienom začala svoju výpoveď, ktorá pôsobila dojmom, že bola vopred pripravená do najmenších podrobností. Keď bol Danny malý, každý deň po škole chodil na ryby, raz si zlomil nohu, keď vypadol z domčeka na strome, a vo štvrtej triede bol vyznamenaný za vzorný pravopis. Nikdy s ním neboli problémy, nikdy. Aj keď vyrástol, robil jej iba radosť. Jeho dvaja starší bratia stále čosi vystrájali, ale Danny nie.

Výpoveď bola taká prostoduchá a samoúčelná, až bola smiešna. Lenže v porote sedeli tri matky – Miss Callie, pani Barbara Baldwinová a Maxine Rootová – a Lucien mieril na jednu z nich. Stačilo presvedčiť iba jednu.

Netrvalo dlho a pani Padgittovej začali tiecť slzy. Nikdy neuverí, že jej syn spáchal taký hrozný zločin, no ak si to porota myslí, pokúsi sa s tým vyrovnať. Ale prečo jej ho chcú vziať? Prečo chcú jej chlapčeka zabiť? Čo svet získa jeho smrťou?

Jej bolesť bola skutočná. Ťažko sa mi pozeralo na rozcitlivenú ženu. Každý človek by poľutoval matku, ktorá čoskoro príde o dieťa. Napokon sa zrútila a Lucien ju nechal, vzlykajúcu, sedieť na lavici svedkov. Čo sa začalo ako trápna komédia, vyústilo do srdcervúcej scény, ktorá väčšinu porotcov prinútila sklopiť zrak.

Lucien vyhlásil, že nemá ďalších svedkov. S Erniem predniesli krátke záverečné reči a o jedenástej sa prípad opäť ocitol v rukách poroty.

Ginger sa mi stratila v dave. Čakal som ju v redakcii, a keď nechodila, prešiel som cez námestie do kancelárie Harryho Rexa. Poslal sekretárku po sendviče, ktoré sme zjedli v jeho zapratanej zasadačke. Ako väčšina clantonských právnikov, aj on strávil celý týždeň sledovaním procesu, ktorý preňho finančne nič neznamenal.

„Čo spraví vaša kamoška?“ spýtal sa s plnými ústami morčaciny a ementálu.

„Miss Callie?“

„Hej. Bude súhlasiť s plynovou komorou?“

„Neviem. Nehovorili sme o tom.“

„Robí nám starosti a ten prekliaty mrzák tiež.“

Harry Rex sa do prípadu vložil takým spôsobom, že vzbudzoval dojem, akoby pracoval pre Ernieho Gaddisa. A nebol jediný právnik v meste, čo tajne podporoval obžalobu.

„K výroku o vine došli ani nie za hodinu,“ povedal som. „Nie je to dobré znamenie?“

„Možno, ale porotcovia často robia čudné veci, keď príde na trest smrti.“

„No a? Tak dostane doživotie. Z toho, čo som počul, život v Parchmane je horší ako plynová komora.“

„Lenže doživotie nie je doživotie, Willie,“ vzdychol Harry Rex a utrel si ústa papierovým obrúskom.

Položil som svoj sendvič na stôl, zatiaľ čo on jedol ďalej.

„A čo je teda doživotie?“ spýtal som sa.

„Desať rokov, možno menej.“

Snažil som sa to pochopiť. „Chcete povedať, že doživotie v Mississippi znamená desať rokov?“

„Správne. Po desiatich rokoch, niekedy aj skôr, môžu vraha odsúdeného na doživotie podmienečne prepustiť. Šialené, nemyslíte?“

„Ale prečo…“

„Nepokúšajte sa to pochopiť, Willie, taký je zákon. Platí už päťdesiat rokov. A horšie je, že porota to nevie. Nemôžu im to povedať. Dáte si kapustový šalát?“

Pokrútil som hlavou.

„Náš veľavážený Najvyšší súd totiž vyhlásil, že keby porota vedela, čo v skutočnosti znamená doživotie, mohla by sa častejšie prikloniť k trestu smrti. A to by bolo voči obžalovanému nespravodlivé.“

„Doživotie – desať rokov,“ zamrmlal som. Keď sú v Mississippi voľby, zatvoria Sa všetky obchody s alkoholickými nápojmi, ako keby hrozilo, že inak sa voliči opijú a zvolia nesprávnych ľudí. Ďalší neuveriteľný zákon.

„Tak je,“ prisvedčil Harry Rex a vopchal si zvyšok sendviča do úst. Potom zobral z police obálku, otvoril ju a podal mi veľkú čiernobielu fotografiu. „Pristihli sme vás, chlapče,“ povedal so smiechom.

Na fotke som bol ja na odchode z Gingerinej motelovej izby vo štvrtok ráno. Vyzeral som na nej strhane ako po opici, trochu previnilo, ale spokojne.

„Kto to robil?“

„Jeden z mojich chlapcov. Pracoval na jednom rozvode, a keďv noci zbadal to vaše komunistické autíčko, povedal si, že sa trochu zabaví.“

„Nebol sám.“

„Je to super kočka. Chcel urobiť pár záberov zvnútra, ale nepodarilo sa mu nájsť ten správny uhol.“

„Mám vám ju podpísať?“

„Len si ju nechajte.“

Po trojhodinovom rokovaní porotcovia poslali sudcovi Loopusovi lístok s odkazom. Dostali sa do slepej uličky a nevedia sa pohnúť ďalej. Utekali sme naspäť do súdnej siene.

Ak porota nemôže jednomyseľne odhlasovať trest smrti, podľa zákona je sudca povinný udeliť trest doživotia.

Zatiaľ čo sme čakali na porotcov, v dave zavládol strach. Tam vzadu sa čosi pobabralo. Podarilo sa Padgittovcom nájsť svojho človeka?

Miss Callie mala kamennú tvár, ešte nikdy som u nej nevidel taký výraz. Pani Barbara Baldwinová bola očividne uplakaná. Viacerí muži vzbudzovali dojem, že ich práve vyrušili z boja a že sa nevedia dočkať, kedy v ňom budú môcť pokračovať.

Predseda poroty vstal a veľmi nervózne vysvetlil jeho ctihodnosti, že sa porota nevie dohodnúť a za poslednú hodinu sa na tom nič nezmenilo. Pokiaľ ide o jednomyseľný výrok, nie je optimista a navyše, všetci chcú ísť domov.

Sudca Loopus sa spýtal každého porotcu, či si myslí, že je možné dospieť k jednomyseľnému verdiktu. Všetci odpovedali nie.

Cítil som, ako sa v dave dvíha vlna hnevu. Ľudia sa hniezdili a šepkali si, čo porotcom veľmi nepomáhalo.

Sudca odpálil „dynamitovú nálož“, ako to neskôr opísal Baggy, v podobe prednášky o dodržiavaní zákona a plnení sľubov pri výbere porotcov. Jeho reč bola prísna a dlhá, ale obsahovala aj veľkú dávku zúfalstva.

Neúčinkovalo to. O dve hodiny obecenstvo v nemom úžase počúvalo, ako sudca Loopus znova kladie otázky porotcom, no s rovnakým výsledkom. Napokon im dosť neochotne poďakoval a poslal ich domov.

Keď porotcovia odišli, predvolal Dannyho Padgitta a tak ho vykrstil, že mi behal mráz po chrbte. Nazval ho násilníkom a vrahom, zbabelcom, klamárom a čo je najhoršie, zlodejom, ktorý dvom malým deťom ukradol jediného rodiča, čo im zostal. Bol to zúrivý, zdrvujúci prejav. Snažil som sa zachytiť každé slovo, ale sudca hovoril príliš podmanivo, prestal som teda písať a iba som počúval. Ani fanatický pouličný kazateľ by neodsúdil hriech tak vášnivo.

Keby na to mal právomoc, určite by Padgitta odsúdil na rýchlu a bolestivú smrť.

Lenže zákon je zákon a on sa ním musel riadiť. Odsúdil teda obžalovaného na doživotie a prikázal šerifovi Coleymu, aby ho okamžite dopravil do štátnej väznice v Parchmane. Coley nasadil Dannymu putá a vzápätí sa obaja vzdialili.

Loopus udrel kladivkom do stola a náhlivo opustil súdnu sieň. V zadnej časti sa zatiaľ rozpútala bitka, keď jeden z Dannyho strýkov vrazil do Doca Crulla, miestneho holiča a známeho výtržníka. Bitka pritiahla zvedavcov, ktorí začali všetkých Padgittovcov preklínať a posielať na ostrov. „Vráťte sa do močiara!“ kričal ktosi. Potom šerifovi pomocníci rozohnali dav a Padgittovci odišli.

Ľudia postávali pred budovou súdu, akoby sa proces ešte neskončil, akoby ešte nebola vykonaná spravodlivosť. Zúrili a nadávali a ja som si uvedomil, že práve takéto situácie zrejme vedú k lynčovaniu.

Ginger sa neukázala. Povedala, že sa zastaví v redakcii predtým, ako odcestuje, ale zrejme si to rozmyslela. Predstavoval som si ju, ako uháňa nocou, plače, nadáva a ráta kilometre, len aby čím skôr vypadla z Mississippi. Kto by jej to mal za zlé?

Naša trojdňová známosť sa síce skončila podľa očakávania, ale ani jeden z nás to nechcel pripustiť. Vedel som, že sa viac nestretneme a keby aj, zrejme by to bolo zase len na pár chvíľ strávených v posteli a potom by sme obaja išli svojou cestou. Ginger bude mať ešte veľa mužov, kým nájde toho pravého. Sedel som na balkóne pred svojou kanceláriou a čakal, kedy zaparkuje dole na ulici, hoci som vedel, že už musí byť kdesi v Arkansase. Ten deň sme začínali spolu, chceli sme sa čo najskôr vrátiť do súdnej siene a vidieť, ako vraha jej sestry odsúdia na smrť.

Hneď po skončení procesu som sa pustil do písania úvodníka.

Bol to ostrý útok na zákony štátu Mississippi. Úprimný a od srdca a, samozrejme, vyrátaný na efekt.

Esau ma vyrušil. Volal z nemocnice, kam odviezli Miss Callie, prosil ma, aby som rýchlo prišiel.

Omdlela, keď nastupovala do auta pred súdnou budovou. Esau s tromi synmi ju odviezli rovno do nemocnice – a urobili dobre. Mala nebezpečne vysoký tlak krvi a doktor sa obával infarktu. No o niekoľko hodín sa podarilo stav stabilizovať a jej vyhliadky sa zlepšili. Držal som ju za ruku, hovoril, aký som na ňu hrdý, a tak ďalej. V skutočnosti som umieral od zvedavosti, chcel som zistiť, čo sa odohralo v miestnosti poroty.

Lenže ten príbeh nebol určený mne.

Do polnoci som v nemocničnom bufete pil kávu s Alom, Maxom, Bobbym a Esauom. Miss Callie nepovedala ani slovo o tom, ako porota rozhodovala.

A tak sme sa rozprávali o nich, o ich bratoch a sestrách, o deťoch, kariérach, aj o tom, ako vyrastali v Clantone. Historiek bolo neúrekom, mal som čo robiť, aby som nevytiahol pero a blok.

20

Prvých šesť mesiacov v Clantone som každý víkend odchádzal z mesta. Nebolo tam čo robiť. Okrem občasného opekania kozľaťa u Harryho Rexa a jedného otrasného večierka, z ktorého som po dvadsiatich minútach ušiel, som prakticky nemal spoločenský život. Mladí ľudia v mojom veku už mali manželských partnerov a vrchol zábavy pre nich predstavovala sobotná zmrzlinová „večera“ v jednom z mnohých clantonských kostolov. Tí, čo odišli študovať na univerzity, sa väčšinou nevrátili domov.

Iba z nudy som občas strávil víkend v Memphise, zvyčajne u niektorého priateľa, skoro nikdy doma. Viac ráz som meral cestu do New Orleansu za spolužiačkou zo strednej školy, ktorá tam bývala a užívala si. Lenže ja som bol majiteľom Times a na tom sa v najbližšej budúcnosti nemalo nič zmeniť. Bol som obyvateľom Clantonu. Musel som sa teda vyrovnať so životom v malom meste vrátane nudných víkendov. A tak som hľadal útočisko v kancelárii.

Aj v sobotu po vynesení rozsudku som tam okolo poludnia zaskočil. Chcel som napísať zopár príbehov súvisiacich s procesom a dokončiť úvodník. Na dlážke tesne pri dverách ležalo sedem listov. Patrilo k dlhoročnej tradícii, že keď Spot náhodou napísal článok, na ktorý čitatelia zareagovali, do redakcie často prichádzali listy, ktoré ktosi priniesol a podstrčil pod dvere.

Štyri boli podpísané, tri anonymné. Dva naklepali na stroji, zvyšné napísali rukou, ale dosť nečitateľne. Všetkých sedem listov vyjadrovalo pobúrenie nad skutočnosťou, že Danny Padgitt unikol trestu smrti. Neprekvapovala ma krvilačnosť miestnych ľudí. Skôr ma trápilo, že šesť pisateľov venovalo pozornosť Miss Callie. Prvý síce naťukal svoj list na stroji, ale nepodpísal sa. Stálo v ňom:

Vážená redakcia!

Naša spoločnosť klesla veľmi hlboko, keď taký vyvrheľ ako Danny Padgitt môže beztrestne znásilňovať a vraždiť. A môže za to tá negerka, čo bola v porote. Mali by sme si uvedomiť, že títo ľudia neuvažujú rovnako ako bieli ludia, ktorí dodržujú zákony.

Pani Edith Caravellová z Beech Hillu napísala prekrásnym rukopisom:

Vážený pán šéfredaktor!

Bývam jedenapol kilometra od domu, kde došlo k vražde. Mám doma dvoch tínedžerov. Ako im mám vysvetliť rozsudok? Biblia predsa hovorí: „ Oko za oko.“ Lenže v okrese Ford to asi neplatí.

Ďalší anonym, tentoraz na parfumovanom ružovom papieri s kvietkami:

Vážený pán šéfredaktor!

Vidíte, čo sa stane, keď čiernym dáte zodpovednosť! Biela porota by Padgitta obesila už v súdnej sieni. A teraz nám Najvyšší súd hovorí, že čierni majú učiť naše deti, strážiť naše ulice a kandidovať do verejných funkcií. Nech nás Boh ochraňuje.

Ako šéfredaktor (majiteľ a vydavateľ) som mal pod kontrolou všetko, čo vyšlo v Times. Mohol som tie listy upraviť, nevšímať si ich alebo vybrať tie, ktoré som chcel uverejniť. Listy čitateľov prilievali olej do ohňa a rozčuľovali ľudí, keď išlo o kontroverzné otázky a udalosti. A predávali noviny, lebo inde vyjsť nemohli. Listy každému umožňovali slobodne sa vyjadriť k akejkoľvek téme.

Keď som prečítal tie z prvej vlny, rozhodol som sa neuverejniť nič, čo by ublížilo Miss Callie. Hneval som sa na ľudí, čo si namýšľali, že jej vinou sa porota nedohodla na verdikte a že tým zabránila trestu smrti.

Prečo celé mesto zrazu hádzalo vinu za nepopulárny rozsudok na jedinú černošku v porote? A navyše bez dôkazov? Povedal som si, že zistím, čo sa vlastne odohralo v miestnosti poroty, a hneď som si spomenul na Harryho Rexa. Pravda, v pondelok príde Baggy, ako vždy po opici, a bude predstierať, že vie, prečo sa porota nedohodla. S najväčšou pravdepodobnosťou sa bude mýliť. Ak niekto môže zistiť pravdu, tak je to Harry Rex.

Prišiel Wiley Meek so zásobou najnovších klebiet. Ľudia v kaviarniach zúria. Padgitt už nie je meno, ale nadávka. Všetci nenávidia Luciena Wilbanksa – to nebola žiadna novinka. Šerif Coley môže odísť do dôchodku, nedostane ani päťdesiat hlasov. Dvaja protikandidáti sa už ozývajú a do volieb ostáva iba pol roka.

Hovorilo sa, že jedenásť porotcov hlasovalo za plynovú komoru a jeden bol proti. „Asi tá negerka,“ usúdil ktosi. Vyjadril tým všeobecnú mienku, ktorá v Tea Shoppe panovala okolo siedmej ráno. Šerifov pomocník, čo strážil miestnosť poroty, vraj prezradil známemu známeho, že to bolo šesť hlasov proti šiestim, ale túto verziu clantonské kaviarne odmietli. Námestím sa šírili dve teórie – prvá, Miss Callie všetko zbabrala, lebo je čierna, a druhá, podľa ktorej Padgittovci podplatili dvoch-troch porotcov, presne ako „tú klamársku potvoru“ Lýdiu Vinceovú.

Wileymu sa zdalo, že druhá teória má viac prívržencov ako prvá, aj keď mnohí by ochotne uverili hocičomu. Začalo mi dochádzať, že kaviarenské klebety nemajú veľkú cenu.

V sobotu neskoro popoludní som prešiel cez železničnú trať a pomaly som sa viezol do Lowtownu. Na uliciach bolo živo – deti na bicykloch, pouličný basketbal, preplnené verandy, z otvorených dverí miestnych krčmičiek znela hudba, pred obchodmi stáli smejúci sa muži. Všetci boli vonku, akoby sa rozcvičovali pred náročným sobotňajším večerom. Ľudia mi kývali, zvedavo pozerali a zabávali sa skôr na mojom malom aute ako na mojej bledej pokožke.

Na verande u Miss Callie bolo plno. Sedeli tam Al, Max, Bobby, reverend Thurston Small a pekne oblečený diakon. Esau sa v dome staral sa o svoju ženu. Ráno ju prepustili z nemocnice s tým, že musí bezpodmienečne ostať v posteli aspoň tri dni a nepohnúť prstom. Max ma zaviedol do jej izby.

Sedela v posteli, opierala sa o vankúše a čítala Bibliu. Len čo ma zbadala, žiarivo sa usmiala a povedala: „Pán Traynor, pekné od vás, že ste prišli. Prosím, sadnite si. Esau, nože prines pánu Traynorovi čaj.“ Esau vyskočil ako vždy, keď mu niečo prikázala.

Sadol som si na tvrdú drevenú stoličku pri posteli. Pravdupovediac, Miss Callie podľa mňa vôbec nevyzerala chorá. „Začínam si robiť starosti o obed na budúci štvrtok,“ začal som a obaja sme sa zasmiali.

„Nebojte sa, niečo uvarím,“ povedala.

„V žiadnom prípade. Mám lepší nápad. Postarám sa o jedlo.“

„Neviem prečo, ale teraz si robím starosti ja.“

„Niečo kúpim. Hádam niečo ľahšie, možno sendvič.“

„Sendvič bude fajn,“ povedala a potľapkala ma po kolene. „Moje paradajky už čoskoro dozrejú.“

Prestala ma tľapkať, úsmev jej zmizol z tváre a na chvíľu odvrátila pohľad. „Neodviedli sme dobrú prácu, však, pán Traynor?“ Z jej slov zaznieval smútok a frustrácia.

„Nebol to práve najpopulárnejší verdikt,“ povedal som.

„Ja som to nechcela.“

Trvalo celé roky, kým som sa o rokovaní poroty dozvedel viac. Esau mi neskôr prezradil, že jedenásť porotcov prisahalo na Bibliu, že o svojom rozhodovaní nebudú s nikým hovoriť. Miss Callie odmietla prisahať na Bibliu, ale dala im svoje slovo, že bude strážiť ich tajomstvá.

Nechal som ju odpočívať a vrátil som sa na verandu, kde som niekoľko hodín počúval, ako sa jej synovia a hostia rozprávajú o živote. Sedel som v rohu, popíjal čaj a snažil som sa nevstupovať do ich rozhovoru. Občas som sa započúval do zvukov, ktoré v sobotu večer vydával Lowtown.

Hostia odišli a na verande ostali iba Ruffinovci. Rozhovor sa napokon zvrtol na proces, na rozsudok a na to, čo si o ňom myslia na tejto strane štreky.

„Naozaj sa vyhrážal porote?“ obrátil sa ku mne Max. Porozprával som im, ako to bolo, a Esau ma doplnil, keď bolo treba. Jeho synovia boli rovnako šokovaní ako my, ktorí sme to videli na vlastné oči.

„Vďakabohu, že bude do konca života pod zámkou,“ ozval sa Bobby a ja som nemal srdce povedať im pravdu. Boli takí hrdí na svoju matku.

Mal som po krk procesu. O deviatej som sa rozlúčil a ešte dlho som sa prevážal po Lowtowne. Cítil som sa osamelý a túžil som po Ginger.

V Clantone to vrelo ešte veľa dní. Do redakcie prišlo osemnásť listov, šesť z nich som uverejnil v nasledujúcom vydaní Times. Polovica sa týkala procesu, čo situáciu ešte zhoršilo.

Leto sa pomaly vlieklo a ja som si začal myslieť, že mesto už nikdy neprestane hovoriť o Dannym Padgittovi a Rhode Kassellawovej.

No potom sa na oboch zabudlo. Zo dňa na deň, akoby šibnutím čarovného prútika, sa proces stal minulosťou.

Na oboch stranách železničnej trate mali zrazu celkom iné starosti.

DRUHÁ ČASŤ

.

21

Najvyšší súd rozhodol s okamžitou platnosťou zrušiť duálny školský systém. Už žiadne okoľkovanie, žiadne súdy, žiadne sľuby. Neodkladná integrácia šokovala Clanton aj všetky mestá na Juhu.

Harry Rex priniesol text rozhodnutia a pokúšal sa mi objasniť jeho záludnosti. Nebolo to také zložité. Každá škola v štáte bola povinná bez meškania vypracovať plán desegregácie.

„To vám predá zopár výtlačkov,“ predpovedal Harry Rex s nezapálenou cigarou v ústach.

V meste zvolali niekoľko schôdzí a ja som o nich písal. V polovici júla sa v telocvični strednej školy uskutočnilo verejné zhromaždenie. Zišli sa tam znepokojení rodičia. Pán Walter Sullivan, právny zástupca Times, poskytoval svoje služby aj školskej rade. Väčšinou hovoril on. Volení politici sa radšej skrývali za jeho chrbtom. Išiel rovno k veci a oznámil prítomným, že o šesť týždňov budú školy v okrese Ford plne desegregované.

V černošskej škole na Burley Street sa tiež konala schôdza. Išiel som tam s Baggym a s Wileym Meekom. Pán Sullivan zhromaždeným vysvetlil, čo sa deje. Jeho vystúpenie dva razy prerušil potlesk.

Rozdiel medzi tými schôdzami priam bil do očí. Bieli rodičia sa hnevali, mali strach, mnohé ženy plakali. Prišiel deň, ktorého sa tak veľmi báli. V černošskej škole vládla atmosféra víťazstva. Rodičia boli znepokojení, ale súčasne mali radosť, že ich deti konečne začnú chodiť do lepších škôl. Hoci ich čakala ešte dlhá cesta k vyriešeniu problémov s bývaním, zamestnanosťou a zdravotnou starostlivosťou, integrácia do štátnych škôl znamenala v boji za občianske práva obrovský krok vpred.

Boli tam aj Miss Callie s Esauom, ku ktorým sa susedia správali úctivo. Pred šiestimi rokmi priviedli Ruffinovci Sama do školy pre bielych a predhodili ho levom. Tri roky bol jediným černošským žiakom v triede a rodina za to zaplatila. Teraz sa im zdalo, že to stálo za to. Sam tam nebol, takže som sa nemohol spýtať na jeho názor.

Aj v Prvom baptistickom kostole sa zišli ľudia. Iba belosi, zväčša z vyššej strednej vrstvy. Organizátori sa už dlhšie usilovali získať peniaze na stavbu súkromnej akadémie – a zrazu to bolo dôležitejšie ako predtým. Zišli sa tam skoro všetci lekári, právnici a členovia vidieckych klubov. Ich deti boli zrejme pridobré na to, aby chodili do školy s černochmi.

Rýchlo dali dokopy plán otvoriť triedy v opustenej továrni na južnom okraji mesta. Prenajmú si budovu na rok-dva, kým sa celá záležitosť nevyrieši. Zháňali učiteľov, objednávali učebnice, ale okrem toho, že chceli ujsť pred černochmi, mali jednu veľkú starosť – futbalový tím. Zavše zavládla hystéria, ako keby škola, v ktorej sú tri štvrtiny žiakov bielej pleti, predstavovala pre ich deti vážne nebezpečenstvo.

Písal som siahodlhé správy o týchto stretnutiach, uverejňoval som ich s veľkými titulkami a zistil som, že Harry Rex mal pravdu. Noviny sa predávali. Koncom júla 1970 sme dosiahli náklad päťtisíc, čo bol neuveriteľný obrat. Po prípade vraždy Rhody Kassellawovej a rozruchu okolo desegregácie som začínal chápať, čo mal Nick Diener na mysli, keď mi kedysi v Syracuse povedal: „Dobrý malomestský týždenník neprináša slová, ale peniaze.“

Potreboval som stály prísun správ, ale na to sa v Clantone nedalo spoľahnúť. Keď nebolo o čom písať, uverejnil som rozsiahly článok o najnovšej situácii v Padgittovom odvolaní. Zvyčajne bol na prvej strane a naznačoval, že Danny môže čoskoro opustiť parchmanskú väznicu. Neviem, či to ešte niekoho zaujímalo. Začiatkom augusta som však získal novú tému, keď ma Davey Bigmouth Bass zasvätil do rituálov stredoškolského futbalu.

Wilson Caudle sa o šport nezaujímal, čo by bolo v poriadku, keby všetci obyvatelia Clantonu nežili iba pre piatkové zápasy Cougars. Športové správy dával na poslednú stranu a fotografie uverejňoval len zriedka. Zacítil som peniaze, a tak sa Cougars ocitli na prvej strane.

Moja futbalová kariéra sa skončila v deviatej triede zásluhou sadistického vyslúžilého námorníka, ktorého naša škola z nejakého dôvodu zamestnávala ako trénera. Memphis v auguste pripomína trópy; v takej horúčave by mal byť futbal zakázaný. Behali sme okolo štadióna v plnom výstroji vrátane helmy, bolo vlhko, teplomer ukazoval tridsaťpäť stupňov v tieni a tréner nám odmietol dať vodu. Vedľa futbalového ihriska boli tenisové kurty, a keď som prestal vracať, uvidel som dve dievčatá a dvoch chalanov, ako spokojne udierajú do tenisovej loptičky. Bol to príjemný pohľad, lebo tam boli dievčatá, ale najväčšmi ma upútali veľké fľaše studenej vody, z ktorých sa mohli napiť, kedy chceli.

Skončil som s futbalom a začal sa venovať tenisu a dievčatám, čo som nikdy neoľutoval. V našej škole sa futbalové zápasy hrávali v sobotu popoludní, takže som nebol zasvätený do obradov spojených s piatkovým večerným futbalom.

Stal som sa oneskoreným konvertitom.

Keď sa Cougars zišli na prvom tréningu, Bigmouth a Wiley boli pri tom. Uverejnili sme veľkú fotografiu štyroch hráčov, dvoch bielych a dvoch čiernych, a vedľa nej ďalšiu, na ktorej bol trénerský tím vrátane čierneho asistenta. Bigmouth napísal o družstve, o hráčoch aj o vyhliadkach do budúcnosti veľký článok a to sa tréningy iba začali.

Zaznamenali sme začiatok školského roka, urobili interview so žiakmi, s učiteľmi aj s členmi školskej rady a nasadili sme výrazne pozitívny tón. Po pravde, v Clantone sa neodohrali žiadne rasové nepokoje, ktoré boli na Juhu bežné, keď sa v auguste opäť otvorili školy.

Times priniesli články o roztlieskavačkách, o kapele, o juniorskej lige – jednoducho o všetkom, čo nám napadlo. A, samozrejme, veľa fotografií. Neviem, koľko detí sa vtedy nedostalo na stránky našich novín, ale určite ich nebolo veľa.

Prvý zápas sa hral už tradične proti mestečku Karaway, ktoré bolo síce menšie ako Clanton, ale malo oveľa lepšieho trénera. Sedel som na tribúne vedľa Harryho Rexa a obaja sme kričali do zachrípnutia. Všetky miesta boli vypredané a v obecenstve prevládali belosi.

Napodiv práve tí belosi, čo tak zaťato odmietali černošských žiakov, v piatok večer náhle zmenili názor. V prvej štvrtine prvej hry sa zrodila hviezda, keď Ricky Patterson, drobný čierny chlapec, ktorý vedel lietať, prebehol sedemdesiatdva metrov, len čo sa prvý raz dotkol lopty. Druhý raz prebehol štyridsať metrov a odvtedy, vždy keď mal loptu, diváci vstali a zborovo vykríkli. Šesť týždňov po tom, čo vstúpilo do platnosti rozhodnutie o desegregácii, som na vlastné oči videl, ako malomestskí neznášanliví zadubenci hulákajú ako šialení a radostne vyskakujú zakaždým, keď sa Ricky dostal k lopte.

Clanton vyhral 34:30, bolo to tesné víťazstvo a naša reportáž nevynechala ani jeden detail. Celá prvá strana bola o futbale. Okamžite sme rozbehli súťaž o najlepšieho hráča týždňa; hlavná cena bola spojená s odmenou 100 dolárov, ktoré mali ísť na akýsi vzdelávací fond. Ricky bol náš prvý ocenený, takže sme s ním urobili ďalšie interview a uverejnili ďalšie fotografie.

Keď Clanton vyhral prvé štyri zápasy, Times boli pri tom. Náš náklad sa vyšplhal na päťtisícpäťsto výtlačkov.

V jeden horúci deň začiatkom septembra som kráčal po námestí, išiel som z redakcie do banky. Mal som na sebe to, čo vždy – vyblednuté džínsy, pokrčenú bavlnenú košeľu s vyhrnutými rukávmi, mokasíny naboso. Vtedy som mal dvadsaťštyri rokov, a keďže som bol majiteľom podniku, v myšlienkach som sa pomaly odvracal od školy smerom k budúcej kariére. Veľmi pomaly. Ešte vždy som nosil dlhé vlasy a obliekal sa ako študent. Nerozmýšľal som nad tým, čo mám na sebe a akým dojmom pôsobím na svoje okolie.

Ostatní neboli takí ľahostajní.

Pán Mitlo ma chytil na chodníku a rýchlo ma vtiahol do svojho malého krajčírstva. „Čakám na vás,“ povedal s výrazným cudzím prízvukom, ktorý bol v Clantone zriedkavý. Pán Mitlo bol Maďar, údajne ušiel z Európy za dramatických okolností a zanechal po sebe niekoľko detí. Chystal som sa o ňom napísať, len čo sa skončí futbalová sezóna.

„Pozrite sa na seba!“ povedal pohŕdavo, keď som zastal pri vešiaku s opaskami. Ale usmieval sa a človek ľahko prepáči cudzincom necitlivosť, ktorú mohol spôsobiť nesprávny preklad.

Tak som sa na seba pozrel, ibaže som vôbec nechápal, v čom je problém.

Vysvitlo, že problémov je veľa. „Ste predsa profesionál,“ vyhlásil pán Mitlo. „V tomto meste máte dôležité postavenie – a obliekate sa ako, nuž…“ Poškrabkal sa na brade a hľadal primerane urážlivé slovo.

Snažil som sa pomôcť. „Ako študent.“

„Nie,“ povedal a vrtel pritom ukazovákom, akoby chcel zdôrazniť, že ani študent nevyzerá tak hrozne. Potom pokračoval.

„Ste výnimočný – koľko ľudí vlastní noviny? Máte vzdelanie a to je v týchto končinách vzácne. A pochádzate zo Severu! Ste síce mladý, ale nemali by ste pôsobiť takým, ehm, nedospelým dojmom. Musíme s vami niečo urobiť.“

Dali sme sa do práce. Nemal som na výber. Pán Mitlo pravidelne inzeroval v našich novinách, takže som ho nemohol poslať do hája. Okrem toho mal svojím spôsobom pravdu. Študentské časy boli nenávratne preč, revolúcia sa skončila. Podarilo sa mi uniknúť Vietnamu, prežiť šesťdesiate roky aj univerzitu, a hoci som ešte nebol pripravený založiť si rodinu, začínal som vnímať svoj vek.

„Musíte nosiť obleky,“ rozhodol pán Mitlo, prezerajúc šatstvo na vešiakoch. Pán Mitlo bol známy tým, že prišiel k prezidentovi banky a pred všetkými komentoval nevhodnú kombináciu obleku s košeľou a fádnou kravatou. S Harrym Rexom sa nemali príliš v láske.

Lenže ja som nebol ochotný začať nosiť sivé dvojradové obleky. Zrazu vytiahol svetlomodrý pásikavý oblek z ľahkej látky, bielu košeľu a medzi kravatami objavil motýlik s červenými a zlatými pásikmi. „Skúsime toto,“ povedal, keď bol hotový s výberom. „Nech sa páči,“ ukázal smerom ku skúšobnej kabínke. Chvalabohu, obchod bol vtedy prázdny. Nemal som na výber.

Motýlik som si nevedel uviazať. Mitlo to urobil raz-dva. „Oveľa lepšie,“ usúdil, spokojne si prezerajúc hotové dielo. Dlho som sa na seba díval do zrkadla. Nebol som si istý, ale musel som uznať, že je to zmena. Dodávalo mi to charakter a individualitu.

Či som chcel, alebo nechcel, oblek bol môj. Bolo mi jasné, že si ho musím obliecť aspoň raz.

Lenže to nebolo všetko. Pán Mitlo našiel biely klobúk z panamy, ktorý sa na mojej strapatej hlave celkom dobre vynímal. Trochu ho posunul, zastrčil mi prameň vlasov za ucho a zašomral: „Priveľa vlasov. Ste profesionál. Dajte sa ostrihať.“

Potom mi upravil nohavice a sako, vyžehlil košeľu a druhý deň som si šiel vyzdvihnúť svoje nové oblečenie. Mal som v úmysle odniesť ho domov, počkať si na deň, keď v meste nebude priveľa ľudí, a obliecť si ho. Chcel som ísť rovno k Mitlovi, aby sa mohol pokochať pohľadom na svoj výtvor.

On mal iné plány. Najprv som si musel oblek vyskúšať a potom chcel, aby som sa v ňom poprechádzal po námestí.

„Ale ja sa ponáhľam,“ povedal som. Práve zasadal ekvitný súd a v meste bolo dosť rušno.

„Trvám na tom,“ vyhlásil pán Mitlo dramaticky a kýval pritom ukazovákom, akoby chcel povedať, že sa nemieni so mnou dohadovať.

Napravil mi klobúk, do úst vopchal dlhú čiernu cigaru a pripálil mi. „Vyzeráte impozantne,“ povedal hrdo. „Ako sa patrí na jediného vydavateľa v meste. A teraz už choďte.“

Spočiatku ma nikto nespoznal. Dvaja farmári pred obchodom s krmivom mi síce venovali letmý pohľad, ale ani mne sa nepáčilo, ako sú oblečení. S cigarou som si pripadal ako Harry Rex. Ibaže tá moja bola zapálená a veľmi silná. Prebehol som okolo jeho kancelárie. Pani Gladys Wilkinsová viedla manželovu poisťovaciu agentúru. Mala okolo štyridsiatky, bola pekná a vždy elegantne oblečená. Keď ma zbadala, okamžite zastala a povedala: „Pozrime sa, veď to je Willie Traynor. Vyzeráte veľmi dôstojne.“

„Ďakujem.“

„Pripomínate mi Marka Twaina.“

Kráčal som ďalej a už som sa cítil trochu lepšie. Dve sekretárky sa za mnou obzreli. „Ten motýlik je úchvatný!“ zvolala jedna z nich. Pani Clare Ruth Seagravesová ma zastavila a donekonečna rozprávala o niečom, čo som napísal pred niekoľkými mesiacmi a dávno som na to zabudol. Kým hovorila, pozorne si prezrela môj oblek, motýlik, klobúk a dokonca jej neprekážala ani moja cigara. „Pristane vám to, pán Traynor,“ povedala napokon nesmelo. Vykračoval som po námestí čoraz pomalším tempom a v duchu som musel dať pánu Mitlovi za pravdu. Bol som profesionál, vydavateľ a dôležitá osoba v Clantone, hoci som si tak nepripadal, takže môj nový imidž bol celkom namieste.

Len si musím kúpiť ľahšie cigary, vravel som si. Kým som obišiel námestie, krútila sa mi hlava a musel som si sadnúť.

Pán Mitlo mi objednal ďalší modrý oblek a dva svetlosivé. Rozhodol, že nebudem chodiť v tmavom ako právnici a bankári, ale iba vo svetlých ľahkých oblekoch s miernym náznakom nekonvenčnosti. Osobne mi vybral zopár jedinečných motýlikov a objednal látky na jeseň a zimu.

Behom mesiaca si Clanton zvykol na novú postavu. Ľudia si ma všímali, najmä príslušníčky opačného pohlavia. Harry Rex sa mi vysmial, ale jeho oblečenie bolo komickejšie.

Dámam som sa páčil.

22

Na konci septembra sme mali dve významné úmrtia. Pán Wilson Caudle zomrel doma, celkom sám, v spálni, z ktorej nevyšiel odo dňa, keď opustil redakciu Times. Zvláštne, že som sa s ním za posledných šesť mesiacov ani raz nerozprával, ale nemal som čas o tom rozmýšľať. Rozhodne som nepotreboval jeho rady. Najsmutnejšie bolo, že som nepoznal nikoho, kto by sa s ním za posledného pol roka bol rozprával.

Umrel vo štvrtok a pohreb sa konal v sobotu. V piatok som odbehol k pánu Mitlovi a dlho sme sedeli a zvažovali, čo si má človek v mojom postavení obliecť na pohreb. On trval na čiernom obleku a mal k nemu úžasný motýlik. Úzky, s čiernymi a bordovými pásikmi, veľmi dôstojný, veľmi konzervatívny, a keď mi ho uviazal, musel som uznať, že je dokonalý. Zo svojej osobnej zbierky vybral čierny plstený klobúk a slávnostne mi ho požičal na pohreb. Často hovorieval, aká je to škoda, že americkí muži prestali nosiť klobúky.

Celkom nakoniec mi podal lesklú čiernu paličku. Nechápavo som naňho pozeral. „Nepotrebujem palicu,“ ohradil som sa. Pripadalo mi to trápne.

„To je špacírka,“ vysvetlil.

„Aký je v tom rozdiel?“

Pán Mitlo vzápätí obšírne zhodnotil význam špacírky v histórii európskej pánskej módy. Hovoril zanietene a čím bol vzrušenejší, tým mal výraznejší prízvuk, takže som mu prestával rozumieť. Radšej som si paličku zobral, aby som ho zastavil.

Na druhý deň, keď som vošiel do metodistického kostola, kde sa konal Spotov pohreb, všetky ženy na mne išli nechať oči. Aj niektorí muži, ale tých skôr zaujímalo, načo, dofrasa, mám čierny klobúk a paličku. Bankár Stan Atcavage, ktorý sedel za mnou, šeptom utrúsil: „Možno nám niečo zaspieva a zatancuje.“

„Zase bol u Mitla,“ odpovedal ktosi.

Náhodou som paličkou zavadil o lavicu a všetci sa obzreli. Netušil som, čo sa robí s palicou na pohrebe. Tak som ju držal medzi nohami a klobúk som si položil do lona. Zistil som, že nie je ľahké udržať si imidž. Potom som sa rozhliadol a zbadal pána Mitla. Žiarivo sa na mňa usmieval.

Zbor začal spievať Amazing Grace a v kostole zavládla smútočná nálada. Reverend Clinkscale predniesol životopis pána Caudla – narodil sa v roku 1896 ako jediný syn Emmy Caudlovej, bol vdovec, deti nemal, bojoval v prvej svetovej vojne a vyše päťdesiat rokov bol šéfredaktorom nášho okresného týždenníka. Spotove nekrológy boli umelecké diela, ktorými si vyslúžil nehynúcu slávu.

Reverend ešte chvíľu rozprával, potom jeho monotónnu reč vystriedala speváčka. Od príchodu do Clantonu to bol štvrtý pohreb, na ktorom som sa zúčastnil. Predtým som nebol na žiadnom, s výnimkou matkinho. Lenže v malom meste je pohreb spoločenská udalosť a často som počul také perly, ako: „To bol krásny pohreb.“ – „Dovidenia, stretneme sa na pohrebe.“ – a moja najobľúbenejšia – „Určite by sa jej to páčilo.“

„Ona“ bola, samozrejme, zosnulá.

Ľudia si brali voľno z práce a obliekali sa do sviatočného. Kto nechodil na pohreby, bol čudný. A keďže som mal na konte dosť čudáctiev, zaumienil som si, že mŕtvym budem preukazovať náležitú úctu.

K druhému úmrtiu došlo ešte tej noci, a keď som sa o ňom v pondelok dozvedel, okamžite som sa vrátil do svojho bytu po revolver.

Malcolma Vincea dvakrát strelili do hlavy, práve keď vychádzal z krčmičky v odľahlej časti okresu Tishomingo. V Tishominguplatil „suchý zákon“, takže ilegálna krčma musela byť ukrytá ďaleko od civilizácie.

Vraždu nikto nevidel. Malcolm popíjal pivo a hral biliard, správal sa slušne a nerobil problémy. Dvaja jeho známi polícii povedali, že Malcolm strávil v krčme asi tri hodiny a o jedenástej v noci sám odišiel. Mal dobrú náladu, ale nebol opitý. Rozlúčil sa s nimi, vyšiel von a vzápätí sa ozvala streľba. Boli si takmer istí, že Malcolm nebol ozbrojený.

Krčma bola na konci prašnej cesty; asi pol kilometra od nej stál strážca s brokovnicou. Jeho úlohou bolo upozorniť majiteľa, keby sa náhodou objavili policajti alebo iné nevítané osoby. Územie Tishominga totiž ležalo na štátnej hranici a v minulosti sa tam tradične odohrávali bitky s alabamskými gaunermi. Krčmy boli obľúbené miesta na vybavovanie účtov. Strážca počul výstrely, čo zabili Malcolma, a bol si istý, že z miesta činu neodišlo žiadne auto. Akékoľvek vozidlo by totiž muselo prejsť okolo neho.

Ten, kto zabil Malcolma, musel prísť pešo cez les. Zhováral som sa s tishomingským šerifom. Podľa jeho názoru ktosi Malcolma sledoval. Rozhodne nešlo o obyčajnú krčmovú záležitosť.

„Nenapadá vám, kto to mohol byt?“ spýtal som sa dúfajúc, že Malcolm mal nepriateľov dve hodiny cesty odtiaľ.

„Kdeže. Pán Vince tu býval iba krátko.“

Dva dni som nosil zbraň vo vrecku, ale potom ma to prestalo baviť. Ak sa Padgittovci rozhodli zniesť zo sveta mňa, niektorého porotcu, sudcu Loopusa či Ernieho Gaddisa, jednoducho kohokoľvek, kto sa podľa nich zaslúžil o to, že Dannyho poslali za mreže, nikto im v tom nemohol zabrániť.

Ďalšie číslo týždenníka bolo venované pánu Wilsonovi Caudlovi. Povyberal som z archívov staré fotografie a dal ich na prvú stranu. Uverejnili sme historky a svedectvá jeho spoluobčanov a veľa platených kondolencií od priateľov. Dal som dokopy všetko, čo som o ňom napísal, a vznikol z toho azda najdlhší nekrológ v histórii Times.

Spot si to zaslúžil.

Pokiaľ išlo o správu o Malcolmovi Vinceovi, nevedel som, čo s ňou. Keďže nemal v okrese Ford trvalé bydlisko, nemal veľmi nárok na nekrológ. Ale v tomto smere sme boli dosť pružní. Aj keď sa významný obyvateľ odsťahoval za hranice okresu, napísali sme o ňom nekrológ, ale predovšetkým sme museli mať o čom písať. Človek, ktorý tadiaľto iba prešiel, nemal tu rodinu ani sa nijako nezaslúžil o rozvoj okresu, na to nárok nemal. A to bol prípad Malcolma Vincea.

Padgittovcom by sa hodilo, keby som bol Malcolmov príbeh nafúkol, všetci by z nich mali ešte väčší strach. Zase by nás zastrašili. (Tí, čo počuli o vražde, nepochybovali o tom, že to bola práca Padgittovcov.)

Ale keby som príbeh ignoroval, cítil by som sa ako zbabelec, ktorý sa chce vyhnúť novinárskej zodpovednosti. Baggy povedal, že je to materiál na prvú stranu, ale tam sa už nič nezmestilo, keď som dokončil rozlúčku s pánom Caudlom. Nakoniec som ho dal na tretiu stranu s titulkom PADGITTOV SVEDOK ZAVRAŽDENÝ V OKRESE TISHOMINGO. Najprv som mal pripravený iný titulok: MALCOLMA VINCEA ZAVRAŽDILI V OKRESE TISHOMINGO, ale Baggy trval na tom, že treba použiť meno Padgitt v jednom riadku so slovom „zavraždený“. Správa mala tristo slov.

Odviezol som sa do Corinthu a trocha som vyzvedal. Harry Rex mi dal meno Malcolmovho rozvodového právnika, volal sa Pud Perryman. Jeho kancelária sa nachádzala na Main Street medzi holičstvom a čínskym krajčírstvom, a keď som otvoril dvere, bolo mi jasné, že pán Perryman je azda najneúspešnejší právnik, akého som poznal. Páchlo tam prehratými prípadmi, nespokojnými klientmi a nezaplatenými účtami. Koberec bol zodratý a fľakatý, nábytok pamätal päťdesiate roky. Vo vzduchu sa vznášal starý aj čerstvý cigaretový dym.

Ani pán Perryman nejavil známky prosperity. Mohol mať štyridsaťpäť rokov, bol bruchatý, neupravený, neoholený a mal červené oči. Zjavne sa spamätával z opice. Informoval ma, že robí rozvody a nehnuteľnosti, čo ma zrejme malo ohúriť. Buď si účtoval málo, alebo priťahoval klientov, ktorí nemali čo predávať.

Malcolma videl naposledy pred mesiacom, povedal, kým v neporiadku na stole hľadal spis. Žiadosť o rozvod zatiaľ nebola podaná. Snaha dohodnúť sa s Lydiiným právnikom nikam neviedla. „Opustila hniezdo,“ dodal.

„Prosím?“

„Ušla. Po tom procese sa zbalila a odcestovala. Vzala decko a zmizla.“

Bolo mi jedno, čo sa stalo s Lýdiou. Oveľa viac ma zaujímalo, kto zastrelil Malcolma. Pud mal niekoľko teórií, ale tie sa po niekoľkých presne cielených otázkach rozplynuli. Pripomínal mi Baggyho – bol to obyčajný zberateľ klebiet zo súdu, ktorý, ak v priebehu hodiny nepočul novú klebetu, pokojne si ju vymyslel.

Lýdia nemala milencov ani bratov, ani nikoho iného, kto by chcel zastreliť Malcolma v súvislosti s rozvodom. Žiadny rozvod sa nekonal. Problémy sa ani len nezačali.

Pán Perryman na mňa robil dojem človeka, ktorý rád veľa rozpráva a často klame, ale o spisy sa veľmi nestará. Bol som v jeho kancelárii hodinu, a keď sa mi podarilo odísť, vybehol som von nadýchať sa čerstvého vzduchu.

Po polhodinovej jazde som prišiel do Iuky, sídla okresu Tishomingo, kde som našiel šerifa Spinnera práve včas, aby som ho pozval na obed. Pri grilovanom kurčati v preplnenej reštaurácii mi porozprával, čo je nové v prípade vraždy Malcolma Vincea. Páchateľ zrejme dobre poznal okolie. Nenašlo sa nič – nijaké stopy, nijaké nábojnice, skrátka nič. Vražedná zbraň bola Magnum štyridsaťštvorka a dva výstrely prakticky odstrelili Malcolmovi hlavu. Vytiahol služobný revolver a podal mi ho. „Toto je štyridsaťštvorka,“ povedal. Zbraň vážila dvakrát toľko ako moja. Prestalo mi chutiť.

Hovorili so všetkými, čo ho poznali. Malcolm tam býval iba päť mesiacov. Nemal záznam v registri trestov, nikdy nebol zatknutý, nebil sa, nehral kocky, nerobil výtržnosti, neopíjal sa. Raz za týždeň išiel do krčmy, zahral si biliard, dal si pivo a nikdy ani len nezvýšil hlas. Nemal žiadne nesplatené pôžičky alebo účty. Nijaké tajné známosti, nijakí žiarliví manželia.

„Neviem nájsť motív,“ povedal šerif. „Nemá to žiadnu logiku.“

Porozprával som mu o Malcolmovej svedeckej výpovedi v procese s Padgittom aj o tom, ako sa Danny vyhrážal porote. Šerif pozorne počúval a potom akoby stratil reč. Mal som dojem, že chce zostať v okrese Tishomingo a vyhnúť sa Padgittovcom.

„To by mohol byť motív, ktorý hľadáte,“ povedal som na záver.

„Pomsta?“

„Pravdaže. Sú to nebezpeční ľudia.“

„Hej, počul som o nich. Dobreže sme neboli v tej porote, čo?“

Na spiatočnej ceste do Clantonu som stále videl, ako sa tváril, keď to povedal. Sebavedomie ozbrojeného muža zákona sa kamsi vytratilo. Spinner bol naozaj rád, že je tak ďaleko a že nemá do činenia s Padgittovcami.

Jeho vyšetrovanie sa dostalo do slepej uličky. Prípad sa uzavrel.

23

Jediný žid v Clantone bol pán Harvey Kohn, čulý drobný mužíček, ktorý už desiatky rokov predával dámske topánky a kabelky. Obchod mal na námestí hneď vedľa Sullivanovej právnickej firmy v rade domov, ktoré kúpil v čase hospodárskej krízy. Bol vdovec a deti po skončení strednej školy ušli z Clantonu. Raz za mesiac sa pán Kohn odviezol do Tupela, aby sa pomodlil v synagóge.

Kohnove topánky neboli práve najlacnejšie, čo v malom meste mohlo spôsobiť problémy. Bohatých dám v Clantone nebolo veľa a tie nakupovali v Memphise, kde mohli zaplatiť vyššie ceny, aby mali doma o čom rozprávať. Pán Kohn, v snahe zvýšiť atraktívnosť svojich topánok, spočiatku nasadil šokujúco vysoké ceny a zakrátko ich výrazne znížil. Dámy mali na výber, o ktorej cene chcú hovoriť, keď sa budú chváliť svojimi nákupmi.

Obchod viedol sám, otváral zavčasu a zostával až do večera; zvyčajne mu pomáhal študent, zamestnaný na čiastočný úväzok. Dva roky predtým, ako som prišiel do Clantonu, zamestnal šestnásťročného černošského chlapca menom Sam Ruffin, ktorý vybaľoval a ukladal tovar, upratoval a dvíhal telefón. Sam bol bystrý a pracovitý. Navyše bol zdvorilý, mal slušné vystupovanie a pekne sa obliekal. Zakrátko si získal dôveru pána Kohna do takej miery, že mu zveroval vedenie obchodu, vždy keď sa išiel domov najesť a trochu si zdriemnuť.

Jedného dňa okolo poludnia zavítala do obchodu istá Iris Durantová a našla tam Sama samého. Štyridsaťjedenročná Iris mala dvoch synov, tínedžerov, jeden chodil so Samom do triedy.

Bola celkom atraktívna, rada flirtovala, nosila minisukne a u pána Kohna si vyberala z exotickejších modelov topánok. Vyskúšala si zo dvadsať párov, nič nekúpila, ale zdržala sa dosť dlho. Sam sa v topánkach vyznal a k jej nohám sa správal citlivo.

Na druhý deň sa vrátila v tom istom čase, tentoraz v ešte kratšej sukni a výraznejšie namaľovaná. Bosá zviedla Sama na stole pána Kohna v maličkej kancelárii za pokladňou. Tak sa začala búrlivá ľúbostná aféra, ktorá obom zmenila život.

Iris chodila kupovať topánky niekoľko ráz do týždňa. Sam im našiel pohodlnejšie miesto na starej pohovke na prvom poschodí. Na pätnásť minút zamkol obchod, pozhasínal svetlá a ponáhľal sa hore.

Irisin manžel bol seržant mississippskej dopravnej polície. Množstvo nových topánok v manželkinom šatníku v ňom vzbudilo podozrenie. Podozrenie patrilo k životu s Iris.

Najal si Harryho Rexa, aby celú vec vyšetril. Aj dieťa by bolo prichytilo neopatrných milencov. Tri dni po sebe vošla Iris do Kohnovho obchodu vždy v rovnakom čase; tri dni po sebe Sam chytro zamkol vchodové dvere, obzerajúc sa na všetky strany; tri dni po sebe sa zhasli svetlá a tak ďalej. Na štvrtý deň sa Harry Rex a Rafe skryli v zadnej časti obchodu. Zhora bolo počuť zvuky. Rafe vrazil do hniezdočka lásky a za päť sekúnd získal dosť dôkazov, aby oboch usvedčil.

O hodinu pán Kohn vyhodil Sama. Harry Rex ešte popoludní podal žiadosť o rozvod. Neskôr Iris prijali do nemocnice s reznými ranami, odreninami a zlomeným nosom. Manžel ju päsťami zmlátil do bezvedomia. Po zotmení zaklopali u Ruffinovcov v Lowtowne traja uniformovaní policajti. Vysvetlili Samovým rodičom, že ho hľadá polícia v súvislosti s nejasným obvinením zo sprenevery v obchode pána Kohna. Ak ho odsúdia, môže ísť na dvadsať rokov do väzenia. Okrem toho povedali, mimo záznamu, samozrejme, že Sama prichytili pri sexuálnom styku s vydatou beloškou a že na jeho hlavu je vypísaná odmena. Päťtisíc dolárov.

Iris odišla z mesta s hanbou, rozvedená, bez detí a plná strachu.

Pokiaľ ide o Samov príbeh, počul som viac verzií. Keď som prišiel do Clantonu, bola to síce stará historka, ale stále dosť senzačná, takže na ňu občas prišla reč. Bieli muži na Juhu síce mávali čierne milenky, ale Samov prípad bol prvý, v ktorom biela žena prekročila neviditeľnú deliacu čiaru medzi rasami.

Tú historku mi rozprával Baggy. Harry Rex takmer všetko potvrdil.

Miss Callie o tom nechcela hovoriť. Sam bol jej najmladší a nemohol sa vrátiť domov. Ušiel, nedokončil strednú školu a posledné dva roky býval u svojich bratov a sestier. A zrazu mi zavolal.

Išiel som na súd a prehrabával sa v starých spisoch. Nenašiel som nijaký záznam o obvinení vznesenom proti Samovi Ruffinovi. Spýtal som sa šerifa Coleyho, či má naňho platný zatykač. Vyhol sa odpovedi a chcel vedieť, prečo snorím okolo starého prípadu. Spýtal som sa, či Sama zatknú, ak sa vráti domov. Zase som nedostal priamu odpoveď. „Dávajte si pozor, pán Traynor,“ varoval ma, ale viac mi nepovedal.

Zašiel som za Harrym Rexom a zaujímal sa o legendárnu odmenu, vypísanú na Samovu hlavu. Opísal mi svojho klienta seržanta Duranta ako bývalého príslušníka námornej pechoty, skúseného strelca, ktorý má doma slušnú zbierku zbraní, ako ambiciózneho policajta, čo nevie prežiť Irisinu neveru a myslí si, že jediným čestným riešením je zabiť jej milenca. Najprv chcel zabiť Iris, ale nemal chuť ísť do väzenia. Zdalo sa mu bezpečnejšie zabiť čierneho chlapca. Porota by to určite pochopila.

„A chce to spraviť sám,“ pokračoval Harry Rex. „Ušetrí päťtisíc.“

Rozprával mi to s veľkým potešením, ale potom sa priznal, že svojho klienta už rok a pol nevidel a že si nie je istý, či sa pán Durant znova neoženil.

Vo štvrtok napoludnie sme si sadli k stolu na verande a poďakovali Bohu za chutné jedlo, ktoré sme mali pred sebou. Esau bol v práci.

V lete sme mali veľa vegetariánskych obedov, ako v záhrade postupne dozrievala zelenina. Červené a žlté paradajky, uhorky a cibuľky v octe, bielu fazuľu, zelenú fazuľku, hrášok, okru, tekvicu, varené zemiaky, kukuricu – a k tomu vždy horúci kukuričný chlieb. Keď sa trochu ochladilo a lístie začalo žltnúť, Miss Callie začala variť výdatnejšie jedlá – dusenú kačku, dusenú jahňacinu, červenú fazuľu s ryžou a klobásou a osvedčenú hovädziu roštenku.

V ten deň sme mali kačku a knedle. Jedol som pomaly, Miss Callie ma k tomu stále nabádala. Zjedol som asi polovicu, keď som sa odhodlal povedať: „Miss Callie, volal mi Sam.“

Zarazila sa, prehltla a potom sa spýtala: „Ako sa má?“

„Dobre. Chcel by na Vianoce prísť domov, vraj tu budú všetci, chce byť pri tom.“

„Viete, kde je?“

„A vy?“

„Nie.“

„Je v Memphise. Zajtra sa tam stretneme.“

„Prečo sa máte stretnúť so Samom?“ spýtala sa podozrievavo.

„Potrebuje pomoc. Max a Bobby mu povedali o našom priateľstve. Sam si myslí, že som jediný beloch, ktorému sa dá dôverovat.

„Môže to byť nebezpečné,“ povedala.

„Pre koho?“

„Pre obidvoch.“

Lekára znepokojovala jej nadváha. Občas aj ju, ale nie vždy. Ťažšie jedlá, najmä mäso a knedle, jedla pomaly a nakladala si malé porcie. Správy o Samovi však spôsobili, že prestala jesť. Poskladala obrúsok a začala rozprávať.

Sam odcestoval z Clantonu uprostred noci autobusom Greyhound, ktorý išiel do Memphisu. Odtiaľ zavolal Callie a Esauovi. Na druhý deň mu priateľ priviezol peniaze a šatstvo. Keď sa po meste rozšírila historka o Iris, Callie a Esau boli presvedčení, že policajti chcú ich najmladšieho syna zavraždiť. Vo dne v noci prechádzali okolo ich domu hliadkové vozy. Mali zopár anonymných telefonátov plných vyhrážok a nadávok.

Pán Kohn podal oznámenie na súd. Dátum predbežného vypočúvania prešiel, ale Sam sa neobjavil. Miss Callie nikdy nevidela oficiálne obvinenie, ale ani si nebola istá, ako také obvinenie vyzerá.

Keďže Memphis bol príliš blízko, Sam odišiel do Milwaukee a niekoľko mesiacov sa skrýval u Bobbyho. A takto to ide už dva roky – sťahuje sa od jedného súrodenca k ďalšiemu, cestuje iba v noci a stále sa bojí, že ho chytia. Staršie deti volajú domov často a každý týždeň jej píšu, ale o Samovi sa nezmieňujú, majú strach. Čo ak niekto načúva.

„Nebolo správne zapliesť sa s tou ženou,“ povedala Miss Callie a napila sa čaju. Pokazil som jej obed, ale sebe nie. „Ale bol taký mladý. On ju nezviedol.“

Na druhý deň som sa stal neoficiálnou spojkou medzi Samom Ruffinom a jeho rodičmi.

Stretli sme sa v kaviarni nákupného centra v južnej časti Memphisu. Pol hodiny ma pozoroval z diaľky, potom sa náhle zjavil a sadol si oproti mne. Za dva roky na úteku sa všeličo naučil.

Na chlapčenskej tvári bolo vidieť známky stresu, spôsobeného neistým životom. Zo zvyku sa ustavične obzeral na všetky strany. Usiloval sa mi hľadieť do očí, ale dlhšie ako pár sekúnd nevydržal. Neprekvapilo ma, že rozpráva tichým hlasom, zreteľne a veľmi zdvorilo. Bol mi vďačný, že som sa podujal zistiť, ako by sa mu dalo pomôcť.

Ďakoval mi za láskavosť a priateľstvo, ktoré som prejavoval jeho matke. Bobby mu ukázal články v Times. Rozprávali sme sa o jeho súrodencoch, o jeho cestách – z kalifornskej univerzity na Duke, potom do Toleda a Grinnellu v Iowe. Už to dlho nevydrží. Chce dať do poriadku tú nepríjemnú záležitosť doma a konečne viesť normálny život. V Milwaukee dokončil strednú školu a chcel by študovať právo. Ale nemôže, pokiaľ bude žiť ako štvanec.

„Viete, som pod veľkým tlakom,“ poznamenal. „Sedem bratov a sestier – a všetci majú doktorát.“

Opísal som mu svoje bezvýsledné pátranie po oficiálne vznesenom obvinení, rozhovor so šerifom Coleym, zopakoval som, čo mi Harry Rex povedal v súvislosti s momentálnou náladou pána Duranta. Sam mi poďakoval za informáciu aj za ochotu osobne sa angažovať.

„Zatknutie ti nehrozí,“ ubezpečil som ho. „Ale nedá sa vylúčiť, že ťa trafí guľka.“

„Radšej by som sa dal zatknúť.“

„Aj ja.“

„Je to zúrivý chlap,“ vyjadril sa Sam o pánu Durantovi. Nasledoval príbeh, v ktorom chýbali isté podrobnosti. Iris teraz žije v Memphise. Sam je s ňou v kontakte. Porozprávala mu hrozné veci o bývalom manželovi a synoch, ktorí sa jej stále vyhrážajú. Nesmie sa ani len priblížiť k hraniciam okresu Ford. Možno jej ide o život. Chlapci ustavične opakujú, že ju nenávidia a nikdy viac ju nechcú vidieť.

Iris je zlomená žena, trápia ju výčitky svedomia, až sa z toho nervovo zrútila.

„A je to moja vina,“ povedal Sam. „Mal som predsa inú výchovu.“

Rozprávali sme sa asi hodinu a sľúbili sme si, že sa opäť stretneme o dva týždne. Podal mi dva hrubé listy, ktoré napísal rodičom, a potom sme sa rozlúčili. Keď sa stratil v dave nakupujúcich, pýtal som sa sám seba, kde sa ten osemnásťročný chlapec ukrýva? Ako cestuje? Ako prežíva deň za dňom? Sam nepatril k deťom z ulice, ktoré vedia používať rozum aj päste.

Povedal som Harrymu Rexovi o stretnutí v Memphise. Chcel som nejako presvedčiť pána Duranta, aby dal Samovi pokoj.

Keďže som žil v domnení, že na Padgittovom ostrove sa moje meno ocitlo na zozname nepríliš obľúbených osôb, rozhodne som netúžil po tom, aby sa objavilo na ďalšom zozname. Zaviazal som Harryho Rexa mlčanlivosťou a veril som, že ma ochráni v najnovšej úlohe prostredníka.

Sam bol ochotný odísť z okresu Ford niekam na Sever, zložiť maturitné skúšky, vyštudovať právo a ostať tam možno aj do konca svojho života. Chlapec nechcel nič iné, ako vidieť rodičov, občas zájsť do Clantonu a žiť tak, aby sa nemusel stále obzerať cez plece.

Harrymu Rexovi to bolo jedno a nemienil sa do toho miešať. Sľúbil mi, že sa pozhovára s pánom Durantom, ale nebol príliš optimistický. „Je to hnusný hajzel,“ zopakoval viac ráz.

24

Začiatkom decembra som znova zašiel do Iuky navštíviť šerifa Spinnera. Neprekvapilo ma, keď som sa dozvedel, že vyšetrovanie vraždy Malcolma Vincea neprinieslo nič nové. Spinner viackrát zopakoval, že išlo o „čistú prácu“ – ostalo iba mŕtve telo a dve gulky, ktoré sa prakticky nedali vystopovať. Jeho chlapi vypočuli všetkých priateľov, známych a spolupracovníkov, no nikto nevedel, prečo sa Malcolmov život skončil násilnou smrťou.

Spinner sa rozprával aj so šerifom Mackeym Donom Coleym, ktorý, samozrejme, vyjadril pochybnosť, že by vražda nejako súvisela s Padgittovým prípadom. Mal som dojem, že tí dvaja sa kedysi poznali, a celkom sa mi uľavilo, keď Spinner povedal: „Starý Coley by nechytil ani neopatrného chodca na Main Street.“

Nahlas som sa zasmial a povzbudivo dodal: „Hej, on a Padgittovci spolu paktujú už dlho.“

„Vravel som mu, že ste tu boli vyzvedať. A on povedal: ‚Tomu chlapcovi raz niekto ublíži.‘ Myslel som, že by ste to mali vedieť.“

„Ďakujem,“ povedal som. „Ja a pán Coley máme na vec rozdielne názory.“

„O pár mesiacov sú voľby.“

„Áno. Počul som, že Coley má dvoch či troch protivníkov.“

„Stačí jeden.“

Opäť sľúbil, že zavolá, keby sa objavilo niečo nové, ale obaja sme vedeli, že sa to nestane. Z Iuky som zamieril do Memphisu.

Seržanta Duranta potešilo, že jeho hrozby ešte vždy visia nad hlavou Sama Ruffina. Harry Rex mu povedal, že chlapec je stále na úteku, ale rád by prišiel domov pozrieť mamu.

Durant sa neoženil. Bol dosť osamelý, zatrpknutý a zahanbený manželkinou ľúbostnou aférou. Vyrútil sa na Harryho Rexa s tým, že má zničený život, a čo je horšie, jeho synovia sú stále terčom posmechu a urážok pre to, čo urobila ich matka. Biele decká im nedajú pokoj. Ich noví čierni spolužiaci na clantonskej strednej sa tvária povýšenecky a trúsia vtipné poznámky.

Obaja chlapci boli vynikajúci strelci a nadšení poľovníci a všetci traja Durantovci prisahali, že pri najbližšej príležitosti vystrelia Samovi mozog z hlavy. Vedeli, kde v Lowtowne bývajú Ruffinovci. Ku každoročnej vianočnej púti černochov zo Severu Durant poznamenal: „Ak ten chlapec príde domov, budeme naňho čakať.“

Aj pre mňa mal zopár jedovatých slov, najmä v súvislosti s článkami o Miss Callie a jej deťoch. Veľmi správne sa dovtípil, že robím spojku medzi rodinou a Samom.

„Radšej sa do toho prestaňte miešať,“ varoval ma Harry Rex po rozhovore s Durantom. „Je to nebezpečný blázon.“

Ani ja som netúžil, aby ktosi sníval o mojej bolestivej smrti.

So Samom som sa stretol v bufete pre vodičov nákladných áut v Tennessee, asi poldruha kilometra od štátnej hranice. Miss Callie mu po mne poslala koláče, listy a peniaze, bolo toho za škatuľu, ktorá zaplnila druhé sedadlo v mojom malom Spitfiri. Po dvoch rokoch mala prvú príležitosť spojiť sa so svojím najmladším. Sam začal jeden list čítať, ale príliš ho to rozrušilo, tak ho dal naspäť do obálky. „Cnie sa mi za domovom,“ zamumlal, utierajúc si veľké slzy, ktoré sa zároveň pokúšal skryť pred šoférmi, čo sedeli pri vedľajšom stole. Vyzeral ako vystrašený, stratený chlapček.

S krutou úprimnosťou som mu prerozprával svoj rozhovor s Harrym Rexom. Sam si naivne myslel, že Durant sa uspokojí s jeho sľubom, že navždy opustí okres Ford, s výnimkou krátkych návštev u rodičov. Vôbec netušil, akú nenávisť v ňom vzbudil. Ale zdalo sa mi, že chápe, aké nebezpečenstvo mu hrozí.

„Zabil by ťa, Sam,“ povedal som vážne.

„A nič by sa mu nestalo, však?“

„Záleží na tom? Veď by si bol mŕtvy. Miss Callie ťa radšej bude mať živého kdesi na Severe, než mŕtveho na clantonskom cintoríne.

Dohovorili sme si ďalšiu schôdzku o dva týždne. Robil predvianočné nákupy a chcel mi dať darčeky pre rodičov a súrodencov.

Rozlúčili sme sa a vyšli von. Bol som skoro pri aute, ale potom som si odskočil na toaletu. Tá bola za darčekovým obchodom vedľa bufetu. Pozrel som von oknom a zbadal Sama, ktorý rýchlonaskočil do auta; za volantom sedela beloška. Vyzerala staršia, okolo štyridsiatky. Zrejme Iris. Niektorí ľudia sú skrátka nepoučiteľní.

Klan Ruffinovcov sa začal schádzať tri dni pred Vianocami. Miss Callie celý týždeň varila. Dvakrát ma poslala do obchodu, lebo jej v kuchyni niečo chýbalo. Rodina ma rýchlo adoptovala, takže som mal všetky privilégiá, z ktorých najväčšie bolo, že som mohol jesť kedykoľvek a čokoľvek som chcel.

V tom dome sa deti sústreďovali okolo rodičov, súrodencov, Biblie a kuchynského stola. Na sviatky stála na stole misa s čerstvo uvareným jedlom a na sporáku a v rúre sa dokončovali ďalšie. Výkrik „Orechový koláč je hotový!“ sa niesol celým domom až na verandu, ba dokonca aj na ulicu. Rodina sa zhromaždila pri stole, Esau tentoraz dosť náhlivo poďakoval Hospodinovi za svoju rodinu a zdravie všetkých a za jedlo, ktoré sa práve chystajú „požiť“; potom sa koláč nakrájal, kúsky sa poukladali na tanieriky a poroznášali všetkými smermi.

Ten istý rituál sa konal predtým, ako sa pustili do tekvicového a kokosového nákypu, jahodovej torty a tak ďalej. A to boli iba zákusky, ktoré im mali pomôcť preklenúť prestávky medzi hlavnými jedlami.

Na rozdiel od matky ani jedno z detí nemalo sklon k nadváhe. A čoskoro som zistil prečo. Sťažovali sa, že už nevládzu takto jesť. Tam, kde žijú, je jedlo fádne, zväčša mrazené a priemyselne spracované. Pravda, sú tam aj špeciality rôznych etnických skupín, ale tie sú pre nich nestráviteľné. A ľudia jedia príliš rýchlo. Sťažnosti sa kopili.

Podľa mňa boli rozmaznaní matkinou kuchyňou, takže im nič iné nechutilo.

Carlota prednášala urbanistiku na kalifornskej univerzite, bola ešte slobodná a veľmi zábavne rozprávala o najnovších trendoch v stravovaní, ktoré zachvátili celú Kaliforniu. Teraz je v móde surová zelenina – plný tanier surovej mrkvy a zeleru sa zapije šáločkou horúceho bylinkového čaju.

Glóriu, ktorá vyučovala taliančinu na Duke University, považovali za najšťastnejšiu, lebo zostala na Juhu. S Miss Callie si vymieňali recepty na kukuričný chlieb, kurča na zelenine, dokonca aj na prípravu skorého kelu. Tieto rozhovory sa často zvrtli na vážne diskusie, prispeli do nich aj muži a neraz vypukla hádka.

Po trojhodinovom obede sa Leon (Leonardo), ktorý prednášal biológiu na Purdue, spýtal, či by som sa s ním nešiel previezť. Bol druhý najstarší a na rozdiel od ostatných vyzeral ako profesor. Mal bradu, fajčil fajku, nosil tvídové sako s ošúchanými koženými nášivkami na rukávoch a používal slovník, ktorý musel dlho precvičovať.

Vozili sme sa po meste v jeho aute. Chcel vedieť, čo je so Samom, a ja som mu všetko povedal. Podľa môjho skromného názoru bolo preňho nebezpečné prekročiť hranice okresu Ford.

Leon sa zaujímal aj o proces s Dannym Padgittom. Poslal som Times všetkým Ruffinovcom. Baggy v jednom článku zdôraznil, ako sa Danny vyhrážal porotcom. Citoval ho doslova: „Ak ma odsúdite, dostanem vás, všetkých do jedného.“

„Myslíte, že ho niekedy prepustia?“ spýtal sa Leon.

„Áno,“ odpovedal som nepríliš ochotne.

„Kedy?“

„To nevie nikto. Dostal doživotie za vraždu aj za znásilnenie. Pre oba zločiny je minimálna sadzba desať rokov, ale počul som, že v Mississippi sa dejú čudné veci, keď ide o podmienečné prepustenie.“

„Takže minimum je dvadsať rokov?“ Bol som si istý, že myslí na vek svojej matky. Vtedy mala päťdesiatdeväť rokov.

„Ani to nie je isté. Existuje aj možnosť predčasného prepustenia za dobré správanie.“

Bol z toho rovnako zmätený ako ja. Pravda bola taká, že mi zatiaľ nikto z kompetentných neodpovedal na otázky týkajúce sa Dannyho trestu. Podmienečné prepustenie v Mississippi predstavovalo hlbokú čiernu priepasť, ku ktorej som sa nechcel veľmi približovať.

Leon povedal, že sa matky dlho vypytoval na verdikt. Predovšetkým na to, či hlasovala za trest smrti, alebo za doživotie. Dozvedel sa iba to, že porotcovia sa rozhodli svoje rozhodnutia udržať v tajnosti. „Čo o tom viete?“ spýtal sa.

Nebolo toho veľa. Miss Callie mi síce dala najavo, že nesúhlasí s verdiktom, ale inak som sa nemal čoho chytiť. V týždňoch po procese sa ozývali rôzne dohady. Väčšina právnikov sa prikláňalak teórii, že traja, možno štyria porotcovia odmietli hlasovať za trest smrti. Miss Callie podľa verejnej mienky do tejto skupiny nepatrila.

„Myslíte, že zasiahli Padgittovci?“ spýtal sa Leon. Práve sme vchádzali na dlhú príjazdovú cestu ku clantonskej strednej škole.

„To si myslia skoro všetci. Ale nikto to nevie určite. Posledný trest smrti na belochovi v tomto okrese vykonali pred štyridsiatimi rokmi.“

Leon zastal a obaja sme sa zahľadeli na mohutné dubové dvere školy. „Konečne je integrovaná,“ poznamenal.

„Áno.“

„Neveril som, že sa toho dožijem.“ Spokojne sa usmial. „Kedysi som o tejto škole sníval. Keď som bol malý, otec tu pracoval ako školník. Chodieval som sem každú sobotu, prechádzal sa po dlhých chodbách a všetko sa mi páčilo. Aj keď som chápal, že tu nie som vítaný, nikdy som sa s tým nezmieril.“

Na to sa nedalo nič povedať, tak som iba počúval. Zdalo sa mi, že je skôr smutný ako zatrpknutý.

Nakoniec sme sa vrátili do Lowtownu. Prekvapil ma počet luxusných áut s poznávacími značkami iných štátov, ktoré parkovali na uliciach. Hoci bolo chladno, na verandách posedávali celé rodiny, v záhradách a na chodníkoch sa hrali deti. Prichádzali ďalšie autá a všetky mali vzadu naukladané pestrofarebné balíčky.

„Doma je tam, kde je mama,“ povedal Leon. „Na Vianoce sa všetci vracajú domov.“

Keď sme zastali neďaleko domu Ruffinovcov, Leon mi poďakoval za to, že sa priatelím s Miss Callie. „Stále o vás rozpráva,“ dodal.

„Veď viete, že mi ide len o tie obedy,“ utrúsil som a obaja sme sa zasmiali. Pred bránou som zacítil neznámu vôňu. Leon stuhol, zhlboka sa nadýchol a vyhlásil: „Tekvicový nákyp.“ Hovorila z neho skúsenosť.

Postupne mi každý zo siedmich profesorov poďakoval za priateľstvo s ich matkou. Mala veľa blízkych priateľov, ale posledných osem mesiacov považovala za najvzácnejšie najmä chvíle strávené so mnou.

Odišiel som na Štedrý deň popoludní, keď sa chystali do kostola. Potom malo nasledovať rozdávanie darčekov, spev. V dome bolo vyše dvadsať Ruffinovcov, nevedel som si predstaviť, kde budú všetci spať, ale bolo mi jasné, že im je to jedno.

Hoci ma prijali medzi seba, mal som pocit, že by som mal odísť. Neskôr prídu objatia, slzy, piesne a historky, a aj keď som mohol zostať a prežívať všetko s nimi, vedel som, že sú chvíle, keď rodiny potrebujú svoje súkromie.

Čo som ja vedel o rodinách?

Pobral som sa do Memphisu. Dom, kde som vyrastal, už desať rokov nevidel vianočnú výzdobu. Večeral som s otcom v neďaleke čínskej reštaurácii. Kým som jedol nechutnú polievku s rezancami, musel som myslieť na chaos v kuchyni Miss Callie a na úžasné jedlá, ktoré každú chvíľu vytiahla z rúry.

Otec usilovne predstieral záujem o moje noviny. Raz do týždňa som mu posielal najnovšie číslo, ale čoskoro som pochopil, že neprečítal ani riadok. Momentálne ho trápila akási hrozivá súvislosť medzi vojnou v juhovýchodnej Ázii a situáciou na trhu s cennými papiermi.

Rýchlo sme dojedli a išli každý svojou cestou. Najsmutnejšie bolo, že ani jednému z nás nenapadlo kúpiť tomu druhému darček.

Vianočný obed bol u BeeBee, ktorá sa, na rozdiel od otca, tešila, že ma vidí. Pozvala tri priateľky, modrovlasé vdovy, na pohárik sherry a šunku a všetci sme sa trochu pripili. Zasypal som ich historkami z Clantonu, niektoré som vyrozprával verne, iné som prikrášlil. V spoločnosti Baggyho a Harryho Rexa som sa priučil rozprávačskému umeniu.

O tretej sme už všetci driemali. Na druhý deň ráno som vyrazil na spiatočnú cestu.

25

Bol mrazivý januárový deň, keď sa na námestí ozvala streľba. Sedel som pri stole a písal článok o pánu Lamarovi Farlowovi a jeho nedávnom stretnutí s bývalými spolubojovníkmi z paradesantnej jednotky v Chicagu, a zrazu sa okenná tabuľa rozsypala pod nárazom guľky, ktorá preletela šesť metrov od mojej hlavy. Týždeň chudobný na správy sa náhle skončil.

Guľka, čo vletela do mojej kancelárie, bola druhá alebo tretiav poradí. Hodil som sa na dlážku a v hlave mi vírili otázky. Kde mám zbraň? Zaútočili na mesto Padgittovci? Môže to byť Durant a jeho chlapi? Štvornožky som sa doplazil k aktovke, zatiaľ čo vonku svišťali ďalšie guľky. Zdalo sa, že prichádzajú z druhej strany ulice, ale v tej chvíli hrôzy som si nebol ničím istý. Po tom, čo trafili okno mojej kancelárie, som mal dojem, že hluk zosilnel.

Vyprázdnil som aktovku, no vtom som si spomenul, že som revolver nechal buď v aute, alebo doma. Bol som teda neozbrojený a cítil som sa ako trápny slaboch, neschopný brániť sa. Harry Rex a Rafe by sa za mňa hanbili.

Strach spôsobil, že som sa nemohol hýbať. Potom mi napadlo, že dole v kancelárii sedí Bigmouth Bass a, ako každý správny chlap v Clantone, má poruke celý arzenál. V zásuvke stola mal dve pištole a na stene viseli dve poľovnícke pušky pre prípad, že by počas obedňajšej prestávky dostal chuť zastreliť jeleňa. Keby sa ma niekto pokúsil napadnúť, stretol by sa so zúrivým odporom mojich zamestnancov, aspoň som v to dúfal.

Streľba utíchla, ozvali sa výkriky, na uliciach vypukla panika a chaos. Boli dve hodiny popoludní, vtedy v meste bývalo dosť rušno. Skryl som sa pod stôl, to ma naučili pri cvičnom poplachu pre prípad tornáda. Na prízemí zaznel Bigmouthov výkrik: „Ostaňte vo svojich kanceláriách!“ Priam som ho videl, ako berie do rúk pušku a škatuľu s nábojmi a opatrne vychádza z dverí. Horšie miesto na strieľanie som si nevedel predstaviť. Okolo clantonského námestia boli tisícky zbraní na dosah ruky. V každom pickupe na okne ležali aspoň dve pušky a pod sedadlom brokovnica. Ľudia sa nevedeli dočkať, kedy ich budú môcť použiť.

Bolo mi jasné, že nepotrvá dlho a obyvatelia mesta opätujú streľbu. V tom prípade by nastala veľmi nepríjemná situácia.

Znova sa ozvali výstrely. Nepribližujú sa, usúdil som. Krčil som sa pod stolom a snažil sa normálne dýchať a rozmýšľať. Čas plynul pomaly, ale o niekoľko sekúnd mi došlo, že strelec nemieri na mňa. To len zablúdená guľka vletela do môjho okna. Bolo počuť sirény, ďalšie výstrely a krik. Čo sa to, dofrasa, deje?

Dole zazvonil telefón a ktosi ho okamžite zdvihol.

„Willie! Si v poriadku?“ skríkol pod schodami Bigmouth. „Hej!“

„Na streche súdu je ostreľovač!“

„Super!“

„Nevytŕčaj sa!“

„Dobre!“

Trochu som sa upokojil a natiahol som ruku k telefónu. Volal som Wileymu Meekovi domov, ale ten už bol na ceste do redakcie. Odplazil som sa k francúzskemu oknu a otvoril ho, čím som zrejme vzbudil pozornosť ostreľovača. Zasiahol okno iba meter nad mojou hlavou a sklo padalo na dlážku ako dážď. Ľahol som si na brucho a zadržal dych – zdalo sa mi, že na celú večnosť. Streľba neľútostne pokračovala. Ten, kto strieľal, nech to bol ktokoľvek, musel byť poriadne naštvaný.

Osem výstrelov a každý znel hlasnejšie ako ten pred ním. Pätnásťsekundová pauza, kým strelec nabil, a vzápätí nasledovala ďalšia dávka. Kdesi rinčalo sklo, niektoré guľky odskakovali od tehlových múrov, iné sa zaryli do drevených zárubní. Ľudské hlasy uprostred paľby stíchli.

Keď som bol schopný pohnúť sa, pritiahol som si hojdacie kreslo a ukryl som sa zaň. Chránilo ma železné zábradlie okolo balkóna a operadlo kresla. Neviem, čo ma poháňalo dostať sa bližšie k strelcovi, ale mal som dvadsaťštyri rokov, bol som majiteľom novín a vedel som, že o tom dramatickom incidente budem písať. Potreboval som získať čo najviac podrobností.

Konečne som ho cez škáru v zábradlí uvidel. Budova súdu mala zvláštne sploštenú strechu, na ktorej bola prilepená neveľká kupola so štyrmi otvorenými oknami. Tam si spravil hniezdo. Keď som ho prvý raz zbadal, stál pri okne. Mal čiernu tvár a biele vlasy. Zamrazilo ma. Vyzeralo to, že máme do činenia s prvotriednym šialencom.

Práve nabíjal, a keď bol hotový, trocha sa nadvihol a spustil paľbu. Zdalo sa mi, že na sebe nemá košeľu, čo v danej situácii pôsobilo dosť čudne – vonku bolo pod nulou a popoludní malo snežiť. Ja som na balkóne mrzol, hoci som mal na sebe elegantný vlnený oblek od pána Mitla.

Ostreľovač mal bielu hruď s čiernymi pásmi ako zebra. Bol to beloch, ktorý sa sčasti pomaľoval načierno.

Doprava sa zastavila. Mestskí policajti zatarasili ulice, pobehovali hore-dolu a skrývali sa za hliadkovými vozmi. Za výkladmi sa občas zjavila zvedavá tvár a hneď zase zmizla. Streľba utíchla a ostreľovač sa stratil z dohľadu. Traja šerifovi pomocníci vbehli do budovy súdu. Uplynulo niekoľko dlhých minút.

Wiley Meek vyšiel hore schodmi do mojej kancelárie a pridal sa ku mne. Bol zadychčaný, akoby celú cestu z domu do redakcie bežal. „Trafil nás!“ zašepkal, ako keby ho strelec mohol počuť. Prezeral si rozbité okná.

„Dvakrát,“ upresnil som.

„Kde je?“ spýtal sa, aby vedel, kam namieriť teleobjektív.

„V kupole,“ odvetil som. „Dávaj pozor. Keď som otvoril okno, začal strieľať.“

„Videl si ho?“

„Beloch s čiernymi pásikmi.“

„Aha, jeden z tých.“

„Hlavu dole,“ upozornil som ho.

Krčili sme sa na balkóne a minúty plynuli. Po chodníku prebehli ďalší policajti, boli síce vzrušení, ale zároveň vzbudzovali dojem, že nevedia, čo majú robiť.

„Je niekto zranený?“ spýtal sa Wiley, akoby mal strach, že mu ušla nejaká krvavá scéna.

„Ako to mám vedieť?“

A znova zaznela rýchla streľba. Vystrčili sme hlavy a videli sme, ako ostreľovač zúrivo páli. Wiley zaostril a začal fotografovať.

Baggy a jeho kamaráti z mokrej štvrte boli v bare na druhom poschodí súdnej budovy, síce nie priamo pod kupolou, ale dosť blízko nej. Pravdepodobne boli jediní, čo boli strelcovi nablízku, keď začal cvičiť streľbu na terč. Keď pokračoval aj po deviatom či desiatom prerušení, dostali strach, a keďže boli presvedčení, že im ide o krk, rozhodli sa vziať veci do vlastných rúk. Nejako sa im podarilo otvoriť zaseknuté okno. Sledovali sme, ako z neho vyhadzujú dlhú elektrickú šnúru, ktorá siahala takmer po zem. Baggy prehodil pravú nohu cez parapet a vzápätí nasledovalo jeho mohutné telo. Vôbec ma neprekvapilo, že Baggy bol prvý.

„Bože dobrý!“ povedal škodoradostne Wiley a zdvihol aparát. „Veď sú celkom namol.“

Baggy sa kŕčovito držal elektrickej šnúry, a keď sa vysúkal z okna, začal sa pomaly spúšťať dolu. Jeho stratégia však nebola jasná. Vyzeralo to, že mu ruky primrzli k šnúre tesne nad hlavou.

Zvyšok šnúry bol zrejme ešte v bare a jeho kamaráti ju mali postupne povoľovať.

S rukami nad hlavou sa mu akosi skrátili nohavice. Čoskoro ich mal vytiahnuté po kolená, takže bolo vidieť biele nohy v čiernych ponožkách, ktoré sa mu zhrnuli k členkom. Ale Baggymu nikdy nezáležalo na tom, ako vyzerá.

Streľba opäť utíchla a Baggy chvíľu visel na šnúre a krútil sa dookola asi meter pod otvoreným oknom. Vnútri som zbadal Majora, ktorý zúfalo pridržiaval šnúru. Keďže mal iba jednu nohu, bál som sa, aby sa mu nepodlomila. Za jeho chrbtom som rozoznal dve postavy – zrejme to boli Wobble Tackett a Chick Elliot, zvyčajná pokerová zostava.

Wiley sa začal potichu smiať, až sa celý triasol.

Vždy keď sa streľba prerušila, celé mesto sa nadýchlo v nádeji, že už je koniec. A každé pokračovanie nás vydesilo viac ako predchádzajúce.

Zazneli dva výstrely. Baggy sebou trhol, akoby ho zasiahli – hoci v skutočnosti ho ostreľovač nemohol vidieť – a nečakaný prudký pohyb zrejme spôsobil, že Majorova noha nevydržala. Šnúra mu vyletela z ruky a Baggy s prenikavým výkrikom dopadol medzi husté kríky krušpánu, ktoré tam zasadili Dcéry konfederácie. Kríky stlmili pád a ako trampolína vyhodili Baggyho na chodník, kde sa rozpleštil sťa melón a stal sa tak jediným zraneným v celom incidente.

V diaľke bolo počuť smiech.

Wiley nemilosrdne zachytil celý výstup. Tie fotografie kolovali po Clantone celé roky.

Baggy sa dlho nehýbal. „Nechajte toho somára ležať!“ zvolal jeden z policajtov.

„Opilcovi sa nikdy nič nestane,“ zamrmlal Wiley, keď konečne nabral dych.

Napokon sa Baggy zdvihol. Štvornožky ako pes, ktorého zrazilo auto, sa pomaly odplazil do kríkov, čo mu zachránili život, a počkal, kým všetko prehrmí.

Neďaleko Tea Shoppe parkovalo policajné auto. Ostreľovač naň vypálil dávku, a keď benzínová nádrž vybuchla, na Baggyho sa zabudlo. Kritická situácia sa vystupňovala. Spod auta sa najprv vyvalil hustý dym a vzápätí vyšľahli plamene. Strelec sa na tom zjavne zabával, pretože v nasledujúcich minútach triafal iba autá. Môj Spitfire by sa mu určite páčil, ale možno bol príliš malý.

Potom však stratil nervy, lebo jeho streľba bola konečne opätovaná. Dvaja chlapi, čo patrili k šerifovi Coleymu, zaujali postavenie na strechách, a keď vypálili na kupolu, ostreľovač sa skryl a prestal strieľať.

„Mám ho!“ zakričal jeden zo šerifových pomocníkov.

Čakali sme dvadsať minút; všade bolo ticho. Spod kríkov krušpánu trčali Baggyho staré topánky a čierne ponožky, ale zvyšok nebolo vidieť. Občas sa z okna vyklonil Major s pohárom v ruke a zakričal na Baggyho, ktorý možno umieral.

Do budovy súdu vbehli ďalší policajti. Nastalo uvoľnenie, a tak sme si s Wileym sadli do hojdacích kresiel, nespúšťajúc oči z kupoly. Bigmouth, Margaret a Hardy prišli za nami na balkón. Baggyho pád sledovali z okien na prízemí. Iba Margaret trápilo, či nie je zranený.

Policajné auto horelo, až kým nedorazili hasiči. Zo súdnej budovy vyšlo zopár úradníkov, ktorí si okamžite zapálili cigaretu. Dvaja šerifovi pomocníci vytiahli Baggyho spod kríkov. Horko-ťažko sa udržal na nohách a bolo vidieť, že má veľké bolesti. Naložili ho do hliadkového auta a odviezli preč.

Potom sa v kupole objavila postava šerifovho pomocníka a mesto si vydýchlo. Všetci piati sme sa ponáhľali do budovy súdu a s nami polovica Clantonu.

Na druhé poschodie nikoho nepustili. Keďže súd nezasadal, šerif Coley nás poslal do súdnej siene, kde, ako sľúbil, nám poskytne informácie. Keď sme vstupovali do súdnej siene, všimol som si, že šerifov pomocník odvádza Majora, Chicka Elliota a Wobbla Tacketta. Boli očividne opití a rehotali sa tak, že nevládali stáť na nohách.

Wiley išiel dolu na výzvedy. Z budovy súdu čoskoro odnesú telo a on chce strelca vyfotografovať. Biele vlasy, čierna tvár, pomaľovaný hrudník – otázky nemali konca.

Šerifovi ostrostrelci nemali dobrú mušku. Strelec bol identifikovaný ako Hank Hooten, miestny právnik, čo asistoval Erniemu Gaddisovi pri procese s Dannym Padgittom. Je vo väzbe, ale nezranený.

Keď to šerif Coley oznámil všetkým zhromaždeným v súdnej sieni, boli sme šokovaní. Nemohli sme tomu uveriť. „Pán Hooten bol zadržaný na schodisku, čo vedie do kupoly,“ pokračoval Coley. V úžase som si zabudol písať poznámky. „Pri zatknutí nekládol odpor a teraz je vo väzbe.“

„Čo mal na sebe?“ spýtal sa ktosi.

„Nič.“

„Nič?“

„Správne. Na tvári a hrudníku mal čierny krém na topánky, ale inak bol, ako ho pánboh stvoril.“

„Aké mal zbrane?“ spýtal som sa.

„Našli sme dve výkonné pušky, viac vám momentálne nepoviem.“

„Povedal niečo?“

„Ani slovo.“

Wiley vravel, že Hanka zabalili do plachty a strčili do policajného auta. Podarilo sa mu uloviť zopár záberov, ale veľa si od nich nesľuboval. „Okolo neho bolo aspoň desať polišov,“ posťažoval sa.

Išli sme do nemocnice pozrieť Baggyho. Jeho manželka bola po nočnej službe na pohotovosti. Ktosi jej zavolal, zobudil ju a poslal do nemocnice. Keď sme s ňou hovorili, nemala dobrú náladu. „Je to len zlomená ruka,“ povedala, očividne sklamaná, že nešlo o vážnejšie zranenie. „Pár odrenín a podliatin. Čo ten blázon zase vystrájal?“

Pozrel som na Wileyho a on na mňa.

„Bol opitý?“ spýtala sa. Lenže Baggy bol stále opitý.

„Neviem,“ odpovedal som. „Bol na súde a vypadol z okna.“

„Panebože. Musel byť ako čík.“

Rýchlo som jej porozprával o Baggyho úniku a snažil som sa, aby to vyznelo ako hrdinský čin uprostred prestrelky.

„Z druhého poschodia?“ spýtala sa.

„Áno.“

„Takže hral poker, pil whisky a vyskočil z okna na druhom poschodí.“

„V podstate áno,“ povedal Wiley. Nevedel sa zdržať.

„Nie celkom,“ povedal som, ale ona už odchádzala.

Baggy chrápal, keď sme sa konečne dostali do jeho izby. Lieky sa pomiešali s whisky, takže vyzeral ako v kóme. „Bude si želať, aby mohol spať naveky,“ zašepkal Wiley.

A mal pravdu. Historka o Skokanovi Baggym sa rozprávala ešte veľa rokov. Wobble Tackett prisahal, že to Chick Elliott prvý pustil šnúru, ale Chick sa vyhováral na Majorovu nohu, ktorá nevydržala nápor a spustila reťazovú reakciu. V meste však vládlo presvedčenie, že bez ohľadu na to, kto bol prvý, tí traja somári v bare nechali Baggyho spadnúť do kríkov úmyselne.

O dva dni odviezli Hanka Hootena do psychiatrickej liečebne vo Whitfielde, kde strávil niekoľko nasledujúcich rokov. Sprvu proti nemu vzniesli obvinenie za pokus pozabíjať polovicu občanov Clantonu, ale časom ho stiahli. Údajne povedal Erniemu Gaddisovi, že nestrieľal na konkrétne osoby, že nikomu nechcel ublížiť; len sa hneval, že miestni ľudia neposlali Dannyho Padgitta na smrť.

Neskôr do Clantonu prenikla správa, že Hankovi Hootenovi diagnostikovali schizofréniu. „Totálne šibnutý,“ dodávali ľudia v meste.

V dejinách okresu Ford ešte nikto neprišiel o rozum za takých dramatických okolností.

26

O rok som beebee poslal šek na 55 000 dolárov, ktorým som splatil pôžičku na Times aj s desaťpercentným úrokom. Nehovorili sme o úroku, keď mi dávala peniaze, ani sme nepodpísali zmenku. Desať percent bolo priveľa a ja som tajne dúfal, že mi šek pošle naspäť. So zatajeným dychom som čakal na poštu a skutočne, zhruba o týždeň prišiel list z Memphisu.

Milý William!

Vraciam Ti šek, ktorý som nečakala a momentálne ho ani nepotrebujem. Keby som z nejakého dôvodu v budúcnosti potrebovala peniaze, čo považujem za nepravdepodobné, potom to spolupredebatujeme. Tvoja ochota splatiť pôžičku ma však napĺňa hrdosťou. Som nesmierne hrdá na to, čo si tam dole dokázal za jediný rok, a s radosťou rozprávam priateľkám o Tvojej úspešnej kariére vydavateľa a šéfredaktora.

Musím sa priznať, že som sa o Teba bála, keď si sa vrátil domov zo Syracuse. Zdalo sa mi, že si stratil smer aj motiváciu, a okrem toho si mal príliš dlhé vlasy. Teraz vidím, že moje obavy boli zbytočné a na dôvažok máš aj (trochu) kratšie vlasy. Stal sa z Teba hotový džentlmen v obliekaní aj vystupovaní.

Si všetko, čo mám, William, a ľúbim Ta z celého srdca. Prosím, píš mi častejšie.

S láskou BeeBee

P.S. Naozaj sa ten nešťastník povyzliekal donaha a strieľal po meste? Máte tam veru čudných ludí!

Prvý manžel BeeBee zomrel na akúsi záhadnú chorobu v roku 1924. Potom sa vydala za rozvedeného obchodníka s bavlnou a mali jedno dieťa, moju úbohú matku. Druhý manžel, môj starý otec, umrel v roku 1938 a zanechal BeeBee celkom slušný majetok. Už sa nevydala a posledných tridsať rokov rátala peniaze, hrala bridž a cestovala. Ako jediný vnuk som po nej mal zdediť všetko, hoci som netušil, aké veľké je jej bohatstvo.

Ak BeeBee chcela viac listov odo mňa, mala ich mať.

S radosťou som šek roztrhal a šiel rovno do banky, kde som si od Stana Atcavagea požičal ďalších 50 000. Hardy v Atlante objavil takmer nový ofsetový stroj – kúpil som ho za 108 000 dolárov. Starú mašinu sme vyhodili, a tak sme konečne vstúpili do dvadsiateho storočia. Times získali nový vzhľad – čistejšiu tlač, ostrejšie fotografie, modernejšiu grafickú úpravu. Náš náklad vtedy činil šesťtisíc výtlačkov a ja som bol presvedčený, že bude ďalej stúpať. Pomohli mi voľby v roku 1971.

Žasol som, koľko ľudí v Mississippi kandiduje do verejných funkcií. Okresy boli rozdelené na päť obvodov a v každom volili jedného strážnika, ktorý nosil odznak, zbraň a uniformu –pokiaľ nejakú zohnal a mohol si ju dovoliť, čo zvyčajne zvládol – a ktorý mal právo používať maják na aute a kedykoľvek predviesť kohokoľvek za hocijaký priestupok. Nepotreboval výcvik. Ani vzdelanie. Šerif ani mestská polícia nad ním nemali žiadnu kontrolu, iba voliči raz za šyri roky. Teoreticky to bol súdny doručovateľ, ale väčšina zvolených strážnikov jednoducho neodolala pokušeniu sliediť po uliciach so zbraňou za opaskom a hľadať, koho by zatkli.

Čím viac pokút strážnik vypísal, tým viac zarobil. Bola to práca na čiastočný úväzok za minimálnu mzdu, ale najmenej jeden z piatich v okrese sa z nej snažil vyžiť. A s tým boli vždy problémy.

V každom obvode volili aj zmierovacieho sudcu, čo bol súdny úradník bez právnického vzdelania, aspoň v roku 1971. Nepotreboval kvalifikáciu. Ani prax. Stačili hlasy. Zmierovací sudca súdil ľudí, ktorých mu privádzal strážnik, ich vzťah bol dôverný a mierne podozrivý. Keď sa šoféri z iných štátov, ktorých strážnik prichytil v okrese Ford pri dopravných priestupkoch, dostali k zmierovaciemu sudcovi, zvyčajne si užili svoje.

Každý okres mal piatich starostov, piatich malých kráľov, ktorí držali v rukách moc. Svojim prívržencom asfaltovali cesty, opravovali mostíky, prideľovali štrk. Pre odporcov neurobili skoro nič. O všetkom v okrese rozhodovala Rada starostov.

V každom okrese volili šerifa, výbercu daní, daňového odhadcu, úradníka ekvitného súdu a súdneho lekára. Všetky vidiecke okresy mali spoločného senátora a reprezentanta v štátnej samospráve. V roku 1971 existovali aj ďalšie volené funkcie: dopravný komisár, komisár pre verejné služby, komisár pre poľnohospodárstvo, štátny pokladník, štátny audítor, generálny prokurátor, zástupca guvernéra a guvernér.

Považoval som to za smiešny a ťažkopádny systém, kým kandidáti nezačali uverejňovať reklamy v Times. Vo štvrtom obvode (prezývanom štvrtý revír) bol mimoriadne neschopný strážnik, ktorý mal koncom januára jedenásť protikandidátov. Väčšina z nich priniesla do redakcie „vyhlásenie“, ktoré napísali ich manželky na listy vytrhnuté zo školských zošitov. Trpezlivo som všetky prečítal, opravil, dešifroval a preložil do zrozumiteľného jazyka. Potom som zinkasoval peniaze a uverejnil ich texty, ktoré sa zväčšazačínali slovami „Dlho som sa modlil…“ alebo „Veľa ľudí ma žiadalo, aby som sa uchádzal…“

Koncom februára už boli prípravy na augustové voľby v plnom prúde. Šerif Coley mal dvoch protivníkov a hrozilo, že pribudnú ďalší dvaja. Kandidatúru bolo treba záväzne ohlásiť najneskôr v júni, ale zatiaľ to neurobil. Množili sa dohady, že nemieni kandidovať.

Stačilo málo, aby sa začali šíriť dohady, keď išlo o obecné voľby.

Miss Callie mala staromódnu predstavu, že jesť v reštauráciách je plytvanie peniazmi, a preto je to hriech. Na jej zozname bolo viac hriechov, než je zvykom u bežných ľudí vrátane mňa. Trvalo mi skoro pol roka, kým som ju presvedčil, aby sme spolu zašli na obed do Claude’s. Argumentoval som tým, že keď zaplatím účet, nebudeme plytvať jej peniazmi. Nijako sa neprehreší, a ak mne pribudne na konto ďalší hriech, prežijem to. Jesť v reštaurácii rozhodne nepatrilo k mojim najhorším prehreškom.

Bolo mi jedno, že ma v meste uvidia v spoločnosti černošky. Nezáležalo mi na tom, čo si ľudia pomyslia. A vôbec ma netrápilo, že budem jediný beloch v Claude’s. Zato som mal veľké obavy – ktoré mi takmer zabránili vysloviť pozvanie –, ako dostanem Miss Callie do auta. Triumph Spitfire nebol stavaný pre ľudí jej rozmerov.

S Esauom jazdili na starom Buicku, do ktorého sa kedysi pomestilo všetkých osem detí. Aj stokilová Miss Callie mohla pohodlne nastúpiť a vystúpiť.

Jej hmotnosť vekom neklesala. Mala vysoký tlak krvi a vysokú hladinu cholesterolu, čo znepokojovalo jej deti. Mala šesťdesiat rokov a zatiaľ bola zdravá, no čoskoro mohli nastať problémy.

Vyšli sme na ulicu a Miss Callie si nedôverčivo obzerala moje autíčko. Bol veterný marcový deň, každú chvíľu sa mohol spustiť dážď, tak som nechal strechu zatiahnutú. Dvojsedadlové auto vyzeralo ešte menšie.

„Neviem, či to zvládnem,“ vyhlásila. Prešlo šesť mesiacov, kým som ju dostal až k autu a nemienil som sa vzdať. Otvoril som dvere na strane spolujazdca a ona sa k nim opatrne priblížila.

„Neporadíte mi?“ spýtala sa.

„Áno, navrhujem metódu zadkom napred.“

Nakoniec sa to podarilo, a keď som naštartoval, dotýkali sme sa plecami. „Bieli chodia na smiešnych autách,“ poznamenala. Bola vystrašená, ako keby prvý raz letela malým lietadlom. Pohol som sa, pneumatiky zaškrípali a už sme so smiechom uháňali po ceste.

Zaparkoval som pred redakciou a pomohol jej vystúpiť. Nastupovanie bolo ľahšie. Vnútri som ju predstavil Margaret Wrightovej a Daveymu Bigmouthovi Bassovi a potom som ju previedol naším kráľovstvom. Zaujímal ju najmä nový stroj, lebo noviny vyzerali oveľa lepšie ako predtým. „Kto tu robí korektúry?“ spýtala sa šeptom.

„Vy,“ odpovedal som. Podľa nej sme mali už len tri tlačové chyby týždenne. Ešte vždy mi každý štvrtok pri obede dávala ich zoznam.

Prešli sme sa po námestí a napokon sme vstúpili do černošskej reštaurácie Claude’s, ktorá bola hneď vedľa čistiarne. Claude viedol podnik už veľa rokov a mal najlepšiu kuchyňu v meste. Jedálny lístok nepotreboval, pretože ste jedli, čo v ten deň uvaril. V stredu býval sumec, v piatok mäso na rošte, ale zvyšné štyri dni ste nevedeli, čo budete jesť, kým vám to Claude nepovedal. Privítal nás opásaný špinavou zásterou a ukázal na stôl pri okne. Reštaurácia bola spolovice zaplnená, takže sa nám ušlo zopár zvedavých pohľadov.

Miss Callie, napodiv, Clauda nepoznala. Myslel som si, že černosi v Clantone sa mezi sebou poznajú, ale Miss Callie ma vyviedla z omylu. Claude totiž býval za mestom a v Lowtowne sa trúsili nepekné reči, že nechodí do kostola. Netúžila sa s ním zoznámiť. Raz ho videla na pohrebe, to bolo všetko.

Predstavil som ich, a keď si Claude spojil meno s jej tvárou, povedal: „Ruffinovci. Tí, čo majú v rodine samých lekárov.“

„Doktorov filozofie,“ opravila ho Miss Callie.

Claude bol hlučný a drsný, dával si platiť za jedlo a navyše nechodil do kostola – Miss Callie sa okamžite znepáčil. Dovtípil sa, ale bolo mu to jedno. Odišiel dozadu a na niekoho zakričal. Čašníčka nám priniesla ľadový čaj a kukuričný chlieb, ale Miss Callie oboje ofrfľala. Čaj bol slabý a málo osladený, chlieb nebol dosť slaný a mal izbovú teplotu, čo bol neodpustiteľný prehrešok.

„Je to reštaurácia, Miss Callie,“ upozornil som ju potichu. „Skúste sa trochu uvoľniť.“

„Snažím sa.

„Nie, nesnažíte. Ako si môžete vychutnať jedlo, keď sa stále mračíte?“

„To je naozaj pekný motýlik.“

„Ďakujem.“

Moja vylepšená garderóba azda nikoho nepotešila viac ako Miss Callie. Černosi sa radi obliekajú pekne a podľa najnovšej módy, vysvetlila mi.

V tých časoch, keď vrcholil boj za ľudské práva a riešili sa zložité otázky, nikto nevedel, ako vlastne nazývať ľudí čiernej pleti. Starší, noblesní ľudia, ako bola Miss Callie dávali prednosť označeniu „černoch“. Tých, čo boli na spoločenskom rebríčku o stupienok nižšie, nazývali „farební.“

Hoci som nikdy nepočul, že by Miss Callie použila také slovo, vyššie postavení černosi niekedy hovorili o svojich najbiednejších bratoch ako o „negroch.“

Nevyznal som sa v toľkých označeniach a spoločenských vrstvách, tak som sa držal neutrálneho slova „černoch“. Na našej strane štreky sa používala celá škála výrazov, zväčša nelichotivých.

V tej chvíli som bol jediný beloch v Claude’s, ale nikoho to nevzrušovalo.

„Čo budete jesť?“ zrúkol Claude od pultu. Tabuľa ponúkala texaský guláš, vyprážané kurča a bravčové kotlety. Miss Callie bola presvedčená, že kurča aj bravčovina nebudú stáť za nič, a tak sme si objednali texaský guláš.

Potom mi rozprávala o záhrade. Skorá zelenina už začína vychádzať. S Esauom sa chystajú sadiť letné odrody. Farmársky almanach predpovedá mierne leto s priemernými zrážkami – každý rok je predpoveď rovnaká – a ona sa už teší na teplejšie počasie a obedy na verande. Spýtal som sa na Alberta, jej najstaršieho, a o pol hodiny sme sa dopracovali až k Samovi. Vrátil sa do Milwaukee, býva u Róberta, pracuje a po večeroch chodí do školy. Všetkým deťom aj vnúčatám sa darí dobre.

Miss Callie bola zvedavá na „chudáka pána Hootena“. Pamätala si ho z procesu, aj keď sa porote nikdy neprihovoril. Oboznámil som ju s najnovšími správami. Teraz býva v izbe s čalúnenými stenami a nejaký čas tam zostane.

Reštaurácia sa rýchlo zaplnila. Claude prešiel okolo nás s vrchovato naloženými taniermi a utrúsil: „Ak ste dojedli, je čas odísť.“ Miss Callie sa zatvárila urazene, ale Claude bol povestný tým, že hostí po jedle okamžite vyhnal. Najmä v piatok, keď do podniku zavítalo aj zopár belochov a reštaurácia bola prepchatá, postavil pred zákazníka hodiny a nahlas povedal: „Máte dvadsať minút.“

Miss Callie predstierala, že sa jej nič nepáčilo – ani nápad ísť do reštaurácie, ani reštaurácia, lacné obrusy, jedlo, Claude, ceny, množstvo ľudí, jednoducho nič. Ale v skutočnosti to iba hrala. V duchu bola nadšená tým, že ju dobre oblečený mladý beloch pozval na obed. Ani jednej priateľke sa to ešte nestalo.

Keď som ju v Lowtowne opatrne vytiahol z auta, vybrala z kabelky papierik a podala mi ho. Tentoraz našla iba dve tlačovky; prekvapilo ma, že v inzerátoch, ktoré mala na starosti Margaret.

Odprevadil som Miss Callie k domu. „Nebolo to také zlé, čo poviete?“

„Páčilo sa mi to. Ďakujem. Prídete na budúci štvrtok?“ Každý týždeň mi kládla tú istú otázku. A moja odpoveď bola vždy rovnaká.

27

Štvrtého júla na poludnie bolo tridsaťosem stupňov, takže človek ešte väčšmi vnímal nepríjemnú vlhkosť. Na čele sprievodu šiel starosta, aj keď zatiaľ nekandidoval. Štátne a obecné voľby sa konali v roku 1971, prezidentské v roku 1972. Voľby sudcov o rok neskôr a ďalší rok voľby do mestských samospráv. Ľudia v Mississippi milovali voľby skoro tak vrúcne ako futbal.

Starosta sedel na zadnom sedadle Corvetty z roku 1962 a hádzal cukríky deťom, čo sa tlačili na chodníkoch okolo námestia. Za ním šli dve stredoškolské kapely – clantonská a karawayská – skauti, slobodomurári na minibicykloch, nové hasičské auto, zo desať alegorických vozov, policajti na koňoch, veteráni všetkých vojen v 20. storočí, niekoľko novučičkých fordiek a tri zrenovované traktory John Deere. Na jednom sedel porotca číslo osem pán Mo Teale. Sprievod uzatvárali dokonale nablýskané autá mestskej a okresnej polície.

Stál som na balkóne na druhom poschodí Security Bank, kde Stan Atcavage usporadúval každoročnú oslavu. Keďže som jeho banke dlhoval slušnú sumu, bol som medzi pozvanými, čo popíjali limonádu a sledovali sprievod.

Z nejakého dôvodu, ktorý si už nikto nepamätal, sa o prejavy postarali rotariáni. K soche vojaka Konfederácie postavili dlhú vlečku vyzdobenú senom a červenými, bielymi a modrými vlajočkami. Keď sa sprievod skončil, ľudia sa v netrpezlivom očakávaní zhromaždili okolo vlečky. Ani stredoveká verejná poprava by nepritiahla toľko nedočkavých divákov.

Prezident miestneho Rotary klubu pán Mervin Beets pristúpil k mikrofónu a všetkých privítal. V Clantone mali vo zvyku modliť sa pri každej verejnej udalosti, a tak v novom duchu desegregácie vyzval reverenda Thurstona Smalla, aby začal, ako sa patrí. Stan poznamenal, že na tohoročné oslavy Dňa nezávislosti prišlo viac černochov ako inokedy.

Reverend Small nemohol pred toľkými ľuďmi hovoriť stručne. Najmenej dvakrát prosil Boha, aby požehnal všetkým a všetkému. Na stĺpoch okolo súdnej budovy boli rozvešané amplióny a jeho hlas sa niesol celým námestím.

Prvý kandidát, Timmy Joe Bullock, bol vystrašený mladý muž zo štvrtého revíru, ktorý sa chcel stať strážnikom. Neistým krokom podišiel k mikrofónu, a keď sa pozrel do davu, zdalo sa, že odpadne. Horko-ťažko sa predstavil a potom z vrecka vydoloval pripravený prejav. V čítaní nevynikal, ale za desať nekonečných minút sa mu podarilo komentovať rast kriminality, nedávny proces s vrahom, aj ostreľovača. Vyjadril sa, že nemá rád vrahov ani ostreľovačov. Urobí všetko pre to, aby nás pred nimi ochránil.

Keď skončil, ozval sa slabý potlesk. Aspoňže prišiel. Na funkciu strážnika v piatich obvodoch kandidovalo dvadsaťdva mužov, ale iba siedmi sa odvážili verejne vystúpiť. Keď sa skončili prejavy kandidátov, Woody Gates a jeho Country Boys zahrali niekoľko bluegrassových melódií a dav im bol vďačný za príjemnú prestávku.

Na trávniku pred súdnou budovou sa podávalo občerstvenie. Lions klub rozdával plátky chladeného melóna. Dámy zo záhradkárskeho klubu predávali domácu zmrzlinu. Mladí biznismeni opekali rebierka. Ľudia sa schovávali pred slnkom v tieni mohutnvch dubov.

Mackey Don Coley koncom mája predsa len ohlásil svoju kandidatúru. Mal troch protivníkov, z ktorých najpopulárnejší bol clantonský policajt T. R. Meredith. Keď pán Beets pozval na pódium kandidátov na šerifa, voliči vyšli z tieňa a obklopili vlečku.

Freck Oswald kandidoval už štvrtý raz. Trikrát skončil na poslednom mieste, a hoci sa zdalo, že ani tentoraz to nedopadne inak, on sa očividne dobre zabával. Nemal v láske prezidenta Nixona a ostro kritizoval americkú zahraničnú politiku, najmä vzťahy s Čínou. Ľudia ho síce pozorne počúvali, ale tvárili sa trochu zmätene.

Tryce McNatt kandidoval druhý raz. Začal takto: „Na Čínu zvysoka kašlem.“ Bolo to síce humorné, ale aj hlúpe. Takéto reči na verejnosti, najmä v prítomnosti žien, ho mohli pripraviť o veľa hlasov. Trycea rozčuľovalo, že systém je zhovievavý k zločincom. Bol zásadne proti výstavbe nového okresného väzenia – načo zbytočne vyhadzovať peniaze daňových poplatníkov. Žiadal prísnejšie tresty, viac väzníc a nútené práce.

Nikdy som nepočul o novej budove väzenia.

Po vražde Rhody Kassellawovej a vyčíňaní Hanka Hootena sa zločin v okrese vymkol spod kontroly, tvrdil Tryce. Potrebujeme šerifa, ktorý zločincov naháňa a nekamaráti sa s nimi. „Okres treba vyčistiť!“ – to bol jeho refrén. Diváci s ním súhlasili.

T. R. Meredith bol tridsaťročný veterán v službách zákona. Ako rečník nestál za nič, ale podľa Stana bol príbuzensky spriaznený s polovicou okresu. Stan vedel, čo hovorí, pretože bol spriaznený s tou druhou polovicou. „Meredith vyhrá o tisíc hlasov,“ predpovedal. Medzi hosťami sa okamžite strhla hádka.

Posledný vystúpil Mackey Don. Funkciu šerifa zastával od roku 1943 a chcel odslúžiť ešte jedno volebné obdobie. „To tvrdí už dvadsať rokov,“ poznamenal Stan. Coley spomenul svoje skúsenosti, znalosť pomerov a miestnych ľudí. Keď skončil, zo zdvorilosti mu zatlieskali.

O miesto výbercu daní, čo bol nepochybne najneobľúbenejší úrad, sa uchádzali dvaja muži. Kým rečnili, ľudia sa pomaly rozišli za melónmi a zmrzlinou. Ja som sa pobral ku kancelárii Harryho Rexa, pred ktorou sa vo veľkom oslavovalo.

Prejavy pokračovali celé popoludnie. Bolo leto roku 1971 a vo Vietname už padlo najmenej päťdesiattisíc mladých Američanov. Podobné zhromaždenie by sa kdekoľvek inde rýchlo premenilo na protivojnovú demonštráciu. Politikov by vypískali. Pálili by sa zástavy a povolávacie rozkazy.

Ale v Clantone nepadla o Vietname ani zmienka.

V Syracuse som sa rád zúčastňoval na demonštráciách a pochodoch, ale na Juhu takú aktivitu považovali za neslýchanú. Amerika bola vo vojne a praví vlastenci ju podporovali. Bojovali sme proti komunizmu a všetci tí hipíci, radikáli a pacifisti na Severe a v Kalifornii boli obyčajní zbabelci.

V stánku záhradkárok som si kúpil misku jahodovej zmrzliny, a keď som prechádzal okolo budovy súdu, zbadal som pohyb. Akýsi vtipkár vyhodil z okna baru na druhom poschodí figurínu Baggyho. Visela s rukami nad hlavou – presne ako skutočný Baggy – a na prsiach mala nápis CICIAK. A aby bolo každému jasné, o čo ide, z vreciek jej trčali prázdne fľaše od whisky.

V ten deň som Baggyho nikde nevidel. Neskôr mi tvrdil, že o figuríne nič nevie. Wiley ju, samozrejme, vyfotografoval.

„Theo je tu!“ zvolal ktosi a v dave vzrušene zašumelo. Theo Morton bol náš dlhoročný senátor. Zastupoval obvod, do ktorého sčasti patrili štyri okresy, a hoci býval v Baldwine, jeho manželka pochádzala z Clantonu. Vlastnil dva domovy s opatrovateľskou službou a cintorín a vyznačoval sa tým, že prežil tri letecké havárie. Ako pilot už nesmel lietať. Theo bol pozoruhodný – drsný, sarkastický, žoviálny a na pódiu celkom nevyspytateľný. O jeho protivníkovi, čerstvom absolventovi práva, sa hovorilo, že sa pripravuje na post guvernéra. Volal sa Warren a spravil osudnú chybu, keď’Thea napadol v súvislosti s nejakým podozrivým nariadením, ktoré „dal narýchlo schváliť“ pri poslednom zasadnutí senátu, čím získal vyššie štátne príspevky pre domovy s opatrovateľskou službou.

Bol to vskutku ostrý útok. Stál som v dave a sledoval Warrena. Tesne nad jeho ľavým plecom bolo vidieť visiaceho handrového Baggyho alias Ciciaka.

Theo začal tým, že prítomným predstavil svoju manželku Rex Ellu, rodenú Mabryovú, priamo odtiaľto z Clantonu. Hovoril o jej rodičoch a starých rodičoch, o tetách a strýkoch; netrvalo dlho a spomenul polovicu divákov. Clanton je jeho druhý domov, jeho obvod, tu sú jeho ľudia, voliči, ktorým v Jacksone tak usilovne slúži.

Hovoril ľahko, plynule, nenútene. Pochopil som, že počúvam kráľa rečníkov.

Theo bol v štátnom senáte predsedom dopravného výboru a niekoľko minút sa chvastal, koľko nových ciest vybudoval v severnom Mississippi. Jeho výbor počas jedného zasadacieho obdobia vydal štyristo zákonov a nariadení. Štyristo! Ako predseda je zodpovedný za písanie zákonov. Taká je práca štátnych senátorov. Píšu dobré zákony a rušia zlé.

Jeho mladý protikandidát práve doštudoval právo, to je úspech. On, Theo, nemal šancu študovať, lebo bojoval s Japoncami v druhej svetovej vojne. Lenže jeho mladý oponent zrejme zanedbával svoje štúdium. Inak by totiž zložil advokátsku skúšku na prvý pokus.

Namiesto toho „prepadol, dámy a páni!“

Za chrbtom mladého Warrena ktosi zakričal: „To je lož!“ Perfektne načasované. Všetci pozreli na Warrena, akoby práve zošalel. Theo sa obrátil za hlasom a začudovane sa spýtal: „Lož?“

Vytiahol z vrecka poskladaný papier. „Tu je dôkaz!“ Zamával papierom, ani doň nenazrel a pokračoval: „Ako môžeme zveriť písanie zákonov mužovi, ktorý nie je schopný zložiť advokátsku skúšku? Pán Warren a ja sme na tom rovnako – ani jeden z nás nezložil advokátsku skúšku. Problém je v tom, že on predtým tri roky študoval právo.“

Theovi prívrženci sa priam zachádzali od smiechu. Mladý Warren sa síce nevzdával, ale očividne túžil ujsť.

Senátor zaburácal: „Možno by lepšie chápal naše zákony, keby chodil na právo v Mississippi a nie v Tennessee!“

Theo bol známy verejnými popravami svojich odporcov. Raz potupil protivníka, ktorý bol nútený opustiť kňazský pulpit. Theo vtedy vytiahol z vrecka „prísažné vyhlásenie“ a tvrdil, že má dôkazy o ľúbostnej afére „bývalého reverenda“ s kazateľovou manželkou. Vyhlásenie, samozrejme, neprečítal.

Desaťminútový limit pre Thea nič neznamenal. Pokojne ho prekročil. Sľuboval, že sa postará o zníženie daní a zbytočných výdavkov a že urobí všetko pre to, aby vrahovia dostávali trest smrti častejšie ako doteraz. V závere svojho vystúpenia poďakoval prítomným za dvadsaťročnú vernosť. Pripomenul, že v posledných voľbách dali dobrí ľudia z okresu Ford takmer osemdesiat percent hlasov práve jemu a Rex Elle.

Nasledoval dlhotrvajúci nadšený potlesk, počas ktorého sa Warren nenápadne vytratil. Ja tiež. Mal som po krk rečí a politikov.

Prešli štyri týždne a v prvý augustový utorok sa okolo budovy súdu tesne pred zotmením zhromaždili tí istí ľudia, aby si vypočuli výsledky hlasovania. Vonku sa ochladilo na tridsaťdva stupňov, vlhkosť klesla o dve percentá.

Posledné dni volieb boli snom každého reportéra. Pred černošským kostolom sa pobili dvaja kandidáti na zmierovacieho sudcu. Boli podané dve žaloby, pričom obe obviňovali druhú stranu z ohovárania a rozširovania falošných hlasovacích lístkov. Jedného muža zatkli, keď sprejom maľoval obscénnosti na Theov bilbord. (Ako sa ukázalo, chlapíka si najali Theovi ľudia, aby zhanobil senátorov obraz. Napriek tomu hodili vinu na mladého Warrena. „Bežný trik“, povedal Baggy.)

Generálny prokurátor štátu Mississippi dostal žiadosť, aby prešetril vysoký počet hlasov neprítomných voličov. „To je normálne,“ usúdil Baggy. Situácia vyvrcholila v utorok, keď každý občan okresu išiel voliť.

Volebné miestnosti sa zatvárali o šiestej a o hodinu bolo námestie plné nedočkavých ľudí z celého okresu. Tvorili hlúčiky okolo svojich kandidátov. Mnohí si priniesli jedlo a pitie a skoro všetci mali skladacie stoličky, ako keby prišli na bejzbal. Pred vchodom do súdnej budovy boli umiestnené dve obrovské čierne tabule, na ktoré sa písali priebežné výsledky.

„Máme výsledky zo severného Karawaya,“ oznámila úradníčka do mikrofónu tak hlasno, že ju bolo počuť na míle ďaleko. Ľudia okamžite zvážneli.

„Severný Karaway je vždy prvý,“ poznamenal Baggy. Bolo pol deviatej, mesto sa ponáralo do tmy. Sedeli sme na balkóne pred mojou kanceláriou a čakali na správy. Rozhodli sme sa odložiť tlač o dvadsaťštyri hodín a vo štvrtok vydať zvláštne číslo pri príležitosti volieb. Úradníčke trvalo dosť dlho, kým prečítala výsledky hlasovania pre všetkých kandidátov do všetkých funkcií. Zhruba v polovici povedala: „A teraz kandidáti na šerifa.“ Niekoľko tisíc prítomných zatajilo dych.

„Mackey Don Coley osemdesiatštyri. Tryce McNatt dvadsaťjeden. T. R. Meredith šesťdesiatdva a Freck Oswald jedenásť.“ Z miesta, kde sa utáborili Coleyho prívrženci, zazneli nadšené výkriky.

„Coley sa v Karawayi drží,“ utrúsil Baggy. „Ale aj tak prehral.“

„Prehral?“ Zatiaľ zverejnili iba výsledky z prvého volebného obvodu, a Baggy už vedel, kto zvíťazí.

„Hej. T. R. dostal veľa hlasov, aj keď v Karawayi nepôsobí, to znamená, že ľudia majú Mackeyho Dona plné zuby. Počkaj, aké budú výsledky z Clantonu.“

Pomaly prichádzali hlasovacie lístky z miest, o ktorých som jakživ nepočul: Pleasant Hill, Shady Grove, Klebie, Three Corners, Clover Hill, Green Alley, Possum Ridge, Massey Milí, Calico Ridge. Woody Gates a Country Boys, ktorí boli vždy poruke, vyplnili prestávky bluegrassovou hudbou.

Padgittovci volili v maličkom obvode Dancing Creek. Keď úradníčka oznámila, že Coley dostal 31 hlasov a ostatní traja kandidáti spolu 8, dav zajasal. Nasledoval východný Clanton, najväčší obvod, v ktorom som volil aj ja. Coley získal 285 hlasov, Tryce 47, a keď ohlásili 644 hlasov za T. R. Mereditha, ľudia šaleli.

Baggy ma vyobjímal. Tešili sme sa spolu s ostatnými. Coleyho pád bol nezadržateľný.

Tí, čo prehrali, sa so svojimi prívržencami pobrali domov. Okolo jedenástej sa dav viditeľne zmenšil. Po polnoci som sa prešiel okolo námestia, aby som si naplno vychutnal zvuky a výjavy spojené s touto úžasnou tradíciou.

Bol som na Clantončanov hrdý. Po brutálnej vražde a znepokojivom rozsudku sme sa zjednotili, bránili sme sa a dali jasne najavo, že nemienime tolerovať korupciu. Vysoký počet hlasov proti Coleymu bol náš spôsob boja s Padgittovcami. Druhý raz za sto rokov nebudú mať svojho človeka vo funkcii šerifa.

T. R. Meredith dostal 61 percent všetkých hlasov, čo bolo drvivé víťazstvo. Theo získal 82 percent, zase porazil protivníka. Celý osemtisícový náklad nášho zvláštneho vydania sa vypredal. Nadobudol som presvedčenie, že voľby by sa mali konať každý rok. Veď to bola demokracia v celej svojej kráse.

28

Týždeň pred dňom Vďakyvzdania v roku 1971 Clantonom otriasla správa, že jeden z jeho synov padol vo Vietname. Devätnásťročného seržanta Peta Mooneyho zajali pri bojovej operácii neďaleko Hue v strednom Vietname. O niekoľko hodín ho našli mŕtveho.

Ja som Mooneyovcov nepoznal, ale Margaret áno. Oznámila mi správu telefonicky a vzápätí požiadala o niekoľko dní voľna. Už roky bývala na tej istej ulici ako Mooneyovci. Pete sa od detstva kamarátil s jej synom.

Po dlhšom hľadaní som v archíve našiel článok z roku 1966 o černošskom mladíkovi Marvinovi Leem Walkerovi, ktorý sa stal prvou clantonskou obeťou vojny vo Vietname. Bolo to predtým, ako sa pán Caudle začal zaujímať aj o také veci, takže Times opísali udalosť veľmi stručne. Ani slovo na prvej strane. Až na tretej som našiel krátky článoček bez fotografií. V tom čase v Clantone ešte netušili, kde leží Vietnam.

A tak mladý muž, ktorý nesmel chodiť do dobrých škôl, pravdepodobne nesmel voliť a celkom určite sa bál napiť z verejnej fontánky s pitnou vodou pred budovou súdu, prišiel o život v krajine, ktorú by málokto z jeho krajanov vedel nájsť na mape. Jeho smrť bola správna a čestná. S komunistami treba bojovať, nech sú kdekoľvek.

Od Margaret som získal potrebné informácie. Pete maturoval na clantonskej strednej škole v roku 1970. Tri roky hral futbal a bejzbal za univerzitu s právom nosiť jej iniciály. Bol vynikajúci študent, chcel dva roky pracovať, našetriť si peniaze a pokračovať v štúdiu na vysokej škole. Mal smolu, lebo mu pri odvode pridelili vysoké číslo a v decembri 1970 dostal povolávací rozkaz.

Podľa Margaret, ktorá ma zaprisahala, aby som o tom nepísal, Pete nemal veľkú chuť prihlásiť sa na základný vojenský výcvik. Stále sa hádal s otcom. Chcel odísť do Kanady, aby sa vyhol vojne. Otec sa zhrozil. Dobrá povesť rodiny by bola navždy zničená a tak ďalej. Nazval syna zbabelcom. Pán Mooney slúžil v Kórei a nemal pochopenie pre protivojnové hnutie. Pani Mooneyová sa ich pokúšala zmieriť, ale v skutočnosti nebola rozhodnutá poslať syna do vojny, ktorá vzbudzovala toľko odporu. Pete nakoniec podľahol a teraz sa vracal domov v drevenom kabáte.

Pohreb sa konal v Prvom baptistickom kostole, kam Mooneyovci pravidelne chodili. Tam Peta pokrstili, keď mal jedenásť rokov, čo bolo príbuzným a priateľom veľkou útechou. Už je s Pánom, aj keď ho k sebe povolal predčasne.

Sedel som vedľa Margaret a jej manžela. Bol to môj prvý a posledný pohreb devätnásťročného vojaka. Sústredil som sa na truhlu, aby som nepočul vzlykanie a kvílenie, čo sa ozývalo okolo mňa. Tréner stredoškolského futbalového mužstva predniesol rozlúčkovú reč, pri ktorej ani jedno oko nezostalo suché, moje nevynímajúc.

Sotva som dovidel na chrbát pána Mooneyho, ktorý sedel v prvom rade. Ten človek musí hrozne trpieť, pomyslel som si.

O hodinu sme sa všetci pobrali na clantonský cintorín, kde Peta pochovali s vojenskými poctami. Keď zaznelo trubačské sólo, Petova matka zavzlykala tak srdcervúco, až ma striaslo. Objímala truhlu, až kým ju nezačali spúšťať do jamy. Napokon sa zosypal aj otec a niekoľko diakonov mu pribehlo na pomoc.

Taká škoda, opakoval som si v duchu, keď som sa vracal do redakcie. A večer som sám seba preklínal za to, že mlčím, že som zbabelý. Som predsa šéfredaktor, dofrasa! A či som sa cítil povolaný, alebo nie, bol som jediný v meste. Ak som mal na vec nejaký názor, vďaka svojmu postaveniu som ho mohol zverejniť.

Pred Petom Mooneym padlo vyše päťdesiattisíc mladých Američanov, no armáda sa neobťažovala uviesť ich presný počet.

V roku 1969 prezident Nixon a jeho bezpečnostný poradca Henry Kissinger došli k záveru, že vojnu vo Vietname nemožno vyhrať alebo, presnejšie, že sa Spojené štáty už nebudú usilovať o víťazstvo. Nechali si to však pre seba. Nezastavili odvody. Naopak, cynicky predstierali, že veria v úspešný koniec.

Odvtedy, čo dospeli k tomuto záveru, až do skončenia vojny v roku 1973 padlo ešte osemnásťtisíc mužov vrátane Peta Mooneyho.

Môj úvodník vyšiel na prvej strane pod veľkou fotografiou Peta vo vojenskej uniforme. Stálo v ňom:

Smrť Peta Mooneyho by v nás mala vyvolať otázku – Čo, dočerta, robíme vo Vietname? Nadaný študent, talentovaný športovec, predseda triedy, jeden z našich najlepších a najšikovnejších, bol zastrelený na brehu rieky, o ktorej sme nikdy nepočuli, v krajine, na ktorej nám veľmi nezáleží.

Oficiálny dôvod uvádzaný už dvadsať rokov je boj s komunizmom. Ak zbadáme, že sa šíri, musíme, podľa slov exprezidenta Lyndona Johnsona, „… urobiť všetky potrebné opatrenia, aby sme zabránili ďalšej agresii.“

Kórea, Vietnam. Naše jednotky sú dnes aj v Laose a v Kambodži, aj keď to prezident Nixon popiera. Čo bude ďalej? Čaká sa od nás, že budeme posielať svojich synov kamkoľvek na svete, aby sa miešali do občianskych vojen iných národov?

Vietnam bol po porážke Francúzov v roku 1954 rozdelený na dva štáty. Severný Vietnam je chudobná krajina, na čele ktorej stojí komunista Ho Či Min. Južný Vietnam je takisto chudobná krajina, v ktorej do prevratu v roku 1963 vládol krutý diktátor Ngo Din Diem. Odvtedy má vojenskú vládu.

Vietnam je vo vojnovom stave od roku 1946, keď sa Francúzi pokúsili ochrániť krajinu pred komunistami. Utrpeli však porážku a my sme sa poponáhľali ukázať svetu, ako treba viesť vojnu. Naša porážka bola drvivejšia – a to ešte nie je koniec.

Koľko Petov Mooneyov musí ešte zomrieť, aby sa naša vláda konečne rozhodla odísť z Vietnamu?

Kam ešte pošleme naše jednotky, aby bojovali proti komunizmu?

Čo, dočerta, robíme vo Vietname? Práve teraz pochovávame svojich padlých, zatiaľ čo politici, ktorí vedú vojnu, rozmýšľajú, ako ju šikovne ukončiť.

Za silné slová som mohol dostať po prstoch, ale bolo mi to jedno. Silné slová boli určené všetkým zaslepeným vlastencom v okrese Ford. Ešte pred záplavou listov a telefonátov som však získal priateľa.

Keď som sa vrátil z obeda u Miss Callie (dusená jahňacina, ktorú sme jedli pri kozube), v kancelárii ma čakal Bubba Crockett. Dlhé vlasy, džínsy, flanelová košeľa. Najprv sa predstavil a potom mi poďakoval za úvodník. Potreboval sa vyrozprávať, a keďže som bol najedený na prasknutie, vyložil som si nohy na stôl a počúval.

Vyrástol v Clantone, v roku 1966 skončil školu. Jeho otec mal lesnú škôlku päť kilometrov na juh od mesta. V roku 1967 dostal povolávací rozkaz a nenapadlo mu nič iné, ako ísť bojovať proti komunistom. Jeho jednotka pristála na juhu, práve v čase najväčšej komunistickej ofenzívy Tet v januári 1968. Za prvé dva dni na zemi stratil troch najbližších kamarátov.

Hrôzy vojny sa opisujú ťažko, ale Bubbovo rozprávanie bolo sugestívne. Horiaci muži, čo kričali o pomoc, potkýname sa o časti roztrhaných tiel, odnášanie mŕtvych z bojiska, hodiny bez spánku, bez jedla, bez munície, zatiaľ čo nepriateľ sa čoraz väčšmi približoval. Za prvých päť dní stratili sto mužov. „Po týždni mi bolo jasné, že zomriem,“ povedal Bubba so slzami v očiach. „A vtedy sa zo mňa stal dobrý vojak. Človek musí prekročiť istú hranicu, aby prežil.“

Dva razy bol zranený, ale nebolo to vážne, ošetrili ho v poľnej nemocnici. Domov ho neposlali. Hovoril o zúfalstve, čo sa ich zmocňovalo vo vojne, ktorú im vláda nedovolila vyhrať. „Boli sme lepší vojaci,“ povedal Bubba. „Mali sme oveľa lepšie vybavenie, vynikajúcich veliteľov. Lenže tí šialenci vo Washingtone im nedovolili bojovať.“

Bubba poznal rodinu Mooneyovcov a prosil Peta, aby nešiel do vojny. Z diaľky sledoval jeho pohreb a v duchu preklínal každého, koho videl, aj tých, ktorých nevidel.

„Tunajší hlupáci ešte stále podporujú vojnu, verili by ste tomu?“ pokračoval. „Vyše päťdesiattisíc padlo a teraz, keď ustupujeme, vás ľudia na clantonských uliciach budú presviedčať, že to bola spravodlivá vojna.“

„Vás by asi nepresvedčili,“ poznamenal som.

„Skúšali to, ale dostali svoje. Hráte poker?“

Nehral som, ale o hráčoch pokeru som počul všeličo. Napadlo mi, že by to mohlo byť zaujímavé. „Trochu,“ odpovedal som v nádeji, že si niekde zoženiem pravidlá alebo ma Baggy niečo naučí.

„Hráme každý štvrtok večer v prístavku v škôlke. Väčšina z nás bojovala vo Vietname. Prídte, možno sa zabavíte.“

„Dnes večer?“

„Hej, okolo ôsmej. Trochu si zahráme, dáme si pivo, trávu, porozprávame vojnové historky. Chlapci sa s vami chcú stretnúť.

„Prídem,“ povedal som rozmýšľajúc, kde nájdem Baggyho.

Popoludní sa pod dverami objavili štyri listy a všetky ostro kritizovali moju osobu a názory na vojnu. Pán E. L. Green, veterán dvoch vojen a dlhoročný predplatiteľ Times, hoci to sa mohlo čoskoro zmeniť, okrem iného napísal:

Ak komunizmus nezastavíme, začne sa šíriť po celom svete. Jedného dňa sa ocitne u nás doma a naše deti a vnúčatá sa spýtajú, prečo sme ho nezastavili, skôr ako sa rozšíril.

Brat pána Herberta Gillenwatera padol v Kórei. V jeho liste stálo:

Jeho smrť bola tragédia, s ktorou sa dodnes neviem vyrovnať. Ale bol to vojak, hrdina, hrdý Američan a jeho smrť pomohla zastaviť postup severokórejskej armády a jej spojencov Číňanov a Rusov. Kto sa bojí bojovať, bude pokorený.

Pán Felix Toliver zo Shady Grove naznačil, že som asi strávil priveľa času hore na Severe, kde sa ľudia boja zbraní. Vyjadril sa, že v našej armáde odjakživa prevládali odvážni mladí muži z Juhu a ak tomu neverím, môžem si to zistiť. V Kórei aj vo Vietname padlo podstatne viac Južanov ako Severanov. Svoj list zakončil týmito slovami:

Naša sloboda bola draho vykúpená životmi mnohých odvážnych vojakov. Ale čo by sa stalo, keby sme sa báli bojovať? Hitler a Japonci by ešte stále boli pri moci. Väčšina civilizovaného sveta by bola v ruinách. Boli by sme izolovaní a nakoniec aj zlikvidovaní.

Mal som v úmysle zverejniť všetky listy, čo prišli do redakcie, ale dúfal som, že sa nájdu aj také, čo podporia môj úvodník. Kritika ma vôbec netrápila. Bol som si istý, že mám pravdu. A začínal som si pestovať hrošiu kožu, čo je pre šéfredaktora veľmi dôležité.

Po Baggyho rýchlokurze som v pokeri prehral 100 dolárov. Bubba a jeho kamaráti ma pozvali, aby som prišiel zase.

Okolo stola nás bolo päť, všetci približne v rovnakom veku medzi dvadsiatkou a tridsiatkou. Vo Vietname slúžili traja – Bubba, Darrell Radke, ktorého rodina vlastnila podnik na výrobu propánu, a Cedric Young, černoch s vážne zranenou nohou. Piaty hráč bol Bubbov starší brat Dávid, ktorého neodviedli pre slabý zrak a ktorého podľa mňa zaujímala najmä marihuana.

Veľa sme hovorili o drogách. Ani jeden z trojice veteránov nepočul o tráve či iných drogách predtým, ako vstúpil do armády. Rehotali sa pri predstave, že by sa na clantonských uliciach v šesťdesiatych rokoch predávali drogy. Vo Vietname užíval drogy každý. Tráva sa fajčila z nudy, zo smútku, na upokojenie nervov pred bojovou operáciou. V poľných nemocniciach napchávali ranených najúčinnejšími liekmi proti bolesti, takže Cedric sa za dva týždne stal závislým od morfínu.

Na ich žiadosť som vyrukoval s niekoľkými historkami zo školy, ale bol som amatér medzi profesionálmi. Myslím, že nepreháňali. A už sa nečudujem, že sme prehrali vojnu – všetci boli nafetovaní.

Pochválili ma za úvodník a dávali najavo zatrpknutosť, že museli ísť do vojny. Každého z nich poznačila nejakým spôsobom. Cedricovo zranenie bolo viditeľné, ale Bubba a Darrel v sebe dusili hnev a túžbu udrieť – lenže koho?

Potom začali rozprávať hrôzostrašné zážitky z bojísk. Počul som, že vojaci neradi rozprávajú o skúsenostiach z vojny. Tí traja sa vôbec nezdráhali. Pre nich to bola terapia.

Stretávali sa každý štvrtok na partiu pokeru a povedali, že aj ja som vítaný. Keď som sa o polnoci rozlúčil, ešte stále pili, fajčili trávu a rozprávali o Vietname. Ale ja som mal za jeden deň vojny dosť.

29

Ďalší týždeň som venoval celú stranu protichodným názorom na vojnu, ktoré som vyprovokoval svojím úvodníkom. Zo sedemnástich listov iba dva ako-tak podporili moje brojenie proti vojne. Nazvali ma komunistom, liberálom, zradcom, špekulantom a, čo bolo najhoršie, zbabelcom, lebo som si nikdy neobliekol uniformu. Každý list bol hrdo podpísaný, v ten týždeň neprišiel ani jeden anonym. V ľuďoch sa náhle prebudili vlastenecké city a chceli, aby sa to všetci dozvedeli.

Bolo mi to jedno. Pichol som do osieho hniezda a celé mesto teraz hovorilo o vojne. Zväčša to boli jednostranné debaty, ale aspoň sa mi podarilo spôsobiť rozruch.

Reakcia na sedemnásť uverejnených listov bola neuveriteľná. Skupina stredoškolákov mi priniesla kôpku listov, v ktorých sa postavili na moju stranu. Boli proti vojne, nemali v úmysle sa do nej zapojiť a okrem toho im pripadalo zvláštne, že pisatelia listov z predchádzajúceho týždňa boli pre armádu príliš starí. Najviac sa mi páčila veta: „Je to naša krv, nie vaša.“

Mnohí študenti si vybrali niektorý z uverejnených listov a ostro ho napadli. Becky Jenkinsovú pobúrilo tvrdenie Róberta Earla Huffa, že „… náš národ vzišiel z krvi našich vojakov. Nikdy sa nezaobídeme bez vojen.“

Ona na to zareagovala takto: „Vojny budú, pokiaľ hlúpi a chamtiví muži neprestanú vnucovať svoju vôľu iným.“

Kirk Wallace sa ohradil proti spôsobu, akým ma opísala pani Mattie Louise Fergusonová. V závere napísal: „Žiaľ, pani Fergusonová by nerozoznala komunistu, liberála, zradcu ani špekulanta, aj keby ho stretla. Život v Possum Ridge ju totiž chráni pred takými ľuďmi.“

O týždeň som venoval celú stranu tridsaťjeden listom od študentov. Uverejnil som aj tri oneskorené od zástancov vojny. Znova prišla záplava listov a všetky som publikoval.

A tak sme na stránkach Times bojovali až do Vianoc, keď nastalo prímerie a ľudia si užívali sviatky.

Pán Max Hocutt zomrel na Nový rok 1972. Gilma ráno klopala na okno, až kým som sa nedotackal k dverám. Nespal som ani päť hodín a túžil som prespať celý deň. Možno dva.

Nasledoval som ju do starého domu. Bola to moja prvá návšteva po niekoľkých mesiacoch a prekvapilo ma, aký je vnútrajšok domu zanedbaný. Ale musel som sa venovať naliehavejším záležitostiam. Prišli sme k hlavnému schodisku v hale, kde na nás čakala Wilma. Pokriveným vráskavým prstom ukázala hore a povedala: „Je hore. Prvé dvere napravo. My sme tam dnes už raz boli.“

Vyjsť hore schodmi raz za deň bol pre ne výkon. Obe už dávno prekročili sedemdesiatku, neboli oveľa mladšie od pána Maxa.

Ležal vo veľkej posteli, po krk zakrytý špinavou bielou plachtou. Jeho koža mala takú istú farbu. Chvíľu som postál vedľa neho, aby som sa presvedčil, že naozaj nedýcha. Ešte nikdy som nemusel niekoho vyhlásiť za mŕtveho, ale aj mne to bolo jasné – pán Max vyzeral, že je mŕtvy už najmenej mesiac.

Zišiel som dolu; Wilma a Gilma stáli na tom istom mieste. Pozerali sa na mňa, akoby dúfali, že prídem s inou diagnózou.

„Obávam sa, že je mŕtvy,“ povedal som.

„To vieme,“ odvetila Gilma.

„Povedzte nám, čo máme robiť,“ pridala sa Wilma.

V živote som nebol privolaný k mŕtvemu, ale ďalší krok sa mi zdal pomerne ľahký. „Asi by sme mali zavolať pána Magargela z pohrebnej služby.“

„Vravela som ti,“ povedala Wilma Gilme.

Keďže sa nehýbali, išiel som k telefónu a zavolal pánu Magargelovi. „Je Nový rok,“ ozval sa. Bolo mi jasné, že som ho zobudil.

„To nemení nič na tom, že pán Max je mŕtvy.“

„Ste si istý?“

„Áno, som. Práve som ho videl.“

„Kde je?“

„V posteli. Odišiel pokojne.“

„Niektorí starci veľmi tvrdo spia, viete.“

Odvrátil som sa, aby dvojčatá nepočuli, ako sa dohadujem, či ich brat je, alebo nie je mŕtvy. „Ale on nespí, pán Magargel. Umrel.“

„O hodinu som tam.“

„Treba ešte niečo urobiť?“ spýtal som sa.

„Napríklad?“

„Neviem. Ohlásiť to na polícii?“

„Bol zavraždený?“

„Nie.“

„Tak načo chcete volať policajtov?“

„Prepáčte, že som sa spýtal.“

Sestry ma pozvali do kuchyne na šálku instantnej kávy. Na kuchynskej linke stála škatuľa ovsených vločiek a vedľa nej plná miska. Wilma a Gilma zrejme bratovi prichystali raňajky, a keď nechodil, išli za ním.

Káva sa dala vypiť, až keď som ju poriadne osladil. Sadli si oproti mne za úzky stôl a zvedavo ma pozorovali. Mali červené oči, ale neplakali.

„Už tu nemôžeme bývať,“ vyhlásila Wilma s istotou, ktorá musela byť výsledkom dlhoročných rozhovorov.

„Chceme, aby ste kúpili náš dom,“ dodala Gilma. Jedna ešte nedopovedala vetu a druhá už začínala ďalšiu.

„Predáme vám ho…“

„Za sto tisíc…“

„Vezmeme peniaze…“

„A presťahujeme sa na Floridu…“

„Na Floridu?“ spýtal som sa.

„Máme tam sesternicu…“

„Býva v dedine, kde sú iba dôchodcovia…“

„Je tam krásne…“

„A dobre sa o nás postarajú…“

„Melberta je blízko…“

Melberta? Myslel som, že je ešte v dome a skrýva sa kdesi v kúte. Vysvetlili mi, že ju pred niekoľkými mesiacmi dali do „domova“ neďaleko Tampy. Tam by chceli dožiť aj ony. Nevládzu už ďalej udržiavať milované rodinné sídlo. Majú problémy s kĺbami, ani zrak im už neslúži. Raz za deň vyjdú hore schodmi – „je ich dvadsaťštyri“, informovala ma Gilma – a boja sa, že spadnú a zabijú sa. Na potrebné úpravy nemajú peniaze a tie, čo im zostali, nechcú zbytočne míňať na gazdinú, záhradníka a odteraz aj na šoféra.

„Chceme vám predať aj Mercedes…“

„Viete, my nešoférujeme…“

„Vždy nás vozil Max…“

Občas som sa len tak pre zábavu pozrel na tachometer Maxovho Mercedesu. Za rok nenajazdil ani tisícpäťsto kilometrov. Na rozdiel od domu bolo auto vo výbornom stave.

Dom mal štyri podlažia a pivnicu, bolo v ňom šesť spálni, štyri alebo päť kúpelni, obývacie izby a jedálne, knižnica, kuchyňa, široké polorozpadnuté verandy a podkrovie, ktoré určite skrývalo rodinné poklady spred niekoľkých storočí. Len upratovanie by zabralo celé mesiace. Stotisíc dolárov bola síce smiešne nízka cena za také sídlo, ale žiadne noviny, aj keby sa predávali v celom štáte, by nestačili pokryť náklady na renováciu.

A čo zvieratá? Mačky, vtáky, králiky, veveričky, zlaté rybky, bola to hotová zoologická záhrada.

Obzeral som sa po nehnuteľnostiach, ale pravdupovediac, bol som taký rozmaznaný päťdesiatdolárovým nájomným, že sa mi nechcelo odísť. Mal som dvadsaťštyri rokov, bol som slobodný a páčilo sa mi sledovať, ako mi na účte v banke pribúdajú peniaze. Prečo by som mal riskovať, že sa finančne zruinujem kúpou domu, ktorý bude peniaze iba požierať?

Kúpil som ho dva dni po pohrebe.

V jeden chladný daždivý štvrtok vo februári som zastal pred domom Ruffinovcov v Lowtowne. Na verande čakal Esau. „Máte nové auto?“ spýtal sa.

„Nie, to malé som si nechal,“ odpovedal som. „Toto patrilo pánu Hocuttovi.“

„Zdalo sa mi, že je čierne.“ V okrese Ford bolo iba zopár Mercedesov a každý ich dôverne poznal.

„Potrebovalo nalakovať,“ povedal som. Teraz bolo tmavobordové. Chcel som zakryť nože, ktoré pán Hocutt namaľoval napredné dvere, a keď som ho odviezol do dielne, rozhodol som sa zmeniť aj farbu.

V meste sa povrávalo, že som auto z Hocuttovcov vymámil podvodom. V skutočnosti som zaň zaplatil 9 500 dolárov. Kúpu potvrdil sudca Reuben V. Atlee, dlhoročný predseda ekvitného súdu. Takisto schválil kúpu domu za 100 000 dolárov, bola to dosť nízka suma, ale hneď vyzerala o niečo lepšie, keď dvaja súdni znalci odhadli cenu na 75 000 a 85 000 dolárov. Jeden v posudku uviedol, že akákoľvek renovácia Hocutt House „si vyžiada vysoké a nepredvídateľné náklady“.

Harry Rex ako môj právny zástupca sa postaral, aby som tým slovám venoval náležitú pozornosť.

Esau bol skľúčený a ani vnútri sa mu nálada nezlepšila. V dome ako vždy rozvoniavalo pečené mäso. Dnes to bol králik.

Objal som Miss Callie a okamžite som zbadal, že čosi nie je v poriadku. Esau chytil do ruky obálku a povedal: „To je povolávací rozkaz. Pre Sama.“ Hodil ju na stôl a vyšiel z kuchyne.

Rozhovor pri obede viazol. Obaja boli zamyslení, roztržití a veľmi zmätení. Esau mal chvíľami pocit, že Sam by mal splniť svoju občiansku povinnosť. Miss Callie mala pocit, že Sama už raz stratila. Predstava, že by ho mala znova stratiť, bola pre ňu neznesiteľná.

Večer som zavolal Samovi a oznámil mu zlú správu. Práve bol v Tolede u Maxa. Hovorili sme spolu vyše hodiny a ja som trval na tom, aby nešiel do Vietnamu. Našťastie, Max so mnou súhlasil.

V priebehu týždňa som strávil veľa hodín telefonovaním so Samom, Bobbym, Alom, Leonom, Maxom a Mariom. Ani jeden z bratov neveril, že vojna vo Vietname je spravodlivá, ale Mario s Alom zastávali názor, že treba dodržiavať zákony. Mne sa ušla úloha holubice, Bobby a Leon boli niekde v strede. Sam každý deň hovoril niečo iné. Bolo to ťažké rozhodovanie, ale ako ubiehali dni, rozprával sa so mnou čoraz častejšie. Pomohla aj skutočnosť, že bol posledné dva roky na úteku.

Po dvoch týždňoch trýznivého sebaspytovania sa Sam stratil a zakrátko sa objavil v Ontariu. Raz večer mi zavolal na účet volaného a poprosil ma, aby som rodičom povedal, že je v poriadku. Na druhý deň ráno som zašiel do Lowtownu povedať Miss Callie a Esauovi, že ich najmladší syn práve urobil najmúdrejšie rozhodnutie v živote.

Kanada sa Ruffinovcom zdala veľmi vzdialená. Je to rozhodne bližšie ako do Vietnamu, ubezpečil som ich.

30

Pán Lester Klump zo Shady Grove bol v poradí druhý staviteľ, ktorého som najal na prestavbu Hocutt House. Odporúčal mi ho Baggy, ktorý, samozrejme, vedel všetko o rekonštruovaní starých domov. Aj Stan Atcavage z banky odporúčal pána Klumpa, a keďže som uňho mal hypotéku na 100 000 dolárov, dal som na jeho radu.

Prvý staviteľ sa vôbec neukázal, a keď som mu po troch dňoch márneho čakania volal, mal odpojený telefón. Považoval som to za zlé znamenie.

Pán Klump a jeho syn Lester najprv celé dni chodili po dome. Hrozili sa práce, ktorá ich čakala, uvedomovali si, že keby som bol nedočkavý, stala by sa z nej hotová nočná mora. Pracovali pomaly, systematicky, dokonca aj rozprávali pomalšie ako väčšina ľudí. Čoskoro som sa presvedčil, že všetko robia slimačím tempom. Asi som k tomu prispel aj ja, keď som im neprozreteľne prezradil, že bývam v pohodlnom byte nad garážou, aspoň nemuseli mať výčitky svedomia, že ostanem bez strechy nad hlavou, ak sa nepoponáhľajú.

Hovorilo sa o nich, že nepijú a prácu zväčša dokončia načas. To napokon rozhodlo.

Niekoľko dní sme sa všetci nerozhodne škrabali na hlave, ale potom sme sa dohodli, že mi každý týždeň predložia účet za vykonanú prácu a materiál a ja im pridám desať percent na „nepredvídané náklady“, čo, ako som dúfal, znamenalo zisk. Harrymu Rexovi trvalo týždeň, kým hrešiac spísal zmluvu, ktorá zahrnovala aj túto podmienku. Spočiatku odmietal a zasypával ma šťavnatými nadávkami.

Klumpovci mali dom najprv vypratať a začať s demoláciou, poktorej by prišli na rad strechy a verandy. Potom sme si mali sadnúť a naplánovať ďalšiu fázu. Renovácia sa začala v apríli 1972.

Každý deň prišiel aspoň jeden z Klumpovcov s partiou robotníkov. Prvý mesiac zbavovali dom a jeho okolie rôznych exemplárov divej zveri, ktorá tam žila už desaťročia.

Polícia zadržala auto plné študentov, ktorí pred pár hodinami zmaturovali. V aute bolo cítiť pivo a policajt, čerstvý absolvent školy, kde ich upozorňovali na podobné veci, zacítil aj niečo iné. Drogy si konečne našli cestu aj do okresu Ford.

V aute objavili marihuanu. Šiestich maturantov obvinili z držania zakázaných omamných látok a zo všetkých možných priestupkov, ktoré policajtom zišli na um. Pre mesto to bol šok – ako sa k nám dostali drogy? Nedalo sa tomu zabrániť? Môj článok bol zámerne vecný, nič nepreháňal; nemalo zmysel útočiť na šesť detí, ktoré urobili hlúpu chybu. Šerif Meredith sa údajne vyjadril, že proti šíreniu tejto pliagy rázne zakročí. „Nie sme v Kalifornii,“ dodal.

Celý Clanton zrazu spozornel, všetci hľadali priekupníkov drog, aj keď si neboli istí, ako takí ľudia vlastne vyzerajú.

Keďže polícia mala pohotovosť a nič by jej neurobilo väčšiu radosť ako objaviť ďalšie drogy, pravidelná štvrtková partia pokeru sa presunula na iné miesto, ďalej na vidiek. Bubba Crockett a Darrell Radke bývali v starom zrube spolu s veteránom Olliem Hindsom, ktorý neholdoval kartám. Zrub nazvali Líščia diera. Bol ukrytý v husto zarastenej rokline na konci lesnej cesty, ktorú by nezasvätený nenašiel ani za bieleho dňa.

Ollie Hinds trpel na následky traumatických vojnových – a možno aj predvojnových – zážitkov. Pochádzal z Minnesoty, s Bubbom slúžil vo Vietname. Bol postrelený, mal ťažké popáleniny, nakrátko sa ocitol v zajatí, ale domov ho poslali, až keď vojenský psychiater povedal, že naliehavo potrebuje odbornú pomoc. Zrejme ju však nedostal. Keď som sa s ním zoznámil, bol do pol pása nahý, vystavoval na obdiv tetovanie a jazvy a mal sklený pohľad, čo uňho, ako som neskôr zistil, bolo celkom normálne.

Bol som rád, že nehrá poker. Mal som z neho dojem, že bystačili dve zlé karty a hneď by sa pokúsil vyrovnať skóre s pomocou M-16.

Hráči sa zabávali na zadržaní študentov s drogami a na reakciách miestnych ľudí. Všetci sa tvárili, že okrem tých detí široko-ďaleko nikto nikdy neprišiel do styku s drogami, takže teraz, keď ich chytili, je kríza zažehnaná. Stačí trochu pritlačiť a drogová pliaga sa presunie do iných častí krajiny.

Nixon zamínoval prístav Haifong a zúrivo bombarduje Hanoj – spomenul som to, lebo ma zaujímali reakcie prítomných, ale v ten večer ich vojna nezaujímala.

Darrell kdesi počul, že černošský chlapec z Clantonu dostal povolávací rozkaz a ušiel do Kanady. Na to som nič nepovedal.

„Šikovný chalan,“ utrúsil Bubba. „Fakt šikovný.“

Konverzácia sa však prevažne krútila okolo drog. V jednej chvíli sa Bubba obdivne zahľadel na svoju marihuanovú cigaretu a povedal: „Pánabeka, to je kvalita. Tá určite nie je od Padgittovcov.“

„Je z Memphisu,“ ozval sa Darrell. „Mexická.“

Keďže som nebol oboznámený s miestnou sieťou dodávateľov, pozorne som počúval, a keď bolo jasné, že nemienia túto tému ďalej rozoberať, rýchlo som sa spýtal: „Myslel som, že Padgittovci majú dobrý tovar.“

„Mali by sa držať pálenky,“ usúdil Bubba.

„Nie je najhorší,“ pridal sa Darrell, „ak nevieš zohnať lepší. Pred pár rokmi sa im kšefty rozhýbali, lebo boli prví, čo začali pestovať trávu. Teraz už majú konkurenciu.“

„Počul som, že s tým končia a vracajú sa k páleniu whisky a krádežiam áut,“ povedal Bubba.

„Prečo?“ spýtal som sa.

„Dnes je protinarkotické oddelenie v každej diere. Majú helikoptéry a vybavenie na sledovanie. To nie je ako v Mexiku, kde všetci kašlú na to, čo pestuješ.“

Vonku zaznela streľba. Nikto sa nepohol. „Čo to bolo?“ chcel som vedieť.

„To je Ollie,“ odpovedal Darrell. „Poľuje na vačicu. Nasadí si okuliare na nočné videnie, chytí em šestnástku a ide do lesa. Vraví, že loví šikmookých.“

Našťastie som prehral tri razy po sebe a pri prvej vhodnej príležitosti som sa rozlúčil.

Najvyšší súd štátu Mississippi po dlhých prieťahoch konečne potvrdil rozsudok nad Dannym Padgittom. Bolo to pred štyrmi mesiacmi, šiestimi hlasmi proti trom. Lucien Wilbanks sa okamžite odvolal a súd súhlasil s novým pojednávaním. Harry Rex povedal, že to neveští nič dobré.

Odvolanie sa opäť prerokovalo a takmer dva roky po procese súd rozhodol s konečnou platnosťou. Za potvrdenie rozsudku hlasovali piati, štyria boli proti.

Lucien sa sťažoval, že Ernie Gaddis mal pri krížovom výsluchu príliš veľkú voľnosť a urážal Dannyho Padgitta. Kládol mu navádzajúce otázky súvisiace s prítomnosťou Rhodiných detí v spálni, naznačoval, že videli znásilnenie svojej matky, a porote predložil fakty, ktoré nič nedokazovali.

Harry Rex, ktorý sledoval odvolacie konanie a pravidelne ma informoval, sa obával, že Wilbanksova sťažnosť je oprávnená. Keby mu piati sudcovia uverili, prípad by sa vrátil späť do Clantonu a proces by sa obnovil. Nový proces by bol dobrý pre noviny. Ale na druhej strane som si rozhodne neželal, aby Padgittovci opustili svoj ostrov a začali vyvolávať problémy v Clantone.

Nakoniec iba štyria sudcovia hlasovali proti, a tak sa prípad definitívne uzavrel. Zverejnil som tú dobrú správu na prvej strane Times v nádeji, že už nikdy nebudem počuť meno Dannyho Padgitta.

TRETIA ČASŤ

.

31

Renovácia sa skončila päť rokov a dva mesiace po tom, ako Lester Klump starší a Lester Klump mladší prvý raz prekročili prah Hocutt House. Tortúra sa skončila a výsledok bol úchvatný.

Len čo som sa zmieril s ich slimačím tempom, snažil som sa získať nových inzerentov. Za posledný rok som dva razy skúsil bývať v dome a nevšímať si stavebný ruch. Neprekážal mi prach ani výpary z farieb, zapratané chodby, výpadky elektriny, nedostatok teplej vody, ba ani nefungujúce kúrenie a klimatizácia, ale nevedel som si zvyknúť na buchot kladív a zvuky píly od skorého rána. Klumpovci rozhodne nepatrili k ranostajom, takže, ako som sa dozvedel, medzi stavbármi patrili skôr k výnimkám, lebo začínali pracovať o pol deviatej. Lenže ja som spával do desiatej. Jednoducho to nešlo, tak som sa po každom pokuse bývať vo veľkom dome vracal do bytu nad garážou, kde som mal väčší pokoj.

Iba raz za celých päť rokov som nemohol Klumpovcom zaplatiť načas. Nechcel som si požičiavať ďalšie peniaze, hoci Stan Atcavage by mi ich ochotne požičal. Každý piatok večer sme si s Lesterom Klumpom starším sadli k improvizovanému stolu z ohobľovaných dosák, čo stál v chodbe, zhodnotili sme vykonanú prácu a náklady na materiál, pripočítali desať percent a ja som vypísal šek. Všetky záznamy som si odkladal a prvé dva roky som si zapisoval priebežné výdavky na renováciu. Po dvoch rokoch som prestal. Už som nechcel vedieť, koľko ma to stojí.

Bol som na mizine, ale na tom nezáležalo. Prestavba, čo požierala peniaze, bola hotová a ja som z toho vyviazol síce s odretými ušami, ale s vedomím, že odteraz peniaze ostanú mne.

A mal som niečo, čo dokazovalo, že úsilie, energia a peniaze neboli vynaložené zbytočne. V roku 1900 doktor Miles Hocutt postavil dom vo viktoriánskom štýle, s dvoma vysokými štítmi vpredu, s vežičkou cez štyri podlažia a širokými krytými verandami po oboch stranách. Hocuttovci ho vždy dali vymaľovať žltou a modrou farbou, ale pán Klump objavil pod tromi vrstvamimaľovky aj krikľavočervenú. Ja som sa rozhodol pre triezvejšie farby: bielu a béžovú so svetlohnedým lemovaním. Strecha bola medená. Zvonka sa zachoval viktoriánsky vzhľad, ale mal som pred sebou celé roky, aby som ho trochu oživil.

Dreveným dlážkam vnútri sa vrátila pôvodná krása. Steny sa vybúrali, izby a chodby boli priestrannejšie. Klumpovci napokon museli zrušiť kuchyňu a postaviť novú. Kozub v obývačke sa vplyvom ustavičného vŕtania a búchania zrútil. A tak som z knižnice urobil obývačku a dal zbúrať ďalšie steny, takže pri vstupe do haly bolo vidieť cez obývačku až do kuchyne na druhom konci. Všade som pridal okná, lebo predtým tam bolo tma ako v jaskyni.

Pán Klump sa priznal, že ešte nikdy neochutnal šampanské, a ochotne sa ním nalieval, keď sme dokončili malý slávnostný obrad na verande. Odovzdal som mu posledný šek, podali sme si ruky, zapózovali Wileymu Meekovi a vzápätí sme otvorili šampanské.

Veľa izieb ostalo prázdnych; bolo mi jasné, že potrvá roky, kým zariadim celý dom, a že budem potrebovať pomoc niekoho s bohatšími vedomosťami a lepším vkusom, ako som mal ja. Ale dom bol nádherný aj poloprázdny. Chcelo to oslavu!

Požičal som si od Stana dve tisícky a objednal z Memphisu víno a šampanské. V Tupele som objavil solídnu firmu, ktorá sa postarala o jedlo. (V Clantone bola iba jedna a tá ponúkala len pečené rebierka a vyprážaného sumca; chcel som niečo menej obyčajné.)

Na oficiálnom zozname pozvaných bolo tristo ľudí, všetci, ktorých som poznal, a zopár neznámych. Neoficiálny zoznam pozostával z ľudí, pred ktorými som niekedy utrúsil: „Len čo bude dom hotový, oslávime to.“ Pozval som BeeBee a jej tri priateľky z Memphisu. Pozval som aj otca, ale ten mal iné starosti, trápil ho vplyv inflácie na trh s cennými papiermi. Pozval som Miss Callie a Esaua, reverenda Thurstona Smalla, Clauda, tri úradníčky zo súdu, dve učiteľky, asistenta trénera basketbalu, pokladníčku z banky, nového právnika v meste. To bolo spolu dvanásť černochov a bol by som pozval aj viacerých, keby som ich poznal. Chcel som totiž usporiadať prvý integrovaný večierok v Clantone.

Harry Rex priniesol domácu pálenku a veľký tanier drobov a takmer mi odohnal hostí. Bubba Crockett a chlapci z Líščej diery dorazili nafetovaní a pripravení zabávať sa. Pán Mitlo ako jediný prišiel v smokingu. Ukázal sa aj Piston, ktorého neskôr videli odchádzať s papierovým vreckom plným hriešne drahých chuťoviek. Woody Gates a jeho Country Boys vyhrávali na verande dlho do noci. Prišli Klumpovci so všetkými robotníkmi, pre ktorých to bola vzácna chvíľa, a ja som sa postaral, aby si ju vychutnali. Lucien Wilbanks meškal a len čo sa objavil, pustil sa do zápalistej politickej debaty so senátorom Theom Mortonom, ktorého manželka Rex Ella mi povedala, že to je najhonosnejšia oslava, akú v Clantone zažila za posledných dvadsať rokov. Zastavil sa aj náš nový šerif Tryce McNatt so svojimi pomocníkmi. (T. R. Meredith pred rokom zomrel na rakovinu hrubého čreva.) V obývačke kraľoval môj obľúbený sudca Reuben V. Atlee a rozprával historky o doktorovi Milesovi Hocuttovi. Reverend Miliárd Stark z Prvého baptistického kostola sa zdržal iba desať minút a potichu sa vytratil, keď zistil, že sa hosťom podáva alkohol. Reverend Cargrove z Prvého presbyteriánskeho kostola popíjal šampanské a očividne mu chutilo. Baggy odpadol v spálni na prvom poschodí, kde som ho našiel až na druhý deň popoludní. Dvojčatá Stukesovci, majitelia železiarstva, prišli v novučičkých rovnakých kombinézach. Mali sedemdesiat rokov, bývali spolu, nikdy sa neoženili a stále chodili v rovnakých kombinézach. Pokiaľ išlo o oblečenie, na pozvánke stálo: „podľa vlastného výberu“.

Na trávniku pred domom stáli dva veľké biele stany, z ktorých občas vychádzali ľudia. Oslava sa začala v sobotu o jednej popoludní a bola by trvala až do rána, keby sa neminulo všetko víno a jedlo. O desiatej hudobníci padali od únavy, ostalo iba zopár teplých pív a na jedenie tortilové lupienky. Už sa nebolo na čo pozerať. Všetci si dôkladne prezreli celý dom a každému sa páčil.

Na druhý deň som BeeBee a jej priateľkám spravil praženicu. Sedeli sme na verande, pili kávu a čudovali sa neporiadku okolo nás. Trvalo mi týždeň, kým som všetko upratal.

Ako plynuli roky, počul som veľa hrôzostrašných historiek o pomeroch v štátnom väzení v Parchmane. Stálo na poľnohospodárskej pôde v najúrodnejšej časti štátu Mississippi, dve hodiny cesty na západ od Clantonu. Väzni tam žili v neznesiteľných podmienkach – v lete sa v preplnených barakoch nedalo dýchať, v zime v nich mrzlo, dostávali otrasné jedlo, lekárska starostlivosť nestála za nič, vládol tam otrokársky systém a brutálny sex. Nútené práce, sadistickí dozorcovia, bol by to dlhý a smutný zoznam.

Vždy keď som myslel na Dannyho Padgitta, čo sa mi stávalo často, upokojovalo ma, že si v Parchmane odpykáva zaslúžený trest. Mal šťastie, že neskončil v plynovej komore.

Ukázalo sa, že moje predstavy boli mylné.

Koncom šesťdesiatych rokov dal štát postaviť dve satelitné väzenia či skôr tábory, aby sa znížil počet väzňov v preplnenom Parchmane. Podľa plánu tam umiestnili približne tisíc odsúdencov za nenásilné trestné činy. Dostali možnosť vyučiť sa, prípadne rekvalifikovať. Jeden z týchto satelitov bol neďaleko mestečka Bromfield, tri hodiny od Clantonu smerom na juh.

Sudca Loopus zomrel v roku 1972. Pri procese s Dannym Padgittom robila súdnu zapisovateľku istá mladá žena menom Darla Clabová. Pracovala u sudcu Loopusa niekoľko rokov a po jeho smrti odišla z Clantonu. Keď v jedno letné popoludnie v roku 1977 vošla do mojej kancelárie, bola mi akási povedomá.

Keď sa predstavila, rýchlo som si spomenul, kde som ju videl. Celých päť dní sedávala v blízkosti sudcovskej lavice vedľa stola s dôkazovým materiálom a zapisovala každé slovo, ktoré padlo pri procese s Dannym Padgittom. Teraz žije v Alabame a cestovala päť hodín, aby mi niečo povedala. Musel som sľúbiť, že budem mlčať ako hrob.

Narodila sa v Bromfielde a pred dvoma týždňami, keď bola na návšteve u matky, zbadala na ulici známu tvár. Bol to Danny Padgitt na prechádzke s kamarátom. Pohľad naňho ju tak vydesil, že sa potkla o obrubník a takmer spadla medzi idúce autá.

Tí dvaja šli do miestnej reštaurácie na obed. Darla ich videla cez okno, ale neodvážila sa vojsť dnu. Padgitt ju mohol spoznať. Nevedela prečo, ale naháňalo jej to strach.

Chlapík, čo bol s ním, mal na sebe uniformu, ktorú v Bromfielde dobre poznali – tmavomodré nohavice, bielu košeľu s krátkymi rukávmi a nápisom Bromfieldské nápravné zariadenie na vrecku. Okrem toho mal čierne kovbojské čižmy a nebol ozbrojený. Darla mi vysvetlila, že dozorcovia, ktorí strážia väzňov pri práci, môžu nosiť zbraň. A keďže žiadny beloch v Mississippi by neodmietol nosiť zbraň, keby mohol, nazdávala sa, že Danny možno nechcel, aby jeho osobný strážca bol ozbrojený.

Danny mal na sebe biele montérky a bielu košeľu, ktoré pravdepodobne dostal v tábore. Tí dvaja dlho obedovali a zdalo sa, že sú priatelia. Darla ich videla z auta, ako vychádzajú z reštaurácie. Potom ich z diaľky sledovala. Prechádzkovým tempom kráčali po ulici, kým Danny nevošiel do budovy, kde sídlila mississipská dopravná polícia. Dozorca nasadol do služobného auta a odišiel.

Na druhý deň vošla do budovy Darlina matka pod zámienkou, že chce podať oznámenie o ceste, ktorú treba opraviť. Dosť nezdvorilo jej povedali, že to nie je možné, a v zmätku, čo nastal, sa jej podarilo úchytkom zazrieť mladého muža, ktorého jej dcéra podrobne opísala. Držal v ruke akési papiere a podľa všetkého to bol jeden z mnohých úradníkov.

Darlina matka mala priateľa, ktorého syn pracoval v Bromfieldskom tábore. Potvrdil, že Danny Padgitt je tam od leta roku 1974.

Keď Darla skončila svoje rozprávanie, spýtala sa: „Zverejníte to?“

Krútila sa mi hlava, ale príbeh sa už črtal. „Určite si overím fakty,“ odpovedal som. „Uvidíme, čo zistím.“

„Prosím vás, nenechajte to tak. Nie je to fér.“

„Nemôžem tomu uveriť.“

„Ten sviniar mal teraz sedieť v cele smrti.“

„Súhlasím.“

„Robila som so sudcom Loopusom na ôsmich prípadoch vraždy, ale na tento neviem zabudnúť.“

„Ani ja.“

Darla ma znovu požiadala, aby som ju neprezradil, a dala mi svoju adresu. Ak o tom napíšem, určite jej mám poslať výtlačok Times.

Na druhý deň som bez problémov vyskočil z postele už o šiestej ráno. Išli sme s Wileym do Bromfieldu. Keďže Spitfire aj Mercedes by v každom malom meste vzbudili pozornosť, cestovali sme jeho pickupom. Tábor sme ľahko našli päť kilometrov za mestom. Našli sme aj sídlo dopravnej polície. Na poludnie sme zaujali strategické postavenie na Main Street. Vzhľadom na to, že nás Padgitt poznal, museli sme sa nenápadne skryť v dave na rušnej ulici. Wiley ostal v aute, pripravený fotografovať. Ja som si sadol na lavičku a ukryl som sa za noviny.

Prvý deň sme Dannyho nevideli. Vrátili sme sa do Clantonu a skoro ráno sme opäť vyrazili do Bromfieldu. O pol dvanástej zastavilo pred budovou dopravnej polície väzenské auto. Dozorca vošiel dnu, vyzdvihol si väzňa a spoločne sa pobrali na obed.

17. júla 1977 sme na prvej strane uverejnili štyri veľké fotografie – na jednej Wiley zachytil Dannyho s dozorcom, ako svorne kráčajú po chodníku a na niečom sa smejú, na ďalšej vchádzali do reštaurácie City Grill, na tretej bola budova úradu a na štvrtej brána väzenského tábora v Bromfielde. Môj titulok priam kričal: PADGITT UŽ NIE JE VO VÄZENÍ, ALE V TÁBORE!

V úvode článku stálo:

Štyri roky po odsúdení za brutálne znásilnenie a vraždu Rhody Kassellawovej, štyri roky po tom, čo dostal doživotie v štátnom väzení v Parchmane, Dannyho Padgitta premiestnili do nového väzenského tábora v Bromfielde. Je tam už tri roky a užíva si ako privilegovaný väzeň – pracuje na oddelení dopravnej polície, má osobného strážcu, chodieva na dlhé obedy (cheeseburger a mliečny koktajl) do miestnych reštaurácií, ktorých majitelia netušia, aké zločiny spáchal.

Článok bol jedovatý a tendenčný. Z čašníčky v City Grille som vymámil informáciu, že Danny u nich jedáva trikrát týždenne, vždy platí on a pred chvíľou si dal cheeseburger so zemiakovými hranolčekmi. Telefonoval som na dopravnú políciu v Bromfielde, až kým ma nespojili s úradníkom, ktorý o Padgittovi niečo vedel. Keďže odmietol odpovedať na moje otázky, vykreslil som ho takmer ako zločinca. Preniknúť do tábora bolo rovnako ťažké. Opísal som svoje úsilie tak, že to vyzeralo, akoby byrokrati Padgitta kryli. V Parchmane nikto nič nevedel alebo nebol ochotný hovoriť. Volal som dopravnému komisárovi (volenému úradníkovi), riaditeľovi väznice v Parchmane (chvalabohu menovanému), generálnemu prokurátorovi štátu Mississippi, zástupcovi guvernéra a napokon aj guvernérovi. Všetci boli, samozrejme, nesmierne zaneprázdnení, takže som hovoril iba s ich pätolizačmi, z ktorých som v článku urobil úplných idiotov.

Senátor Theo Morton predstieral, že je šokovaný. Určite sa na to pozrie a zavolá mi. Do uzávierky sa neozval.

Reakcie v Clantone boli rôzne. Mnohí mi telefonovali a zastavovali ma na ulici, nahnevaní a odhodlaní niečo urobiť. Všetci totiž uverili, keď Padgitta odsúdili na doživotie a odviedli v putách, že naozaj strávi zvyšok života vo väzenskom pekle. Niektorí sa však tvárili ľahostajne a chceli na Padgitta navždy zabudnúť. Už ich nezaujímal.

Boli aj takí, čo vôbec neboli prekvapení. Povedali si, že Padgittovcom sa zase podaril zázrak, našli tých správnych ľudí, potiahli za správne špagátiky. Do tohto tábora patril aj Harry Rex. „O čo ide, chlapče? Nebolo by to prvý raz, čo si kúpili guvernéra.“

Miss Callie sa vydesila pri pohľade na fotku Dannyho, ktorý si pokojne vykračoval po ulici. „Celú noc nespala,“ zamumlal Esau, keď som vo štvrtok prišiel na obed. „Ľutujem, že ste ho našli.

Našťastie, memphiské aj jacksonské noviny prevzali príbeh, ktorý začal žiť vlastným životom. Prinútili politikov, aby sa o celú záležitosť začali zaujímať. Guvernér, generálny prokurátor a senátor Morton sa napokon postarali, aby chlapca poslali späť do Parchmanu.

Dva týždne po zverejnení môjho článku Dannyho Padgitta presunuli do štátnej väznice.

Na druhý deň som mal dva telefonáty, jeden v kancelárii a jeden doma, kým som spal. Rôzne hlasy, rovnaký odkaz – som mŕtvy muž.

Upovedomil som o tom FBI v Oxforde a dvaja agenti za mnou prišli do Clantonu. Prezradil som to reportérovi z Memphisu a zakrátko celé mesto vedelo, že sa mi ktosi vyhráža a že to vyšetruje FBI. Šerif McNatt ma dal strážiť dvadsaťštyri hodín denne. Mesiac stálo hliadkové auto pred redakciou a v noci pred domom.

Po siedmich rokoch som opäť začal nosiť pri sebe zbraň.

32

Nijaké krviprelievanie sa nekonalo. Nezabudol som na vyhrážky, ale časom sa mi zdali menej hrozivé. Neprestal som nosiť zbraň – stále som ju mal poruke –, ale prestal som ju vnímať. Jednoducho som neveril, že by Padgittovci riskovali prudkú reakciu, ktorá by určite nasledovala, keby zlikvidovali šéfredaktora miestnych novín. Aj keď ma v meste mnohí nemali v láske, na rozdiel od môjho predchodcu, určite by sa zdvihla vlna odporu, a to si Padgittovci nemohli dovoliť.

Boli ešte uzavretejší ako predtým. Po porážke Mackeyho Dona Coleyho v roku 1971 opäť preukázali schopnosť zmeniť taktiku. Danny vzbudil priveľa nežiadúcej pozornosti a viac by už neuniesli. Utiahli sa na svoj ostrov. Zosilnili bezpečnostné opatrenia, lebo sa mylne obávali prenasledovania zo strany nového šerifa T. R. Mereditha alebo jeho nástupcu Trycea McNatta. Ďalej pestovali konope a úrodu pašovali z ostrova v lietadlách, lodiach, pickupoch a nákladných autách, ktoré zdanlivo prevážali drevo.

S typickou padgittovskou prefíkanosťou si zrátali, že obchodovanie s marihuanou začína byť riskantné, a tak investovali do legálnych podnikov. Kúpili spoločnosť zaoberajúcu sa cestnými stavbami a rýchlo získali štátne zákazky. Kúpili výrobňu asfaltu, cementáreň a štrkoviská v severnej časti štátu. Budovanie diaľnic sa v Mississippi nikdy nezaobišlo bez korupcie a Padgittovci v tom vedeli chodiť.

Sledoval som ich aktivity tak pozorne, ako sa dalo. Vtedy ešte neplatili zákony o slobodnom prístupe k informáciám. Poznal som názvy podnikov, ktoré Padgittovci odkúpili, ale bolo prakticky nemožné zistiť niečo o ich činnosti. Nemal som o čom písať, lebo navonok bolo všetko legálne.

Čakal som, len som si nebol istý na čo. Jedného dňa sa Danny Padgitt vráti, a keď sa to stane, môže sa uchýliť na ostrov a viac ho nikto neuvidí. Alebo urobí niečo iné.

V Clantone nebolo veľa tých, čo nechodili do kostola. Pravidelní návštevníci kostola o nich mali prehľad a pozvanie „príďte sa s nami pomodliť“ bolo celkom bežné. Pri rozlúčke hovorili: „Stretneme sa v nedeľu,“ rovnako často ako: „Zastavte sa u nás.“

Prvé roky v meste som si takých pozvaní vypočul viac než dosť. Len čo sa roznieslo, že majiteľ a šéfredaktor Times nechodí do kostola, stal som sa najznámejším bezvercom v meste. Rozhodol som sa, že s tým niečo urobím.

Margaret každý týždeň pripravovala náboženskú rubriku, v ktorej mali svoje zastúpenie všetky cirkvi. Zámožnejšie kongregácie v nej uverejňovali reklamy. Okrem toho rubrika prinášala správy a oznamy o rozličných spoločenských podujatiach organizovaných cirkvami.

Z náboženskej rubriky a z telefónneho zoznamu som si vypísal všetky kostoly v okrese Ford. Narátal som ich spolu osemdesiatosem, ale to nebol definitívny počet, pretože kongregácie sa často delili, zanikali a niekde inde vznikali. Mojím cieľom bolo navštíviť každý svätostánok, čo predo mnou určite nikto nespravil, a tým by som sa zaradil medzi ľudí, ktorí chodia do kostola.

Bol som trochu zmätený z množstva denominácií – ako sa mohli protestanti, ktorí o sebe tvrdia, že sa riadia tou istou dogmou, rozdeliť do toľkých prúdov? V zásade sa zhodovali, že (1) Ježiš bol jediným synom Božím; (2) narodil sa z panny; (3) viedol dokonalý život; (4) Židia ho prenasledovali a Rimania zatkli a ukrižovali; (5) na tretí deň vstal z mŕtvych a neskôr išiel do neba; (6) a niektorí verili – s rôznymi variáciami –, že človek musí nasledovať Ježiša tým, že sa dá pokrstiť a bude v neho veriť, ak sa chce aj on dostať do neba.

Doktrína bola pomerne jasná, ale čert aby sa vyznal v podrobnostiach.

V okrese neboli žiadni katolíci, episkopalisti ani mormoni. Prevažovali baptisti, ale tí boli veľmi roztrieštení. Na druhom mieste boli letničiari, ktorí medzi sebou bojovali rovnako urputne ako baptisti.

V roku 1974 som začal svoju dobrodružnú púť po kostoloch v okrese Ford. Prvý v poradí bol svätostánok letničiarov Calvary Full Gospel tri kilometre za mestom. Bohoslužba sa začala pres-ne o pol jedenástej, ako bolo uvedené v novinách. Našiel som si miesto v poslednej lavici, čo najďalej od všetkých. Ľudia ma prívetivo zdravili a čoskoro sa rozšírila správa, že kostol navštívil vzácny hosť. Nikoho som tam nepoznal. Kazateľ Bob mal na sebe biely oblek, tmavomodrú košeľu, bielu kravatu a husté čierne vlasy zopnuté na šiji. Keď začal hovoriť, ľudia ho sprevádzali výkrikmi. Mávali rukami a vykrikovali aj počas sólového speváckeho vystúpenia. A keď sa o hodinu konečne začala kázeň, mal som chuť odísť. Po päťdesiatpäťminútovej kázni som bol zmätený a vyčerpaný. Veriaci dupali, až sa budova otriasala v základoch. Chvíľami som mal strach, že okná nevydržia nápor prenikavých výkrikov. Kazateľ Bob „položil ruky“ na troch chorých, trpiacich neznámou chorobou, a oni vzápätí vyhlásili, že sú vyliečení. V jednej chvíli vstal diakon a začal čosi mrmlať v jazyku, ktorý som jakživ nepočul. So zaťatými päsťami a zatvorenými očami zo seba vydával súvislý prúd slov. Nebolo to divadlo, celkom určite nič nepredstieral. O niekoľko minút sa zdvihlo dievča zo zboru a prekladalo jeho slová do angličtiny. Diakon mal videnie, ktoré naňho zoslal Boh. Medzi prítomnými sa nachádzajú hriešnici.

„Kajajte sa!“ zrúkol kazateľ Bob a všetci sklonili hlavy.

Čo ak diakon hovoril o mne? Rozhliadol som sa a všimol som si, že dvere sú zamknuté a strážia ich dvaja ďalší diakoni.

Nakoniec atmosféra v kostole trochu ochladla. Po dvoch hodinách som ušiel. Potreboval som si vypiť.

O návšteve v kostole Calvary Full Gospel som napísal krátku milú reportáž a zaradil som ju do náboženskej rubriky. Spomenul som vrúcnu atmosféru v kostole, nádherné sólo slečny Helen Hatcherovej, pôsobivú kázeň kazateľa Boba a tak ďalej.

Čitatelia boli nadšení.

Najmenej dvakrát za mesiac som šiel do kostola. Sedel som s Miss Callie a Esauom a počúval kázeň reverenda Thurstona Smalla, ktorá trvala dve hodiny a dvanásť minút (pri každej kázni som meral čas). Najkratšiu mal pastor Phil Bish v metodistickom kostole v Karawayi – sedemnásť minút. Tam bolo aj najchladnejšie. Pokazilo sa im kúrenie, a keďže bol január, pastor musel skrátiť kázeň.

S Margaret som sedel v clantonskom baptistickom kostole, kde reverend Miliárd Stark predniesol každoročnú kázeň o hrie-chu požívania alkoholu. Načasovanie nebolo práve najvhodnejšie, lebo som bol po opici a Stark sa na mňa stále pozeral.

V Beech Hille som objavil modlitebňu Harvest Tabernacle v zadnej miestnosti opustenej benzínovej pumpy, kde som spolu so šiestimi ľuďmi počúval krik fanatika, ktorý si hovoril prorok Peter. Moja správa z tejto návštevy bola veľmi stručná.

V clantonskom svätostánku Kristovej cirkvi nebol žiadny hudobný nástroj. Neskôr mi vysvetlili, že to vychádza z Písma. Vypočul som si krásne sólo, o ktorom som sa pomerne obšírne rozpísal. Bohoslužba neútočila na city zhromaždených ovečiek. Kvôli kontrastu som zašiel do kaplnky Mount Pisgah v Lowtowne, kde bol pulpit obklopený bubnami, gitarami, lesnými rohmi a zosilňovačmi. Na zahriatie pred kázňou odznel hotový koncert, pri ktorom všetci prítomní spievali a tancovali. Miss Callie považovala Mount Pisgah za „nízku“ cirkev.

Číslo šesťdesiatštyri v mojom zozname patrilo kostolu v Calico Ridge, skrytému hlboko medzi vrchmi v severovýchodnej časti okresu. Podľa archívu Times v roku 1965 v tomto kostole štrkáč dva razy uhryzol istého pána Randyho Boveeho počas nedeľnej večernej bohoslužby. Pán Bovee prežil a štrkáče na čas odstránili. Legenda sa však šírila a veľa ľudí sa ma spytovalo, či mám v úmysle ísť aj do Calico Ridge.

„Plánujem navštíviť všetky kostoly,“ odpovedal som zakaždým.

„Nemajú radi návštevy,“ varoval ma Baggy.

V každom kostole – černošskom aj belošskom, mestskom aj dedinskom – ma privítali milo, nevedel som si predstaviť, že by sa kresťania správali k hosťovi nezdvorilo.

V Calico Ridge síce neboli nezdvorilí, ale ani nadšení. Chcel som vidieť štrkáče, ale z bezpečnej vzdialenosti z poslednej lavice. Prišiel som tam v nedeľu večer, najmä preto, že podľa legendy „nezačínajú s hadmi“ za bieleho dňa. Márne som v Biblii hľadal zdôvodnenie.

Po hadoch nebolo ani stopy. Ľudia sa zvíjali, zatiaľ čo nás kazateľ vyzýval, aby sme prišli bližšie „a vzdychali a nariekali nad hriechom“! Zbor pospevoval a hmkal do rytmu udávaného elektrickou gitarou a bubnom, celé zhromaždenie pripomínalo strašidelný starodávny rituálny tanec. Chcel som odísť, lebo tam neboli žiadne hady.

Neskôr som medzi prítomnými zazrel tvár, ktorú som už niekde videl. Bola iná ako ostatné – úzka, bledá, prepadnutá a nad ňou štica šedivejúcich vlasov. Nevedel som tú tvár zaradiť, ale bola mi povedomá. Muž sedel v druhom rade, ďaleko odo mňa, ale zdalo sa, že nevníma, čo sa okolo neho deje. Chvíľami som mal dojem, že sa modlí, inokedy ostal sedieť, aj keď všetci vstali. Ostatní ho zrejme poznali, ale nevenovali mu pozornosť.

Raz sa obrátil a pozrel rovno na mňa. Bol to Hank Hooten, bývalý právnik, ktorý chcel v roku 1971 vystrieľať celé mesto! Odviezli ho vo zvieracej kazajke do štátnej psychiatrickej liečebne a o niekoľko rokov sa k nám donieslo, že ho prepustili. Odvtedy ho však nikto nevidel.

Dva dni som sa snažil vypátrať Hanka Hootena. Telefonáty do nemocnice nikam neviedli. Hank mal v Shady Grove brata, ale ten sa so mnou odmietol rozprávať. Snoril som aj v okolí Calico Ridge, lenže s cudzím človekom sa, pochopiteľne, nikto nebavil.

33

V nedeľu ráno bývali kostoly plné, ale na večerných bohoslužbách sa zúčastňovalo menej ľudí. Často som počul kazateľov vyzývať svoje ovečky, aby sa o niekoľko hodín vrátili a náležíte si uctili deň Pána. Nikdy som nerátal, koľkí poslúchli, ale bola ich sotva polovica. Navštívil som aj niekoľko večerných bohoslužieb, zväčša aby som zachytil nejaký nezvyčajný obrad ako ten s hadmi, liečenie chorých alebo, pri jednej príležitosti, „cirkevné konkláve“, na ktorom mali súdiť a určite by aj odsúdili poblúdeného brata, čo zatúžil po manželke blížneho. Moja prítomnosť v ten večer ich napokon obmäkčila a hriešnik dostal milosť.

Väčšinou som však miestne náboženstvá študoval a porovnával cez deň.

Ostatní mali iné nedeľné rituály. Harry Rex pomohol istému Mexičanovi menom Pepe prenajať si budovu a otvoriť reštauráciu kúsok od námestia. V sedemdesiatych rokoch bol Pepeho podnik vcelku úspešný, aj keď podával iba štipľavé jedlá. Jednoducho sa nevedel vzdať papričiek a bolo mu jedno, že spaľujú hrdlá gringom, čo k nemu chodievali.

V nedeľu platil v celom okrese zákaz predaja alkoholických nápojov a vzťahoval sa aj na reštaurácie. Pepe mal vzadu miestnosť s dlhým stolom, ktorá sa dala zamknúť. Púšťal tam Harryho Rexa s priateľmi a dovolil im jesť a piť, čo chceli. Pepeho margarity boli mimoriadne lahodné. A tak sme si pochutnávali na korenistých pikantných jedlách a všetko sme zapíjali silnou margaritou. Zvyčajne nás bolo zo desať mladých mužov, niektorí čerstvo ženatí. Harry Rex povedal, že nám odtrhne hlavy, ak pred niekým spomenieme zadnú miestnosť v Pepeho reštaurácii.

Raz tam clantonská polícia urobila raziu, ale Pepe odrazu nevedel povedať ani slovo po anglicky. Dvere do zadnej miestnosti boli zamknuté a čiastočne zakryté. Pepe pozhasínal svetlá, a tak sme dvadsať minút potme čakali, popíjali a počúvali, ako sa s ním policajti pokúšajú komunikovať. Neviem, prečo sme sa báli. Veď s nami pri stole sedel mestský sudca Harold Finkley a lial do seba štvrtú alebo piatu margaritu.

Nedeľné večery u Pepeho bývali hlučné a dlhé a nikto z nás potom nebol v stave šoférovať. Ja som zvyčajne prešiel pešo do redakcie a prespal na pohovke. Raz som takto vyspával opicu, keď po polnoci zazvonil telefón. Bol to môj známy, reportér z veľkého memphiského denníka.

„Prídete zajtra na pojednávanie o podmienečnom prepustení?“ spýtal sa. Zajtra? Netušil som, aký je deň.

„Zajtra?“ zamrmlal som.

„V pondelok osemnásteho septembra,“ povedal pomaly.

Že je rok 1978, to som ešte vedel.

„Koho majú prepustiť?“ spýtal som sa. Zúfalo som sa snažil prebrať a pochopiť, o čom je reč.

„Dannyho Padgitta. Vy to neviete?“

„Nie, dočerta!“

„Pojednávanie je zajtra o desiatej predpoludním v Parchmane.“

„Robíte si srandu?“

„Nie. Práve som sa to dozvedel. Zrejme to nechceli zverejniť.“

Dlho som sedel v tme a preklínal zaostalosť štátu, ktorý také dôležité záležitosti riešil takým absurdným spôsobom. Ako mohli čo i len uvažovať o podmienečnom prepustení Dannyho Padgitta? Od vynesenia rozsudku uplynulo osem rokov. Dostal dva tresty doživotia, teda minimálne po desať rokov. Predpokladali sme, že to znamená najmenej dvadsať rokov.

Okolo tretej som sa odviezol domov a po dvoch hodinách nepokojného spánku som šiel zobudiť Harryho Rexa, ktorý ešte nestihol vytriezvieť. Cestou som kúpil žemle plnené klobásovým mäsom a silnú kávu a okolo siedmej sme sa stretli v jeho kancelárii. Obaja sme mali zlú náladu, a kým sme hľadali v jeho právnických knihách, škaredo sme nadávali, nie jeden na druhého, ale na bezzubý systém podmienečného prepúšťania, schválený pred tridsiatimi rokmi. Nejasne definované pravidlá umožňovali politikom a ich prisluhovačom kľučkovať a robiť, čo sa im zachcelo.

Keďže väčšina občanov s týmto systémom neprišla do styku, štátna legislatíva mu nevenovala pozornosť. A keďže väzni, zväčša chudobní alebo čierni, neboli schopní využiť systém na svoj prospech, museli si tvrdé tresty odpykať v plnom rozsahu. Ale ak mal väzeň konexie a peniaze, systém podmienečného prepustenia predstavoval úžasný labyrint protirečivých zákonov, vďaka ktorým mohol od príslušných orgánov očakávať láskavosť.

A tak sa stalo, že dva tresty doživotia pre Dannyho Padgitta sa zmenili na dva „súbežné“. Tresty sa vykonávajú naraz, vysvetľoval mi Harry Rex.

„Načo je to dobré?“ spýtal som sa.

„Používa sa to v prípadoch viacnásobných obvinení. Normálne by obžalovanému naparili, povedzme, osemdesiat rokov, ale spravodlivý trest je desať rokov. Tak sa tresty vykonávajú súbežne.“

Nesúhlasne som pokrútil hlavou, čo ho podráždilo.

Napokon sa mi podarilo dovolať šerifovi McNattovi. Zdalo sa mi, že aj on je po opici, hoci bol prísny abstinent. Ani on o pojednávaní v súvislosti s podmienečným prepustením nič nevedel. Spýtal som sa, či sa na ňom mieni zúčastniť, ale bol zaneprázdnený dôležitejšími záležitosťami.

Bol by som zavolal sudcovi Loopusovi, lenže ten už šesť rokov ležal na cintoríne. Ernie Gaddis odišiel do dôchodku a rybárčil kdesi v Smoky Mountains. Jeho nástupca Rufus Buckley býval v okrese Tyler a jeho číslo nebolo v zozname.

O ôsmej som nasadol do auta so studenou kávou a žemľami.

Po hodine jazdy smerom na západ sa okolitá krajina zmenila na úplnú rovinu; začínala sa delta. Bola to úrodná, ale chudobná oblasť, lenže ja som nemal náladu kochať sa pohľadom z okna ani uvažovať o sociálnych pomeroch miestnych farmárov. Bol som nervózny, lebo som sa chystal vtrhnúť na tajné pojednávanie o podmienečném prepustení.

Okrem toho ma znervózňovala predstava, že musím prekročiť prah parchmanskej väznice, smutne preslávenej ako peklo na zemi.

O dve hodiny som uvidel ohrady, potom ploty z ostnatého drôtu. Zakrátko sa objavila značka a ja som odbočil k hlavnej bráne. Strážcovi som oznámil, že som novinár a prišiel som na pojednávanie. „Choďte rovno a pri druhej budove doľava,“ povedal ochotne a zapísal si moje meno.

Pri ceste bolo niekoľko budov a za nimi rad bielych domčekov, ktoré mohli pokojne stáť na hociktorej Maple Street v Mississippi. Vybral som si prvú administratívnu budovu a vbehol dovnútra, obzerajúc sa po nejakej sekretárke. Našiel som ju, ale poslala ma do vedľajšej budovy na prvé poschodie. Bolo tesne pred desiatou.

Na konci chodby pred dverami akejsi miestnosti postávali traja ľudia. Väzenský dozorca, policajt a muž v pokrčenom obleku.

„Prišiel som na pojednávanie,“ vyhlásil som.

„Tadiaľto,“ ukázal dozorca. Bez zaklopania som vrazil dnu, ako sa patrí na neohrozeného reportéra. Pojednávanie sa práve začalo a mňa tam rozhodne nikto nečakal.

Za mierne vyvýšeným stolom sedeli piati členovia poradného výboru pre podmienečné prepustenie a každý mal pred sebou kovovú menovku. Pri stene bol ďalší stôl, za ktorým sa usadili Padgittovci – Danny, jeho otec, matka, strýko a Lucien Wilbanks. Za stolom oproti nim sedeli úradníci a funkcionári z výboru a z väzenia.

Keď som vrazil dnu, všetky oči sa upreli na mňa. Ja som sa však pozeral na Dannyho Padgitta. Na sekundu sa nám obom podarilo dať najavo pohŕdanie, ktoré sme k sebe cítili.

„Čo si želáte?“ zavrčal mohutný, zle oblečený chlapík z výboru. Volal sa Barrett Ray Jeter. Do funkcie predsedu ho menoval guvernér, podobne ako ostatných štyroch členov, za zásluhy pri získavaní voličských hlasov.

„Prišiel som na pojednávanie s pánom Padgittom,“ odpovedal som.

„Je to reportér!“ vykríkol Lucien. Chvíľu som si myslel, že ma na mieste zatknú a odvedú do útrob väznice, kde strávim zvyšok života.

„Odkiaľ?“ chcel vedieť Jeter.

„The Ford County Times odpovedal som.

„Ako sa voláte?“

„Willie Traynor.“ Zazeral som na Luciena a on na mňa.

„Toto je uzavreté pojednávanie, pán Traynor,“ oznámil Jeter. Nikde nebolo napísané, či má byť otvorené, alebo nie, a tak sa tradične konalo za zatvorenými dvermi.

„Kto má právo zúčastniť sa?“ spýtal som sa.

„Poradný výbor, ten, kto žiada o prepustenie, jeho rodina, svedkovia, právnik a svedkovia druhej strany.“

„Druhá strana“ znamenala príbuzných obete, ale v tom prostredí to vyznievalo, akoby oni boli tí zlí.

„A čo náš šerif?“ spýtal som sa.

„Aj on je pozvaný,“ odvetil Jeter.

„Lenže náš šerif žiadnu pozvánku nedostal. Hovoril som s ním pred tromi hodinami. Skutočnosť je taká, že do včerajšej polnoci o tomto pojednávaní nikto nič nevedel.“ Členovia výboru sa začali škrabať na hlave. Padgittovci sa zhŕkli okolo Luciena.

Vylučovacou metódou som rýchlo prišiel na to, že ak chcem sledovať pojednávanie, musím sa stať svedkom. A tak som vyhlásil: „Keďže tu nie je nikto iný z okresu Ford, som tu ako svedok.“

„Nemôžete byť reportér aj svedok,“ ozval sa Jeter.

„Kde je to napísané?“ spýtal som sa, mávajúc poznámkami, ktoré som si vypísal z právnických kníh Harryho Rexa.

Jeter kývol na mladého muža v tmavom obleku. „Som právny zástupca poradného výboru,“ povedal mladík prívetivo. „Môžete vypovedať, pán Traynor, ale nesmiete o tom písať.“

Mal som v úmysle podrobne opísať celý priebeh pojednávania a vyhovoriť sa na Prvý dodatok k ústave. „V poriadku,“ povedal som. „Vy určujete pravidlá.“ O necelých desať minút bolo všetko jasné – ocitol som sa na jednej strane a všetci ostatní na druhej.

„Pokračujme,“ povedal Jeter a ja som si sadol medzi divákov, ktorých nebolo veľa.

Právny zástupca výboru predniesol správu. Najprv odrecitoval hlavné body rozsudku nad Padgittom a zámerne sa vyhýbal slovám „konsekutívny“ a „súbežný“. Vzhľadom na „príkladne vzorné“ správanie počas výkonu trestu má väzeň právo požiadať o „skrátenie trestu“, čo bol nejasný pojem, ktorý vznikol v rámci systému podmienečného prepustenia. Keď sa odráta čas strávený vo vyšetrovacej väzbe, väzeň môže požiadať o podmienečné prepustenie.

Sociálna kurátorka zdĺhavo rozprávala o svojom vzťahu k väzňovi. Napokon prišla k záveru, že „oľutoval svoje činy,“

„plne sa rehabilitoval,“ a „nepredstavuje absolútne žiadnu hrozbu pre spoločnosť,“ dokonca je pripravený stať sa „plnohodnotným občanom“.

Koľko to asi stálo? Tá otázka mi ustavične vírila v hlave. Koľko? A ako dlho trvalo, kým Padgittovci našli ľudí ochotných zobrať úplatok?

Potom sa slova ujal Lucien. Keďže mu nemal kto oponovať – ani Gaddis, ani šerif McNatt, dokonca ani chudák Hank Hooten – hovoril o zločinoch, ako sa mu to hodilo, s dôrazom na výpoveď svedkyne Lýdie Vinceovej, ktorá dosvedčila alibi jeho mandanta. Podľa neho porota zvažovala aj oslobodzujúci rozsudok. Mal som sto chutí hodiť mu niečo na hlavu alebo sa rozkričať. Možno by bol úprimnejší.

Chcelo sa mi zakričať: „Ako môže oľutovať niečo, čo nespáchal?“

Lucien donekonečna omieľal proces, ktorý bol podľa neho nespravodlivý. Šľachetne vzal na seba vinu za to, že nepresadil, aby sa súd konal v inej časti štátu, kde sú ľudia osvietenejší a menej zaujatí. Keď dohovoril, mal som dojem, že dvaja členovia výboru zaspali.

Ďalšia na rade bola pani Padgittová – rozprávala o listoch, ktoré si so synom písali počas tých dlhých ôsmich rokov. Z listov bolo vidieť, že Danny dospel, jeho viera sa posilnila a túži po slobode iba preto, aby mohol slúžiť svojim blížnym.

Že by im začal predávať väčšie dávky marihuany? Alebo čistejšiu načierno pálenú whisky?

Samozrejme, že nechýbali slzy. Patrili k predstaveniu, ale členmi výboru nijako nepohli. Pravdupovediac, pri pohľade na ich tváre som nadobudol dojem, že sa už dávno rozhodli.

Nakoniec vypovedal Danny, pričom vcelku úspešne balansoval na hranici medzi popretím svojich zločinov a ľútosťou. „Poučil som sa zo svojich chýb,“ povedal, akoby znásilnenie a vražda boli drobné prehrešky, pri ktorých sa nikomu nič nestalo. „Som dospelý.“

Vo väzení priam sršal pozitívnou energiou – dobrovoľne pomáhal v knižnici, spieval v zbore, pomáhal pri parchmanskom rodeu, organizoval skupiny, ktoré chodili po školách a odhovárali deti od zločinov.

Dvaja členovia výboru ho skutočne počúvali. Jeden spal. Zvyšní dvaja vyzerali ako v tranze, zjavne nič nevnímali.

Danny neuronil ani slzu, ale na záver predniesol precítenú žiadosť o prepustenie.

„Koľko svedkov má druhá strana?“ spýtal sa Jeter. Vstal som, poobzeral sa okolo seba, a keďže som nevidel nikoho z okresu Ford, povedal som: „Asi som tu len ja.“

„Nech sa páči, pán Traynor, začnite.“

Nemal som ani tušenia, čo mám hovoriť, nevedel som, čo smiem a čo nesmiem povedať pred takýmto zhromaždením. Ale podľa toho, čo som práve videl, som usúdil, že môžem hovoriť, čo mi zíde na um. Tučniak Jeter ma určite upozorní, ak vstúpim na zakázané územie.

Pozeral som na členov výboru, vyhýbajúc sa vražedným pohľadom Padgittovcov, a šiel som rovno k veci. Veľmi podrobne som opísal znásilnenie a vraždu Rhody Kassellawovej. Povedal som im všetko, na čo som si spomenul, a zdôraznil som fakt, že dve malé deti videli, aspoň sčasti, čo sa stalo.

Stále som čakal Lucienovu námietku, ale v tábore Padgittovcov vládlo ticho. Predtým driemajúci členovia výboru náhle ožili, pozorne ma počúvali a hltali každý detail. Opísal som Rhodine zranenia aj srdcervúcu scénu, ako zomierala v náručí pána Deecea, opakujúc: „Bol to Danny Padgitt. Bol to Danny Padgitt.“

Luciena som nazval klamárom a spochybnil som jeho verziu procesu. Porota sa dohodla na výroku o vine za necelú hodinu, vysvetlil som.

Zopakoval som aj Dannyho výpoveď – až ma prekvapilo, čo všetko si pamätám –, ako klamstvami zakrýval klamstvá, ako nebol schopný hovoriť pravdu. „Mali ho odsúdiť aj za krivé svedectvo,“ povedal som.

„A keď dohovoril, nevrátil sa na svoje miesto, ale prešiel k lavici porotcov, pohrozil im prstom a povedal: ‚Ak ma odsúdite, dostanem vás, všetkých do jedného.‘“

Člen výboru, istý pán Horace Adler, sa prudko zvrtol na stoličke a vyštekol na Padgittovcov: „Je to pravda?“

„Je to v zázname,“ dodal som rýchlo, aby som predbehol Lucienove klamstvá. Ten sa pomaly dvíhal.

„Je to pravda, pán Wilbanks?“ nástojil Adler.

„Vyhrážal sa porote?“ spýtal sa ďalší člen výboru.

„Mám prepis súdneho záznamu,“ povedal som. „Rád vám ho vi u pošlem.

„Je to pravda?“ spýtal sa Adler už tretí raz.

„V súdnej sieni bolo tristo ľudí,“ povedal som, upierajúc pohľad na Luciena. Snažil som sa mu naznačiť, aby neklamal.

„Čušte, pán Traynor,“ zahriakol ma člen výboru.

„Je to v zázname,“ zopakoval som.

„To stačí!“ zrúkol Jeter.

Lucien stál, zjavne hľadajúc správnu odpoveď. Všetci čakali. Nakoniec začal: „Nespomínam si, čo bolo povedané,“ na čo som pohŕdavo nahlas odfrkol, „možno sa môj klient vyjadril v tom zmysle, ale bola to chvíľa veľkého citového vypätia, možno v zápale boja zaznelo niečo podobné. Ale v danom kontexte…“

„Doriti s kontextom!“ vyletel som a urobil som pár krokov smerom k Lucienovi, akoby som ho chcel udrieť. Zabránil mi v tom strážca. „Je to čierne na bielom v zázname z procesu!“ povedal som, naplnený spravodlivým hnevom. Potom som sa obrátil k výboru. „Ako tu môžete sedieť a počúvať ich klamstvá? Nechcete poznať pravdu?“

„Ešte niečo, pán Traynor?“ spýtal sa Jeter.

„Áno! Dúfam, že výbor nezosmiešni náš právny systém a nedopustí, aby sa tento muž po ôsmich rokoch dostal na slobodu. Má šťastie, že sedí tu a nie v cele smrti, kam patrí. A dúfam, že nabudúce, keď budete rozhodovať o jeho prepustení, zavoláte k tomu aj ľudí z okresu Ford, napríklad šerifa alebo prokurátora. A nemohli by ste pozvať aj príbuzných obete? Aj oni majú právo byť tu, aby ste videli, ako sa tvária, keď tohto vraha pustíte na slobodu.“

Sadol som si, celý zadychčaný. Gánil som na Luciena Wilbanksa a v duchu som sa zaprisahal, že ho budem nenávidieť do konca môjho alebo jeho života, podľa toho, kto vydrží dlhšie. Jeter ohlásil krátku prestávku. Predpokladal som, že potrebujú čas, aby v zadnej miestnosti zmenili taktiku a prerátali peniaze. Možno by mali predvolať pána Padgitta, nech dá viac. Začal som si robiť poznámky, aby som naštval právneho zástupcu výboru, ktorý mi zakázal písať.

Vrátili sa až o pol hodiny a tvárili sa previnilo. Jeter otvoril hlasovanie. Dvaja hlasovali za prepustenie, dvaja boli proti a jeden sa zdržal. „Tentoraz sa prepustenie zamieta,“ oznámil Jeter. Pani Padgittová sa rozplakala a vyobjímala Dannyho, skôr ako ho odviedli.

Lucien a Padgittovci prešli tesne okolo mňa, keď opúšťali miestnosť. Nevšímal som si ich, len som sedel a hľadel do zeme, vyčerpaný a šokovaný výsledkom hlasovania.

„Ďalší na rade je Charles D. Bowie,“ vyhlásil Jeter a pri stoloch nastal rozruch, keď privádzali ďalšieho väzňa. Zachytil som niečo o sexuálnych zločinoch, ale bol som taký unavený, že mi to bolo jedno. Napokon som vyšiel z miestnosti na chodbu, sčasti dúfajúc, že narazím na Padgittovcov, čo by mi vyhovovalo, lebo som to chcel mať z krku.

Lenže všetci sa vyparili; nikoho som nestretol, keď som vychádzal z budovy. Opustil som brány väzenia a zamieril späť do Clantonu.

34

Správa o pojednávaní vyšla na prvej strane Times. Dal som do nej absolútne všetky detaily, na ktoré som si spomenul, a na piatej strane som sa odviazal v kritickom článku. Poslal som po jednom výtlačku všetkým členom poradného výboru vrátane právneho zástupcu, a keďže som bol poriadne rozčúlený, aj generálnemu prokurátorovi, zástupcovi guvernéra a guvernérovi. Okrem právneho zástupcu výboru na to nikto nezareagoval.

Napísal mi dlhý list, v ktorom vyjadril hlboké znepokojenie nad „mojím vedomým porušením pravidiel určených poradným výborom“. Uvažuje, že navštívi generálneho prokurátora, aby „zhodnotili moje konanie“, a možno urobí isté opatrenia, ktoré by mohli mať „ďalekosiahle následky“.

Môj právnik Harry Rex ma však ubezpečil, že tajné zasadnutia výboru sú protiústavné, lebo ide o vážne porušenie Prvého dodatku, a že ma bude veľmi rád obhajovať na federálnom súde. Za zníženú hodinovú sadzbu, samozrejme.

Asi mesiac som si dopisoval s právnym zástupcom výboru, kým ho to neprestalo baviť.

Rafe, ktorý pre Harryho Rexa zháňal prípady po nemocniciach, mal pomocníka, istého Bustera, mohutného kovboja s pištoľou v každom vrecku. Najal som si Bustera za 100 dolárov týždenne, aby predstieral, že mi robí osobného strážcu. Niekoľko hodín denne sa ponevieral po redakcii alebo sedel v aute na príjazdovej ceste k môjmu domu, alebo postával na verande, skrátka bol všetkým na očiach, aby si ľudia uvedomili, že Willie Traynor je dosť dôležitá osoba na to, aby mal vlastného strážcu. A keby sa Padgittovci predsa len odvážili na mňa strieľať, Buster by im to vrátil.

Po rokoch priberania a sústavného ignorovania lekárov sa Miss Callie konečne vzdala. Raz, keď prišla z vyšetrenia na klinike, oznámila Esauovi, že začína držať diétu – 6 300 kilojoulov denne, s výnimkou, chvalabohu, štvrtka. Prešiel mesiac, ale nezbadal som, že by schudla. Zato deň po tom, čo v Times vyšla správa o pojednávaní v Parchmane, zrazu vyzerala, akoby zhodila dvadsať kíl.

Namiesto vyprážaného kurčaťa spravila pečené. Namiesto zemiakového pyré s maslom a smotanou poliateho hustou omáčkou boli varené zemiaky. Jedlo bolo vynikajúce, ale môj organizmus si už zvykol na týždennú dávku tukov.

Po modlitbe som jej podal dva listy od Sama. Ako vždy si ich prečítala hneď, zatiaľ čo ja som sa vrhol na obed. A ako vždy sa usmievala a smiala a nakoniec si utrela slzu. „Má sa dobre,“ povedala a tak to aj bolo.

S typickou ruffínovskou usilovnosťou Sam získal diplom z ekonómie a šetril si peniaze na štúdium práva. Hrozne sa mu cnelo za domovom a unavovalo ho počasie. Jednoducho mu chýbala mama. A jej kuchyňa.

Prezident Carter udelil milosť všetkým, čo sa vyhli vojenskej povinnosti, a Sam váhal, či zostať v Kanade, alebo sa vrátiť domov. Viacerí utečenci sa totiž rozhodli požiadať o kanadské občianstvo a on bol nimi silne ovplyvnený. Okrem toho bola v hre aj žena, o ktorej sa rodičom nezmienil.

Niekedy sme sa s Miss Callie rozprávali o najnovších správach, ale častejšie o nekrológoch alebo dokonca o inzerátoch. Keďže prečítala celé noviny, vedela, kto predáva šteňatá bígla a kto chce kúpiť používanú kosačku v dobrom stave. A keďže zakaždým čítala všetko, vedela, ako dlho je na trhu malá farma či príves. Ovládala aj ceny. Keď po ulici prešlo auto, kým sme obedovali, spýtala sa: „Aký to bol model?“

„Plymouth Duster z roku 1971,“ odpovedal som.

Po krátkom zaváhaní povedala: „Nuž, ak sa oň dobre starajú, má hodnotu zhruba dvetisícpäťsto dolárov.“

Stan Atcavage raz chcel predať sedemmetrovú rybársku loď. Zavolal som Miss Callie a ona povedala: „Pravdaže, pred tromi týždňami zháňal jeden pán z Karawaya práve takú loď.“ Našiel som jeho inzerát a na druhý deň mu Stan svoju loď predal.

Miss Callie milovala úradné oznamy, čo bola najvýnosnejšia časť môjho týždenníka. Zmluvy o prevode nehnuteľností, dražby, žiadosti o rozvod, dedičské konania, konkurzy, spájanie pozemkov, to všetko sa podľa zákona muselo zverejniť v miestnej tlači. A my sme to robili ochotne a slušne sme na tom zarábali.

„Všimla som si, že bude dedičské konanie v súvislosti s pozostalosťou pána Everetta Wainwrighta,“ poznamenala.

„Matne si spomínam na jeho nekrológ,“ zamumlal som s plnými ústami. „Kedy zomrel?“

„Je to päť alebo šesť mesiacov. Nekrológ nestál za veľa.“

„Vychádzam z toho, čo mi dajú príbuzní. Poznali ste ho?“

„Dlhé roky mal obchod s potravinami pri trati.“ Z jej tónu som vyrozumel, že pána Everetta Wainwrighta nemala v láske.

„Aký to bol človek?“

„Mal dvoje ceny – jedny pre bielych a druhé, vyššie, pre čiernych. Nikdy nemal označený tovar a pokladňu obsluhoval sám. Keď sa beloch spýtal: ‚Povedzte, pán Wainwright, čo stojí plechovka kondenzovaného mlieka?‘ zakričal: ‚Tridsaťosem centov‘. A o minútu som sa ja opýtala: ‚Prepáčte, pán Wainwright, koľko stojí plechovka kondenzovaného mlieka?‘ A on odsekol: päťdesiatštyri centov.‘ Vôbec sa tým netajil. Bolo mu to jedno.“

Deväť rokov som počúval historky o starých časoch a niekedy som si myslel, že som už počul všetky. Ale zbierka Miss Callie bola nevyčerpateľná.

„Prečo ste tam nakupovali?“

„Lebo to bol jediný obchod, kde sme smeli nakupovať. Pán Monty Griffin mal oveľa lepší obchod za starým kinom, ale tam sme mohli vstúpiť až pred dvadsiatimi rokmi.“

„Kto vám v tom bránil?“

„Pán Griffin. Nezaujímalo ho, či máme peniaze, jednoducho nechcel, aby do jeho obchodu chodili černosi.“

„A pánu Wainwrightovi to neprekážalo?“

„Isteže prekážalo. Nás nechcel, ale naše peniaze mu nesmrdeli.“

Rozprávala mi o černošskom chlapcovi, ktorý sa tak dlho ponevieral okolo obchodu, až ho pán Wainwright vyprášil metlou a odohnal. Chlapec sa mu pomstil tým, že raz alebo dvakrát do roka sa vlámal do jeho obchodu, no nikdy ho neprichytili. Ukradol cigarety, cukríky a polámal všetky metly.

„Je to pravda, že všetky peniaze odkázal metodistickému kostolu?“ spýtala sa Miss Callie.

„Hovorí sa to.“

„Koľko?“

„Asi stotisíc dolárov.“

„Ľudia vravia, že si chcel kúpiť cestu do neba.“ Už dávno ma neprekvapovalo, čo všetko sa rozprávalo. Mnohé priateľky Miss Callie pracovali na druhej strane štreky a slúžky zvyčajne vedia všetko.

Opäť nahryzla svoju obľúbenú tému posmrtného života. Miss Callie mala vážne obavy o moju dušu. Znepokojovalo ju, že som sa nestal kresťanom, ako sa patrí, že som nebol „znovuzrodený“ ani „spasený“. Krst v útlom detstve, ktorý som si nepamätal, podľa nej nebol postačujúci. Keď človek dosiahne určitý vek, „vek zodpovednosti“ a chce sa zachrániť pred večným peklom, musí prejsť uličkou medzi lavicami v kostole (aký kostol je ten najsprávnejší, to bolo predmetom nekonečných debát) a verejne sa vyznať z viery v Ježiša Krista.

Miss Callie ťažko niesla, že ja som to neurobil.

Po návšteve sedemdesiatich siedmich kostolov som musel pripustiť, že väčšina ľudí v okrese Ford mala podobné názory. S miernymi odchýlkami. Kristova cirkev bola veľmi mocná sekta. Jej členovia verili, že im a len im je súdené dostať sa do neba. Ostatné cirkvi odsudzovali za šírenie „sektárskych doktrín“. A tiež verili, podobne ako mnohé iné náboženské spoločenstvá, že aj človek, ktorý bol spasený, môže o toto požehnanie prísť, ak sa správa nevhodne. Baptisti, ktorých bolo v okolí najviac, naopak tvrdili, že „kto je raz spasený, ten je spasený navždy“.

To bola určite útecha pre mnohých odpadlých baptistov, ktorých som poznal.

Ešte vždy som mal nádej. Miss Callie bola nadšená, že chodím do kostola a počúvam evanjeliá. Stále sa za mňa modlila a bola presvedčená, že jedného dňa Boh vstúpi do môjho srdca. Potom sa určite rozhodnem, že ho budem nasledovať, a ona a ja strávime živoť na večnosti.

Miss Callie skutočne žila iba pre deň, keď „odíde na pravdu Božiu“.

„Túto nedeľu bude reverend vysluhovať Večeru Pána,“ povedala. Každý týždeň ma takto pozývala. Ale reverend Small a jeho rozvláčne kázne boli na mňa priveľa.

„Ďakujem, ale túto nedeľu idem zase na prieskum,“ odpovedal som.

„Boh vám žehnaj. Kam?“

„Do modlitebne starobaptistov Maranatha.“

„V živote som o nich nepočula.“

„Sú v telefónnom zozname.“

„Kde to je?“

„Myslím, že niekde v Dumase.“

„Pre černochov, alebo pre belochov?“

„To neviem.“

Sedemdesiaty ôsmy kostol v mojom zozname bol malý klenot na úpätí kopca pri potoku pod dvestoročnými dubmi, neveľká biela drevená stavba s vysokou plechovou strechou a červenou vežičkou, ktorá sa strácala v korunách dubov. Dvere boliotvorené dokorán, akoby pozývali všetkých okoloidúcich, aby vošli. Na základnom kameni bol dátum 1813.

Vkĺzol som do poslednej lavice, ako vždy, a sadol som si vedľa dobre oblečeného muža, ktorý musel byť rovnako starý ako kostol. V to ráno som narátal päťdesiatšesť veriacich. Okná boli pootvárané, vonku pofukoval slabý vetrík a zmierňoval horúčavu. Už stopäťdesiat rokov sa tu ľudia zhromažďovali, sedeli v tých istých laviciach, pozerali sa do tých istých okien, uctievali toho istého Boha. Zbor – všetkých osem členov – zanôtil nežnú pieseň a ja som sa ocitol v inom storočí.

Pastor bol žoviálny muž menom J. B. Cooper. Za uplynulé roky som sa s ním dva razy stretol, keď som sa snažil dať dokopy nejaké nekrológy. Moje cesty po miestnych kostoloch mali jednu výhodu – zoznámil som sa so všetkými duchovnými, čo mi výrazne pomohlo pri písaní nekrológov.

Pastor Cooper sa zahľadel na svoje ovečky a hneď si uvedomil, že som jediný návštevník. Oslovil ma menom, privítal ma a dokonca zažartoval, že sa teší na priaznivé hodnotenie v Times. Po štyroch rokoch putovania a sedemdesiatich siedmich správach v náboženskej rubrike bolo jednoducho vylúčené, aby som sa nepozorovane vkradol do kostola.

Nikdy som nevedel, čo ma čaká. Kázne bývali skôr hlučné a dlhé, ba často som sa v duchu čudoval, ako sa tí dobrí ľudia prekonajú a každú nedeľu idú do kostola vypočuť si ďalší príval slov. Niektorí kazatelia priam sadisticky odsudzovali všetko, čo ich ovečky vykonali za uplynulý týždeň. Na mississippskom vidieku sa všetko považovalo za hriech, nielen to, čo napĺňalo základné hriechy, uvedené v Desatore. Počul som ostro odmietať televíziu, filmy, kartárstvo, obrázkové časopisy, športové udalosti, uniformy roztlieskavačiek, desegregáciu, rasovo zmiešané kostoly, disneyovky – lebo sa vysielali v nedeľu večer – tanec, spoločenské pitie, manželský sex…

No pastor Cooper bol mierumilovný. Dvadsaťosem minút kázal o láske a tolerancii. Láska je hlavný odkaz Krista. Kristus chcel iba jedno – aby sme sa navzájom milovali. Potom pastor vyslovil pozvanie k oltáru a my sme zaspievali tri verše z piesne Just As I Am. Nikto sa nepohol. Tamojší ľudia zrejme veľa ráz prešli uličkou.

Po skončení bohoslužby som ako vždy počkal, aby som sa mohol porozprávať s pastorom. Najprv som mu povedal, že sa mi bohoslužba páčila – to som robil vždy, bez ohľadu na to, či som to myslel vážne, alebo nie – a potom som sa spýtal na mená zborových spevákov, aby som ich mohol uviesť v správe. Ľudia, čo chodievali do kostola, boli prívetiví a priateľskí, ale vždy sa chceli donekonečna rozprávať a ochotne sa so mnou delili o fakty, ktoré by som mohol uverejniť. „Môj starý otec robil túto strechu v roku 1902.“ – „V tridsiatom ôsmom sa tadiaľto prehnalo tornádo, keď sme sedeli v kostole.“

Keď som vyšiel von, zbadal som muža na vozíku. Jeho tvár mi bola povedomá, tak som ho šiel pozdraviť. Zdravotný stav Lennyho Fargarsona, porotcu číslo sedem alebo osem, sa zjavne zhoršil. Pri procese v roku 1970 ešte chodil, aj keď naňho nebol pekný pohľad. Teraz sedel na vozíku. Jeho otec sa mi predstavil. Matka sa lúčila s priateľkami.

„Máte minútku?“ spýtal sa Fargarson. Táto otázka v Mississippi znamenala: „Musíme sa porozprávať a chvíľu to potrvá.“ Sadol som si na lavičku pod dubom. Otec dotlačil vozík ku mne a nechal nás.

„Čítam vaše noviny každý týždeň,“ začal. „Myslíte, že sa Padgitt dostane na slobodu?“

„Určite. Otázka je kedy. O predčasné prepustenie môže žiadať iba raz do roka.“

„A vráti sa sem?“

Pokrčil som plecami. „Pravdepodobne. Padgittovci dosť lipnú na svojej pôde.“

Chvíľu rozmýšľal. Bol vychudnutý a zhrbený ako starec. Ak ma pamäť neklamala, v čase procesu mal dvadsaťpäť rokov. Hoci sme boli približne v rovnakom veku, Lenny vyzeral oveľa starší. Počul som, ako sa mu to stalo – úraz na píle.

„Bojíte sa?“ spýtal som sa.

Usmial sa. „Ja sa ničoho nebojím, pán Traynor. Pán je môj pastier.“

„Áno, je,“ povedal som, ešte vždy pod vplyvom kázne. Vzhľadom na jeho zdravotný stav a vozík som nevedel odhadnúť, čo sa v ňom skrýva. Veľa si vytrpel. Jeho viera bola neotrasiteľná, ale zdalo sa mi, že som zachytil aj náznak úzkosti.

Pani Fargarsonová už kráčala smerom k nám.

„Budete pri tom, keď ho pustia?“ spýtal sa Lenny.

„Rád by som, ale neviem, či sa mi to podarí.“

„Zavoláte mi, až bude vonku?“

„Samozrejme.“

Pani Fargarsonová mala v rúre dusenú hovädzinu na nedeľný obed a nepripustila žiadne námietky. Zrazu som pocítil hlad a okrem toho som vedel, že doma nemám skoro nič na jedenie. Nedeľný obed zvyčajne pozostával zo sendviča a pohára bieleho vína na verande, po ktorom nasledovala dlhá siesta.

Fargarsonovci bývali tri kilometre od kostola. Lennyho otec bol poštár a matka učiteľka. Jeho staršia sestra žila v Tupele. Pri dusenej hovädzine so zemiakmi a pri čaji, ktorý bol skoro taký sladký ako u Miss Callie, sme prebrali proces a žiadosť Dannyho Padgitta o prepustenie. Možno Lenny naozaj nemal strach z prípadného prepustenia, ale jeho rodičia boli hlboko znepokojení.

35

Na jar 1978 sa Clanton dozvedel veľkú novinu. Do mesta príde Bargain City! Reťazec Bargain City spolu s McDonaldom a inými poskytovateľmi rýchleho občerstvenia bral útokom už aj malé južanské mestá. Väčšina Clantončanov jasala. No niektorých z nás sa zmocnil pocit, že je to začiatok konca.

Spoločnosť všade stavala „veľké škatule“ diskontných veľkopredajní, ktoré ponúkali všetok tovar za veľmi nízke ceny. V rozľahlých, čistých priestoroch boli kaviarne, lekárne, banky, dokonca aj optiky a cestovné kancelárie. Malé mesto bez veľkopredajne Bargain City akoby ani neexistovalo.

Vyhradili im dvadsať hektárov na Market Street, asi kilometer od clantonského námestia. Niektorí obyvatelia protestovali a mestská rada usporiadala verejnú schôdzu, na ktorej sa malo rozhodnúť, či stavbu povoliť. Spoločnosť Bargain City sa už neraz stretla s odporom a mala pre tieto prípady vypracovanú účinnú stratégiu.

Zasadacia miestnosť na radnici bola plná ľudí s červeno-bielymi transparentmi spoločnosti Bargain City – BARGAIN CITY – DOBRÝ SUSED a CHCEME PRÁCU. Technici, architekti, právnici a stavitelia priviedli svoje sekretárky, manželky aj deti. Ich hovorca prítomným vykreslil obraz radostnej budúcnosti: prosperita, zvýšenie príjmov z daní z predaja, 150 nových pracovných miest a najlepší tovar za najnižšie ceny.

Opozíciu zastupovala pani Dorothy Hockettová. Jej pozemok bol hneď vedľa parcely, kde mala stáť veľkopredajňa Bargain City, a ona si neželala inváziu hluku a svetiel. Mestská rada ju síce chápala, ale napriek tomu stavbu schválila. Keďže nik iný nemal výhrady, zdvihol som sa a šiel k rečníckemu pultu.

Bol som presvedčený, že ak chceme zachovať stred mesta, musíme ochrániť obchody, kaviarne a kancelárie na námestí. Ak sa začneme rozťahovať, nebude to mať konca. Mesto sa rozšíri do všetkých strán a každá pohltí časť starého Clantonu.

Väčšina pracovných miest, ktoré spoločnosť ponúkala, bola za minimálnu mzdu. Zvýšenie príjmu z daní z predaja by išlo na úkor miestnych obchodníkov, ktorých Bargain City rýchlo položí na lopatky. Ľudia z okresu Ford sa jedného dňa nezobudia a nezačnú kupovať viac bicyklov a chladničiek iba preto, že Bargain City má lákavé ceny.

Spomenul som mesto Titus asi hodinu cesty na juh od Clantonu. Pred dvoma rokmi tam otvorili Bargain City. Odvtedy zaniklo štrnásť malých obchodov a jedna kaviareň. Main Street je prakticky vyľudnená.

Spomenul som mesto Marshall v delte Mississippi. Za posledné tri roky, odkedy tam pôsobí Bargain City, boli malí obchodníci nútení zatvoriť dve lekárne, dva menšie obchodné domy, obchod s krmivom, železiarstvo, butik s dámskymi odevmi, darčekový obchod, malé kníhkupectvo a dve kaviarne. Obedoval som v jedinom podniku, čo zostal, a čašníčka, ktorá tam pracovala tridsať rokov, mi povedala, že majú o polovicu nižšie tržby ako predtým. Marshall mal námestie podobné clantonskému, ibaže väčšina miest na parkovanie bola prázdna. Na chodníku sa len občas mihol náhodný chodec.

Spomenul som mesto Tackerville s rovnakým počtom obyvateľov ako Clanton. Rok po tom, ako otvorili predajňu Bargain City, muselo mesto investovať 1,2 milióna dolárov do opravy ciest, aby zvládlo zvýšený nápor dopravy.

Rozdal som starostovi a členom mestskej rady kópie štúdie, ktorú vypracoval profesor ekonómie z University of Georgia. Šesť rokov sledoval postup spoločnosti Bargain City smerom na Juh a zhodnotil jeho finančné a spoločenské dôsledky pre mestá s počtom obyvateľov nižším ako desaťtisíc. Príjmy z daní z predaja ostali približne na rovnakej úrovni, lebo ich už neplatili miestni obchodníci, ale Bargain City. Zamestnanosť bola približne rovnaká, lebo predavačov z malých obchodov v meste nahradili noví v Bargain City. Spoločnosť v mestách neinvestovala, okrem odkúpenia pozemkov a stavby veľkopredajní. Dokonca ani nedovolila, aby jej peniaze ostali v miestnych bankách. Každý deň, presne o polnoci, sa denná tržba posielala telegraficky do ústredia v Gainesville na Floride.

Autor štúdie dospel k záveru, že expanzia je nepochybne múdra z hľadiska akcionárov Bargain City, ale pre väčšinu malých miest má katastrofálne ekonomické následky. Najväčšie škody však boli napáchané na kultúre. Z mestských ulíc a námestí so zadebnenými obchodmi a prázdnymi chodníkmi sa rýchlo vytráca život.

Na petícii za Bargain City bolo 480 podpisov. Našu opozičnú podpísalo iba 12 ľudí. Mestská rada definitívne a jednohlasne schválila stavbu novej veľkopredajne.

Napísal som úvodník plný ostrých slov a asi mesiac som čítal nepríjemné listy, ktoré boli adresované mne. Prvý raz v živote ma niekto obvinil zo staromilstva.

Prešiel mesiac a buldozéry vyrovnali celú dvadsaťhektárovú parcelu. Nasledovali inžinierske siete a na prvého decembra, práve včas na Vianoce, bolo ohlásené slávnostné otvorenie. Kedže išlo o peniaze, spoločnosť pri stavbe novej predajne neplytvala časom. Bolo všeobecne známe, že má veľmi schopné a energické vedenie.

Predajňa a parkovisko zabrali približne osem hektárov. Ostatné parcely sa rýchlo rozpredali iným reťazcom a čoskoro mesto schválilo výstavbu samoobslužnej benzínovej čerpacej stanice so šestnástimi pumpami, nového obchodného domu, troch podnikov rýchleho občerstvenia, diskontnej predajne obuvi, diskontnej predajne nábytku a veľkopredajne potravín.

Nemohol som spoločnosti Bargain City odoprieť možnosť inzerovať v našom týždenníku. Nebol som odkázaný na ich peniaze, ale inú možnosť nemali, keďže Times boli jediné noviny s okresnou pôsobnosťou. (Po rozruchu, ktorý som vyvolal okolo územného plánovania v roku 1977 síce vznikol pravicový plátok s názvom Clanton Chronicle, ale ten zápasil o prežitie.)

V polovici novembra som sa stretol so zástupcom spoločnosti a predložil som mu návrhy na reklamnú kampaň pred otvorením predajne. Bez mihnutia oka zaplatil, koľko som žiadal, a nebolo to málo.

Prvého decembra starosta, senátor Morton a ďalší hodnostári prestrihli pásku. Hlučný dav rozrazil dvere a všetci začali nakupovať, akoby šlo o život. Kolóny áut stáli až na diaľnici za mestom.

Odmietol som to umiestniť na prvú stranu. Stručná správa o slávnostnom otvorení sa ocitla na siedmej strane, čo vzbudilo hnev starostu, senátora a ostatných hodnostárov. Čakali, že sa prestrihnutie pásky dostane na titulnú stranu.

Predvianočné obdobie bolo pre malých obchodníkov v meste kruté. Prvá obeť sa objavila tri dni po Vianociach – spoločnosť Western Auto ohlásila, že ruší predajňu. Štyridsať rokov sídlila v tej istej budove, predávali sa v nej bicykle, domáce spotrebiče a televízory. Jej majiteľ pán Hollis Barr mi prezradil, že farebný televízor Zenith kupuje za 348 dolárov a po viacerých zníženiach cien sa ho snaží predať za 510 dolárov. Ten istý televízor predávali v Bargain City za 399 dolárov.

Zatvorenie Western Auta bola, samozrejme, udalosť hodná prvej strany.

V januári zanikli Swainova lekáreň vedľa Tea Shoppe a Maggin darčekový obchod vedľa krajčírskeho salónu pána Mitla. Články, ktoré som o tom napísal, pripomínali skôr nekrológy.

Jedno popoludnie som strávil v železiarstve dvojčiat Stukesových. Bola to nádherná stará budova so zaprášenými drevenými dlážkami, na prehýbajúcich sa policiach ležalo nekonečné množstvo rôznych drobností a vzadu pri peci, v ktorej sa kúrilo drevom, sa viedli vážne rozhovory, keď nebolo čo robiť. Zákazník by tam nič nenašiel a ani sa to od neho neočakávalo. Keď človek niečo potreboval, spýtal sa, či majú „ten malý plochý dzindzík, čo sa prišraubuje na takú paličku, čo sa dáva do tej veci, ktorá splachuje záchod“. Jeden z bratov Stukesovcov sa stratil medzi regálmi a o chvíľu sa vynoril so správnou súčiastkou. Takú otázku by ste v Bargain City nemohli položiť.

Sedeli sme pri peci a počúvali rozprávanie istého Cecila Clyda Poola, majora vo výslužbe, ktorý, keby mal tú moc, by zlikvidoval všetkých okrem Kanaďanov. Neušetril by ani Bargain City. Nadával a preklínal spoločnosť tými najhrubšími a najšťavnatejšími slovami, aké som počul, a robil to s veľkým potešením. Mali sme dosť času, lebo v obchode neboli takmer žiadni zákazníci. Jeden z bratov sa mi zdôveril, že im obrat klesol o 70 percent.

Nasledujúci mesiac zanikol obchod, ktorý ich otec otvoril v roku 1922. Jeho fotografiu z roku 1938 som dal na prvú stranu. A napísal som ďalší úvodník, plný náznakov typu „ja som to vedel“, adresovaný tým, ktorí ešte čítali moje tirády.

„Stal sa z teba kazateľ,“ upozorňoval ma Harry Rex. „A nikto ťa nepočúva.“

V prednej kancelárii redakcie Times sa väčšinou nikto nezdržiaval. Boli tam stoly posiate papiermi a najnovšími výtlačkami novín a pult, ktorý využívala iba Margaret pri grafickej úprave reklamných textov. Zvonček na dverách cengal od rána do večera, ako ľudia prichádzali a odchádzali. Raz do týždňa niekto zablúdil aj na prvé poschodie; dvere mojej kancelárie boli skoro vždy otvorené. Najčastejšie to bol smútiaci pozostalý, ktorý sa prišiel porozprávať o nekrológu do budúceho čísla.

V marci 1979 som raz popoludní zdvihol hlavu a na prahu mojej kancelárie stál muž v elegantnom obleku. Na rozdiel od Harryho Rexa, ktorého bolo počuť už na ulici, tento chlapík vyšiel hore schodmi celkom nehlučne.

Bol to poradca z Nashvillu, ktorý sa špecializoval na malomestské noviny a volal sa Gary McGrew. Kým som varil kávu, vysvetlil mi, že má bohatého klienta, ktorý sa rozhodol do konca roka 1979 odkúpiť viacero novín v štáte Mississippi. Jeho klient má veľký záujem kúpiť The Ford County Times vzhľadom na to, že máme sedemtisíc predplatiteľov, nijaké dlhy a kvalitný ofsetový stroj, a tiež vzhľadom na to, že sa u nás tlačí šesť ďalších týždenníkov.

„Aký záujem?“ spýtal som sa.

„Mimoriadny. Keby sme mohli nazrieť do účtovných kníh, určili by sme hodnotu vášho podniku.“

Keď odišiel, telefonicky som si overil jeho dôveryhodnosť. Hodnotenie bolo priaznivé, a tak som pripravil potrebné doklady. O tri dni sme sa znova stretli, tentoraz večer. Nechcel som, aby nás prekvapil Wiley, Baggy alebo ktokoľvek iný. Správa, že Times menia majiteľa, by totiž spôsobila taký rozruch, že by kaviarne otvorili už o tretej namiesto o piatej ráno.

McGrew vedel rátať ako skúsený finančný analytik. Čakal som, čudne nervózny, akoby výsledok mohol drasticky zmeniť môj život.

„Váš čistý zisk po zdanení je stotisíc, plus váš ročný plat päťdesiattisíc. Ďalších dvadsať sú odpisy, úroky neplatíte, lebo nemáte dlhy. To je stosedemdesiattisíc, a keď to vynásobíme štandardným koeficientom šesť, dostaneme spolu milión dvadsaťtisíc dolárov.“

„A čo budova?“ spýtal som sa.

Rozhliadol sa, akoby čakal, že sa čochvíľa zrúti strop. „Tieto domy nemajú veľkú cenu.“

„Stotisíc,“ povedal som.

„Dobre. Plus stotisíc za stroj a ostatné vybavenie. Celková hodnota sa pohybuje okolo milióna dvestotisíc.“

„To je ponuka?“ Bol som čoraz nervóznejší.

„Mohla by byť. Musím sa poradiť s klientom.“

Nemal som v úmysle predať Times. Začínal som bez skúseností, párkrát sa na mňa usmialo šťastie, písal som články a nekrológy, získaval inzerentov a teraz, po deviatich rokoch usilovnej práce, mal môj malý podnik hodnotu vyše milióna dolárov.

Bol som mladý, ešte vždy slobodný, hoci som mal po krk osamelého života v obrovskom dome s tromi mačkami po Hocuttovcoch, ktoré odmietali umrieť. Už som sa zmieril s tým, že v okrese Ford nevestu nenájdem. Všetky, čo stáli za to, mi uchmatli, skôr ako dovŕšili dvadsiatku – bol som pre ne pristarý. Chodil som so všetkými mladými rozvedenými ženami, ktoré so mnou zväčša ochotne vliezli do postele, a keď sa ráno zobúdzali v mojom peknom dome, snívali o tom, ako utratia peniaze, čo som podľa miestnych klebiet zarábal. Jedna z nich sami naozaj páčila a stretávali sme sa skoro rok, ibaže mala na krku tri malé deti.

Ale je to zvláštne, čo s vami urobí milión dolárov. Stále som naň musel myslieť. Práca mi zrazu pripadala úmorná, písanie nekrológov smiešne, uzávierky stresujúce. Minimálne raz za deň mi zišlo na um, že už nemusím zháňať reklamy. Že nemusím písať úvodníky. A že už nemusím čítať urážlivé listy.

Napriek tomu som o týždeň oznámil Garymu McGrewovi, že Times nie sú na predaj. Povedal, že jeho klient sa rozhodol kúpiť troje noviny do konca roka, takže mám čas na rozmyslenie.

Napodiv, z nášho rozhovoru nič nepreniklo na verejnosť.

36

Začiatkom mája mi v jedno štvrtkové popoludnie zavolal právny zástupca poradného výboru pre podmienečné prepustenie. Budúci pondelok sa koná ďalšie zasadnutie.

„Príhodné načasovanie,“ povedal som.

„Prečo?“

„Vychádzame každú stredu, takže nebudem mať čas napísať niečo pred zasadnutím.“

„Pán Traynor, my váš týždenník nesledujeme.“

„Tomu neverím,“ odsekol som.

„Nezáleží na tom, čomu veríte. Výbor rozhodol, že vás nepustí na zasadnutie. Minule ste porušili pravidlá, lebo ste napísali článok.“

„Mám teda zákaz?“

„Správne.

„Aj tak prídem.“

Zložil som a vzápätí som zavolal šerifovi McNattovi. Aj jemu oznámili dátum zasadnutia, ale nevedel, či sa na ňom zúčastní. Bol totiž na stope nezvestného dieťaťa (z Wisconsinu) a navyše nemal záujem zapliesť sa s Padgittovcami.

Okresný prokurátor Rufus Buckley mal v pondelok pojednávanie v okrese Van Buren, išlo o prípad ozbrojenej lúpeže. Sľúbil, že pošle list, v ktorom vyjadrí nesúhlas s podmienečným prepustením, ale list, samozrejme, neprišiel včas. Sudca Omar Noose mal predsedať tomu istému pojednávaniu, takže aj on bol z obliga. Už som si začínal myslieť, že sa nenájde nikto, čo by pred výborom protestoval proti prepusteniu Dannyho Padgitta.

Len tak pre zábavu som oslovil Baggyho. Vytreštil na mňa oči a okamžite vysypal niekoľko presvedčivých výhovoriek.

Navštívil som Harryho Rexa. V pondelok sa mu začína zvlášť nepríjemné rozvodové konanie v Tupele, inak by so mnou do Parchmanu išiel. „Uvidíš, že ho prepustia, Willie,“ povedal.

„Vlani sme tomu zabránili,“ pripomenul som.

„V takých prípadoch je to len otázka času.“

„Ale niekto proti tomu musí bojovať.“

„Načo? Raz ho aj tak prepustia. Prečo chceš naštvať Padgittovcov? Nikto sa k tebe dobrovoľne nepridá.“

Mal pravdu, dobrovoľníci sa nehrnuli a celé mesto sa hralo na mŕtveho chrobáka. Predstavoval som si, ako nahnevaný dav vtrhne do zasadacej miestnosti a znemožní prepustenie.

Nahnevaný dav napokon tvorili traja ľudia.

Wiley Meek súhlasil, že pôjde so mnou, aj keď sa nechystal vypovedať. A ak ma naozaj nepustia dovnútra, bude pozorne sledovať priebeh zasadnutia. Prišiel aj šerif McNatt, čo nás prekvapilo.

Chodba pred zasadacou miestnosťou bola prísne strážená. Keď ma právny zástupca výboru zbadal, veľmi sa nahneval a skončilo sa to ostrou výmenou názorov. Vzápätí ma obklopili uniformovaní strážcovia. Boli v presile a mali zbrane. Vyviedli ma z budovy, posadili do auta a dali ma strážiť dvom hromotíkom s nízkym IQ.

Podľa Wileyho všetko išlo ako po masle. Bol tam Lucien a niekoľko Padgittovcov. Právny zástupca výboru prečítal posudok väzenského personálu, ktorý Dannyho vykresľoval ako nevinného skauta. Sociálna kurátorka ho podporila. Lucien hovoril desať minút – zvyčajné právnické táraniny. Posledný vystúpil Dannyho otec s precítenou prosbou o synovo prepustenie. Potrebujú ho doma, rodina podniká v nákladnej doprave, obchoduje s drevom a štrkom, vyrába asfalt, stavia. Na Dannyho čaká toľko práce, že je absolútne vylúčené, aby sa zase dostal do nejakého maléru.

Šerif McNatt neohrozene vystúpil v mene obyvateľov okresu Ford. Bol nervózny a ako rečník dosť neobratný, ale podarilo sa mu pomerne presvedčivo opísať Dannyho zločiny. Ibaže zabudol členom výboru pripomenúť, ako sa Danny Padgitt vyhrážal porotcom vybraným z tých istých ľudí, ktorí jeho zvolili za šerifa.

A tak bol Danny Padgitt štyrmi hlasmi proti jednému podmienečne prepustený z väzenia.

V Clantone zavládlo tiché sklamanie. Kým prebiehal proces, všetci túžili po pomste a pobúrilo ich, keď porota neschválila trest smrti. Lenže odvtedy prešlo deväť rokov a už po prvej žiadosti o prepustenie bolo jasné, že Danny Padgitt sa nakoniec dostane na slobodu. Nikto nečakal, že to bude tak skoro, ale po zasadnutí poradného výboru sme sa rýchlo spamätali zo šoku.

Na prepustenie mali vplyv dva faktory. Prvý – Rhoda Kassellawová nemala v okolí žiadnych príbuzných. Nijakí trúchliaci rodičia nevzbudzovali súcit a nežiadali spravodlivosť. Nijakí nahnevaní súrodenci neudržiavali prípad pri živote. Jej deti boli ďaleko. Rhoda viedla dosť osamelý život, nemala blízkych priateľov, ktorí by v jej mene bojovali proti vrahovi.

Druhým faktorom bola skutočnosť, že Padgittovci žili v inom svete. Takmer nikdy sa neukazovali na verejnosti, a tak nebolo ťažké nahovárať si, že Danny pôjde na ostrov a viac ho neuvidíme. Pre ľudí v tom nebol veľký rozdiel. Väzenie, alebo Padgittov ostrov. Ak ho už neuvidíme, nebude nám pripomínať, čo spáchal. Za deväť rokov som v Clantone nestretol ani jedného Padgitta. V odsuzujúcom úvodníku som síce napísal, že „chladnokrvný vrah je opäť medzi nami,“ ale nebola to pravda.

Na článok na prvej strane, ani na úvodník nereagoval ani jediný čitateľ. Ľudia sa o prepustení rozprávali, ale nie dlho a nie veľmi nahlas.

Týždeň po Dannyho prepustení z väzenia sa raz predpoludním vkradol do mojej kancelárie Baggy a zavrel za sebou dvere. To bolo dobré znamenie. Zrejme kdesi natrafil na šťavnatú klebetu, o ktorú sa so mnou mohol podeliť iba za zatvorenými dverami.

Zvyčajne som chodieval do práce okolo jedenástej predpoludním. A Baggy zvyčajne začal popíjať už okolo poludnia, takže nám na novinky ostávala iba hodina.

Rozhliadol sa, akoby chcel naznačiť, že aj steny majú usi, a povedal: „Padgittovci dali za prepustenie mladého Dannyho stotisíc.“

Suma ani úplatok ma nešokovali, ale bol som prekvapený, že Baggy získal takú informáciu.

„Nie!“ zvolal som. To ho vždy povzbudilo, aby mi prezradil viac.

„A ja ti vravím, že áno,“ povedal ako vždy, keď mal navrch.

„Kto dostal tie peniaze?“

„To je na tom najlepšie. Nebudeš mi veriť.“

„Kto?“

„Budeš prekvapený.“

„Tak kto?“

Pomaly, priam obradne, si zapálil cigaretu. Prvé roky som dával najavo nedočkavosť, keď mi nechcel prezradiť nejakú novinu, ale časom som zistil, že tým iba predlžujem čakanie. A tak som predstieral, že píšem.

„Vlastne to nie je prekvapujúce,“ poznamenal, poťahujúc si z cigarety. „Mňa to neprekvapilo.“

„Tak povieš mi to, alebo nie?“

„Theo.“

„Senátor Morton?“

„Tak je.“

Bol som šokovaný a musel som to dať najavo, aby sa nestratilo napätie. „Theo?“ spýtal som sa.

„Je podpredseda senátneho výboru pre nápravnovýchovné zariadenia. Robí to už roky, vie v tom chodiť. Chcel stotisíc a Padgittovci mu ich dali. Dohodli sa a chlapec je voľný ako vták. Bola to hračka.“

„Myslel som, že brať úplatky je pod Theovu úroveň,“ povedal som celkom vážne. Baggy pohŕdavo odfrkol.

„Nebuď naivný,“ napomenul ma. Vedel všetko, ako vždy.

„Kde si to počul?“

„To ti nemôžem povedať.“ Nedalo sa vylúčiť, že klebetu vymysleli jeho kamaráti pri pokeri, aby zistili, ako rýchlo obehne námestie, kým sa k nim zase vráti. Ale takisto bolo možné, že Baggy skutočne niečo vyňuchal. Tak či onak, bolo to jedno. Peniaze sa nedajú vystopovať.

Práve som prestal snívať o predčasnom dôchodku, o tom, že zoberiem peniaze a odídem, odletím do Európy, prejdem Austráliu s batohom na chrbte, a vrátil som sa k písaniu článkov a nekrológov a k zháňaniu inzerentov, keď do môjho života opäť vstúpil pán Gary McGrew. A priviedol svojho klienta.

Ray Noble bol jeden z troch majiteľov spoločnosti, ktorá na Juhu vlastnila tridsať týždenníkov a chcela získať ďalšie. Vyrástol v rodine vydavateľa ako môj priateľ zo štúdií Nick Diener a vedel, o čom rozpráva. Najprv ma zaviazal mlčanlivosťou a potom predložil svoj plán. Jeho spoločnosť chce kúpiť Times a ešte dva týždenníky – z okresov Tyler a Van Buren. Ich vybavenie predajú a budú tlačiť v Clantone, lebo máme najlepší stroj. Účtovníctvo a inzercia sa zlúčia. Ich ponuka na 1,2 milióna vychádzala z hornej hranice odhadnej ceny.

Teraz ponúkali 1,3 milióna. V hotovosti.

„Po zdanení vám ostane čistý milión,“ dodal Noble.

„Viem rátať,“ odvetil som, akoby som podobné obchody uzatváral každý týždeň. Slová „čistý milión“ mi neodbytne vírili v hlave.

Trochu na mňa pritlačili. Hoci mali v úmysle kúpiť ešte dva týždenníky, nadobudol som dojem, že sa im to veľmi nedarí. Times pre nich boli kľúčové. Mali sme lepšie vybavenie a o niečo vyšší náklad.

Znova som odmietol a oni odišli} všetci traja sme však vedeli, že to nebol náš posledný rozhovor.

Sam Ruffin sa do okresu Ford vrátil tak, ako pred jedenástimi rokmi odišiel – autobusom uprostred noci. Ja som sa to dozvedel až o dva dni. Keď som vo štvrtok prišiel na obed, Sam sedel na verande a zoširoka sa usmieval ako jeho matka. Miss Callie omladla o desať rokov, odkedy bol doma. Vypražila kurča a uvarila všetky druhy zeleniny zo svojej záhrady. Esau sa k nám pridal a tri hodiny sme hodovali.

Sam už mal vo vrecku jeden vysokoškolský diplom a pripravoval sa na štúdium práva. Takmer sa oženil s Kanaďankou, ale nakoniec z toho zišlo, lebo jej rodina zásadne nesúhlasila s takým zväzkom. Miss Callie sa uľavilo, keď počula, že sa rozišli. Sam sa v listoch nezmienil o svojom ľúbostnom vzťahu.

V Clantone sa chcel zdržať iba pár dní, zväčša v blízkosti domu, iba večer sa odvážil vyjsť z Lowtownu. Sľúbil som, že sa porozprávam s Harrym Rexom a pokúsim sa vypátrať niečo o seržantovi Durantovi a jeho synoch. Z úradných oznamov, ktoré vychádzali v našom týždenníku, som vedel, že Durant sa znova oženil, ale neskôr sa rozviedol.

Sam chcel vidieť mesto, tak som ho popoludní naložil do auta. Spod bejzbalovej čiapky s nápisom Detroit Tigers si obzeral mesto, ktoré stále považoval za svoje. Ukázal som mu redakciu, svoj dom, Bargain City a nové stavby na západnom predmestí. Keď sme išli okolo súdnej budovy, rozprával som mu o ostreľovačovi a o Baggyho dramatickom úteku. Niečo z toho už vedel z listov od Miss Callie.

Keď som ho vysadil pred domom Ruffinovcov, spýtal sa: „Naozaj prepustili Padgitta?“

„Nikto ho nevidel,“ odpovedal som. „Ale určite je doma.“

„Myslíte, že budú problémy?“

„Nie, asi nie.“

„Ani ja. Ale nemôžem o tom presvedčiť mamu.“

„Nič sa nestane, Sam.“

37

Jediný výstrel, čo zabil Lennyho Fargarsona, vyšiel z poľovníckej pušky kalibru 30.06. Vrah mohol byť aj stopäťdesiat metrov ďaleko od verandy, kde zomrel Lenny. Na konci záhrady sa začínal hustý les a zdalo sa, že ten, kto strieľal, pravdepodobne vyliezol na strom, odkiaľ mal na Lennyho dokonalý výhľad.

Nikto ten výstrel nepočul. Lenny sedel na verande vo vozíku a čítal jednu z mnohých kníh, ktoré si každý týždeň požičiaval v clantonskej knižnici. Jeho otec roznášal poštu. Matka nakupovala v Bargain City. Lenny zrejme nepocítil žiadnu bolesť, lebosmrť nastala okamžite. Guľka vnikla do hlavy sprava, tesne nad čeľusťou, a vyletela nad ľavým uchom, kde spôsobila veľkú ranu.

Keď ho matka našla, bol už nejaký čas mŕtvy. Akosi sa ovládla a nedotkla sa ani jeho tela, ani ničoho iného na mieste činu. Verandu zaliala krv, ktorá už začala stekať na schodíky.

Wiley zachytil policajné hlásenie. Hneď mi zavolal a oznámil hroznú novinu: „Už sa to začalo. Fargarson, ten mrzák, je mŕtvy.“

Wiley po mňa prišiel vo svojom pickupe a vzápätí sme uháňali na miesto činu. Obaja sme mlčali a obaja sme mysleli na to isté.

Lenny bol ešte stále na verande. Výstrel ho zrazil z vozíka, ležal na boku, tvár obrátenú k domu. Šerif McNatt nás požiadal, aby sme nefotografovali, a my sme ochotne poslúchli. Aj tak by sme neboli uverejnili žiadne fotky.

Prichádzali priatelia a príbuzní a šerifov pomocník všetkých posielal k bočným dverám. McNatt postavil svojich mužov k mŕtvemu, aby ho zakryli pred zvedavými pohľadmi. Zacúval som a snažil sa pochopiť, čo sa deje. Nad Lennym sa skláňali policajti, jeho blízki sa ponáhľali utešiť zúfalých rodičov a cestou sa pokúšali aspoň letmo zazrieť jeho telo.

Keď ho konečne naložili na nosidlá a odniesli do sanitky, podišiel k nám šerif McNatt a oprel sa o pickup vedľa mňa.

„Myslíte si to isté, čo ja?“ spýtal sa.

„Hej.“

„Môžete mi zohnať zoznam porotcov?“

Mená porotcov sme síce nikdy nezverejnili, ale mal som ich odložené. „Jasné,“ odpovedal som.

„Ako dlho vám to potrvá?“ chcel vedieť šerif.

„Zhruba hodinu. Čo chcete robiť?“

„Musíme ich varovať.“

Keď sme odchádzali, šerifovi ľudia začali prečesávať hustý les okolo domu Fargarsonovcov.

Odniesol som zoznam šerifovi do kancelárie a spolu sme si ho prezreli. V roku 1977 som písal nekrológ porotcu číslo päť, pána Freda Bilroya, bývalého lesného strážnika, ktorý náhle umrel na zápal pľúc. Pokiaľ som vedel, ostatní desiati ešte žili.

McNatt dal zoznam trom pomocníkom, aby išli zvestovať novinu, ktorú nikto nechcel počuť. Ponúkol som sa, že to poviem Miss Callie.

Sedela na verande a dívala sa, ako Esau so Samom hrajú dámu. Potešili sa, keď ma zbadali, ale nálada sa čoskoro zmenila. „Nesiem zlú správu, Miss Callie,“ povedal som vážne. Všetci čakali.

„Dnes popoludní zavraždili Lennyho Fargarsona, toho postihnutého chlapca, čo bol s vami v porote.“

Zakryla si dlaňou ústa a oprela sa dozadu. Sam ju upokojujúco tľapkal po pleci. Stručne som im porozprával, čo sa stalo.

„Bol to taký dobrý kresťan,“ vzdychla Miss Callie. „Pred hlasovaním sme sa spolu modlili.“ Neplakala, ale nemala k tomu ďaleko. Esau jej išiel po liek na zníženie tlaku. Sedel som na hojdacej lavici a oni dvaja vedľa Miss Callie. Dlho sme sedeli na malej verande a mlčali. Miss Callie bola ponorená do svojich myšlienok.

Bol teplý jarný večer, na oblohu už vyšiel polmesiac, ale po Lowtowne sa ešte vždy preháňali deti na bicykloch, susedia sa zhovárali cez plot, na konci ulice sa odohrával hlučný basketbalový zápas. Hlúčik desaťročných chalanov si zaľúbene obzeral moje auto, až kým ich Sam neodohnal. Bola to moja druhá návšteva po zotmení. „Takto to tu vyzerá každý večer?“ spýtal som sa napokon.

„Áno, keď je pekne,“ odpovedal Sam, ktorého očividne svrbel jazyk. „Bolo fajn tu vyrastať. Každý každého pozná. Keď som mal deväť rokov, rozbil som bejzbalovou pálkou predné sklo na aute. Rýchlo som sa stiahol a bežal rovno domov. Mama ma už čakala na verande. Všetko vedela. Musel som sa vrátiť na miesto činu, priznať sa a sľúbiť, že sklo zaplatím.“

„A dodržal si slovo,“ poznamenal Esau.

„Pracoval som šesť mesiacov, kým som našetril stodvadsať dolárov.“

Miss Callie sa pousmiala, ale bola príliš zaujatá Lennym Fargarsonom. Hoci ho deväť rokov nevidela, spomínala naňho v dobrom. Jeho smrť ju hlboko zarmútila, ale aj vystrašila.

Esau jej priniesol čaj s citrónom, a keď vychádzal na verandu, nenápadne postavil dvojhlavňovú brokovnicu do kúta tak, aby ju nevidela.

Hodiny plynuli, ľudia sa pomaly rozišli do svojich domov. Pomyslel som si, že by Miss Callie urobila najlepšie, keby ostala doma. Všade naokolo boli samé domy a nikde žiaden kopec alebo veža, alebo prázdna parcela.

Nepovedal som nič, ale bol som si istý, že Esau a Sam uvažujú rovnako. Keď sa Miss Callie pobrala spať, rozlúčil som sa a vrátil som sa do väzenia. Všade pobehovali šerifovi ľudia a panovala tam karnevalová nálada, akú vie vyvolať iba vražda. Nevdojak mi blesla hlavou spomienka na noc pred deviatimi rokmi, keď Dannyho Padgitta zatkli a odviedli v zakrvavenej košeli.

Iba dvoch porotcov nemohli nájsť. Obaja sa odsťahovali a šerif McNatt sa ich snažil vypátrať. Pýtal sa na Miss Callie a ja som povedal, že je v bezpečí. Radšej som pomlčal o tom, že sa vrátil Sam.

Šerif zavrel dvere svojej kancelárie a povedal, že ma chce požiadať o láskavosť. „Mohli by ste sa zajtra porozprávať s Lucienom Wilbanksom?“

„Prečo práve ja?“

„Nuž, ja by som síce mohol, ale, medzi nami, nemôžem toho hajzla ani cítiť a myslím, že je to vzájomné.“

„Všetci Luciena nenávidia.“

„Okrem…“

„Okrem… Harryho Rexa?“

„Hej. Čo keby ste sa vy a Harry Rex išli porozprávať s Lucienom? Zistite, či by bol ochotný robiť prostredníka medzi mnou a Padgittovcami. Príde čas, keď sa budem musieť rozprávať s Dannym, chápete?“

„Myslím, že áno. Ste predsa šerif.“

„Skúste si pohovoriť s Lucienom Wilbanksom, to je všetko. Nenápadne ho preklepnite. Ak to pôjde dobre, možno sa s ním porozprávam aj ja. Je to predsa len iné, keď šerif udrie ako prvý.“

„Radšej by som sa dal zbičovať,“ povedal som a myslel som to vážne.

„Ale urobíte to?“

„Najprv sa na to vyspím.“

Ani Harry Rex nebol nadšený. Prečo by sme sa do toho mali pliesť? Preberali sme to pri raňajkách v kaviarni, čo bol pre nás nezvyčajný čas, ale nechceli sme zmeškať prvú vlnu klebiet. Neprekvapilo ma, že kaviareň je plná expertov, ktorí donekonečnaomieľali rozličné podrobnosti a teórie o vražde mladého Fargarsona. Počúvali sme ich a o pol deviatej sme odišli.

O dvoje dverí ďalej bol dom Wilbanksovcov. Keď sme kráčali okolo, povedal som: „Poďme.“

Rodina Wilbanksovcov bola kedysi základným pilierom clantonskej spoločnosti, obchodu i práva. V zlatých časoch minulého storočia im patrili pozemky a banky a všetci muži z rodiny vyštudovali právo, niektorí na najprestížnejších univerzitách. Ich úpadok sa začal pred mnohými rokmi. Lucien bol posledný Wilbanks, ktorý niečo znamenal, a teraz to vyzeralo, že mu hrozí vylúčenie z advokátskej komory.

Jeho dlhoročná sekretárka Ethel Twittyová nás privítala dosť nezdvorilo, pohŕdavo sa uškŕňala na Harryho Rexa, ktorý zamrmlal: „Najväčšia potvora v meste.“ Myslím, že ho počula. Bolo zjavné, že tí dvaja spolu vedú žabomyšiu vojnu už veľa rokov. Jej šéf je u seba. Čo chceme?

„Chceme sa stretnúť s Lucienom,“ povedal Harry Rex. „Prečo myslíte, že sme tu?“ Sekretárka mu zavolala a nechala nás čakať. „Nemám na vás celý deň!“ vyštekol Harry Rex.

„Choďte ďalej,“ povedala, aby sa nás zbavila. Vyšli sme hore schodmi. Lucienova kancelária bola obrovská, najmenej deväť metrov dlhá a deväť metrov široká, s vysokým stropom a francúzskymi oknami obrátenými na námestie. Bola na severnej strane, rovno oproti redakcii, ale medzi nami stála budova súdu. Našťastie, aspoň som nedovidel na Lucienov balkón.

Pozdravil nás ľahostajne, akoby sme ho vytrhli z dlhého rozjímania. Hoci bolo ešte zavčasu, zaprataný stôl vzbudzoval dojem, že jeho majiteľ pracoval celú noc. Mal dlhé prešedivené vlasy, ktoré mu padali na plecia, staromódnu koziu briadku a unavené zapálené oči pijana. „Čo vás priviedlo?“ spýtal sa veľmi pomaly. Zazerali sme na seba, dávajúc najavo pohŕdanie.

„Včera sme tu mali vraždu, Lucien,“ začal Harry Rex. „Zabili Lennyho Fargarsona, toho mrzáka z poroty.“

„Predpokladám, že náš rozhovor je mimo záznamu,“ utrúsil Lucien smerom ku mne.

„Samozrejme,“ povedal som. „Úplne. Šerif McNatt ma poprosil, aby som sa u vás zastavil na kus reči. A ja som pozval Harryho Rexa.“

„Takže je to len zdvorilostná návšteva?“

„Možno. Chceme sa porozprávať o tej vražde,“ odpovedal som.

„Podrobnosti už poznám.“

„Hovorili ste v poslednom čase s Dannym Padgittom?“ spýtal sa Harry Rex.

„Nie, odkedy ho pustili.“

„Nachádza sa v našom okrese?“

„Je niekde na území štátu, ale neviem kde. Ak svojvoľne prekročí hranicu, poruší podmienky prepustenia.“

Prečo ho neprepustili napríklad do Wyomingu? Zdalo sa mi čudné, že musí ostať tam, kde spáchal svoje zločiny. Mali ho poslať čo naj ďalej.

„Šerif McNatt by sa s ním rád pozhováral,“ povedal som.

„Vážne? A čo s tým máme my dvaja? Povedzte šerifovi, nech si ho nájde.“

„To nie je také jednoduché, Lucien, a vy to viete,“ ozval sa Harry Rex.

„Má šerif nejaké dôkazy proti môjmu klientovi? Akékoľvek dôkazy? Počuli ste niekedy o pravdepodobnej príčine, Harry Rex? Nestačí pozháňať dokopy zvyčajných podozrivých. Na to treba viac.“

„Vyhrážal sa porotcom,“ povedal som.

„Pred deviatimi rokmi.“

„Vyhrážal sa, všetci si to pamätáme. A teraz, dva týždne po jeho prepustení, jedného porotcu zabili.“

„To nestačí, páni. Musíte mi dať viac, potom sa možno porozprávam so svojím klientom. V tejto chvíli sú to iba dohady. Samé dohady, ale to je v tomto klebetnom meste bežné.“

„Takže vy neviete, kde je?“ spýtal sa Harry Rex.

„Predpokladám, že je na ostrove s ostatnými.“ Slovo „ostatnými“ povedal takým tónom, akoby bola reč o potkanoch.

„Čo ak zastrelia ďalšieho porotcu?“ nedal sa Harry Rex.

Lucien hodil na stôl poznámkový blok a oprel sa oň lakťami. „Čo mám podľa vás robiť, Harry Rex? Mám mu zavolať a povedať: ‚Hej, Danny, ja síce viem, že nezabíjaš porotcov, ale ak to náhodou robíš, buď dobrý chlapec a prestaň s tým.‘ Myslíte, že ma poslúchne? Nič sa nemuselo stať, keby ten debil počúval, čomu radím. Trval som na tom, aby nevypovedal na lavici svedkov. Okej, Harry Rex, je to debil! Ste právnik a Boh vie, že ste mali dosť sprostých klientov. Nedajú si povedať.“

„Čo ak zastrelia ďalšieho porotcu?“ zopakoval Harry Rex.

„V tom prípade zrejme zomrie ďalší porotca.“

Vyskočil som na rovné nohy a zamieril k dverám. „Ste chorý hajzel,“ povedal som.

„Ani slovo do novín,“ zavrčal.

„Strčte sa!“ zakričal som a buchol som dverami.

Neskoro popoludní volal pán Magargel z pohrebnej služby, či by som nemohol prísť. Pán a pani Fargarsonovci si práve vyberajú truhlu a dohovárajú posledné podrobnosti. Stretol som sa s nimi, ako zvyčajne, v miestnosti C, ktorá sa používala iba zriedka.

Bol s nimi pastor J. B. Cooper, hotový svätec. S každým rozhodnutím sa obracali naňho.

Najmenej dva razy do roka som sa stretol s rodinou po tragickej smrti milovanej osoby. Takmer vždy išlo o obeť dopravnej nehody alebo smrteľný úraz na farme. Pozostalí boli príliš šokovaní, aby vedeli jasne rozmýšľať, a príliš ubolení, aby sa vedeli rozhodovať. Silnejší jednotlivci sa správali ako námesační. Slabší väčšinou iba plakali. Pani Fargarsonová síce bola silnejšia ako jej manžel, ale po hrôze, ktorú prežila, keď našla syna s odstrelenou polovicou hlavy, pripomínala roztrasenú chodiacu mŕtvolu. Pán Fargarson hľadel na dlážku.

Pastor Cooper im ohľaduplne kládol otázky týkajúce sa Lennyho života. Od úrazu chrbtice pred pätnástimi rokmi Lenny sníval o tom, že sa dostane do neba, kde sa mu vráti zdravie a on sa bude denne prechádzať so Spasiteľom. Na to sme sa pri písaní nekrológu sústredili a pani Fargarsonová nám bola vďačná. Dala mi fotografiu, na ktorej Lenny sedel pri jazere a chytal ryby. Sľúbil som jej, že bude na prvej strane.

Ako všetci smútiaci rodičia, aj oni mi ďakovali, a keď som chcel odísť, trvali na tom, že ma vyobjímajú. Pozostalí často cítia potrebu primknúť sa k niekomu, najmä v priestoroch pohrebnej služby.

Zastavil som sa u Pepeho, nakúpil mexické špeciality a odviezol sa do Lowtownu. Sam hral na ulici basketbal, Miss Callie spala v dome a Esau stál na stráži s brokovnicou. Nakoniec sme večerali na verande, ale Miss Callie jedla ako vrabec. Povedala, že nie je hladná. Esau mi prezradil, že cez deň skoro nič nezjedla.

Priniesol som svoju hraciu dosku a naučil som Sama hrať backgammon. Esau mal radšej dámu. Miss Callie považovala za hriešnu každú hru, pri ktorej sa hádžu kocky, ale tentoraz nič nepovedala. Dlho do noci sme sedeli na verande a pozorovali život v Lowtowne. Škola sa práve skončila, dni boli dlhšie a teplejšie.

Raz za pol hodiny prešiel okolo môj verný strážca Buster. Pri dome Ruffinovcov spomalil, ja som mu zakýval na znamenie, že sa nič nedeje, a on sa vrátil na príjazdovú cestu k Hocutt House. O dva domy ďalej parkovalo hliadkové policajné auto. Šerif McNatt najal troch černošských pomocníkov a dvaja z nich mali za úlohu strážiť Ruffinovcov.

Aj ostatní boli v strehu. Keď Miss Callie išla spať, Esau ukázal na druhú stranu ulice, kde bývali Braxtonovci. „Tully je na verande,“ povedal. „Dáva pozor.“

„Vravel, že tam bude do rána,“ ozval sa Sam. Ktokoľvek by začal v Lowtowne strieľať, koledoval by si o malér.

Krátko po jedenástej som sa rozlúčil, prešiel som cez trať a pokračoval prázdnymi ulicami Clantonu. V meste panovala napätá atmosféra očakávania, začalo sa niečo, čo sa ešte ani zďaleka neskončilo.

38

Miss Callie trvala na tom, že pôjde na pohreb Lennyho Fargarsona. Sam a Esau protestovali, ale ona bola pevne rozhodnutá a viac o tom nemienila debatovať.

Keď som to spomenul šerifovi McNattovi, lakonicky zhodnotil situáciu: „Je dospelá.“ Nevedel, či sa na pohrebe zúčastnia aj ďalší porotcovia, ale to sa prakticky nedalo zistiť.

Zavolal som pastorovi Cooperovi, aby som ho vopred varo-val. „V našom kostolíku bude srdečne vítaná. Ale príďte skôr,“ povedal.

Až na vzácne výnimky sa černosi a belosi v okrese Ford pri bohoslužbách nestretávali. Hoci verili v toho istého Boha, uctievali ho rozdielnym spôsobom. Väčšina belochov očakávala, že každú nedeľu odídu z kostola päť minút po dvanástej a najneskôr o pol jednej zasadnú k nedeľnému obedu. Černochom nezáležalo na tom, kedy sa bohoslužba skončí a vlastne ani kedy sa začne. Pri mojich cestách po kostoloch som navštívil dvadsaťsedem černošských kongregácií a nikdy som nevidel požehnanie pred pol druhou – normálne to bývalo okolo tretej. Mnohí strávili v kostole celý deň s krátkou prestávkou na obed v spoločnej jedálni.

Taká oddanosť by bieleho kresťana zabila.

Pri pohreboch to bolo iné. Keď Miss Callie so Samom a Esauom vošli do kostolíka, ušlo sa im iba niekoľko letmých pohľadov. Keby prišli na pravidelnú nedeľnú bohoslužbu, zrejme by sa stretli s prejavmi nepriateľstva.

Prišli sme o trištvrte hodiny skôr, ale neveľký svätostánok bol takmer zaplnený. Díval som sa z okna, ako prichádzajú ďalšie a ďalšie autá. Na prastarom dube bol zavesený amplión, okolo ktorého sa zhromaždili ľudia, čo sa nezmestili do kostola. Zbor začal piesňou The Old Rugged Cross a objavili sa prvé slzy. Pastor Cooper nás jemne upozornil, aby sme sa nepýtali, prečo sa dobrým ľuďom stávajú zlé veci. Všetko je v rukách Božích, a hoci sme príliš malí, aby sme pochopili jeho nekonečnú múdrosť a veľkosť, on sa nám jedného dňa zjaví. Lenny je teraz s ním, splnil sa mu sen.

Pochovali ho na utešenom cintoríne za kostolom. Miss Callie ma pevne držala za ruku a usilovne sa modlila, keď spúšťali truhlu do hrobu. Sólistka zaspievala Amazing Grace a potom pastor Cooper všetkým poďakoval za účasť. V jedálni bol nachystaný punč a koláčiky. Väčšina ľudí tam na chvíľu zašla prehodiť pár slov s Fargarsonovcami.

Šerif McNatt zachytil môj pohľad a kývol na mňa, že sa chce porozprávať. Išli sme do prednej časti kostola, kde nás nikto nemohol počuť. Šerif mal na sebe uniformu a v ústach, ako vždy, špáradlo. „Ako to dopadlo u Wilbanksa?“ spýtal sa.

„Zatiaľ nijako, stretli sme sa iba raz,“ odpovedal som. „Harry Rex ho včera znova navštívil, ale nikam to neviedlo.“

„Asi sa s ním porozprávam,“ povedal šerif.

„To síce môžete, ale nič si od toho nesľubujte.“

Špáradlo sa presunulo z jedného kútika do druhého – to isté robil Harry Rex s cigarou. „Nič iné nemáme. Prečesali sme les okolo domu a nenašli sme vôbec žiadnu stopu. Nebudete o tom písať, však?“

„Nie.“

„V lese sú staré drevorubačské chodníky. Všetky sme prešli – nič.

„Takže váš jediný dôkaz je guľka.“

„A mŕtvola.“

„Videl niekto Dannyho Padgitta?“

„Ešte nie. Mám dve autá na diaľnici 401 pri odbočke na ostrov. Veľa odtiaľ nevidieť, ale nech Padgittovci vedia, že sme tam. Na ostrov síce vedú stovky cestičiek, lenže všetky poznajú iba Padgittovci.“

Blížili sa k nám Ruffinovci, zabratí do rozhovoru so šerifovým pomocníkom čiernej pleti.

„Ona je určite v bezpečí,“ poznamenal McNatt.

„Myslíte?“

„Uvidíme. Skúsi to znova, Willie, dajte na moje slová. Som o tom presvedčený.“

„Aj ja.“

Ned Ray Zook mal na východe okresu tisícšesťsto hektárov pôdy. Pestovanie bavlny a sóje mu prinášalo pomerne slušné zisky. Dokonca sa povrávalo, že je jeden z mála farmárov, ktorých ešte živí pôda. Na jeho pozemku v prerobenej maštali zastrčenej hlboko v lese som pred deviatimi rokmi videl svoj prvý a posledný kohútí zápas, na ktorý ma zobral Harry Rex.

Tretieho júna v skorých ranných hodinách vnikol do Zookovej kôlne vandal a na dvoch traktoroch sčasti vypustil olej z motorov. Plechovky s olejom ukryl medzi náradie, takže keď ráno o šiestej nastúpili chlapi do práce, nič si nevšimli. Jeden z nich skontroloval hladinu oleja, lebo to bola jeho povinnosť, a zbadal, že je ho málo, no iba sa začudoval, nič nepovedal a dolial chýbajúce štyri litre. Ďalší traktorista však mal vo zvyku kontrolovať olej popoludní po skončení práce. O hodinu sa mu náhle zadrel motor. Traktorista sa pešo vrátil na farmu a ohlásil poruchu správcovi.

O ďalšie dve hodiny sa po poľnej ceste doterigalo zeleno-žlté nákladné auto a zastalo pri nehybnom traktore. Dvaja opravári pomaly vystúpili, zažmúrili do slnka na bezoblačnej oblohe a začali si traktor obzerať. Potom s neveľkým nadšením vybrali z auta náradie. Slnko pieklo a čoskoro sa kúpali vo vlastnom pote.

Aby si trochu spríjemnili deň, pustili v aute rádio a zvuk dali naplno. Ponad sójovú plantáž sa niesol spev.

Hudba spôsobila, že nikto nepočul výstrel z pušky, ktorý zasiahol Moa Teala do hornej časti chrbta. Guľka mu roztrhala pľúca a v hrudníku zanechala veľkú dieru. Tealov partner Red opakoval stále dookola, že počul iba zachrapčanie tesne predtým, ako Mo spadol pod predné kolesá. Najprv si myslel, že sa na traktore niečo uvoľnilo a zranilo Moa. Red ho odtiahol do auta a ponáhľal sa na farmu. Strachoval sa o kamarátov život a ani mu nenapadlo zisťovať, čo sa vlastne stalo. Z farmy hneď zavolali záchranku, ale už bolo neskoro. Mo Teale dodýchal na betónovej dlážke v zaprášenej kancelárii. Počas procesu sme ho volali pán John Deere. Sedel v prvom rade uprostred a celým telom dával najavo nesúhlas.

Zomrel v takom istom krikľavo žltom tričku, v akom chodieval na súd. Ľahký terč pre strelca.

Videl som ho iba z diaľky cez pootvorené dvere. Šerif McNatt nás síce pustil do kôlne, ale ako vždy nám zakázal fotografovať. Wiley nechal fotoaparáty v aute.

Bol to zase Wiley, ktorý zachytil policajné hlásenie – „Na farme Neda Zooka sa strieľalo!“ Wiley sa nikdy nevzďaľoval od svojho skenera a v tých časoch nebol jediný. Vzhľadom na napätie, ktoré zavládlo v celom okrese, ľudia počúvali policajné hlásenia a len čo sa objavila zmienka o streľbe, nasadali do áut a ponáhľali sa na miesto činu.

McNatt nás po chvíli požiadal, aby sme odišli. Jeho ľudia našli plechovky s olejom aj okno, cez ktoré ktosi vnikol do kôlne. Hľadali odtlačky prstov, ale žiadne nenašli. Hľadali stopy na dlážke vysypanej štrkom, ale žiadne nenašli. Prečesali lesy okolo sójových polí, ale nič nenašli. Zato v prachu vedľa traktora našli nábojnicu, ktorá sa zhodovala s tou, čo zabila Lennyho Fargarsona.

Ponevieral som sa okolo šerifovej kancelárie až do tmy. Bolo tam rušno, pomocníci a policajti chodili hore-dolu, rozprávali sa, pridávali nové podrobnosti. Telefóny ustavične vyzváňali. A akoby to nestačilo, občas sa zastavili ľudia z mesta poháňaní zvedavosťou a vypytovali sa, či je niečo nové.

Nebolo. McNatt sa nakoniec zabarikádoval vo svojej pracovni s najbližšími spolupracovníkmi a uvažoval, čo ďalej. Predovšetkým bolo treba ochrániť zvyšných osem porotcov. Traja už boli mŕtvi – pán Fred Bilroy a teraz Lenny Fargarson a Mo Teale. Jeden porotca sa dva roky po procese odsťahoval na Floridu. Pred domami ôsmich porotcov zatiaľ hliadkovali policajné autá.

Pobral som sa do redakcie napísať o vražde Moa Teala, ale zbadal som, že u Harryho Rexa sa ešte svieti. Bol v zasadačke a všade okolo neho sa kopilo toľko spisov a rôznych právnických dokumentov, až ma z toho rozbolela hlava. Zobrali sme si z chladničky po pive a išli sme sa previezť.

V robotníckej štvrti nazývanej Coventry sme išli po úzkej ulici a narazili sme na dom obklopený parkujúcimi autami. „Tu býva Maxine Rootová,“ povedal Harry Rex. „Aj ona bola v porote.“

Pani Rootovú som si pamätal iba hmlisto. Jej domček z červených tehál nemal verandu, a tak sa susedia usadili na skladacích stoličkách na dvore. Bolo vidieť pušky. Všetky svetlá v dome boli zažaté. Pri poštovej schránke parkovalo hliadkové auto, dvaja pomocníci sa opierali o kapotu, fajčili a nespustili nás z očí, keď sme prechádzali okolo nich. Harry Rex zastavil a jedného pozdravil: ,,’Brý večer, Troy.“

„Zdravím ťa, Harry Rex,“ odpovedal Troy a podišiel k nám.

„Nazbieralo sa tu dosť ľudí, čo?“

„Iba blázon by si niečo začal.“

„Len tadiaľto prechádzame,“ povedal Harry Rex.

„Radšej choďte,“ povedal Troy. „Niekomu by sa mohol pošmyknúť prst na spúšti.“

„Dávajte si pozor.“ Išli sme ďalej a na severnom okraji mesta sme obišli stodolu, za ktorou bola slepá ulička zakončená vodárenskou vežou. V polovici uličky sme znova narazili na autá, čo parkovali po oboch stranách. „Kto tu býva?“ spýtal som sa.

„Pán Earl Youry. Sedel v zadnom rade, najďalej od divákov.

Na verande sa tlačili ľudia. Niektorí sedeli na schodoch. Ďalší posedávali na trávniku. Kdesi medzi nimi sa skrýval pán Earl Youry, prísne strážený priateľmi a susedmi.

Aj Miss Callie bola pod ochranou. Ulica pred jej domom bola takmer neprejazdná, toľko tam parkovalo áut. Pri nich postávali hlúčiky mužov, niektorí fajčili, niektorí mali v rukách pušku. Verandy a záhrady v susedstve boli plné ľudí. Zhromaždila sa tam polovica Lowtownu, len aby sa Miss Callie cítila bezpečne. Všade vládla sviatočná nálada, koniec koncov, bola to výnimočná udalosť.

Naše biele tváre vzbudili pozornosť. Nezastavili sme, kým sme nenatrafili na šerifových pomocníkov, a keď nás pustili ďalej, ľudia si nás prestali všímať. Zaparkovali sme a prešli k domu. Sam ma privítal na schodoch. Harry Rex sa zatiaľ rozprával so šerifovými chlapmi.

Miss Callie vo svojej izbe čítala Bibliu s priateľkou z kostola. Na verande bolo okrem Sama a Esaua aj niekoľko diakonov a všetci sa zvedavo vypytovali na podrobnosti vraždy pána Teala. Povedal som im, čo som mohol, ale veľa toho nebolo.

Okolo polnoci sa dav začal rozchádzať. Sam so šerifovými pomocníkmi zorganizoval striedanie ozbrojených stráží pred domom i za domom. Dobrovoľníkov bolo dosť. Miss Callie sa ani len nesnívalo o tom, že jej útulný dom sa raz premení na hotovú pevnosť, ale za daných okolností nemohla namietať.

Odviezli sme sa ku mne domov; v aute na príjazdovej ceste sme našli spiaceho Bustera. S fľašou whisky sme si sadli na verandu, a kým sme odháňali komáre, pokúsili sme sa zhodnotiť situáciu.

„Je veľmi trpezlivý,“ poznamenal Harry Rex. „Počká pár dní, keď sa všetkým zunuje vysedávať na verandách, keď napätie povolí. Porotcovia nemôžu byť stále zamknutí vo svojich domoch. On si počká.“

V hre bol ešte jeden fakt, o ktorom verejnosť nevedela. Týždeň pred vraždou volali do servisu traktorov, že na Andersonovej farme majú poruchu veľmi podobnú tej, ktorá vyradila traktor na Zookovej farme. Moa Teala, ktorý bol jedným zo štyroch hlavných mechanikov, však vtedy neposlali odstrániť poruchu. Takže ktosi sledoval cez mieridlá poľovníckej pušky žlté tričko niekoho iného.

„Je trpezlivý a dôsledný,“ prisvedčil som. V priebehu jedenástich dní sa stali dve vraždy, ale nijaké stopy sa nenašli. Ak to skutočne urobil Danny Padgitt, potom bol rozdiel medzi jeho prvou vraždou – Rhody Kassellawovej – a poslednými dvoma priam zarážajúci. Od brutálneho zločinu z vášne prešiel k chladnokrvným popravám. Možno to spôsobil deväťročný pobyt vo väzení. Mal dosť času spomínať na tváre dvanástich ľudí, ktorí ho poslali za mreže, a naplánovať pomstu.

„Ešte neskončil,“ povedal Harry Rex.

Jedna vražda mohla byť náhodná. Ale dve nie. A tretia by vyvolala otvorenú vojnu policajtov a rozhnevaných Clantončanov s Padgittovcami.

„Počká si,“ zopakoval Harry Rex. „A možno to potrvá dlho.“

Zmenil som tému. „Uvažujem o predaji Times,“ povedal som.

Harry Rex sa napil a potom sa spýtal: „Čo ti to napadlo?“

„Ide o peniaze. Jedna firma z Memphisu mi ponúka slušný balík.“

„Koľko?“

„Veľa. Podstatne viac, ako som si predstavoval. Dlho by som nemusel pracovať. Možno už nikdy.“

To naňho hlboko zapôsobilo. Harry Rex pracoval desať hodín denne v nepretržitom zmätku s citovo nevyrovnanými rozvádzajúcimi sa klientmi. Často pracoval po nociach, keď v kancelárii utíchol ruch a mohol pokojne rozmýšľať. Nezarábal málo, ale každý cent si musel tvrdo zaslúžiť. „Ako dlho máš tie noviny?“

„Deväť rokov.“

„Neviem si predstaviť Times bez teba.“

„Možno, že práve to je dôvod na predaj. Nechcem, aby sa zo mňa stal druhý William Caudle.“

„Čo budeš robiť?“

„Dám si pauzu, budem cestovať po svete, nájdem si ženu, ožením sa, spravím jej zopár detí. V tomto dome je dosť miesta.“

„Takže sa neodsťahuješ?“

„Kam? Veď som tu doma.“

Znova sa napil. „Neviem. Musím sa na to vyspať.“ Potom zišiel z verandy, nastúpil do auta a odfrčal.

39

S narastajúcim počtom mŕtvol bolo jasné, že príbeh vzbudí väčšiu pozornosť, než akú mu mohol venovať okresný týždenník. Na druhý deň ráno sa v mojej kancelárii objavil reportér z Memphisu, ktorého som poznal, a asi o dvadsať minút prišiel ďalší z Jacksonu. Obaja písali o dianí v severnej časti štátu Mississippi, kde bol najväčšou senzáciou výbuch v továrni alebo obvinenie vznesené proti okresnému úradníkovi.

Oboznámil som ich s pozadím oboch vrážd, spomenul som prepustenie Padgitta a strach, čo zavládol medzi miestnymi obyvateľmi. Neboli sme konkurenti – oni písali pre veľké denníky, ktoré nezasahovali do pôsobnosti Times. Väčšina našich predplatiteľov odoberala aj memphiské alebo jacksonské noviny. Obľúbený bol aj denník, čo vychádzal v Tupele.

Úprimne povedané, strácal som záujem – nie o momentálnu kritickú situáciu, ale o novinárske povolanie. Lákal ma svet. Popíjal som kávu a rozprával sa s dvoma ostrieľanými reportérmi – ktorí boli starší odo mňa a zarábali zhruba 40 000 dolárov ročne – a stále mi nešlo do hlavy, že by som sa mohol zdvihnúť a odísť s miliónom vo vrecku. Na nič iné som sa nevedel sústrediť.

Napokon reportéri odišli pozrieť sa na udalosti zo svojho uhla. O niekoľko minút volal Sam: „Musíte okamžite prísť.“

Na verande Ruffinovcov ešte vždy strážila improvizovaná jednotka. Všetci štyria mali unavené oči, potrebovali sa vyspať. Sam ma previedol pomedzi bivakujúcich strážcov do kuchyne, kde Miss Callie čistila fazuľu, hoci to zvyčajne robievala vonku na zadnej verande. Usmiala sa, zovrela ma v medveďom objatí, ale videl som, že ju niečo trápi. „Poďte,“ povedala. Sam prikývol a obaja sme ju nasledovali do spálne. Zavrela dvere, akoby sa bála, že nás niekto vyruší, a potom vošla do šatníka. Čakali sme, kým ona čosi hľadala.

Nakoniec sa vynorila a v ruke držala starý poznámkový blok, ktorý bol zrejme dobre schovaný. „Niečo tu nehrá,“ povedala a sadla si na peľasť. Sam si prisadol k nej a ja som sa uvelebil v starom hojdacom kresle. Miss Callie listovala v popísanom bloku. „Tu je to,“ povedala. „Prisahali sme, že nikomu neprezradíme, čo sa odohralo v miestnosti poroty, ale toto je príliš dôležité. O vine pána Padgitta sme rozhodli rýchlo a jednohlasne. Ale keď prišlo na trest smrti, niektorí boli proti. Ani ja som nechcela poslať človeka na smrť, ale sľúbila som, že budem dodržiavať zákon. Situácia sa vyostrila, padlo zopár drsných slov, dokonca aj obvinenia a hrozby. Verte mi, nebolo to príjemné. Keď sa stanoviská vyjasnili, traja ľudia boli zásadne proti trestu smrti a nemali v úmysle zmeniť názor.“

Ukázala mi stránku v bloku. Uvidel som dva stĺpce popísané jej výrazným rukopisom, v jednom bolo deväť mien a v druhom tri – L. Fargarson, Mo Teale a Maxine Rootová. Pri pohľade na tie mená mi napadlo, že sa možno pozerám na vrahov zoznam.

„Kedy ste to písali?“ spýtal som sa.

„Robila som si poznámky od začiatku procesu.“

Prečo by Danny Padgitt vraždil porotcov, ktorí mu odmietli dať trest smrti? Veď mu zachránili život.

„Zabíja nesprávnych ľudí, však?“ ozval sa Sam. „Chcem povedať, že to celé je hrozné, ale prečo by sa človek chcel pomstiť práve tým, čo ho zachránili?“

„Ako som povedala, niečo tu nehrá,“ poznamenala Miss Callie.

„Lenže vy predpokladáte priveľa. Myslíte si, že vie, kto ako hlasoval. Pokiaľ viem, a dosť som sa okolo toho motal, porotcovia nikdy nikomu neprezradili, ako hlasovali. Na proces sa rýchlo zabudlo, lebo prišlo nariadenie o desegregácii. Padgitta odviezli do Parchmanu v ten istý deň, ako bol vyhlásený za vinného. Pravdepodobne si najprv vyberá ľahšie terče a Lenny Fargarson a Mo Teale boli jednoducho najdostupnejší.“

„To je príliš veľká náhoda,“ povedal Sam.

Dlho sme to rozoberali. Nebol som si istý, či mám pravdu. Už som si nebol istý ničím. Potom mi čosi napadlo. „Nezabúdajme, že všetkých dvanásť porotcov hlasovalo za vinu a on sa im vyhrážal tesne predtým.“

„Možno,“ povedala Miss Callie, ale zjavne som ju nepresvedčil. Pokúšali sme sa pochopiť nepochopiteľné.

„Každopádne musím informovať šerifa,“ povedal som.

„Sľúbili sme, že budeme mlčať.“

„To bolo pred deviatimi rokmi, mama,“ vyhlásil Sam. „Nikto vtedy nemohol tušiť, čo sa stane.“

„Je to dôležité, najmä pre Maxine Rootovú,“ pripomenul som.

„Nemohol s tou informáciou prísť iný porotca?“ spýtal sa Sam.

„Možno, ale bolo to dávno. Pochybujem, že si niekto z nich robil poznámky.“

Pri vchodových dverách nastal rozruch. Prišli Bobby, Leon a Al. Stretli sa v St. Louise a celú noc cestovali do Clantonu. Pili sme kávu pri kuchynskom stole a ja som ich oboznámil s najnovšími udalosťami. Miss Callie náhle ožila, začala uvažovať, čo uvarí, a chystala zoznam zeleniny, ktorú jej má Esau priniesť zo záhrady.

Šerif McNatt nebol u seba, obchádzal všetkých porotcov. Potreboval som sa niekomu zdôveriť, a tak som vrazil k Harrymu Rexovi do kancelárie a netrpezlivo čakal, kým dokončí vypočúvanie svedkov. Keď sme ostali sami, povedal som mu o zozname Miss Callie a o rozdelení porotcov. Harry Rex strávil posledné dve hodiny dohadovaním s právnikmi, takže bol bojovne naladený.

Samozrejme, že mal inú teóriu ako ja, oveľa cynickejšiu.

„Tí traja sa mali postarať, aby sa porota nedohodla na výroku o vine,“ usúdil. „Potom z nejakého dôvodu cúvli. Asi si mysleli, že robia správnu vec, keď ho nepošlú do plynovej komory, ale Padgitt, pochopiteľne, uvažoval inak. Deväť rokov zúril, že ho tí traja podrazili. Najprv odkrágľuje ich a potom ostatných.“

„Lenny Fargarson určite nebol jeho človek.“

„Pretože bol mrzák?“

„Pretože to bol pobožný kresťan.“

„Ale nemal prácu, Willie. Kedysi mohol pracovať, ale vedel, že časom mu to zdravotný stav nedovolí. Možno potreboval peniaze. Dofrasa, kto ich nepotrebuje? A Padgittovci majú nákladiaky plné peňazí.“

„Tomu neverím.“

„Ale na rozdiel od tvojich teórií to dáva zmysel. Chceš povedať, že porotcov zabíja niekto iný?“

„To netvrdím.“

„Fajn, už som si myslel, že ti šibe.“

„Od teba som počul aj horšie.“

„Dnes ráno nie.“

„Takže podľa tvojej teórie aj Mo Teale a Maxine Rootová zobrali od Padgittovcov peniaze, potom Dannyho podviedli pri rozhodovaní o vine, ale vo veci trestu smrti zase zmenili názor a teraz za to zaplatia životom, lebo nerozdelili porotu hneď na začiatku? To si mal na mysli?“

„Pochopil si to správne.“

„To tebe šibe, vieš o tom? Prečo by poctivý, ťažko pracujúci muž, čo nenávidí zločin a pravidelne chodí do kostola ako Mo Teale bral peniaze od Padgittovcov?“

„Možno sa mu vyhrážali.“

„Možno! A možno nie!“

„Tak ako to bolo podľa teba?“

„Je to Padgitt a iba náhodou si vybral ako prvých práve tých dvoch, čo hlasovali proti trestu smrti. On predsa nevie, ako prebiehalo hlasovanie. Dvanásť hodín po vynesení rozsudku už bol v Parchmane. Spravil si vlastný zoznam. Fargarson bol najľahší terč. A Teale bol druhý, lebo Padgitt sa mohol sám rozhodnúť, kde sa to stane.“

„Kto bude tretí?“

„Neviem, ale tí ľudia neostanú doma naveky. Počká, kým sa situácia upokojí, a potom si zase začne robiť plány.“

„Možno mu niekto pomáha.“

„Presne tak.“

Telefón Harryho Rexa neprestajne vyzváňal. Chvíľu naň zazeral a potom povedal: „Mám prácu.“

„A ja pôjdem za šerifom. Zatiaľ sa maj.“ Už som bol za dverami, keď zakričal: „Hej, Willie. Ešte niečo.“

Obrátil som sa.

„Predaj noviny, zober peniaze a užívaj si. Zaslúžiš si to.“

„Ďakujem.“

„Ale neopováž sa odísť z Clantonu, počuješ?“

„Neodídem.“

Pán Earl Youry chodil s grejdrom a udržiaval cesty v celom okrese. Pracoval aj na cestách, ktoré viedli do najodľahlejších končín za Possum Ridge a Shady Grove. Keďže svoju prácu vykonával sám, bolo rozhodnuté, že by sa mal niekoľko dní zdržiavať v blízkosti mestskej vozovne, kde mal veľa priateľov s puškami, ktorí boli stále v strehu. Šerif McNatt sa stretol s pánom Yourym a jeho nadriadeným a spoločne vypracovali plán na jeho ochranu.

Pán Youry zavolal šerifovi a povedal, že má preňho dôležitú informáciu. Priznal sa, že mu pamäť až tak dobre neslúži, ale bol si istý, že ten zmrzačený chlapec a Mo Teale tvrdošijne odmietali hlasovať za trest smrti. Spomenul si, že rovnaký názor mal ešte jeden porotca, zdalo sa mu, že to bola žena, možno tá černoška. Ale nevedel to presne, veď to bolo pred deviatimi rokmi. Aj on šerifovi položil otázku – „Prečo by Danny Padgitt zabíjal porotcov, ktorí mu nechceli dať trest smrti?“

Keď som vošiel do šerifovej kancelárie, práve dohovoril s pánom Yourym a bol z toho dosť zmätený. Zavrel som dvere a zopakoval, čo mi povedala Miss Callie. „Videl som jej poznámky. Ten tretí hlas patril Maxine Rootovej.“

Zhruba hodinu sme pretriasali tie isté argumenty, ktoré som predtým preberal so Samom a s Harrym Rexom, ale opäť bezvýsledne. Šerif neveril, že Padgittovci podplatili alebo zastrašili Lennyho a Moa Teala; pokiaľ išlo o Maxine, nebol si istý, lebo pochádzala z veľmi chudobnej rodiny. Viac-menej súhlasil so mnou, že prvé dve vraždy boli náhodné a že Padgitt s najväčšou pravdepodobnosťou nevie, ako porotcovia hlasovali. Zaujalo ma, že šerif asi rok po vynesení rozsudku zistil, že za trest smrti hlasovali deviati a Mo Teale bol zásadne proti.

Lenže, ako sme sa obaja zhodli, s ohľadom na Luciena Wilbanksa sa nedá vylúčiť, že Padgitt vedel o rozhodovaní poroty viac ako my. Možné bolo všetko.

A nič nedávalo zmysel.

Kým som sedel uňho v kancelárii, telefonoval s Maxine Rootovou. Bola zamestnaná ako účtovníčka v továrni na výrobu obuvi na severnom okraji mesta a trvala na tom, že pôjde do práce. McNatt si ráno prezrel jej kanceláriu, porozprával sa s jej šéfom a s kolegami, postaral sa, aby sa všetci cítili bezpečne. Dvaja Šerifovi pomocníci strážili vonku pred budovou a čakali, až Maxine skončí pracovná doba, aby ju odviezli domov.

Najprv sa zhovárali ako starí priatelia, ale potom McNatt povedal: „Počúvaj, Maxine, viem, že ty, Mo Teale a mladý Fargarson ste boli proti trestu smrti pre Dannyho Padgitta…“ Odmlčal sa, lebo ho zrejme prerušila.

„To teraz nie dôležité, ako som na to prišiel. Dôležité je, že mám strach o tvoju bezpečnosť. Veľký strach.“

Chvíľu ju pozorne počúval. Iba občas niečo povedal: „Pochop ma, Maxine, ja sa teraz nemôžem vychytiť a zatknúť ho.“ – „Povedz bratom, aby pušky nechali v aute.“ – „Pracujem na tom, Maxine, a len čo budem mať dosť dôkazov, zoženiem si zatykač.“ – „Na trest smrti už je neskoro, Maxine. Urobila si, čo si v tom čase považovala za správne.“

Na záver sa rozplakala. „Chudera,“ poľutoval ju McNatt, „je z toho celá rozklepaná.“

„Ani sa jej nečudujem,“ povedal som. „Aj ja som nervózny.“

40

Pohreb Moa Teala sa konal v metodistickom kostole na Willow Road, ktorý mal v mojom zozname číslo tridsaťšesť a patril medzi moje najobľúbenejšie. Bol na okraji mesta, smerom na juh od námestia. Keďže som pánaTeala osobne nepoznal, nešiel som mu ani na pohreb. Ale takých, čo ho nepoznali, sa v kostole zišlo viac než dosť.

Keby bol ako päťdesiatjedenročný zomrel na infarkt, bola by to bývala nečakaná a tragická smrť, ktorá by do kostola pritiahla veľa ľudí. Ale keďže ho pravdepodobne z pomsty zastrelil práve prepustený väzeň, zvedavci sa len tak hrnuli. V dave boli dávno zabudnutí spolužiaci štyroch dospelých detí pána Teala, všetečné vdovy, čo nesmeli chýbať na žiadnom pohrebe, reportéri z iných miest a veľa mužov, ktorých so zosnulým spájala iba skutočnosť, že vlastnili traktory John Deere.

Ja som sa zatiaľ venoval písaniu nekrológu. Tealov najstarší synbol taký láskavý, že sa zastavil v redakcii a priniesol mi potrebné údaje. Mal tridsaťtri rokov – Mo a jeho žena sa poponáhľali so založením rodiny – a v Tupele predával nové Fordy. Zdržal sa skoro dve hodiny a stále chcel, aby som ho ubezpečil, že Dannyho Padgitta čoskoro chytia a ukameňujú.

Moa pochovali na clantonskom cintoríne. Pohrebný sprievod bol veľmi dlhý, a keď obišiel námestie, pokračoval po Jackson Avenue, len kúsok od budovy redakcie. Dopravu nerušil – všetci boli na pohrebe.

Lucien Wilbanks využil Harryho Rexa ako sprostredkovateľa a dohodol si schôdzku so šerifom McNattom. Lucien si výslovne neželal, aby som sa na stretnutí zúčastnil aj ja. Bolo mi to jedno, lebo Harry Rex si robil poznámky a neskôr mi všetko porozprával, samozrejme, s tým, že nič nepríde do novín.

V Lucienovej kancelárii bol prítomný aj okresný prokurátor Rufus Buckley, ktorý v roku 1975 vystriedal Ernieho Gaddisa. Buckley miloval publicitu, a hoci nebol ochotný zasiahnuť vo veci Padgittovho prepustenia, teraz bol pripravený postaviť sa na čelo davu, ktorý ho zlynčuje. Harry Rex Buckleyho neznášal; bolo to vzájomné. Aj Lucien ho neznášal, lenže Lucien neznášal prakticky každého, lebo ho nikto nemal rád. Šerif McNatt Luciena nenávidel, Harryho Rexa ako-tak znášal a s Buckleym bol nútený spolupracovať, hoci ho v skutočnosti nemohol ani cítiť.

Vzhľadom na tieto okolnosti som bol celkom rád, že ma nepozvali na schôdzku.

Lucien začal tým, že sa rozprával s Dannym Padgittom a jeho otcom Gillom. Stretli sa na neznámom mieste mimo Clantonu a mimo ostrova. Danny sa má dobre, pracuje v kancelárii rodinného podniku, ktorý stavia diaľnice a má sídlo v bezpečí na Padgittovom ostrove.

Danny poprel akúkoľvek účasť na vraždách Lennyho Fargarsona a Moa Teala. Šokovalo ho, čo sa stalo, a hnevá sa, že ho všetci považujú za hlavného podozrivého. Lucien zdôraznil, že Dannyho podrobil dôkladnému výsluchu, vôbec ho nešetril, ale ani raz ho neprichytil pri klamstve.

Lennyho Fargarsona zastrelili popoludní 23. mája. V tom čase bol Danny vo svojej kancelárii a s ním ďalší štyria ľudia, ktorí to ochotne dosvedčia. Z Padgittovho ostrova k domu Fargarsonovcov to autom trvá najmenej tridsať minút a všetci štyria svedkovia svorne tvrdia, že Danny bol celé popoludnie vo svojej kancelárii alebo niekde nablízku.

„Koľkí z nich majú priezvisko Padgitt?“ spýtal sa McNatt.

„Mená si zatiaľ necháme pre seba,“ odpovedal Lucien vyhýbavo, ako sa patrí na dobrého právnika.

O jedenásť dní, teda 3. júna, približne o štvrť na desať predpoludním, zastrelili Moa Teala. Presne v tej chvíli stál Danny pri obnovenej diaľnici v okrese Tippah a dával podpisovať dokumenty stavbyvedúcemu. Ten, spolu s dvoma robotníkmi, môže dosvedčiť, kde sa Danny v tom čase nachádzal. Diaľnica bola najmenej dve hodiny cesty od farmy Neda Raya Zooka vo východnej časti okresu Ford.

Lucien síce v oboch prípadoch predložil nepriestrelné alibi, ale svojich návštevníkov nepresvedčil. Jasné, že Padgittovci všetko popierajú. Pri ich schopnosti klamať, lámať údy a rozdávať veľké úplatky určite nebolo ťažké nájsť ľudí, čo dosvedčia čokoľvek.

Šerif McNatt zapochyboval nahlas. Vysvetlil Lucienovi, že vyšetrovanie pokračuje a ak nájde pravdepodobnú príčinu, dá vystaviť zatykač a príde s ním na ostrov. Viac ráz hovoril so štátnou políciou, a pokiaľ bude treba, privedie hoci aj stovku policajtov, aby Dannyho dostal z ostrova.

Lucien ho ubezpečil, že to nebude potrebné. Ak bude vydaný právoplatný zatykač, on sám urobí všetko, čo bude v jeho silách, aby chlapca odovzdal do rúk spravodlivosti.

„Lenže ak sa stane ďalšia vražda,“ povedal šerif, „mesto sa vzbúri. Tisícky chlapov prejdú cez most a zastrelia každého Padgitta, na ktorého natrafia.“

Buckley povedal, že sa dva razy rozprával so sudcom Omarom Noosom a že podľa jeho názoru je sudca „takmer pripravený“ vydať príkaz na Dannyho zatknutie. Nato Lucien vypálil celú sériu otázok súvisiacich s pravdepodobnou príčinou a dostatočnými dôkazmi. Buckley argumentoval tým, že Danny sa vyhrážal porotcom, čo je dosť pádny dôvod na to, aby bol považovaný za podozrivého zo spáchania oboch vrážd.

Potom sa schôdzka zvrhla na hádku o nepodstatných právnických záležitostiach. Šerif napokon vyhlásil, že už počul dosť a odišiel. Buckley ho nasledoval. Harry Rex sa ešte chvíľu zdržal a v uvoľnenejšej atmosfére sa rozprával s Lucienom.

„Klamári chránia klamárov,“ zavrčal Harry Rex, keď asi o hodinu zlostne pobehoval po mojej kancelárii. „Lucien hovorí pravdu, len keď sa mu to hodí, čo nebýva často. A Padgittovci jednoducho nevedia, čo je to pravda.“

„Pamätáš sa na Lýdiu Vinceovú?“ spýtal som sa. „Na koho?“

„Na tú fľandru, ktorú Wilbanks pri procese prinútil svedčiť pod prísahou. Povedala porote, že Danny bol s ňou v posteli, keď zavraždili Rhodu. Padgittovci ju objavili, kúpili si jej výpoveď a o zvyšok sa postaral Lucien. Je to banda klamárov a zlodejov.“

„Potom niekto zastrelil jej bývalého, nemám pravdu?“

„Tesne po procese. Zrejme to urobil jeden z Padgittových zabijakov. Žiadne stopy okrem guliek. Nijakí podozriví. Nič. Niečo mi to pripomína.“

„McNatt ani Buckley neuverili Lucienovým rečiam.“

„A ty?“

„Ani ja. Už som videl Luciena plakať pred porotou. Vie byť veľmi presvedčivý, nie často, iba občas. Zdalo sa mi, že sa príliš snaží presvedčiť nás. Podľa mňa ide o Dannyho a niekto mu pomáha.“

„Verí tomu aj McNatt?“

„Hej, ale chýbajú mu dôkazy. Zatknutie by bola len veľká strata času.

„Aspoň by nebehal po uliciach.“

„Bolo by to len dočasné. Bez dôkazov ho nemôžu dlho držať vo väzení. A on je trpezlivý. Čaká už deväť rokov.“

Tých vtipkárov síce nikdy neodhalili – a oni mali dosť rozumu, aby si svoje tajomstvo odniesli do hrobu –, ale v meste sa dlho povrávalo, že to boli synovia nášho starostu. Ľudia videli dvoch výrastkov, ako utekajú z miesta činu, ale uháňali tak rýchlo, že ich nikto nechytil. Starostovi chlapci boli vychýrení svojimi kanadskými žartíkmi.

Pod rúškom tmy odvážne prešli hustými kríkmi a zastali necelých päťdesiat metrov od rohu prednej verandy domu pána Earla Youryho. Z úkrytu pozorovali a počúvali zhromaždených priateľov a susedov, ktorí sa utáborili na trávniku pred domom, aby ochránili pána Youryho. Trpezlivo počkali na správnu chvíľu a potom zaútočili.

Tesne po jedenástej hodili smerom k verande dlhú šnúru s osemdesiatimi štyrmi raketkami Black Cats, a keď začali vybuchovať, v Clantone takmer vypukla občianska vojna. Muži kričali, ženy jačali, pán Youry sa hodil na zem a štvornožky sa odplazil do domu. Strážcovia popadali zo skladacích stoličiek, rýchlo siahali po zbraniach a skrytí v tráve sledovali poskakujúce a dymiace raketky. Trvalo tridsať sekúnd, kým všetky povybuchovali, a za ten čas sa asi desiati po zuby ozbrojení muži schovali za stromy a mierili puškami na všetky strany, pripravení strieľať na všetko, čo sa pohne.

Šerifovho pomocníka Travisa ten rachot vytrhol zo spánku v hliadkovom aute. Schmatol Magnum štyridsaťštvorku, prikrčil sa a vyrútil sa smerom k vybuchujúcim raketkám. Po záhrade pána Youryho pobehovali ozbrojení susedia. Nevedno prečo – Travis ani jeho nadriadený nikdy nepodali oficiálne vysvetlenie, ak nejaké existovalo – Travis zrazu vystrelil do vzduchu. Všetci to počuli. Výstrel prehlušil ostatné zvuky. A spôsobil, že ďalší nedočkavec, ktorý sa nikdy nepriznal, stlačil spúšť svojej brokovnice a vystrelil medzi stromy. Ostatní by sa boli pridali a ktovie, koľko by bolo obetí, keby ďalší šerifov pomocník, Jimmy, nebol vykríkol: „Nestrieľajte, vy idioti!“

V tej chvíli streľba okamžite prestala, ale zopár raketiek ešte vybuchlo. Keď vybuchla posledná, skupina strážcov sa presunula k spálenému miestu v tráve a dôkladne ho preskúmala. Rýchlo sa rozšírila správa, že to bol iba ohňostroj. Pán Earl Youry vystrčil hlavu z dverí a napokon sa odvážil vyjsť von.

Istá pani Alice Woodová na konci ulice počula hluk a práve sa ponáhľala zamknúť zadné dvere, keď okolo preleteli dvaja chlapci, ktorí sa rehotali ako blázni. Policajtom povedala, že mohli mať približne pätnásť rokov a boli bieli.

Práve som schádzal z verandy Miss Callie v Lowtowne, čo bolo necelé dva kilometre od domu pána Youryho, keď som počulvzdialené výbuchy. Sam, Leon a dvaja diakoni – nočná zmena – vyskočili na rovné nohy a zahľadeli sa do dialky. Štyridsaťštvorka narobila hluk ako húfnica. Čakali sme, čakali, a keď sa všetko upokojilo, Leon povedal: „Znelo to ako ohňostroj.“

Sam sa šiel pozrieť na mamu. Vrátil sa a povedal: „Spí.“

„Pôjdem sa tam pozrieť,“ povedal som. „A zavolám, ak to bude dôležité.“

Ulica, na ktorej býval pán Youry, bola vysvietená červenými a modrými svetlami desiatky policajných áut. Zvedavci sa pokúšali dostať bližšie k miestu činu. Obďaleč som zbadal Busterovo auto, a keď som ho našiel, porozprával mi, čo sa stalo. „Boli to decká.“

Mne sa to zdalo smiešne, ale bol som v menšine.

41

Za deväť rokov som redakciu times neopustil na dlhšie ako na štyri dni. Tlačilo sa každý utorok, v stredu noviny vychádzali a každý štvrtok som mal pred sebou ďalšiu uzávierku.

Jedným z dôvodov úspešnosti Times bola skutočnosť, že som veľa písal o meste, kde sa takmer nič nedialo. Každé číslo malo tridsaťšesť strán. Keď som odrátal päť strán na inzeráty, tri na úradné oznamy a asi šesť na reklamy, každý týždeň som musel zaplniť dvadsaťdva strán správami z okresu Ford.

Nekrológy zabrali približne jednu stranu, ale tie som písal ja. Davey Bigmouth mal zhruba dve strany na šport, aj keď som mu často vypomohol správou o stredoškolskom futbale alebo o dvanásťročnom poľovníkovi, čo zastrelil jeleňa. Margaret mala na starosti náboženskú rubriku, svadobné oznámenia a inzeráty, spolu tri strany. Baggy, ktorý už pred deviatimi rokmi bočil od práce, sa takmer výlučne venoval pijatike a za týždeň stvoril maximálne jeden článok, ktorý chcel, samozrejme, vždy dať na prvú stranu. Reportéri prichádzali a odchádzali s frustrujúcou pravidelnosťou. Zvyčajne sme zamestnávali jedného, niekedy aj dvoch, ale boli s nimi iba problémy. Musel som opravovať a upravovať všetko, čo napísali, a často som si vravel, že som to radšej mal napísať sám.

Písal som veľa. Keď som študoval žurnalistiku, nevšimol som si, že by som mal schopnosť vyprodukovať v krátkom čase veľký počet slov. Lenže odvtedy, ako som sa stal majiteľom novín, objavil som v sebe neuveriteľnú schopnosť písať dlhé a farbisté príbehy takmer o všetkom a zároveň o ničom. Správa o bežnej dopravnej nehode bez obetí na životoch sa dostala na prvú stranu, plná citátov očitých svedkov a šoférov sanitiek. Z nepatrného rozšírenia malej továrne som dokázal urobiť udalosť, ktorá významne ovplyvní rast hrubého domáceho produktu. Keď ženy z baptistického zboru predávali domáce koláče, napísal som o tom osemsto slov. Zatknutie v súvislosti s prechovávaním drog v mojom podaní vyznelo, akoby kolumbijská narkomafia zaútočila na nevinné clantonské deti. Správa o darcoch krvi naznačovala katastrofálny nedostatok vzácnej tekutiny, ako keby sme boli vo vojne. Tri krádeže pickupov v jednom týždni vzbudzovali dojem, že ide o organizovaný zločin.

Písal som o ľuďoch z okresu Ford. Príbeh Miss Callie bol prvý a po ňom som sa snažil priniesť aspoň jeden za mesiac. A tak sa v Times objavili životné príbehy zaujímavých ľudí, medzi ktorými bol muž, čo prežil pochod smrti, posledný miestny veterán prvej svetovej vojny, námorník, ktorý bol v Pearl Harbor, kňaz, ktorý štyridsaťpäť rokov pôsobil v jednej malej vidieckej kongregácii, starý misionár, ktorý strávil tridsať rokov Kongu, nedávna absolventka strednej školy, ktorá tancovala v muzikáli na Broadwayi, žena, ktorá bývala v dvadsiatich dvoch amerických štátoch, muž, ktorý bol sedem ráz ženatý a chcel sa podeliť o svoje skúsenosti s budúcimi mladomanželmi, náš jediný prisťahovalec pán Mitlo, basketbalový tréner, odchádzajúci do dôchodku, kuchárka, ktorá v Tea Shoppe už celé roky pripravuje vajcia na všetky spôsoby. A tak ďalej. Také príbehy boli medzi čitateľmi veľmi obľúbené.

Lenže po deviatich rokoch už mi neostávalo veľa zaujímavých ľudí, o ktorých by sa oplatilo písať.

Písanie ma začalo unavovať. Dvadsať strán týždenne, päťdesiatdva týždňov v roku.

Každé ráno, len čo som otvoril oči, musel som myslieť na no-vý príbeh alebo na nové spracovanie starého. Akákoľvek správa či nezvyčajná udalosť ma inšpirovala k napísaniu niekoľkých riadkov, ktoré sa ocitli v novinách. Písal som o psoch, o starých nákladiakoch, o legendárnom tornáde, o dome, v ktorom strašilo, o stratenom poníkovi, o poklade z čias občianskej vojny, o povesti o bezhlavom otrokovi, o besnom skunkovi. Okrem toho som sa musel venovať bežným veciam, ako boli zasadnutia súdu, voľby, zločiny, nové podniky, skrachované podniky, noví obyvatelia mesta. Mal som toho po krk.

Aj Clanton sa mi zunoval. Mesto ma síce napokon prijalo, najmä keď sa ukázalo, že nemienim odísť, ale bolo príliš malé a občas som sa v ňom dusil. Toľko víkendov som strávil doma, lebo okrem čítania a písania som jednoducho nemal čo robiť, až som si na to zvykol. A to ma frustrovalo. Vyskúšal som poker s Bubbom Crockettom a partiou z Líščej diery, opekal som mäso s Harrym Rexom a jeho priateľmi. Ale nikdy som nemal pocit, že k nim patrím.

Clanton sa menil a mne sa nepáčilo, kam smeruje. Rozširoval sa na všetky strany ako všetky malé mestá na Juhu, bez akéhokoľvek premysleného plánu. Okolo Bargain City vyrastali podniky s rýchlym občerstvením od výmyslu sveta. Stred mesta upadal, aj keď súd a okresná samospráva budú vždy priťahovať ľudí. Potrebovali sme silných politikov s perspektívnym myslením, ale tých bolo ako šafranu.

Na druhej strane sa mi zdalo, že aj mesto ma má dosť. Vzhľadom na moralizujúci a odmietavý postoj k vietnamskej vojne ma stále považovali za radikálneho liberála. A neurobil som nič pre to, aby som si vylepšil reputáciu. Týždenník sa rozrastal, zisky stúpali, následkom čoho mi zhrubla koža a čoraz častejšie som písal seriózne články. Bojoval som proti neverejným zasadnutiam mestskej rady a okresnej samosprávy. Súdil som sa o prístup k verejným listinám. Celý rok som kritizoval nedostatočné územné plánovanie v okrese, a keď do mesta prišiel reťazec Bargain City, povedal som viac, ako bolo treba. Robil som si posmech zo zákonov o financovaní volebnej kampane, ktoré boháčom umožňovali zvoliť svojich favoritov. A keď sa Danny Padgitt dostal z väzenia, napadol som systém podmienečného prepúšťania.

V sedemdesiatych rokoch som ustavične proti niečomu bojo-val. A hoci to prospelo novinám, ktoré sa lepšie predávali, lebo mali zaujímavejší obsah ako predtým, zmenilo to pohľad ľudí na mňa. Považovali ma za nespokojenca, čo stále moralizuje. Myslím, že som svoje názory nepresadzoval nasilu, aspoň som sa o to snažil. Ale s odstupom času treba priznať, že som za mnohé veci nebojoval len z presvedčenia, ale aj z nudy.

Roky pribúdali a ja som sa chcel stať normálnym občanom. Bolo mi jasné, že nikdy neprestanem byť outsiderom, ale to ma netrápilo. Chcel som sa slobodne pohybovať, žiť v Clantone podľa svojich predstáv a potom ho nadlho opustiť, až sa ma zmocní nuda. Neuveriteľné, ako môže vyhliadka na peniaze zmeniť budúcnosť.

Začal som snívať o odchode, o dlhej dovolenke na neznámom mieste, o cestovaní po svete.

Ďalšia schôdzka s Garym McGrewom sa pre istotu konala v reštaurácii v Tupele. Niekoľkokrát bol za mnou v redakcii. Ešte jedna návšteva a ľudia by si začali šuškať. Pri obede sme si znova prezreli moje účtovné knihy, rozprávali sme sa o plánoch jeho klienta, vyjasnili sme si niektoré veci. Ak predám Times, povedal som, tak len pod podmienkou, že nový majiteľ dodrží päťročné zmluvy, ktoré som uzavrel s Daveym Bigmouthom Bassom, Hardym a Margaret. Vedel som, že Baggy čoskoro odíde do dôchodku alebo zomrie na cirhózu. Wiley vždy robil iba na čiastočný úväzok a jeho záujem o naháňanie senzácií pomaly slabol. Bol jediný z redakcie, komu som sa zdôveril s prebiehajúcimi rokovaniami, a radil mi, aby som vzal peniaze a utekal.

McGrewov klient si želal, aby som zostal vo funkcii šéfredaktora ešte aspoň rok za veľmi slušný plat a aby som zaučil svojho nástupcu. S tým som rozhodne nesúhlasil. Ak odídem, tak nadobro. Netúžil som po šéfovi a už vôbec som netúžil byť svedkom rozruchu, ktorý v meste vyvolá predaj Times veľkej firme z iného štátu.

Ponúkli mi 1,3 milióna dolárov. Znalec z Knoxvillu, s ktorým som sa radil, ohodnotil noviny na 1,35 milióna.

„Medzi nami, kúpili sme noviny v okresoch Tyler a Van Buren,“ oznámil McGrew ku koncu veľmi dlhého obeda. „Všetko začína pekne zapadať do seba.“

Bola to skoro pravda. Majiteľ novín v okrese Tyler totiž v zásade súhlasil, ale dokumenty ešte nepodpísal.

„Objavil sa menší problém,“ pokračoval. „V okrese Polk sú noviny na predaj. Budem úprimný, chceme sa na ne pozrieť, ak sa my dvaja nedohodneme. Cena je podstatne nižšia.“

„Aha, chcete ma pritlačiť k múru.“

Polk County Herald mal štyritisíc čitateľov a mizerné vedenie. Čítal som ho každý týždeň.

„Nechcem na vás tlačiť. Ale nič pred vami neskrývam.“

„Chcem milión a pol,“ povedal som.

„To je priveľa, Willie.“

„Je to dosť, ale peniaze sa vám vrátia. Možno to potrvá trochu dlhšie, ale myslite na to, čo bude o desať rokov.“

„Neviem, či môžeme ísť s cenou hore.“

„Budete musieť, ak tie noviny chcete.“

Zrazu sa veci urýchlili. McGrew najprv iba naznačoval, ale potom to povedal naplno: „Rokujeme s vami už celé mesiace a môj klient chce celú záležitosť uzavrieť. Buď sa do prvého budúceho mesiaca dohodneme, alebo sa poobzeráme inde.“

Jeho taktika ma vôbec nevzrušovala. Ani mne sa už nechcelo rozprávať. Buď predám, alebo nepredám. Prišiel čas rozhodnúť sa.

„To je dvadsaťtri dní,“ poznamenal som.

„Správne.

„V poriadku.“

Dlhé letné dni so sebou priniesli úmorné horúčavy a vlhkosť, ktoré sa každoročne vracajú na celé tri mesiace. Môj program sa nezmenil – obchádzal som kostoly a softbalové ihriská, sledoval miestny golfový turnaj aj zber melónov. V Clantone však všetci čakali a o inom sa nerozprávali.

Slučka na krku každého porotcu, pochopiteľne, časom povolila. Jednoducho ich omrzelo trčať stále doma, meniť staré zvyky a v noci mať okolo domu ozbrojených susedov. Začali vychádzať von, pokúšali sa o návrat do normálneho života.

Zabijak bol neuveriteľne trpezlivý. Čas mu hral do karát, vedel, že stála ochrana sa jeho obetiam zunuje. Vedel, že si prestanú dávať pozor a urobia chybu. Aj my sme to vedeli.

Miss Callie, ktorej sa ešte nestalo, aby vynechala tri bohoslužby po sebe, trvala na tom, že pôjde do kostola. A tak v nedeľu ráno, sprevádzaná Esauom, Samom a Leonom, vošla do svätostánku uctiť si Boha, akoby bola preč najmenej rok. Bratia a sestry ju vyobjímali a usilovne sa za ňu modlili. Reverend Small pohotovo zmenil text kázne a hovoril o tom, že Boh chráni svojich nasledovníkov. Sam povedal, že to trvalo skoro tri hodiny.

O dva dni sa Miss Callie usadila na zadnom sedadle môjho Mercedesu. Vedľa nej sedel Esau a Sam s brokovnicou. Ponáhľali sme sa z mesta a až po hranicu okresu za nami išiel šerifov pomocník. O hodinu sme boli v Memphise. Na východ od mesta vzniklo nové nákupné stredisko a Miss Callie ho túžila vidieť. Vyše stovky obchodov pod jednou strechou! Prvý raz v živote jedla pizzu, videla klzisko, dvoch mužov, čo sa držali za ruky, rasovo zmiešanú rodinu. Z toho všetkého sa jej páčilo iba klzisko.

Po hodine Samovho nemožného navigovania sme konečne našli cintorín v južnom Memphise. Podľa mapky, ktorú nám dali v strážnej búdke, sme vypátrali hrob Nicoly Rossettiovej DeJarnette. Miss Callie naň položila kyticu kvetov zo svojej záhrady, a keď sme pochopili, že chce byť chvíľu sama, odišli sme nabok.

Na pamiatku Nicoly si chcela dať talianske jedlo. Rezervoval som stôl v známej memphiskej reštaurácii Grisantis, kde sme obedovali lasane a ravioli plnené kozím syrom. Miss Callie napokon prekonala odpor ku kupovanému jedlu, a aby som ju ochránil pred hriechom, trval som na tom, že zaplatím účet.

Nechcelo sa nám z Memphisu odísť. Na niekoľko hodín sme unikli strachu z neznámeho, úzkosti z čakania. Zdalo sa nám, že Clanton je vzdialený aspoň tisíc kilometrov, ale aj to bolo príliš blízko. Keď sme sa neskoro večer vracali, pristihol som sa, že idem čoraz pomalšie.

Nerozprávali sme sa o tom, ale ako sme sa približovali k domovu, rozhovor utíchol. V okrese Ford vyčíňal zabijak. A Miss Callie bola na jeho zozname. Keby nie tí dvaja mŕtvi, nikto by tomu neuveril.

Baggy tvrdil, a ja som si jeho slová overil v archíve Times, že v dvadsiatom storočí sa v okrese nestala ani jedna neobjasnená vražda. Takmer každé zabitie bolo impulzívne a viacero svedkov videlo zbraň, z ktorej sa ešte dymilo. Zakaždým okamžite nasledovalo zatknutie, proces a odsúdenie. Lenže teraz kdesi vonku striehol rafinovaný, chladnokrvný zabijak a všetci poznali jehoprípadné obete. Pre pobožných ľudí, čo dodržiavali zákony, to bolo absolútne nepochopiteľné.

Bobby, Al, Max a Leon striedavo presviedčali Miss Callie, aby u niektorého z nich strávila aspoň mesiac. Sam a ja, dokonca aj Esau, sme sa pridali k ich naliehavým prosbám, ale ona tvrdohlavo odmietala. Boh stojí pri nej, ochráni ju.

Za deväť rokov ma Miss Callie nahnevala iba raz a iba raz ma napomenula – bolo to pri hádke v súvislosti s jej pobytom u Bobbyho v Milwaukee. „Veľké mestá sú nebezpečné,“ vyhlásila.

„Žiadne mesto teraz nie je také nebezpečné ako Clanton,“ namietol som.

Neskôr, keď som zvýšil hlas, povedala, že sa jej nepáči moje neúctivé správanie, a tak som rýchlo zmĺkol.

V ten večer, keď sme prekročili hranice okresu Ford, začal som sa častejšie pozerať do spätného zrkadla. Bolo to hlúpe, ale možno nie celkom. V Lowtowne pred domom Ruffinovcov parkovalo hliadkové auto a na verande strážil Esauov priateľ.

„Dnes večer bol pokoj,“ povedal, čo znamenalo, že nikoho nezastrelili.

So Samom sme asi hodinu hrali dámu na verande a Miss Callie si išla ľahnúť.

Čakanie pokračovalo.

42

V roku 1979 sa v Mississippi konali tretie obecné voľby, na ktorých som sa zúčastnil ako registrovaný volič. Mali oveľa pokojnejší priebeh ako tie predošlé. Šerif nemal žiadnych protikandidátov, čo sa zatiaľ ešte nestalo. Povrávalo sa síce, že Padgittovci majú kúpeného kandidáta, ale po škandále okolo prepustenia z toho vycúvali. Senátor Theo Morton mal protivníka, ktorý mi priniesol reklamný text – VIETE, PREČO SENÁTOR MORTON SCHVÁLIL PREPUSTENIE DANNYHO PADGITTA? PRE PENIAZE! Hoci som ho chcel uverejniť, nemal som čas ani energiu súdiť sa pre urážku na cti.

Vo štvrtom obvode sa o funkciu strážnika uchádzalo trinásť kandidátov, ale inak sa nič zvláštne neudialo. Ľudia mali iné starosti. Mysleli na Fargarsona a Teala, no najmä na to, kto bude ďalšou obeťou. Seriť McNatt aj vyšetrovatelia zo štátnej polície a kriminalistického laboratória vyčerpali všetky možnosti. Neostávalo nám nič iné, ako čakať.

Blížil sa 4. júl, ale nikto sa netešil na oslavy. Aj keď skoro všetci mali pocit bezpečia, nad mestom visel čierny mrak. Šírili sa chýry, že sa niečo stane práve štvrtého júla, na zhromaždení pred budovou súdu. Fakt je, že ešte nikdy sa chýry nerodili a nešírili tak rýchlo, ako vtedy v júni.

Dvadsiateho piateho júna som v honosnej právnickej kancelárii v Tupele podpísal hŕbu dokumentov, ktorými sa prevádzalo vlastníctvo Times na mediálnu spoločnosť, ktorej spolumajiteľom bol pán Ray Noble z Atlanty. Pán Noble mi odovzdal šek na 1, 5 milióna dolárov a ja som s ním okamžite utekal za svojím novým známym Stuom Hollandom, ktorý ma čakal v kancelárii v Merchants Bank. Keďže v Clantone by sa správa o takom vysokom vklade rozšírila od večera do rána, radšej som peniaze zveril Stuovi a potom som sa vrátil domov.

Bola to azda najdlhšia hodinová jazda v mojom živote. Zmocnilo sa ma vzrušenie, lebo som dobre zarobil. Podarilo sa mi vymámiť slušný balík peňazí z bohatého, úctyhodného kupca, ktorý mal v úmysle urobiť v mojich novinách zopár zmien. Sníval som o dobrodružstve a mal som dosť prostriedkov svoj sen uskutočniť.

Bola to aj smutná jazda, pretože som sa lúčil s významným životným obdobím. Rástli sme spolu, noviny a ja. Teraz bol zo mňa dospelý muž a z novín prosperujúci podnik. Stali sa tým, čím majú byť dobré malomestské noviny – bystrým pozorovateľom súčasnosti, kronikárom minulosti, príležitostným komentátorom politických a spoločenských problémov. Pokiaľ išlo o mňa, bol som mladý a tvrdohlavo som sa snažil niečo vybudovať. V tej chvíli som však túžil iba po jednom – nájsť si miesto na pláži. A potom dievča.

Keď som sa vrátil do Clantonu, vošiel som do Margaretinej kancelárie, zavrel dvere a oznámil jej, že som predal Times. Rozplakala sa a zakrátko aj mne zvlhli oči. Jej oddanosť ma vždy udivovala a vedel som, že ma má rada, aj keď sa podobne ako Miss Callie strachuje o moju dušu. Ubezpečil som ju, že noví majitelia sú úžasní ľudia, ktorí nechcú robiť veľké zmeny a súhlasia s jej novou zmluvou na päť rokov aj so zvýšením platu. Nato sa rozplakala ešte usedavejšie.

Hardy neplakal. V tom čase pracoval v Times už tridsať rokov. Bol náladový, mrzutý a ako takmer všetci tlačiari priveľa pil. Ak sa novým majiteľom nebude páčiť, dá výpoveď a bude chodiť na ryby. Novej zmluve sa však potešil.

Takisto ako Davey Bigmouth Bass. Správa ho šokovala, ale rýchlo sa upokojil, keď zistil, že bude lepšie zarábať.

Baggy bol na dovolenke kdesi na Západe – s bratom, nie s manželkou. Pán Ray Noble nebol ochotný predĺžiť mu zmluvu na ďalších päť rokov mizernej práce a ja som na tom ani netrval. Baggy bol odkázaný sám na seba.

Mali sme ešte piatich zamestnancov a so všetkými som sa porozprával. Zabralo mi to celé popoludnie, a keď som skončil, bol som celkom vyčerpaný. V zadnej miestnosti Pepeho podniku som sa stretol s Harrym Rexom a zapili sme to niekoľkými margaritami.

Chcel som vypadnúť z mesta a niekam odísť, ale bolo mi jasné, že nemôžem, kým sa to vraždenie neskončí.

V priebehu júna sa v Clantone vystriedali všetci profesori. Zariadili si veci tak, aby dvaja alebo traja boli vždy pri Miss Callie. Sam málokedy odchádzal z domu. Zostával v Lowtowne, aby chránil matku, ale sčasti aj seba. Seržant Durant bol stále nablízku, aj keď sa znova oženil a jeho synovia odišli nevedno kam.

Sam trávil celé hodiny na verande, hltal jednu knihu za druhou, hral dámu s Esauom alebo s kýmkoľvek, kto prišiel pomôcť so strážením. So mnou hrával backgammon, a keď sa zdokonalil, vyzval ma, aby sme hrali o dolár. Onedlho som mu dlhoval 50 dolárov. Bol to do neba volajúci hazard, ktorý sme museli tajiť pred Miss Callie.

Týždeň pred štvrtým júlom sa všetci mali stretnúť v Clantone. Keďže v mojom dome bolo päť voľných izieb a zúfalý nedostatok ľudí, trval som na tom, aby ho zaplnili Ruffinovci. Od roku 1970, keď sme sa zoznámili, sa rodina rozrástla. Iba Sam ostal slobodný a Miss Callie mala dvadsaťjeden vnúčat. Bez Callie, Esaua a Sama bolo Ruffinovcov spolu tridsaťpäť a z toho tridsaťštyri pricestovalo do Clantonu. Leonova manželka mala v Chicagu chorého otca.

Z tridsiatich štyroch členov rodiny sa do Hocutt House na pár dní nasťahovalo dvadsaťtri. Prichádzali z rôznych kútov, väčšinou zo Severu, trvalo to celý deň a každého čakalo vskutku slávnostné privítanie. Keď prišla Carlota s manželom a dvoma deťmi o tretej nad ránom, v dome sa zažali všetky svetlá a Bobbyho žena Bonnie začala piecť palacinky.

Bonnie prevzala vládu nad kuchyňou a mňa posielala trikrát denne do obchodu s dlhým zoznamom potravín, ktoré nevyhnutne potrebovala. Zmrzliny som kupoval tony a decká rýchlo pochopili, že im priveziem ďalšiu, kedykoľvek si zmyslia.

Môj dom mal dlhé, široké a prakticky nepoužívané verandy, kde sa Ruffinovci cítili najlepšie. Popoludní prichádzal na návštevu Sam s rodičmi. Miss Callie túžila vypadnúť z Lowtownu. Jej útulný domček sa pre ňu stal väzením.

Veľa ráz som počul deti hovoriť o matke, že im robí starosti. O tom, že by ju niekto mohol zastreliť sa však rozprávalo menej ako o jej zdraví. Za posledné roky sa jej podarilo zhodiť zhruba tridsaťpäť kíl – to záviselo od toho, čiu verziu človek práve počúval. Ale teraz to všetko nabrala späť a lekárov znepokojuje najmä jej vysoký tlak. Začali sa prejavovať následky stresu. Esau povedal, že zle spáva, čo ona pripisovala liekom. Už nebola taká čulá, neusmievala sa tak často a zjavne jej chýbala energia.

Na vine bol „ten malér s Padgittom“. Len čo ho chytia a vraždenie sa skončí, Miss Callie bude zase ako rybička.

Tento optimistický názor zastávali takmer všetky jej deti.

V pondelok 2. júla Bonnie pripravila ľahký obed – šalát a pizzu. Boli tam všetci Ruffinovci, jedli sme na verande pod lenivo sa otáčajúcimi a prakticky zbytočnými prútenými ventilátormi. Teplomer síce ukazoval tridsaťdva stupňov, ale pofukoval mierny vetrík, a tak sme si mohli príjemne posedieť.

Zatiaľ som nenašiel vhodnú chvíľu, aby som Miss Callie oznámil, že odchádzam z novín. Vedel som, že bude prekvapenáa veľmi sklamaná. Nevidel som však jediný dôvod, prečo by sme nemohli pokračovať v tradícii pravidelných štvrtkových obedov. Mohlo by byť zábavné rátať pravopisné a tlačové chyby, ktoré urobí niekto iný.

Za deväť rokov sme vynechali iba sedem štvrtkov, zakaždým pre chorobu.

Pokojne plynúci rozhovor sa náhle zastavil. Z mesta k nám doľahol zvuk sirén.

Na bielej škatuli s rozmermi tridsať krát tridsať krát dvanásť centimetrov boli červené a modré hviezdy a pruhy. Darčekové balenie orechov z Bolan Pecan Farm v Hazelhurste v štáte Mississippi poslala pani Maxine Rootovej jej sestra z Concordu v Kalifornii. Pravé americké pekanové orechy ku Dňu nezávislosti. Prišli poštou. Poštár doručil balíček na poludnie a niekto ho priniesol dovnútra, pričom prešiel okolo strážcu sediaceho pod stromom. Maxine Rootová ho prvý raz zbadala v kuchyni.

Pred mesiacom sa jej šerif McNatt spýtal, ako hlasovala na zasadnutí poroty. Váhavo pripustila, že nebola za trest smrti pre Dannyho Padgitta, a spomenula si, že ju v tom podporili dvaja muži: Lenny Fargarson a Mo Teale. Keďže obaja boli mŕtvi, McNatt jej vážnym tónom oznámil, že ďalšou obeťou môže byť ona.

Maxine sa pre rozsudok trápila celé roky. Mesto bolo nahnevané a ona to cítila. Našťastie sa porotcovia zaviazali, že nikomu nič nepovedia, a tak sa ona, Lenny aj Mo vyhli prípadným útokom. Zmierenie prišlo až po dlhom čase.

A odrazu všetci vedeli, ako hlasovala. Prenasledoval ju nejaký šialenec. V práci si zobrala voľno. Vypovedali jej nervy, nemohla spať, už sa nevládala skrývať vo vlastnom dome, rozčuľovali ju susedia, ktorí sa večer čo večer schádzali v jej záhrade, akoby išlo o spoločenskú udalosť, nechcela sa zakrádať okolo okien. Brala toľko rôznych liekov, že sa ich účinky navzájom prekrývali, takže nakoniec neúčinkoval ani jeden.

Keď uvidela škatuľu pekanových orechov, rozplakala sa. Niekto ju predsa len má rád. Jej milovaná sestra Jane na ňu myslí. Keby tak teraz mohla byť s Jane v Kalifornii!

Maxine začala otvárať balíček, ale potom jej čosi napadlo.

Išla k telefónu a vykrútila sestrino číslo. Naposledy sa rozprávali pred týždňom.

Jane bola v práci, potešila sa, že ju počuje. Chvíľu hovorili o všetkom a o ničom, potom prešli na situáciu v Clantone. „Ďakujem za orechy,“ povedala Maxine.

„Aké orechy?“ spýtala sa Jane.

Odmlka. „Darčekové balenie z Bolan Pecans v Hazelhurste. Veľké, poldruhakilové.“

Ďalšia odmlka. „To som nebola ja. Musel ich poslať niekto iný.“

Maxine zavesila a obzrela si balíček. Na nálepke bolo napísané – darček od Jane Parhamovej. Inú Jane Parhamovú nepoznala.

Opatrne zdvihla škatuľu. Na to, že je v nej poldruhakilová plechovka orechov, bola priťažká.

Vtedy sa pri dome náhodou objavil Travis a s ním istý Teddy Ray, uhrovitý chlapec v priveľkej uniforme so služobným revolverom, z ktorého ešte nikdy nevystrelil. Maxine ich zavolala do kuchyne, kde na stole ležala nevinne vyzerajúca červeno-modro-biela škatuľa. Prišiel aj sused, čo strážil vonku, a všetci štyria si dlho obzerali balíček. Maxine im zopakovala, čo povedala Jane.

Travis napokon váhavo zdvihol škatuľu a mierne ňou zatriasol. „Na orechy je trochu ťažká,“ usúdil. Pozrel naTeddyho Raya, bledého ako stena, a na suseda s puškou, ktorý vyzeral, že by najradšej vzal nohy na plecia.

„Myslíte, že je to bomba?“ spýtal sa sused.

„Panebože,“ zamumlala Maxine. Zdalo sa, že čochvíľa omdlie.

„Môže byť,“ povedal Travis a s hrôzou sa zahľadel na vec, ktorú držal v ruke.

„Odneste to von,“ vyhŕkla Maxine.

„Nemali by sme zavolať šerifovi?“ ozval sa Teddy Ray.

„Asi by sme mali,“ riekol Travis.

„Čo ak je načasovaná?“ spýtal sa sused.

Travis krátko zaváhal, no potom neisto vyhlásil: „Viem, čo mám robiť.“

Cez kuchynské dvere vyšli na úzku verandu, ktorá sa ťahala pozdĺž zadnej časti domu. Travis opatrne položil škatuľu na jej okraj, čo bolo asi meter nad zemou. Keď vytiahol Magnum štyridsaťštvorku, Maxine sa spýtala: „Čo to robíte?“

„Zistíme, či je to bomba,“ odvetil Travis. Teddy Ray so suse-dom rýchlo zbehli z verandy a zaujali pozície v bezpečnej vzdialenosti pätnástich metrov.

„Idete strieľať na moje orechy?“ spýtala sa Maxine.

„Máte lepší nápad?“ odsekol Travis.

„Nemám.“

Travis sa vrátil do kuchyne, z dverí vystrčil pravú ruku a pomerne veľkú hlavu a zamieril. Za jeho chrbtom sa krčila Maxine.

Prvý výstrel celkom minul verandu, ale Maxine to takmer vyrazilo dych. Teddy Ray vykríkol: „Pekný zásah,“ a so susedom sa krátko zasmiali.

Travis zamieril a znova vystrelil.

Pri výbuchu odtrhlo verandu od domu, v zadnej stene za kuchyňou sa objavila obrovská diera a všetko v okruhu sto metrov pokryli črepiny. Z okien sa vysypalo sklo, drevené stĺpiky sa premenili na kopu triesok. Všetci štyria pozorovatelia utrpeli zranenia. Teddyho Raya a suseda zasiahli kovové úlomky do hrude a do nôh. Travis mal rozmliaždenú pravú ruku. Maxine trafilo do hlavy – sklená črepina jej odrezala pravý ušný lalôčik a do pravej sánky prenikol malý klinec.

Chvíľu boli v bezvedomí, omráčení explóziou takmer dvoch kíl plastickej trhaviny, do ktorej boli primiešané klince, sklo a kovové guľky.

Keďže sirény neutíchali, išiel som k telefónu a zavolal Wileymu Meekovi. Práve mi chcel volať. „Pokúsili sa vyhodiť do vzduchu Maxine Rootovú,“ oznámil mi.

Ruffmovcom som povedal, že sa stala nehoda, a nechal som ich sedieť na verande. Keď som sa blížil k štvrti, kde bývali Rootovci, hlavné cesty už boli zatarasené a doprava odklonená. Ponáhľal som sa do nemocnice a vyhľadal mladého lekára, ktorého som poznal. Povedal, že priviezli štyroch zranených, ale ani jeden nie je v ohrození života.

Sudca Omar Noose v to popoludnie viedol súdne pojednávanie v Clantone. Neskôr sa priznal, že výbuch počul. Rufus Buckley a šerif McNatt sa s ním stretli v jeho pracovni a nikto sa nikdy nedozvedel, o čom spolu rokovali celú hodinu. Zatiaľ čo sme čakali v súdnej sieni, Harry Rex a skoro všetci prítomní právnici boli presvedčení, že debatujú o tom, ako vydať zatykač na Dannyho Padgitta, keď nie sú dôkazy, že spáchal trestný čin.

No niečo sa urobiť muselo. Niekoho museli zatknúť. Šerifovou povinnosťou bolo chrániť obyvateľstvo, musel konať, aj keby pritom nepostupoval podľa zákona.

Dostali sme správu, že Travisa a Teddyho Raya odviezli do nemocnice v Memphise, kde sa majú podrobiť operácii. Maxine a jej sused práve v tej chvíli ležali na operačných stoloch. Lekári zhodne tvrdili, že nikto nie je vážne ohrozený. Ale Travis možno príde o ruku.

Koľko ľudí v okrese Ford vie vyrobiť bombu? Kto má prístup k výbušninám? Kto mohol mať motív? V súdnej sieni sa zrejme pretriasali tie isté otázky ako v sudcovej pracovni. Noose, Buckley a McNatt boli volení úradníci. Dobrí ľudia z okresu Ford potrebovali ich ochranu. Kedže iného podozrivého ako Dannyho Padgitta nemali, sudca Noose napokon vydal príkaz na jeho zatknutie.

Oznámili to Lucienovi, ktorý nemal námietky. V tej chvíli nemohol ani Padgittov právnik protestovať proti zatknutiu. Koniec koncov, neskôr ho môžu prepustiť.

Tesne po piatej popoludní z Clantonu vyrazila kolóna policajných áut a zamierila na Padgittov ostrov. Harry Rex už mal vlastný policajný skener (v meste ich bolo pomerne dosť), a tak sme sa usadili v jeho kancelárii, popíjali pivo a počúvali zúrivé škvŕkame. Bolo to pravdepodobne najvzrušujúcejšie zatýkanie v histórii nášho okresu a mnohí sme si želali byť pri tom. Zabarikádujú Padgittovci cestu, prekazia Dannyho zatknutie? Bude sa strieľať? Vypukne malá vojna?

Zatiaľ sme boli schopní sledovať, čo sa deje. Na diaľnici číslo 42 sa McNatt a jeho chlapi stretli s desiatimi „jednotkami“ štátnej dopravnej polície. Dovtípili sme sa, že „jednotky“ v tomto prípade znamenajú autá, hoci to znelo oveľa vážnejšie. Pokračovali po diaľnici číslo 401, odbočili na okresnú cestu, ktorá viedla na ostrov, a na moste, kde všetci očakávali dramatickú zrážku, stálo auto a v ňom sedel Danny Padgitt so svojím právnikom.

Hlasy zo skenera zneli vzrušene:

„Má tam právnika!“

„Wilbanksa?“

„Hej.“

„Zastreľme obidvoch.“

„Vystupujú z auta.“

„Wilbanks dvíha ruky. Somár!“

„Je to Danny Padgitt. Má ruky nad hlavou.“

„Najradšej by som mu zmaľoval ksicht.“

„Dali mu putá.“

„Dofrasa!“ vykríkol Harry Rex za stolom. „Dúfal som, že sa bude strieľať. Ako za starých čias.“

O hodinu sme boli pred väzením, keď sa prirútila kolóna červených a modrých svetiel. Šerif McNatt prezieravo posadil Padgitta do hliadkového auta dopravnej polície, lebo jeho ľudia by sa k zatknutému nesprávali príliš ohľaduplne. Mysleli na zranených kolegov, ktorých práve operovali v memphiskej nemocnici.

Pred väznicou sa zhromaždil dav. Keď Padgitta viedli dovnútra, ľudia vykrikovali a preklínali ho. Šerif sa nahneval a poslal horúce hlavy domov.

Pri pohľade na Dannyho v putách sa všetkým uľavilo. Správa, že je vo väzbe, pôsobila ako balzam na dušu. Ťažký mrak sa rozplynul. V ten večer Clanton ožil.

Keď som sa po zotmení vrátil domov, v ruffinovskom klane vládla slávnostná nálada. Miss Callie už dávno nebola taká uvoľnená. Dlho sme sedeli na verande, rozprávali sme si historky, smiali sa, počúvali Arethu Franklinovú a Temptations.

43

Lucien Wilbanks a sudca Noose pred zatknutím uzavreli dohodu, o ktorej nikto iný nevedel. Sudcu znepokojovala predstava, čo by sa stalo, keby sa Danny Padgitt utiahol na ostrov alebo, ešte horšie, keby pri zatknutí kládol odpor. Celý okres bol ako sud s pušným prachom, stačilo škrtnúť zápalkou. Policajti chceli pomstiť Teddyho Raya a Travisa, ktorí boli v nemocnici – na ich do neba volajúcu hlúposť sa zatiaľ zabudlo. A Maxine Rootová pochádzala z dosť drsnej rodiny drevorubačov, ktorí celý rok poľovali v lesoch a nikomu nič nedarovali.

Lucien situáciu chápal. Súhlasil, že svojho klienta privedie, ale mal podmienku – aby sa okamžite rozhodlo o prepustení na kauciu. Mal najmenej desať svedkov ochotných poskytnúť Dannymu dokonalé alibi a Lucien chcel, aby ľudia v Clantone počuli ich výpovede. Veril, že za tými vraždami je niekto iný, a považoval za dôležité presvedčiť o tom aj ostatných.

Luciena delil už len mesiac od vylúčenia z advokátskej komory za celkom inú záležitosť. Vedel, že sa blíži koniec, a pojednávanie o prepustení na kauciu malo byť jeho posledným predstavením.

Noose súhlasil s konaním a určil termín na druhý deň, teda 3. júla o desiatej predpoludním. Bolo to ako pred deviatimi rokmi – Dannymu Padgittovi sa opäť podarilo zaplniť súdnu sieň. Nepriateľský dav ho túžil vidieť a všetci potajomky dúfali, že na mieste odvisne. Rodina Maxine Rootovej prišla včaššie a usadila sa vpredu. Tí nahnevaní, mohutní, bradatí chlapi v montérkach mi naháňali strach, aj keď sme boli na tej istej strane. Maxine sa už mala lepšie a o pár dní ju čakali doma.

Ruffinovci v to ráno nemali čo robiť a nemohli si nechať ujsť vzrušujúcu atmosféru v súdnej sieni. Sama Miss Callie nástojila, aby sa poponáhľali, kým sú voľné miesta. Bola šťastná, že je zasa v meste. Mala na sebe nedeľné šaty a očividne sa tešila, že sa zúčastňuje na verejnom podujatí v kruhu svojej rodiny.

Z memphiskej nemocnice prišla správa, že Teddyho Raya pozošívali a pomaly sa zotavuje. Travis mal zlú noc, lekári nevedia, či mu zachránia ruku. Ich druhovia sa do jedného zhromaždili v súdnej sieni a čakali na ďalšiu príležitosť škaredo zazerať na výrobcu bomby.

Vzadu, v predposlednom rade, som zbadal manželov Fargarsonovcov. Nevedel som si ani len predstaviť, na čo asi myslia.

Ani jeden z Padgittovcov nebol prítomný; mali dosť rozumu, aby sa neukazovali v súdnej sieni. Pohľad na nich mohol spustiť hotovú búrku. Harry Rex mi pošepol, že všetci sú hore v miestnosti poroty za zamknutými dverami. Nikto z nás ich nevidel.

Rufus Buckley so svojou družinou prišiel zastupovať štát Mis-sissippi. Predajom Times som okrem iného získal výhodu, že už nikdy nebudem nútený tráviť s ním čas. Bol arogantný, posadnutý vlastnou dôležitosťou a všetko robil iba preto, aby sa dostal na post guvernéra.

Kým som čakal a sledoval, ako sa do súdnej siene hrnú ľudia, zrazu som si uvedomil, že to je posledný raz, čo o takejto udalosti napíšem správu. Necítil som smútok. V duchu som sa už rozlúčil a začal míňať peniaze. A teraz, keď bol Danny vo väzbe, som ešte väčšmi túžil ujsť z Clantonu a poobzerať sa po svete.

O niekoľko mesiacov bude ďalší proces. Ďalšie cirkusové predstavenie s Dannym Padgittom, ale pochyboval som, že sa bude konať v okrese Ford. A bolo mi to jedno. Ten príbeh napíše niekto iný.

O desiatej sa zaplnili všetky miesta na sedenie a ďalší diváci sa tlačili popri stenách. O pätnásť minút sa otvorili dvere a vošiel Lucien Wilbanks. Akoby šlo o športovú udalosť, on bol hráč a my sme ho chceli vypískať. Za ním kráčali dvaja zriadenci a jeden zvolal: „Vstaňte, prichádza sudca.“

Sudca Noose v čiernom talári zasadol na svoj trón. „Sadnite si, prosím,“ povedal do mikrofónu. Prešiel zrakom po zhromaždenom dave a mal som dojem, že ho prekvapilo, koľko nás je.

Kývol hlavou, načo sa otvorili bočné dvere a traja šerifovi pomocníci priviedli Dannyho Padgitta v oranžovej väzenskej kombinéze s putami na rukách a reťazami na členkoch. Chvíľu trvalo, kým mu zložili putá, a keď bol voľný, naklonil sa a pošepol čosi Lucienovi.

„Toto konanie sa týka prepustenia na kauciu,“ vyhlásil Noose a v súdnej sieni sa rozhostilo ticho. „Nič nebráni tomu, aby prebehlo spravodlivo a rýchlo.“

No nikto nemohol tušiť, ako rýchlo.

Kdesi nad našimi hlavami zaznel výstrel ako z dela, na zlomok sekundy som si myslel, že je po nás. Čosi preletelo ťažkým vzduchom v súdnej sieni a všetci zdúpneli. Potom Danny Padgitt zastonal a rozpútalo sa hotové peklo. Ženy kričali. Muži kričali. Ktosi zvolal: „K zemi!“ Polovica divákov sa prikrčila a niektorí sa hodili na dlážku. Iný hlas zrúkol: „Zastrelili ho!“

Sklonil som hlavu, ale nechcel som o niečo prísť. Šerifovi ľudia už mali v rukách revolvery a obzerali sa po útočníkovi. Mierili hore a dolu, dopredu a dozadu, sem a tam.

Hoci sme sa o tom dohadovali ešte celé roky, druhý výstrel nasledoval tesne za prvým. Zasiahol Dannyho do rebier, ale to už nebolo potrebné. Prvá guľka mu prešla hlavou. Druhý výstrel vzbudil pozornosť šerifovho pomocníka, ktorý stál celkom vpredu. Aj keď som sa prikrčil, videl som, že ukazuje na balkón.

Dvojkrídlové dvere do súdnej siene sa rozleteli a ľudia sa dali na útek. Napriek všeobecnej hystérii som zostal na mieste a snažil sa sledovať dianie. Spomínam si, ako sa Lucien Wilbanks skláňal nad svojím klientom. Videl som Rufusa Buckleyho, ktorý sa štvornožky plazil pred lavicou poroty v zúfalej snahe uniknúť. A nikdy nezabudnem na to, ako sudca Noose pokojne sedel v kresle, okuliare na čítanie na špičke nosa, a pozoroval náhle vzniknutý chaos, akoby sa s niečím takým stretával bežne.

Zdalo sa, že každá sekunda trvá aspoň minútu.

Výstrely, ktoré zasiahli Dannyho, vyšli zo stropu nad balkónom. A hoci bol balkón plný ľudí, nikto nezbadal hlaveň pušky, ktorá sa objavila pár metrov nad nimi. Ako všetci ostatní, aj oni chceli vidieť Dannyho Padgitta.

Okresný úrad dal súdnu sieň renovovať, vždy keď sa v pokladnici nazbieralo dosť peňazí. V šesťdesiatych rokoch nainštalovali znížený strop, aby sa zlepšilo osvetlenie. Ostreľovač si našiel miesto pri teplovodnom potrubí tesne nad stropným panelom. V tme trpezlivo vyčkával a pozoroval súdnu sieň cez dvanásťcentimetrovú škáru, ktorá vznikla, keď nadvihol jeden zo stropných panelov so škvrnami od vody.

Keď som usúdil, že viac sa strieľať nebude, opatrne som sa presunul do prednej časti miestnosti. Policajti kričali, aby všetci opustili súdnu sieň. Strkali do ľudí, štekali protirečivé príkazy. Danny bol pod stolom a pri ňom Lucien a zopár šerifových chlapov. Videl som mu iba nohy a tie sa nehýbali. Prešla minúta, možno dve, zmätok pomaly slabol. Odrazu sa ozvala ďalšia streľba, tentoraz, našťastie, vonku. Z okna som videl, ako ľudia hľadajú úkryt v obchodoch na námestí. Nejaký starec ukazoval hore, na strechu súdnej budovy.

Šerif McNatt práve objavil skrýšu v strope, keď nad sebou po-čul výstrely. Spolu s dvoma pomocníkmi vybehol na druhé poschodie a po úzkych točitých schodoch sa namáhavo vystveral do kupoly. Vchod do kupoly bol zatarasený, ale počuli náhlivé kroky ostreľovača. A zvuk nábojníc padajúcich na dlážku.

Teraz strieľal do okien na prvom poschodí právnickej kancelárie Luciena Wilbanksa. Rozbíjal ich systematicky, jedno za druhým. Ethel Twittyová na prízemí zaliezla pod stôl a kričala a plakala súčasne.

Keď som konečne vyšiel zo súdnej siene, ponáhľal som sa dolu, kde čakali bezradní ľudia. Šéf polície všetkých upozorňoval, že majú zostať vnútri. V prestávkach medzi výstrelmi sa viedli krátke, nervózne rozhovory. A keď sa znova spustila paľba, vymieňali sme si ohromené pohľady. Každý z nás sa v duchu pýtal: „Ako dlho to potrvá?“

Pridal som sa k rodine Ruffinovcov. Miss Callie omdlela vo chvíli, keď súdnou sieňou otriasol prvý výstrel. Max a Bobby ju podopierali a chceli ju čo najskôr odviezť domov.

Ostreľovač držal celé mesto v šachu asi hodinu, potom mu došla munícia. Poslednú guľku ušetril pre seba, a keď stlačil spúšť, zrútil sa na dvierka v dlážke kupoly. Šerif McNatt počkal niekoľko minút a potom sa mu podarilo dvierka vyraziť. Hank Hooten bol zase úplne nahý. A mŕtvy.

Šerifov človek bežal dolu a kričal: „Už je po všetkom! Je mŕtvy! A je to Hank Hooten!“

Udiv na tvárach ľudí bol až smiešny. Hank Hooten? Každý si to meno opakoval, ale iba v duchu. Hank Hooten?

„Ten právnik, čo sa zbláznil.“

„Myslel som, že ho poslali preč.“

„Nie je vo Whitfielde?“

„Myslel som, že zomrel.“

„Kto je Hank Hooten?“ spýtala sa Carlota, ale ja som bol príliš zmätený, aby som odpovedal. Vyšli sme von z budovy a bezradne sme postávali v tieni stromov. Nevedeli sme, či nemáme zostať pre prípad, že sa zase niečo stane, alebo ísť domov a pokúsiť sa pochopiť, čo sme práve zažili. Ruffinovci sa ponáhľali domov, Miss Callie sa necítila dobre.

Nakoniec odišla aj sanitka s telom Dannyho Padgitta. S Hankom Hootenom to bolo zložitejšie, ale časom sa im podarilo dostať jeho mŕtvolu dolu a vyniesť ju z budovy na nosidlách, od hlavy po päty zakrytú bielou plachtou.

Pobral som sa do redakcie, kde Margaret s Wileym popíjali čerstvú kávu a čakali na mňa. Neboli sme schopní normálne sa porozprávať. Celé mesto akoby stratilo reč.

Nakoniec som sa zmohol na niekoľko telefonátov, vybavil som, čo bolo treba, a okolo poludnia som odišiel. Keď som sa viezol po námestí, všimol som si, že pán Dex Pratt, majiteľ miestneho sklenárstva, na Lucienovom balkóne zasklieva francúzske okná. Lucien už bol zrejme doma a posilňoval sa pijatikou na verande, odkiaľ mal výhľad na kupolu súdnej budovy.

Cesta do Whitfieldu trvala tri hodiny. Nebol som si istý, či ju zvládnem, lebo každú chvíľu som mal sto chutí odbočiť doprava na západ, v Greenville alebo vo Vicksburgu prejsť cez rieku a do zotmenia byť niekde v Texase. Alebo odbočiť doľava na východ a dať si neskorú večeru na predmestí Atlanty.

Také šialenstvo. Ako sa z toho príjemného mestečka stala nočná mora? Musel som vypadnúť.

Spamätal som sa až kdesi pri Jacksone.

Štátna psychiatrická liečebňa bola pri diaľnici, asi tridsať kilometrov na východ od Jacksonu. Prešiel som cez vrátnicu, odvolávajúc sa na doktora, s ktorým som telefonoval.

Doktor Vero bol veľmi zaneprázdnený, a tak som hodinu čakal pred jeho pracovňou a čítal časopisy. Keď som slečne za stolom oznámil, že nemám v úmysle odísť a že pôjdem za doktorom aj domov, ak to bude potrebné, predsa len si na mňa našiel čas.

Vero mal dlhé vlasy a šedivejúcu bradu. Jeho prízvuk prezrádzal, že pochádza zo stredozápadu. Na stene viseli dva diplomy z Northwestern University a z univerzity Johnsa Hopkinsa, ale viac som nevidel, lebo v jeho zapratanej kancelárii bolo šero.

Porozprával som mu, čo sa v ten deň ráno udialo v Clantone. Keď som skončil, povedal: „Nemôžem hovoriť o pánu Hootenovi. Už som vám vysvetlil do telefónu, že som viazaný lekárskym tajomstvom.“

„Boli ste. Už nie ste.“

„Pán Traynor, zásada mlčanlivosti trvá. Nemôžem s vami hovoriť o pacientovi.“

Strávil som dosť času s Harrym Rexom, aby som vedel, že sa s takou odpoveďou nesmiem uspokojiť. Začal som teda rozprávať o Padgittovom prípade od procesu až po posledné udalosti v Clantone. Spomenul som, že som raz v nedeľu večer natrafil na Hanka Hootena v kostole v Calico Ridge a že nikto nevedel, kde strávil posledné roky svojho života.

Snažil som sa mu vysvetliť, že mesto potrebuje vedieť, čo ho zlomilo. Do akej miery bola na príčine choroba? Prečo ho prepustili z liečebne? Otázok bolo veľa a „my“ na tú tragickú príhodu tak ľahko nezabudneme, kým sa nedozvieme pravdu. Pristihol som sa, že žobrem o informácie.

„Koľko z toho uverejníte?“ spýtal sa. Ľady sa pohli.

„Uverejním len to, na čom sa dohodneme. Stačí povedať.“

„Poďme sa prejsť.“

Na betónovej lavičke v neveľkej záhrade sme pili kávu z papierových pohárov. „Toto môžete uverejniť,“ začal doktor Vero. „Pána Hootena sme prijali v januári 1971. Diagnostikovali sme uňho schizofréniu, liečili sme ho a v októbri 1976 bol prepustený.“

„Kto určil diagnózu?“

„Teraz mimo záznamu, dobre?“

„V poriadku.“

„Toto musí zostať len medzi nami, pán Traynor. Chcem, aby ste mi to sľúbili.“

Odložil som pero a blok a povedal: „Prisahám na Bibliu, že sa to nedostane do tlače.“

Dlho váhal, viac ráz sa napil kávy, v jednej chvíli som si už myslel, že ma pošle preč. Potom sa trochu uvoľnil. „Spočiatku som pána Hootena liečil ja. Mali schizofréniu v rodine. Jeho matka a pravdepodobne aj stará matka boli schizofreničky. Pri tejto chorobe často hrá rolu aj dedičnosť. Prvý raz ho hospitalizovali, keď bol na vysokej škole, a napodiv sa mu podarilo vyštudovať právo. Po druhom rozvode, niekedy v šesťdesiatych rokoch, sa presťahoval do Clantonu a chcel začať nový život. Nasledoval ďalší rozvod. Miloval ženy, ale nevedel si udržať stály vzťah. Zaľúbil sa do Rhody Kassellawovej a stále opakoval, že ju požiadal o ruku. Myslím, že tá mladá žena z neho mala trochu strach. Jej vražda preňho znamenala ťažkú traumu. A keď porota odmietla poslať vraha na smrť, celkom sa zosypal.“

„Ďakujem, že používate laické výrazy“ povedal som. „Totálne šibnutý,“ tak znela diagnóza Clantončanov.

„Počul hlasy, najsilnejší patril Rhode Kassellawovej. Aj jej deti sa mu prihovárali. Prosili ho, aby ju ochránil. Opisovali mu hrôzu, ktorú prežívali, keď sa dívali, ako neznámy chlap znásilňuje a vraždí ich matku v jej vlastnej posteli. Obviňovali pána Hootena, že ju nezachránil. Z väzenia ho prenasledoval aj jej vrah, pán Padgitt. Veľa ráz som pozoroval pána Hootena, ako vo svojej izbe kričí na Dannyho Padgitta.“

„Spomínal niekedy porotcov?“

„Pravdaže, stále. Vedel, že traja z nich – pán Fargarson, pán Teale a pani Rootová – odmietli hlasovať za trest smrti. Často vykrikoval ich mená uprostred noci.“

„To je neuveriteľné. Veď porotcovia predsa prisahali, že nikomu nepovedia, ako hlasovali. My sme sa to dozvedeli až pred mesiacom.“

„Nuž, bol vtedy zástupcom prokurátora.“

„Áno, to je pravda.“ Mal som ho v živej pamäti, ako mlčky sedí vedľa Ernieho Gaddisa a tvári sa unudene a nezúčastnene. „Povedal niekedy, že sa chce pomstiť?“

Doktor sa napil, chvíľu sa zdalo, že rozmýšľa, či odpovie na moju otázku. „Áno. Nenávidel ich. Chcel, aby všetci zomreli spolu s pánom Padgittom.“

„Tak prečo ste ho prepustili?“

„O jeho prepustení nemôžem hovoriť, pán Traynor. V tom čase som tu totiž nebol a nie je vylúčené, že naše zariadenie nesie istú zodpovednosť.“

„Neboli ste tu?“

„Dva roky som prednášal v Chicagu. Keď som sa pred osemnástimi mesiacmi vrátil, pán Hooten bol preč.“

„Ale pozerali ste jeho dokumentáciu.“

„Isteže. Stav pána Hootena sa výrazne zlepšil, kým som bol v Chicagu. Lekárom sa podarilo nájsť vhodnú kombináciu antipsychotických liekov a jeho symptómy sa podstatne zmiernili. Po prepustení bol zaradený do ambulantného liečebného programu v Tupele a potom sme ho stratili z dohľadu. Asi vám nepoviem nič nové, pán Traynor, ale liečba duševne chorých nie je priroritou ani v tomto štáte, ani v iných štátoch. Máme zúfalý nedostatok odborného personálu a finančných prostriedkov.“

„Vy by ste ho boli prepustili?“

„Na to vám nemôžem odpovedať. A myslím, pán Traynor, že som už povedal dosť.“

Poďakoval som doktorovi Verovi za čas, ktorý mi venoval, aj za jeho otvorenosť a ešte raz som sľúbil, že ho neprezradím. Požiadal ma, aby som mu poslal výtlačok Times.

V Jacksone som sa zastavil na cheeseburger v podniku s rýchlym občerstvením. Z verejného automatu som zavolal do redakcie a takmer som čakal, že sa dozviem o ďalšej streľbe. Margaret bola rada, že ma počuje.

„Musíte sa rýchlo vrátiť domov,“ povedala.

„Prečo?“

„Callie Ruffinovú ranila mŕtvica. Je v nemocnici.“

„Je to vážne?“

„Bojím sa, že áno.“

44

V roku 1977 okres Ford vydal dlhopisy, ktoré umožnili renováciu našej nemocnice. Na konci chodby na prízemí bola moderná, aj keď dosť tmavá kaplnka, kde som raz sedel s Margaret a jej rodinou, keď jej zomrela matka. A práve tam som našiel Ruffinovcov – osem detí, dvadsaťjeden vnúčat a okrem Leonovej manželky všetkých partnerov. Prišiel aj reverend Thurston Small a spolu s ním úctyhodný počet jeho ovečiek. Esau bol na jednotke intenzívnej starostlivosti a čakal pred izbou Miss Callie.

Sam povedal, že matku zobudila ostrá bolesť v ľavej ruke, potom si prestala cítiť nohu a o chvíľu začala nezrozumiteľne bľabotať. Sanitka ju rýchlo odviezla do nemocnice. Doktor bol presvedčený, že išlo o záchvat mŕtvice, ktorá vyvolala slabý infarkt. Teraz jej dávajú lieky a priebežne ju sledujú. Poslednú správu od lekára dostali okolo ôsmej večer; jej stav je „vážny, ale stabilizovaný“. Návštevy boli zakázané, takže sme mohli iba čakať, modliť sa a zhovárať sa s priateľmi, ktorí postupne prichádzali a odchádzali. Po hodine v kaplnke som bol zrelý do postele. Max, podľa veku tretí v poradí, ktorého všetci rešpektovali ako vodcu, vypracoval harmonogram nočných služieb. Najmenej dve deti Miss Callie budú stále v nemocnici.

Okolo jedenástej sme hovorili s lekárom, ktorý sa optimisticky vyjadril, že pacientkin stav je ešte vždy stabilizovaný. Teraz spí, povedal, ale potom priznal, že ju uviedli do umelého spánku, aby zabránili ďalšej mŕtvici. „Choďte domov, oddýchnite si,“ radil nám. „Zajtra vás čaká dlhý deň.“

Mario a Gloria zostali v kaplnke a my ostatní sme sa presunuli ku mne domov, sadli sme si na verandu a jedli zmrzlinu. Sam odviezol Esaua do Lowtownu. Potešilo ma, že zvyšok rodiny dal prednosť môjmu domu.

Z trinástich dospelých iba Leon a Carlotin manžel Sterling neodmietali alkoholické nápoje. Otvoril som fľašu vína a zmrzlinu sme prenechali ostatným.

Všetkých zmáhala únava, najmä deti. Deň sa začal v súdnej sieni, lebo každý chcel vidieť muža, čo terorizoval naše mesto. Zdalo sa nám, že odvtedy uplynul celý týždeň. Okolo polnoci Al zhromaždil rodinu v obývačke. V „reťazovej modlitbe“, ako to nazval, sa každý dospelý aj dieťa za niečo poďakovali a prosili Boha, aby ochránil Miss Callie. Keď som sedel na pohovke, držiac za ruku Bonnie a Mariovu ženu, cítil som prítomnosť Boha. A vedel som, že moja milovaná priateľka, ich matka a stará matka vyzdravie.

O dve hodiny som ležal v posteli, ale nemohol som zaspať – v ušiach mi stále zneli výstrely v súdnej sieni, náraz guľky, ktorá zasiahla Dannyho, panika, čo nasledovala. Prehrával som si slová doktora Vera a rozmýšľal, v akom pekle asi žil úbohý Hank Hooten posledných pár rokov. Ale prečo ho pustili medzi ľudí?

Bál som sa o Miss Callie, aj keď sa jej stav nezhoršil a bola v dobrých rukách.

Nakoniec som zaspal, ale o dve hodiny som sa zobudil a zišiel do kuchyne, kde som našiel Maria a Leona pri šálke kávy. Mario sa pred hodinou vrátil z nemocnice; zatiaľ žiadna zmena. Obaja už plánovali prísnu životosprávu pre Miss Callie, len čo sa vráti domov. Musí schudnúť. Každý deň pôjde na dlhú prechádzku po Lowtowne. Pravidelné lekárske kontroly, vitamíny, chudé mäso.

Mysleli to vážne, hoci všetci vedeli, že Miss Callie urobí len to, čo uzná za vhodné.

O niekoľko hodín som začal triediť a baliť veci, ktoré som nazbieral za posledných deväť rokov, a vypratávať svoju kanceláriu. Nová šéfredaktorka, príjemná žena z Meridianu v Mississippi, oznámila, že nastúpi koncom týždňa. Margaret sa ponúkla, že mi pomôže, ale ja som chcel pomaly vyprázdňovať zásuvky a spomínať. A chcel som byť pri tom sám.

Knihy pána Caudla konečne opustili zaprášené police, kde ležali dávno pred mojím príchodom do redakcie. Povedal som si, že ich odložím pre prípad, že by sa objavil nejaký jeho potomok a začal klásť otázky.

Mal som zmiešané pocity. Všetko, čoho som sa dotkol, mi pripomínalo nejaký príbeh, uzávierku, cestu do odľahlého kúta okresu, kde som sledoval stopu, robil interview s očitým svedkom alebo stretol zaujímavého človeka, o ktorom som chcel písať. Čím skôr budem hotový, tým skôr budem môcť odísť a chytiť lietadlo.

O pol desiatej volal Bobby Ruffin. Miss Callie sa zobudila, sedí v posteli, pije čaj a smie prijímať návštevy. Ponáhľal som sa do nemocnice. Sam čakal v hale a previedol ma bludiskom izieb a izbičiek v jednotke intenzívnej starostlivosti. „Nehovorte o tom, čo sa včera stalo, dobre?“ povedal cestou.

„Jasné.“

„Nesmie sa rozčuľovať. Nepustia k nej ani vnúčatá, boja sa, že by sa jej srdce príliš rozbúchalo. Potrebuje pokoj.“

Miss Callie nespala. Čakal som žiarivé oči a úsmev, ale ona bola iba čiastočne pri vedomí. Spoznala ma, objali sme sa a ja som ju potľapkal po pravej ruke. V ľavej mala zavedenú infúziu. Okrem mňa boli v izbe Sam, Esau a Gloria.

Chcel som s ňou byť chvíľu osamote, aby som jej konečne povedal, že som predal Times, ale na takú správu bola príliš slabá. Takmer dve hodiny bola hore a očividne si potrebovala pospať. O pár dní sa možno porozprávame ako kedysi.

Bol som pri nej pätnásť minút, potom prišiel lekár a požiadal nás, aby sme odišli. Poslúchli sme a za nejaký čas sme sa vrátili. Takto sme prežili štvrtý júl, aj keď do izby nás už nepustili.

Starosta rozhodol, že nijaký ohňostroj nebude. Dosť bolo výstrelov a pušného prachu. Vzhľadom na pretrvávajúcu nervozitu v meste nikto neprotestoval. Kapely pochodovali, sprievod sa konal, politici rečnili ako vždy, len ich bolo menej. Senátor Theo Morton sa neukázal. Na trávniku pred súdnou budovou predávali v súlade s tradíciou zmrzlinu, limonádu, grilované mäso, cukrovú vatu.

Mesto bolo nezvyčajne tiché. Aspoň ja som ho tak vnímal. Možno som ho mal dosť, a preto sa mi zdalo, že čosi nie je v poriadku. Našťastie som na to poznal liek.

Po prejavoch som odišiel z námestia a odviezol sa späť do nemocnice, malá zachádzka, na ktorú som si už zvykol. Prehodil som pár slov s Fuzzym, čo zametal nemocničné parkovisko, a s Ralphom, ktorý umýval okná vo vestibule. Zastavil som sa v bufete, kúpil si ďalšiu limonádu od Hazel a potom som sa chvíľu rozprával s pani Esther Elien Trusselovou, dobrovoľníčkou z Ligy proti rakovine, ktorá vypomáhala v informáciách. V čakárni na prvom poschodí som našiel Bobbyho s Alovou manželkou; ako dvaja námesační pozerali televíziu. Práve som otvoril časopis, keď pribehol Sam.

„Mala ďalší infarkt!“

Všetci traja sme vyskočili na rovné nohy, akoby bolo kam ísť.

„Stalo sa to pred chvíľou. Je u nej pohotovostný tím.“

„Zavolám domov,“ povedal som. Ohlásil sa Max a o pätnásť minút sa Ruffinovci zhromaždili v kaplnke.

Doktorom trvalo celú večnosť, kým nám niečo povedali. Bolo skoro osem hodín večer, keď jej ošetrujúci lekár vošiel do kaplnky. Lekári sú známi tým, že nedávajú nič najavo, ale pohľad na jeho opuchnuté oči a zamračené čelo prezrádzal veľa. Keď povedal, že išlo o „signifikantnú zástavu srdca“, všetkých osem detí Miss Callie sklonilo hlavu. Museli ju pripojiť na respirátor, nevládze dýchať sama.

V priebehu ďalšej hodiny kaplnku zaplnili jej priatelia. Reverend Thurston Small sa neprestajne modlil pri oltári, ľudia sa k nemu pridávali a potom odchádzali. Nešťastný Esau sedel vzadu, plecia zvesené, celkom vyčerpaný. Okolo neho sa zhŕkli vnúčatá a všetky sa správali veľmi ohľaduplne a úctivo.

Čakali sme celé hodiny. A hoci sme sa snažili usmievať a tváriť optimisticky, vo vzduchu bolo cítiť smútok. Ako keby sa už začal pohreb.

Prišla Margaret, chvíľu sme sa zhovárali na chodbe. Neskôr ma vyhľadali pán a pani Fargarsonovci, lebo chceli hovoriť s Esauom. Zaviedol som ich do kaplnky. Ruffinovci ich vrúcne privítali a vyjadrili ľútosť nad stratou syna.

Okolo polnoci sme prestali vnímať čas. Minúty sa vliekli, ale keď som pozrel na hodiny, začudoval som sa, že uplynula celá hodina. Chcel som odísť, aspoň na chvíľu vyjsť von a nadýchať sa čerstvého vzduchu. Lenže lekár povedal, že máme zostať nablízku.

Keď nám oznámil, že je čas na „rozlúčku s rodinou“, premkla nás hrôza. Ozvali sa vzlyky, slzy tiekli prúdom. Nikdy nezabudnem na Sama, ktorý sa nahlas spýtal: „Rozlúčku?“

„To je ono?“ spýtala sa vydesená Gloria.

Vystrašení a zmätení sme kráčali za doktorom po chodbe, po schodoch, akoby sme šli na popravu. Sestričky nám ukázali cestu a z ich tvárí sme sa dozvedeli celú hroznú pravdu.

Keď rodina postupne vchádzala do izbičky Miss Callie, lekár ma zastavil a povedal: „Toto by malo byť len pre členov rodiny“

„Samozrejme,“ povedal som.

„To je v poriadku,“ ozval sa Sam. „Patrí k nám.“

Natlačili sme sa okolo Miss Callie a prístrojov, ktoré už boli odpojené. Dve najmladšie vnúčatá posadili na posteľ. Esau stál najbližšie k nej a nežne ju hladkal po líci. Mala zatvorené oči a nedýchala.

Vyzerala úplne pokojne. Manžel a deti sa jej dotýkali a srdcervúco plakali. Stál som v kúte medzi Gloriiným manželom a Alovou manželkou a nechápal som, kde som a čo robím.

Keď sa Max trochu spamätal, dotkol sa matkinej ruky a povedal: „Pomodlime sa.“ Sklonili sme hlavy, plač na chvíľu utíchol. „Pane, nie naša vôľa, lež tvoja. Do tvojich rúk odovzdávame dušu tejto oddanej služobníčky Božej. Urob pre ňu miesto v kráľovstve nebeskom. Amen.“

Na svitaní som sedel na balkóne svojej kancelárie. Chcel som si poplakať, aby ma nikto nevidel. Už som nevládal počúvať plač, ktorý sa rozliehal mojím domom.

Vždy keď som sníval o cestách po svete, predstavoval som si, ako sa vraciam do Clantonu s darčekmi pre Miss Callie. Chcel som jej priviezť striebornú vázu z Anglicka, obrusy z Talianska, ktoré nikdy nenavštívila, parfumy z Paríža, čokoládové bonbóny z Belgicka, urnu z Egypta, drobný diamant z juhoafrických baní. Darčeky by som jej odovzdal na verande ešte pred obedom a potom by sme sa rozprávali o krajinách, odkiaľ pochádzajú. Z každej zastávky by som jej poslal pohľadnicu. Po návrate by som jej ukázal fotografie. Vďaka mne by videla svet. Nikdy by neodišla, stále by ma netrpezlivo čakala, zvedavá, čo som jej priniesol. Jej dom by sa zaplnil vecičkami z celého sveta, dostávala by dary, o akých sa v Clantone nikomu – čiernemu či bielemu – ani nesnívalo.

Strata milovanej priateľky ma hlboko zranila. Bola nečakaná a krutá, ale tak to v živote chodí. Cítil som hroznú bolesť a v tom čase som si nevedel predstaviť, že raz ustúpi.

Mesto pomaly ožívalo. Prešiel som k stolu, odsunul škatule nabok a sadol som si. Chytil som do ruky pero a dlho som hľadel na prázdny list papiera. Napokon som s veľkou námahou začal písať posledný nekrológ.

Poznámka autora

Je málo zákonov, ktoré sa nemenia. Len čo vstúpia do platnosti, ľudia ich začnú študovať, upravovať, opravovať a často ich úplne zmenia. Táto usilovná práca sudcov a zákonodarcov zvyčajne prináša dobré výsledky. Zlé zákony sa vylepšia. Dobré zákony sa zdokonalia.

Pokiaľ ide o niektoré zákony, ktoré platili v štáte Mississippi v roku 1970, možno som si dovolil priveľa. Tie, ktoré som kritizoval v tejto knihe, už dávno zmenili a vylepšili. Zneužil som ich, aby sa príbeh pohol dopredu. Robím to stále a nemám výčitky svedomia, lebo na tejto strane môžem všetko poprieť.

Ak teda objavíte chyby, prosím, nepíšte mi. Priznávam sa k nim dobrovoľne. Urobil som ich úmyselne.

Ďakujem Gradymu Tollisonovi a Edovi Perrymu z Oxfordu v Mississippi, že si spomenuli na staré zákony a postupy. Ďakujem aj Donovi Whittenovi a pánu Jessiemu Phillipsovi z The Oxford Eagle. A Garymu Greenovi ďakujem za technické pripomienky.

JOHN GRISHAM

ZOZNAM

Z anglického originálu The Last Juror (Doubleday, a division of Random House, Inc., New York 2004)

preložila Alena Redlingerová.

Redigovala Ina Martinová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Elena Benková.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2004

ako svoju 1847. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.

Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

ISBN 80-551-0931-1

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai