Modrá Zóna

Andrew Gross Carmen Reid Lee Child Tamara McKinley

Reader's Digest Výběr (2008)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Thriller vypráví příběh mladé ženy z New Yorku, jejíž rodina je zařazena do programu ochrany svědků.

Poklidný život třiadvacetileté Kate Raabové, nadané bioložky, která pracuje na dizertační práci ve výzkumné laboratoři na lékařské fakultě v Bronxu, se bez varování změní ve zlý sen, když se dozvídá, že jejího otce zatkla FBI. Dosud bezúhonnému a úspěšnému Benjaminu Raabovi, židovskému obchodníkovi se zlatem, obviněnému z praní špinavých peněz a ze spiknutí k oklamání státu, hrozí dvacet let vězení. Vyšetřovatelé jej nutí ke spolupráci, neboť potřebují jeho svědeckou výpověď před soudem, aby mohli usvědčit příslušníky kolumbijské narkomafie. Podnikatel, obávající se o osud svých blízkých, nakonec na toto řešení přistoupí, a tak je jeho rodina zahrnuta do programu ochrany svědků a je nucena změnit svou identitu a místo pobytu. Po čtrnácti měsících se Kate, která se nechtěla vzdát své práce i přítele a zůstala v New Yorku, začíná obávat o svůj život. Před budovou laboratoře byla postřelena její kolegyně a přítelkyně, otec je nezvěstný a umírají agenti FBI, kteří měli jejich případ na starosti. Odhodlaná dívka však překoná strach a postupně odhaluje tajemství, obklopující nejen minulost rodičů, ale i její totožnost.

Andrew Gross

Modrá zóna

Přeložil Ivan Němeček

The Blue Zone

Copyright (c) 2007 by Andrew Gross

All rights reserved.

Copyright of the Czech edition (c) Euromedia Group k. s., 2008

Translation (c) Ivan Němeček, 2008

ISBN 978-80-242-2098-7

Příručka WITSEC, organizace policejních náčelníků, která dohlíží na program ochrany svědků, popisuje tři stavy, kdy se tato agentura angažuje.

Červená zóna – když je subjekt v ochranné vazbě v době věznění nebo soudního procesu.

Zelená zóna – když subjekt společně se svou rodinou obdržel novou identitu a byl přemístěn do nového bydliště, kde bezpečně žije pod touto novou identitou, která je známa pouze jeho agentovi z organizace WITSEC.

Modrá zóna – stav, jehož se stát obává nejvíce; když vznikne podezření, že nová identita subjektu byla prohlédnuta nebo prozrazena; když subjekt nevysvětlitelně zmizel, když není v kontaktu s agentem případu nebo když utekl z bezpečí programu; když se oficiálně neví, zda je živý, nebo mrtvý.

Prolog

Uplynuly pouhé minuty, než se doktor Emil Varga dostal do starcova pokoje. Hluboce spal a snil o jedné ženě z dávných dob svých univerzitních studií, ale po zběsilém klepání služebné si rychle přehodil přes noční košili vlněnou vestu a vzal si svůj kufřík.

„Prosím vás, doktore,“ řekla služebná a rozběhla se do schodů před ním, „pojďte rychle.“

Varga cestu znal. V haciendě bydlel už několik týdnů. Tvrdohlavý a neústupný stařec, který tak dlouho oddaloval svou smrt, byl teď jeho jediným pacientem. Vargu občas večer nad skleničkou brandy napadalo, že tahle jeho věrná služba uspíšila konec jeho dlouhé a důstojné kariéry.

Ale končila už…?

Doktor se zastavil ve dveřích ložnice. Místnost byla tmavá a zapáchala; okenice na obloukových oknech nepropouštěly světlo počínajícího rozbřesku. Ten zápach mu prozradil všechno, co potřeboval vědět. Ten zápach a starcova hruď – poprvé po těch týdnech klidná. Mrtvý měl otevřená ústa a hlavu na polštáři nachýlenou trochu ke straně. Na rtech mu ulpěla žlutá slina.

Varga pomalu přistoupil k velké mahagonové posteli a odložil si kufřík na stůl. Žádné nástroje už nepotřeboval. Jeho pacient byl za života drsný chlap. Varga si vzpomněl, kolika hrubostí se dopustil. Teď však byly jeho indiánské lícní kosti propadlé a bledé. Doktora napadlo, jak může někdo, kdo za života vyvolával takový strach a působil tolik utrpení, vypadat tak křehce a zvadle.

Zdola z haly uslyšel Varga hlasy, které rozbily jitřní poklid. Do ložnice vběhl nejmladší starcův syn Bobi, stále ještě v pyžamu. Okamžitě se zastavil a upřel oči na bezvládné tělo.

„On je mrtvý?“

Doktor přikývl. „Konečně uvolnil sevření a pustil život. Osmdesát let ho držel za koule.“

Na prahu se rozplakala Bobiho žena Marguerite, která nosila starcovo třetí vnouče. Syn se opatrně přiblížil k posteli, jako by přistupoval k dřímající pumě, která může každým okamžikem vyskočit a zaútočit. Klekl si a pohladil starce po propadlých tvářích. Pak ho vzal za ruku, která byla i teď drsná jako ruka dělníka, a jemně ji políbil na klouby.

„Todas apuestas se terminaron, Papa,“ zašeptal s pohledem upřeným do starcových mrtvých očí.

Všechny sázky jsou uzavřeny, otče.

Pak Bobi vstal a pokýval hlavou. „Díky za všechno, co jste udělal, doktore. Postarám se, aby se to dozvěděli bratři.“

Varga se pokusil vyčíst, co stojí v synových očích. Smutek. Údiv. Otcova nemoc trvala tak dlouho, a teď ten den konečně přišel.

Ne, v těch očích byla ještě vepsaná otázka: Celá léta držel stařec všechno pohromadě silou vlastní vůle; co bude teď?

Bobi vzal svou ženu v podpaží a vyšel z pokoje. Varga přistoupil k oknu. Otevřel okenice a vpustil ranní světlo. Údolí omýval úsvit. Stařec vlastnil míle pozemků ještě daleko za branou, žírné horské pastviny ve třech tisících metrech. U stájí stály dva černé americké terénní automobily. Na ohradě posedávalo a popíjelo kávu několik nic netušících tělesných strážců vyzbrojených automatickými pistolemi.

„Ano,“ zamumlal si pro sebe Varga, „řekni to svým bratrům.“ Znovu se obrátil ke starci. Vidíš, ty parchantě, i po smrti jsi nebezpečný.

Stavidla byla vytažena. Voda bude divoká. Krev nikdy nesmyje krev.

Jen tady.

Nad postelí visel obraz madony s dítětem v ručně vyřezávaném rámu. Varga věděl, že je to dar od kostela v Buenaventuře, kde se stařec narodil. Doktor nebyl zbožný člověk, ale i přesto se pokřižoval. Zdvihl zvlhlou přikrývku a jemně ji přetáhl přes obličej mrtvého.

„Doufám, že jsi konečně došel klidu, starče, ať už jsi kdekoli… Protože tady se teď rozpoutá peklo.“

Nevím, jestli je to sen nebo skutečnost.

Vystupuju z autobusu na Druhé avenue. Je to jen několik bloků od mého bydliště. Okamžitě vím, že je něco špatně.

Třeba ten člověk, který se odlepil od výkladní skříně obchodu, odhodil cigaretu na chodník a jde kousek za mnou. Třeba je to právě to pravidelné klapání jeho kroků na chodníku za mnou, když přecházím a jdu ke Dvanácté ulici.

Normálně bych se neotočila. Dvakrát bych si to rozmyslela. Jsem v East Village. Je tu spousta lidí. Jsou všude. Tohle je prostě jeden ze zvuků města. Nic nezvyklého.

Jenže já se otočím. Musím. Jen tak, abych zahlédla hispánce s rukama v kapsách černé kožené bundy.

Ježíši, Kate, zkus nebýt tak paranoidní, holka…

Jenže já tentokrát nejsem paranoidní. Tentokrát mě ten chlap opravdu sleduje.

Zahnu na Dvanáctou. Je tu klidněji. Pár lidí se baví před vchodem svého domu. Ve stínu se líbá mladá dvojice. Ten člověk je stále za mnou. V těsné blízkosti slyším jeho kroky.

Zrychli, říkám si. Bydlím jen několik bloků odsud.

Říkám si, že to snad není možné. Jestli se chceš probrat, Kate, tak teď je ten pravý čas. Jenže já se neproberu. Tentokrát je to skutečnost. Tentokrát střežím tak důležité tajemství, že mě můžou zabít.

Přejdu ulici a zrychlím krok. Srdce mi začíná prudce bušit. Zvuk jeho kroků mi proniká tělem. Zahlédnu jeho odraz v jedné výloze. Tmavý knír a krátké vlasy jako hřebíky.

Srdce se mi odráží od žeber.

Je tu samoobsluha, kde občas nakupuju potraviny. Vběhnu tam. Jsou tam lidé. Na okamžik se cítím v bezpečí. Beru si košík, ukrývám se v uličkách, předstírám, že si vybírám potřebné věci. Ale celou dobu jen čekám. Modlím se, aby přešel.

Platím. Nervózně se usměju na pokladní Ingrid, která mě zná. Napadne mě děsivá myšlenka. Co když je posledním člověkem, který mě vidí živou?

Zpátky ven, na okamžik pocítím úlevu. Ten člověk určitě zmizel. Není po něm ani památky. Ale pak ztuhnu. Je tu pořád. Opírá se o zaparkovaný vůz na druhé straně ulice a mluví do telefonu. Pomalu ke mně stáčí pohled…

Sakra, Kate, co uděláš teď?

Uteču mu. Nejdřív nenápadně zrychlím krok a pak se rozběhnu. Na chodníku slyším zběsilý rytmus chvatných kroků – ale tentokrát svých.

Sáhnu do kabelky po telefonu. Možná bych měla zavolat Gregovi. Chci mu říct, že ho miluju. Ale uvědomuju si čas – má uprostřed směny. Padám do hlasové schránky. Je na pochůzkách.

Možná bych měla zavolat na policii, nebo se zastavit a ječet. Kate, udělej něco, okamžitě!

K domovu už to mám jen půl bloku. Už vidím svůj dům. Má zelenou stříšku nad vchodem. Východní Sedmá 445. Šátrám po klíčích. Třesou se mi ruce. Prosím, už jen pár metrů…

Posledních několik kroků pádím. Nacpu klíč do zámku a modlím se, aby se otočil – a on se otočil! Prudce otvírám těžké prosklené dveře. Naposledy se ohlédnu. Muž, který mě sledoval, se zastavil několik vchodů za mnou. Slyším, jak za mnou zaklapávají dveře a zámek milosrdně zapadá.

Teď jsem v bezpečí. Hruď se mi téměř propadá úlevou. Už to máš za sebou, Kate. Díky bohu.

Poprvé v životě se na mě lepí svetr nasáklý potem. Tohle musí skončit. Musíš za někým jít, Kate. Pláču úlevou.

Ale za kým?

Mám se obrátit na policii? Ti mi lhali od samého začátku. Na svou nejbližší přítelkyni? Ta bojuje o život v nemocnici Bellevue. A rozhodně to není sen.

Na rodinu? Tvá rodina je pryč, Kate. Navždy.

Na to všechno je teď pozdě.

Vstupuju do výtahu a tisknu tlačítko svého poschodí. Sedmého. Je to těžký výtah, který při průjezdu každým poschodím zarachotí jako vlak. Teď už se jen chci dostat do bytu a zavřít za sebou dveře.

V sedmém výtah s rachotem zastaví. Je po všem. Jsem v bezpečí. Odhrnuji ocelovou mříž, sahám po klíčích a otvírám těžké venkovní dveře výtahu.

Přede mnou stojí dva muži.

Chce se mi křičet, ale k čemu by to bylo? Nikdo mě neuslyší. Couvám. Krev mi tuhne v žilách. Zmůžu se jen na to, že jim němě zírám do očí.

Vím, že mě přišli zabít.

Jen nevím, jestli jsou od mého otce, Kolumbijci, nebo z FBI.

ČÁST PRVNÍ

.

1

Toho rána, kdy se Benjaminu Raabovi začal rozpadat život, stoupla cena zlata o dvě procenta.

V okázalém pohodlí své kanceláře na Avenue of the Americas se u psacího stolu pohupoval v židli a díval se na Čtyřicátou sedmou ulici, sluchátko telefonu zakleslé mezi ramenem a krkem.

„Já čekám, Rádži…“

Raab držel smlouvu na více než devět set kilo zlata. Za víc než milion dolarů. Indové jako jedni z nejvýznamnějších vývozců šperků byli jeho největšími obchodními partnery. Dvě procenta. Raab se podíval na monitor quotronu. To je třicet tisíc dolarů. Za dopoledne.

„Rádži, dělej,“ ponoukal Inda. „Odpoledne se mi vdává dcera. Rád bych to stihnul, jestli –

„Katie se vdává?“ zeptal se Ind téměř dotčeně. „Bene, nikdys mi neřekl –

„To se jen tak říká, Rádži. Kdyby se Katie vdávala, byl bys tam. Tak dělej, Rádži, teď mluvíme o zlatě, ne o pastrami. Jde to celkem dobře.“

Tak tímhle se Raab živil. Přesunoval zlato. Svou obchodní společnost nedaleko newyorské diamantové čtvrti vlastnil už dvacet roků. Před lety začal skupovat inventář rodinných klenotnictví, která zanechávala činnosti. Teď dodával zlato polovině obchodníků z Wall Street, stejně jako některým velkým exportérům klenotů po celém světě.

V branži ho znal každý. Sotva si mohl sníst kousek krocana v Gothamově lahůdkářství v ulici, aniž by se k němu do boxu nenamáčkl nějaký ctižádostivý zavalitý chasid a nevyprávěl mu o nějakém úžasném novém kameni, který má na prodej. (I když si ho vždycky dobírali, že jako Sefard k nim nepatří.) Nebo nějaký portorikánský překupník, který mu děkoval za květiny zaslané na svou svatbu. Nebo nějaký Číňan, který si chtěl pojistit pár dolarů proti kolísání měny. Nebo Australan, který ho dráždil nebroušenými kameny průmyslové jakosti.

Štěstí mi přálo, říkával Raab. Měl ženu, která ho milovala, a tři krásné děti, na které byl hrdý. Měl dům v Larchmontu (mnohem víc než pouhý dům) s vyhlídkou na Long Island Sound a Ferrari 585, s nímž jednou závodil v Lime Rocku a které mělo své zvláštní místo v garáži pro pět vozů. Nemluvě o boxu na Yankee Stadium a permanentce na zápasy Knicks v Madison Square Garden, na místa hned za hráčskou lavičkou.

Betsy, která byla přes dvacet let jeho asistentkou, mu přinesla na talíři salát a plátěný ubrousek, nejlepší ochranu proti jeho tendencím umastit si své kravaty Herměs. Obrátila oči v sloup. „Rádž, pořád…?“

Benjamin pokrčil rameny a ukázal jí na poznámkový blok, kde už měl napsaný výsledek. $648,50. Věděl, že na to jeho kupující přistoupí. Rádž na to vždycky přistoupil. Tyhle tanečky podstupovali už celá léta. Ale musí z toho vždycky dělat takové drama?

„Tak dobře, příteli,“ vzdychl nakonec Ind odevzdaně. „Považujme to za uzavřený obchod.“

„Uf Rádži,“ vydechl Raab s předstíranou úlevou. „Venku už čekají z Financial Times na exkluzivní zprávu.“

Ind se zasmál a obchod byl uzavřen: $648,50, přesně jak to napsal.

Betsy se usmála. „To říká vždycky, viďte?“ Vzala si ručně psanou smlouvu a na její místo vedle talíře se salátem položila dva cestovní katalogy na křídovém papíře.

Raab si zastrkal ubrousek za límec pruhované košile od Thomase Pinka. „Patnáct let.“

Sotva člověk vstoupil do Raabovy kanceláře, nemohl si nevšimnout stěn a skříněk plných fotografií jeho ženy Sharon a jejich dětí – nejstarší Kate, absolventky Brownovy univerzity, šestnáctileté Emily, účastnice celostátní soutěže ve squashi, a o dva roky mladšího Justina – na všech těch báječných rodinných dovolených, které spolu za ta léta strávili.

Vila v Toskánsku. Safari v Keni. Lyžování v Courchevelu ve francouzských Alpách. Ben v závodnické kombinéze s Richardem Pettym v jezdecké škole Porsche.

A právě přes oběd se chystal naplánovat další velkou cestu – zatím tu nejlepší. Makču Pikču. Andy. Pak fantastická pěší túra po Patagonii. Blížilo se dvacáté páté výročí jejich svatby. O Patagonii Sharon vždycky snila.

„Postarám se o to“ – usmála se Betsy, jak zavírala dveře kanceláře – „abych se v příštím životě vrátila jako vaše dítě.“

„Já taky,“ zavolal za ní Raab.

Vzápětí se z přední kanceláře ozval hlasitý třesk. Raab si nejdřív myslel, že je to výbuch, nebo že někdo vyrazil dveře. Přemýšlel o spuštění alarmu. Ostré neznámé hlasy štěkaly rozkazy.

Betsy přiběhla zpátky s výrazem paniky v obličeji. O krok za ní do kanceláře vtrhli dva muži v oblecích a námořnických větrovkách.

„Benjamin Raab?“

„Ano…“ Vstal a podíval se na vysokého muže s řídnoucími vlasy, který tomu zřejmě velel. „Nemůžete sem takhle vtrhnout. Co se to sakra děje…?“

„Děje se to, pane Raabe“ – muž hodil na stůl složený papír – „že máme příkaz federálního soudce k vašemu zatčení.“

„Zatčení…?“ Náhle bylo všude plno lidí v bundách FBI. Shromáždili veškerý Raabův personál a přikázali jim odejít. „Ale proč, proboha?“

„Pro praní špinavých peněz, pro napomáhání ke zločinu a spiknutí s cílem podvést vládu Spojených států,“ přečetl mu agent. „Tak co, pane Raabe? Obsah této kanceláře bude zabaven jako hmotné důkazy tohoto případu.“

„Cože?“

Než mohl vyslovit další slovo, druhý agent, mladý hispánec, Raaba otočil, nešetrně mu stáhl ruce za záda a přede všemi lidmi v kanceláři nasadil pouta na zápěstí.

„Tohle je šílené!“ kroutil se Raab ve snaze pohlédnout agentovi do tváře.

„To rozhodně je,“ zasmál se hispánský agent pobaveně a vzal Raabovi z ruky cestovní katalogy. „Škoda.“ Mrkl a hodil je zpátky na stůl. „Vypadalo to na báječnou cestu.“

2

„Podívej se na ty potvůrky,“ zamumlala Kate Raabová s pohledem upřeným do silného mikroskopu Siemens.

Její kolegyně z laboratoře Tina O’Hearnová se naklonila nad přístroj. V objektivu s vysokým rozlišením se objevily dvě zvětšené buňky. Jednou z nich byl lymfocyt, defektní bílá krvinka, z jejíž membrány trčely do kruhu chlupaté částice. Druhá buňka byla útlejší a nepravidelnější a ve svém středu měla bílou tečku.

„To je alfa-samec,“ řekla Kate a pomalu nastavovala zvětšení. „Říkáme jim Tristan a Isolda. To vymyslel Packer.“

Vzala ze stolu tenkou kovovou sondu. „Teď sleduj…“

Kate přiblížila sondu a Tristan zamířil k hustšímu lymfocytu. Defektní buňka odolala, ale nepravidelná buňka do ní stále narážela, jako by hledala slabinu v membráně lymfocytu. Jako by útočila.

„Vypadají spíš jako Nick a Jessica,“ zasmála se Tina skloněná nad mikroskopem.

„Hele.“

Jakoby na povel začala nepravidelná buňka zkoumat chlupatý okraj bílé krvinky, až se jí podařilo jím proniknout. Před jejich očima splynuly obě buňky v jedinou větší buňku s bílou tečkou uprostřed.

Tina vzhlédla od mikroskopu. „Au!“

„Láska bolí, co? Takhle se množí kmenové buňky.“ Kate se odtrhla od mikroskopu. „Ta bílá krvinka je lymfoblast – Packer ji nazývá ‚zabijácký lymfocyt‘. Je to patogenní původce leukemie. Příští týden uvidíme, co se stane v plazmovém roztoku podobném krevnímu oběhu. Musím zaznamenat výsledky.“

„Tohle děláš celý den?“ svraštila Tina čelo.

Kate se zasmála. Vítej v životě v Petriho misce. „Celý rok.“

Posledních osm měsíců pracovala Kate jako laboratorní výzkumnice u doktora Granta Packera na lékařské fakultě Alberta Einsteina v Bronxu. Jejich práce v oblasti cytogenetické leukemie začínala působit rozruch v lékařských kruzích. Ještě na Brownově univerzitě získala postgraduální stipendium a v posledním ročníku se stala Tininou kolegyní v laboratoři.

Kate byla vždycky chytrá. Ale ne ‚podivínsky‘ chytrá, hájila se vždycky. Bylo jí třiadvacet. Ráda se bavila – chodila do nových restaurací a do klubů. Od svých dvanácti let jezdila na snowboardu líp než většina kluků. Měla přítele Grega, který pracoval druhým rokem jako rezident na lékařské fakultě Newyorské univerzity. Většinu dne trávila nad mikroskopem, zaznamenávala údaje nebo je převáděla do digitální podoby a s Gregem vždycky žertovali – když už se viděli – že jedna laboratorní krysa ve vztahu stačí. Přesto Kate svou práci milovala. Packer začínal poutat pozornost a Kate si musela přiznat, že taková příležitost se jí jen tak nenaskytne.

Myslela si, že skutečně mimořádná je v tom, že jako jediná dokáže citovat Clearyho Deset stadií buněčného vývoje a že má na zadku vytetovanou dvojitou spirálu.

„Leukoskopie,“ vysvětlila Kate. „Velice zajímavá, když ji vidíš poprvé. Zkus se na ni dívat tisíckrát. Sleduj, co se teď stane.“

Obě se znovu sklonily k dvojitému mikroskopu. Zbyla tam jediná buňka – větší nepravidelný Tristan. Defektní lymfoblast zmizel.

Tina ohromeně hvízdla. „Kdyby se to dalo praktikovat na člověku, byla by za to nobelovka.“

„Možná za deset let. Mně osobně by teď stačila dizertační práce,“ usmála se Kate.

V tom okamžiku jí začal vibrovat mobil. Napadlo ji, že by to mohl být Greg, který jí rád posílal legrační fotografie ze svých koleček, ale když se podívala na displej, zavrtěla hlavou, sklapla mobil a uložila ho zpátky do kapsy pláště.

„Když už nikdo jiný, tak matka…“ vzdychla.

Odvedla Tinu do knihovny, kde bylo na digitálním filmu zaznamenáno asi tisíc iterací kmenových buněk. „Má životní práce!“ Ukázala Tině Maxe, Packerova miláčka, cytogenetický mikroskop za více než dva miliony dolarů, který rozlišoval buněčné chromozomy a celý výzkum umožňoval. „Než uplyne měsíc, máš pocit, že s ním chodíš.“

Tina se na něj podívala a pokrčila rameny. „Už jsem chodila s horšími.“

V té chvíli se znovu ozval Katin mobil. Rozevřela ho. Znovu matka. Tentokrát od ní přišla jen textová zpráva.

KATE, NĚCO SE STALO, PŘIJEĎ RYCHLE DOMŮ!

Kate zírala na displej. Takovou zprávu ještě nikdy nedostala. Ta slova se jí nelíbila. V duchu si probírala možnosti – a všechny byly špatné.

„Tino, promiň, ale musím zavolat domů.“

„V klidu. Já si zatím pokecám s Maxem.“

Kate rozechvěle navolila číslo do domu rodičů v Larchmontu. Matka vzala telefon po prvním zazvonění. Kate slyšela v jejím hlase silné rozrušení.

„Kate, jde o tatínka…“

Takže se stalo něco hodně zlého. Tělem jí projel záchvěv strachu. Otec nikdy nebyl nemocný. Byl v dokonalé kondici. Kdyby měl svůj den, možná by porazil ve squashi i Em.

„Co se stalo, mami? Co je s ním?“

„Já nevím… Teď volala jeho asistentka. Zatkli ho, Kate. Zatkl ho FBI!“

3

V ústředí FBI na Foley Square na dolním Manhattanu sundali Raabovi pouta a odvedli ho do strohé úzké místnosti s dřevěným stolem a kovovými židlemi a několika plakáty hledaných osob na nástěnce.

Seděl tam a zíral do zrcadla, o němž věděl, že je jednosměrné. Jako v nějakém policejním dramatu v televizi. Věděl, co jim musí říct. Zkoušel si to stále dokola. Že je to nějaký šílený omyl. On je přece pouhý obchodník. Za celý život neudělal nic špatného.

Asi po dvaceti minutách se otevřely dveře. Raab vstal. Vešli titíž agenti, kteří ho zatkli, provázeni nakrátko ostříhaným mladíkem v šedém obleku, který si položil kufřík na stůl.

„Jsem zvláštní agent pověřený velením. Booth,“ představil se Raabovi muž s řídnoucími vlasy. „Zvláštního agenta Ruize už znáte. Tohle je pan Nardozzi. Je z ministerstva spravedlnosti a je obeznámený s vaším případem.“

„S mým případem…!“ Raab se přinutil k váhavému úsměvu a obezřele si prohlédl tlusté spisy, které si s sebou přinesli. Nemohl uvěřit, že to slovo slyšel.

„My vám teď položíme několik otázek, „Jistě,“ přikývl Raab a znovu se posadil.

„A my si to budeme nahrávat, jestli vám to nevadí,“ dodal Ruiz, a aniž vyčkal jeho odpovědi, položil na stůl běžný kazetový magnetofon. „Je to i pro vaši ochranu. Kdykoliv se vám zlíbí, můžete požádat o přítomnost právníka.“

„Já nepotřebuju právníka,“ zavrtěl Raab hlavou. „Nemám co skrývat.“

„To je dobře, pane Raabe,“ mrkl na něj Ruiz vlídně. „Tyhle věci jdou vždycky nejlíp, když lidé nemají co skrývat.“

Agent vyňal ze spisu svazek papírů a urovnal si je na stole. „Slyšel jste o firmě Paz Export Enterprises, pane Raabe?“ začal á obrátil první list.

„Jistě,“ přikývl Raab. „Patří k mým největším obchodním partnerům.“

„A co pro ně děláte?“ zeptal se ho agent FBI.

„Nakupuju zlato. Na volném trhu. Oni obchodují s dárkovým zbožím nebo co. Já jim to zlato přes prostředníka dodávám.“

„Argot Manufacturing?“ zeptal se Ruiz a obrátil další list svých poznámek.

„Ano, Argot. Podívejte se, jestli jde o tohle

„A co dělá Argot se vším tím zlatem, které nakoupíte?“ přerušil ho Ruiz.

„Já nevím. Zpracuje ho. Vyrobí z něj zlaté plátky, nebo co Paz požaduje.“

„Dárkové zboží,“ prohodil Ruiz posměšně a vzhlédl od svých poznámek.

Raab se na něj podíval. „To je jejich věc, co z něj udělají. Já pro ně to zlato pouze nakoupím.“

„A jak dlouho už dodáváte zlato Pazu přes Argot?“ Výslechu se chopil velící agent Booth.

„To teď přesně nevím. Musel bych se podívat. Tak šest, osm let…“ pane Raabe,“ začal hispánský agent Ruiz. „Posaďte se, prosím. Mohu vás ujistit, že to půjde snadněji, pokud se budeme moct spolehnout na vaši plnou spolupráci a vy nám budete odpovídat pravdivě a stručně podle svého nejlepšího svědomí.“

„Mezi šesti a osmi lety.“ Agenti se na sebe podívali. „A celou tu dobu, pane Raabe, jste neměl ponětí, co vyrábějí z toho zlata, které jim dodáváte?“

Vypadalo to jako řečnická otázka, ale zdálo se, že čekají na odpověď. „Dělají spoustu věcí,“ pokrčil rameny Raab. „Pro různé zákazníky. Šperky. Věci vykládané zlatem, ozdobné předměty na stůl, těžítka…“

„Toho zlata spotřebují poměrně dost,“ řekl Booth s pohledem upřeným na sloupec čísel, „na to, že vyrábějí ozdobné předměty na stůl a těžítka, nemyslíte? Poslední rok přes čtrnáct tun. Když počítáme přibližně šest set čtyřicet dolarů za unci, je to přes jednatřicet milionů dolarů, pane Raabe.“

Ta suma Raaba překvapila. Cítil, jak mu po spánku stéká kapička potu. Olízl si rty. „Už jsem vám říkal, že mým oborem jsou transakce. Dají mi smlouvu a já jen dodám zlato. Podívejte se, možná kdybyste mi řekli, o co tady jde…“

Booth se na něj téměř pobaveně podíval a cynicky se usmál. Raabovi se však zdálo, že za tím úsměvem stojí fakta. Ruiz otevřel svůj spis a vyndal z něj další složku. Fotografie, černobílé, dvacet na dvacet pět. Byly to snímky obyčejných předmětů. Zarážek na knihy, těžítek a běžných nástrojů: kladívek, šroubováků, motyček.

„Poznáváte něco z toho, pane Raabe?“

Raabovi se poprvé zrychlil tep. Opatrně zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Peníze dostáváte od Argotu, viďte, pane Raabe?“ překvapil ho Ruiz. „Úplatky…“

„Provize,“ opravil ho Raab, popuzený tónem jeho hlasu.

„Ještě navíc k provizím,“ nespouštěl z něj Ruiz oči. Posunul mu přes stůl další list. „A provize na trhu komodit jsou jaké? Jeden a půl, dvě procenta? Jenže ty vaše jsou šest až osm procent, je to tak, pane Raabe?“

Ruiz ho stále upřeně pozoroval. Raabovi vyschlo v krku. Najednou si uvědomil, že si hraje se zlatými manžetovými knoflíčky od Cartiera, které mu dala Sharon k padesátinám, a okamžitě toho nechal. Těkal očima po všech třech mužích ve snaze odhadnout, na co asi myslí.

„Jak jste říkal, spotřebují hodně zlata,“ odpověděl. „Ale co s ním dělají, je jejich věc. Já jim ho jen dodávám.“

„Dělají s ním to,“ – hlas agenta Boothe náhle zdrsněl a vytratila se z něj trpělivost – „že ho vyvážejí. Ty ozdobné předměty, jak vy říkáte, se nevyrábějí z oceli nebo mědi nebo zlatých plátků. Jde totiž vlastně o zlaté pruty. Jsou všelijak pomalované nebo zdobené, aby vypadaly jako obyčejné předměty, jak asi víte. Máte ponětí, kde tyhle předměty končí, pane Raabe?“

„Myslím, že někde v Jižní Americe,“ vydoloval ze sebe Raab, jemuž hlas uvízl někde hluboko v hrdle. „Říkal jsem vám, že pro ně zlato jen nakupuju. Nejsem si jistý, jestli chápu, co se děje.“

„Děje se to, pane Raabe,“ upřel na něj pohled Booth, „že už jste jednou nohou pěkně hluboko ve sračkách, a pokud jde o tu druhou, snažíme se zjistit, jestli tam vězí taky. Říkáte, že s Argotem spolupracujete šest až osm let. Víte, kdo tu společnost vlastní?“

„Harold Kornreich,“ odpověděl Raab už přesvědčivěji. „Harolda dobře znám.“

„Výborně. A co Paz? Víte, kdo ho vede?“

„Myslím, že se jmenuje Spessa nebo tak nějak. Victor. Několikrát jsem se s ním setkal.“

„Ve skutečnosti je Victor Spessa, jehož pravé jméno je Victor Concerga“ – Ruiz mu posunul fotografii – „v Pazu pouhým partnerem. Zápis v obchodním rejstříku, který vám agent Ruiz předkládá, svědčí o tom, že se jedná o společnost BKA Investments, s. r. o z Kajmanských ostrovů. Ruiz před ním na stole rozestřel další fotografie. Snímky pořízené během sledování. Ti muži byli bezesporu hispánci. „Jsou vám některé ty obličeje povědomé, pane Raabe?“

Tohle Raaba skutečně znepokojilo. Po zádech mu začaly stékat čůrky potu. Vzal si fotografie do ruky a pozorně, jednu po druhé, si je prohlédl. Rozechvěle zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Victor Concerga. Ramón Ramirez. Luis Trujillo,“ řekl agent FBI. „Tihle lidé jsou klíčovými postavami BKA, jimž jsou zasílány ty obyčejné předměty, vyrobené z vašeho zlata. Trujillo,“ pokračoval Ruiz a přistrčil mu snímek podsaditého muže ve výstředním obleku, který nastupoval do mercedesu, „má hlavní slovo ve finančních operacích Mercadovy rodiny z kolumbijského drogového kartelu.“

„Kolumbijského!“ vykulil Raab oči.

„A aby bylo jasno, pane Raabe,“ mrkl na něj agent Ruiz, „nebavíme se tu o žádné druhé lize.“

Raab na ně zíral, čelist až v klíně.

„Zlato, které nakupujete pro Paz, pane Raabe, se roztaví a vyrobí se z něj běžné potřeby pro domácnost, které se pak nabarví a odesílají do Kolumbie, kde jsou znovu přetaveny na zlaté pruty. Paz je jenom taková zástěrka. Stoprocentně ho vlastní drogový kartel Mercadovy rodiny. Ty peníze, které vám platí za vaše ‚transakce‘, jak tomu říkáte, pocházejí z obchodu s narkotiky. Prostřednictvím zlata, které jim dodáváte, jen dostávají domů peníze.“

„Ne!“ vyskočil Raab a oči mu vzdorně zaplály. „S tím já nemám nic společného, přísahám. Jen dodávám zlato, nic víc. Na to mám smlouvu. Ten Victor Concerga se ho dožadoval, stejně jako mnoho dalších lidí. Jestli se pokoušíte mě vyděsit, dobře, to vám vyšlo. Ale Kolumbijci… Mercadovi…“ Zavrtěl hlavou. „To ne. Co se to tu podle vás sakra děje?“

Booth si jen zamnul bradu, jako by neslyšel jediné Raabovo slovo. „Když za vámi přišel pan Concerga, pane Raabe, co přesně po vás chtěl?“

„Řekl, že potřebuje nakoupit zlato. Chtěl z něj nechat vyrobit různé předměty.“

„A jak to, že aby toho dosáhl, byl nejdřív představen v Argot Manufacturing?“

Raab sebou trhl. Teď už to viděl. Zcela jasně. Kam to směřovalo. Majitelem Argotu byl jeho přítel. Harold. To on je představil. A Raab byl léta štědře placen za to, že ten obchod zařídil.

V tom okamžiku se k němu naklonil Nardozzi, ten právník z ministerstva spravedlnosti, který dosud mlčel. „Víte, co je to praní špinavých peněz, viďte, pane Raabe?“ zeptal se.

4

Raab měl pocit, jako by dostal ránu do břicha. Úplně zbělel v obličeji.

„Já jsem nic nevěděl!“ Zavrtěl hlavou. Košilí na zádech mu začal prosakovat pot. „Dobře… bral jsem provize od Argotu,“ soukal ze sebe. „Ale ty měly spíš charakter nálezného než úplatku. Byl jsem jenom prostředník. To je přece běžné. Ale přísahám, neměl jsem tušení, co dělají s tím zlatem. To je šílené.“ Hledal v obličejích agentů pochopení. „Jsem v branži už dvacet let…“

„Dvacet let.“ Ruiz si sepjal ruce na břiše a zhoupl se v židli. „K tomu číslu se budeme občas vracet. Ale prozatím… říkáte, že Concerga přišel za vámi?“

„Ano. Říkal, že chce vyrábět nějaké předměty ze zlata. Že bych mu mohl oficiálně dělat zprostředkovatele, kdybych někoho našel. Že by to bylo velice lukrativní. Seznámil jsem ho s Haroldem. V životě jsem o BKA Investments ani neslyšel. Nebo o Trujillovi. Harold je dobrý chlap. Znám ho od našeho prvního obchodu. Prostě potřeboval práci.“

„Znáte ustanovení o vyděrači ovlivňovaných a zkorumpovaných organizacích, tedy o RICO?“ Právník rozepnul svůj kufřík. „A Vlastenecký zákon?“

„RICO…“ Z Raabova obličeje zmizela krev. „To se týká mafiánů. Vlastenecký zákon? Kdo si sakra myslíte, že jsem?“

„Podle ustanovení o RICO stačí vědět o zločinném podniku nebo být důvodně podezřelým ze zapojení do něj, aby byla naplněna skutková podstata těžkého zločinu, což vaše role prostředníka mezi Pazem a Argotem – nemluvě o toku nezákonných provizí, které jste od nich řadu let pobíral – nepochybně představovala.

Rád bych také poukázal na Vlastenecký zákon, pane Raabe, podle kterého je od roku 2001 nezákonné nehlásit šeky nad dvacet tisíc dolarů od jakéhokoli zahraničního subjektu.“

„Vlastenecký zákon?“ Raabovi se rozklepala kolena. „Co mi to tu sakra říkáte?“

„Říkáme vám jen to,“ vložil se do hovoru agent Booth, který se drbal v krátkých zrzavých vlasech na spánku, „že jste v pěkným průseru a že byste měl začít přemýšlet, jak z toho ven.“

„Ven?“ Raabovi zalezlo za límec horko místnosti. V duchu se mu mihla před očima Sharon a děti. Jak by se s tím asi vypořádaly? Jak by jim vůbec začal vysvětlovat…? Zatočila se mu hlava.

„Nevypadáte moc dobře, pane Raabe.“ Agent Ruiz předstíral účast. Vstal a nalil mu pohár vody.

Raab si podepřel čelo dlaněmi. „Myslím, že už potřebuju právníka.“

„Vy nepotřebujete právníka,“ zahleděl se na něj velící agent Booth. „K tomu, abyste se z toho dostal, potřebujete celé ministerstvo spravedlnosti.“

Ruiz se vrátil ke stolu a přisunul pohár s vodou k Raabovi. „Jistě, třeba existuje způsob, jak to všechno zvrátit ve váš prospěch.“

Raab si oběma rukama pročísl vlasy. Napil se vody a navlhčil si čelo. „Jaký způsob?“

„Způsob, jak vás zachránit před dvacetiletým vězením,“ odpověděl Booth bez úsměvu.

Raabovi projela vnitřnostmi bolest. Znovu se napil vody a popotáhl nosem směsici hlenu a horkých slz. „Jak?“

„Concerga, pane Raabe. Concerga nás dovede k Ramírezovi i Trujillovi. Viděl jste to ve filmech. Ve skutečnosti to funguje taky. Vyvedete nás po žebříku nahoru a my už si najdeme způsob, jak nechat některé věci zmizet. Tomu jistě rozumíte,“ dodal agent FBI a neurčitě pokrčil rameny. „Váš kumpán Harold Kornreich ovšem musí jít taky.“

Raab na něj tupě zíral. Harold je přítel. Byl s Audrey na Justinově bar micvě. Jejich syna Tima právě přijali na Middlebury. Raab zavrtěl hlavou. „Znám Harolda Kornreicha dvacet let.“

„Ten už je stejně odepsaný, pane Raabe,“ obrátil Booth oči v sloup. „Vy jenom nechcete, abychom mu kladli stejné otázky o vás.“

Ruiz přenesl židli kolem stolu a přátelsky si ji přitáhl k Raabovi. „Žijete si dobře, pane Raabe. Teď musíte myslet na to, aby to tak zůstalo. Viděl jsem ty fotografie ve vaší kanceláři. Nevím, jak by se těch dvacet let ve federální věznici snášelo s obrazem vaší krásné rodiny.

„Dvacet let!“

Ruiz se zasmál. „Vidíte, já vám říkal, že se k tomu číslu ještě vrátíme.“

Raabovi se v hrudi vzedmula vlna vzteku. Vyskočil. Tentokrát ho nechali. Došel ke zdi a začal do ní bušit pěstí. Po chvíli toho nechal a obrátil se.

„Proč mi tohle děláte? Vždyť jsem jenom seznámil dva lidi. Polovina lidí na Wall Street by udělala totéž. Odvoláváte se na Vlastenecký zákon. Chcete mě poštvat proti mým přátelům. A já jen nakupoval zlato. Kdo si myslíte, že jsem?“

Nic neříkali. Jen Raaba nechali, aby se pomalu vrátil ke stolu. Oči mu plály. Sesul se do židle a otřel si je rukama.

„Musím mluvit se svým právníkem.“

„Záleží jen na vašem rozhodnutí, jestli se chcete nechat zastupovat,“ odpověděl mu Ruiz. „Stejně jste vyřízený, pane Raabe. Nejlíp uděláte, když s námi budete mluvit a pokusíte se to urovnat. Ale než si zavoláte, možná byste rád viděl ještě něco.“

„A co?“ Raaba se zmocnila beznaděj.

Agent FBI vytáhl ze svého spisu další fotografii a přistrčil mu ji přes stůl. „Co vám říká tenhle obličej?“

Raab zdvihl fotografii, téměř ostýchavě se na ni podíval a zesinal.

Ruiz začal po stole rozkládat další fotografie. Byly to také tajně pořízené snímky, jenže tentokrát na nich byl on. Spolu s malým podsaditým mužem s tenkým knírkem a čelní pleší. Jeden byl pořízen z protějšího domu přes okno jeho kanceláře. Další byl z oběda v čínské restauraci. Raabovi spadlo srdce do kalhot.

„Ivan Berroa,“ zamumlal a ochromeně zíral na fotografii.

„Ivan Berroa,“ přikývl agent FBI a potlačil úsměv.

Jako by to byla narážka, dveře do místnosti se otevřely a vstoupil někdo nový.

Raab vykulil oči.

Byl to muž z fotografie. Berroa. Oblečený zcela jinak, než si ho Raab pamatoval. Ne v kožené bundě a džínách, ale v obleku.

A měl odznak.

„Myslím, že zvláštního agenta Esposita už znáte, viďte, pane Raabe? Ale pokud potřebujete osvěžit paměť, můžeme vám přehrát zvukové záznamy z vašich setkání, jestli chcete.“

Sinalý Raab vzhlédl. Mají ho. Je ztracený.

„Jak jsme vám řekli už na začátku“ – agent Ruiz začal s potměšilým úsměvem sbírat fotografie – „nejlíp to jde, když dotyčná osoba nemá co skrývat.“

5

Kate jen tak tak chytila ve 12.10 příměstský vlak z Fordham Road, kterým se mohla vrátit do domu svých rodičů v Larchmontu. Vklouzla do dveří posledního vagonu, když už se skoro zavíraly.

Stačila si jen ve spěchu posbírat několik osobních věcí a nechat vzkaz Gregovi: „Benovi se něco stalo. Jedu domů. Ozvu se, až budu vědět víc.“

Až když se vlak rozjel a ona se ocitla v prázdném vagonu, došlo jí – nebo ji spíš praštilo – co jí řekla matka.

Jejího otce zatkl FBI.

Kdyby nerozpoznala v jejím hlase paniku, mohla to považovat za nějaký vtip. Praní peněz. Spiknutí. To je šílené… Její otec patřil k nejčestnějším lidem, jaké znala.

Jistě, tu a tam mohl získat podvodnou provizi. Nebo naúčtovat rodinnou večeři společnosti. Nebo si trochu upravit daňové přiznání… To dělá každý.

Ale RICO… napomáhání zločinu… FBI… To je pitomost. Zná svého otce. Ví, co je to za člověka. To prostě není možné…

Kate si koupila od průvodčího lístek, opřela si hlavu o okno a snažila se popadnout dech.

Pověst znamená pro otce všechno, jak vždycky zdůrazňoval. Založil na ní svůj obchod. Nemá pod sebou žádné prodejce ani nevyčerpatelné zásoby obchodníků. Má jen sám sebe, své kontakty, svá léta praxe v obchodě. A svou pověst. Co může být nad jeho slovo?

Kate si vzpomněla, jak se jednou odmítl zúčastnit dražby velké nemovitosti – jednalo se o sedmimístnou částku – jen proto, že dražebník o ní pokoutně informoval spřáteleného dražitele a otci se nelíbila představa, že by měl přihazovat proti svému příteli.

Jindy zase vzal zpátky osmikarátový diamant, který dva roky předtím prodal soukromé zájemkyni, protože nějaký podvodný odhadce, kterého si ta dáma později našla, trval na tom, že kámen je trochu zamžený. Šestimístná částka. Zamžený? I Em a Justin mu říkali, že dělá hloupost. Ten kámen se nezměnil. Ta ženská už ho prostě nechtěla.

Vlak severní trasy hřmotil kolem dotovaných bronxských domů pro chudší rodiny. Kate se opřela. Bála se o něj. Co asi musí prožívat? Zavřela oči.

Byla nejstarší ze sourozenců – od Em ji dělilo šest let. Kolikrát jí otec říkal, jaké zvláštní pouto se mezi nimi vytvořilo? To je naše tajemství, holčičko. Dokonce měli svůj vlastní pozdrav. Viděli ho v nějakém filmu a už jim zůstal: zamávání jedním prstem.

Kate se od zbytku rodiny trochu lišila. Měla velké oči a byla hezká, tak trochu typ Natalie Portmanové, říkali všichni. Měla světlehnědé vlasy na ramena, zatímco ostatní byli tmavší. A ty bystré zelené oči – po kom je měla? Poblázněné chromozomy, říkávala. Znáte to, dominantní recesivní Y… jak přeskakuje jednu generaci.

„Hezká je,“ dráždíval ji otec, „jen nevím, odkud má tu chytrost.“

Opírala se o sklo a přemýšlela, kolikrát jí prokázal svou lásku.

Jim všem.

Jak chodil dřív z práce, aby stihl její fotbalový zápas, když hrála za střední školu. Jednou dokonce přiletěl dřív z Orientu, když se její tým probojoval do okresního finále. Nebo jak jezdil s Emily až někam na severovýchod na její squashové turnaje – patřila ke špičce juniorského žebříčku v okrese Westchester – a jak ji opečovával a utěšoval, když ji po prohře v těžkém zápase opustila její proslulá dobrá nálada.

Nebo když na Brownu nastoupila po nemoci znovu do veslařské posádky, jezdil za ní o víkendech, sedával na pobřeží a díval se, jak vesluje.

Kate si vždycky myslela, že je tak oddaný rodině, protože když vyrůstal on sám, nikdy žádnou ideální rodinu neměl. Jeho matka Rosa s ním přišla ze Španělska, když byl ještě malý. Otec tam zemřel při dopravní nehodě, nebo nějak podobně tragicky. Kate toho o něm vlastně moc nevěděla. A jeho matka zemřela také mladá, když studoval Newyorskou univerzitu. Jejího otce všichni obdivovali. Členové klubu, obchodní partneři, přátelé – proto tohle naprosto nedokázala pochopit.

Co jsi to sakra udělal, tati?

Najednou jí začala třeštit hlava. Ucítila povědomý tlak v očích, vyschlo jí v krku, přepadla ji únava.

Sakra…

Věděla, že k tomu může dojít. Vždycky to přicházelo se stresem. Trvalo jí sotva vteřinu, než rozpoznala příznaky.

Prohrabala kabelku a našla accu-chek – svůj glukometr. Diagnostikovali ji v sedmnácti letech – v posledním ročníku střední školy.

Diabetes, typ 1. Dost závažné.

Kate z toho byla nejdřív trochu sklíčená. Její život prodělal radikální změnu. Musela nechat fotbalu. Nedělala závěrečné zkoušky. Musela držet přísnou dietu, když všichni ostatní chodili v sobotu večer na pizzu a na mejdany.

A jednou dokonce upadla do hypoglykemického komatu. Když biflovala ve školní jídelně na zkoušku, začala ztrácet cit v prstech a pero jí vyklouzlo z ruky. Nevěděla, co se děje. Šly na ni mdloby. Její tělo nereagovalo.

Začaly se jí vytrácet obličeje lidí. Pokusila se vykřiknout – Co se to proboha děje?!

Dva dny nato se probrala v nemocnici, napojená asi na tucet přístrojů a hadiček. Je to už šest let. Tenkrát se s tím naučila žít. Ještě dnes si musela píchat dvě injekce denně.

Kate si zabodla jehlu accu-cheku do ukazováku. Digitální měřič jí ukázal 282. Její norma byla kolem 90. Bože, tohle je opravdu moc.

Zalovila v kabelce a vytáhla soupravu. Vždycky měla v ledničce v laboratoři jednu náhradní. Vzala si injekční stříkačku a lahvičku humulinu. Ve vagonu nebylo plno; neměla důvod, proč to neudělat na místě. Zasunula jehlu do lahvičky s inzulínem a nasála osmnáct kubíků. Nadzdvihla si svetr. Byla to pro ni rutinní záležitost. V posledních šesti letech to dělala dvakrát denně.

Přiložila jehlu k měkké části břicha pod hrudním košem a jemně zatlačila.

Ty původní obavy, jak bude žít s diabetem, už patřily dávné minulosti. Dostala se na Brownovu univerzitu. Musela změnit zaměření – začala přemýšlet o biologii. A taky začala veslovat. Zpočátku jen z kondičních důvodů. Postupem času to však dalo jejímu životu nový řád. V prvním ročníku – přestože byla jen sto šedesát dva centimetry vysoká a vážila pouhých padesát dva kilo, se umístila jako druhá v jednoveslicích v přeborech celé Břečťanové ligy.

To zamávání jedním prstem bylo jejich znamením. Em má ten svůj temperament, říkával jí vždycky otec s mrknutím, ale ty svádíš skutečný vnitřní boj.

Kate se napila vody z lahve a začala se jí vracet síla.

Vlak přijížděl do Larchmontu. Před nádražím z červených cihel začal zpomalovat.

Kate si uložila diabetickou soupravu do kabelky. Vstala, přehodila si kabelu přes rameno a čekala u dveří.

Nikdy na to nezapomněla. Ani na jediný den. Ani na okamžik.

Když po dvoudenním komatu otevřela oči v nemocnici, uviděla nejdřív tvář svého otce.

Věděla, že Ben si s tím poradí. Jako vždycky. Zvládne to. Ať už udělal cokoli. Byla si tím jistá.

Ale teď matka… Vzdychla, když při vjezdu do stanice uviděla její stříbrný lexus.

Matka, to bylo něco zcela jiného.

6

Pro Raaba byla cesta zpátky domů do Westchesteru dlouhá a obtížná i na pohodlném sedadle černého lincolnu, který mu objednal jeho právník Mel Kipstein.

Před hodinou stál kvůli obžalobě před soudkyní Muriel Sapersteinovou u soudu na Foley Square. Ještě nikdy v životě se necítil tak ponížený.

Nepřátelský státní zástupce ho při výslechu označil za ‚zločineckého bosse‘, který je architektem nezákonného plánu na vývoz peněz kolumbijskými mafiány. A tvrdil, že Raab z tohoto podniku celá léta vědomě profitoval. A že je spjatý se známými drogovými dealery.

Ne – Raab musel potlačovat výkřik – takhle to vůbec není.

Pokaždé, když soudkyně četla obžalobu, měl pocit, jako by jím pronikala vroubkovaná čepel.

Praní špinavých peněz. Napomáhání zločinnému jednání. Spiknutí k oklamání státu.

Po určitých dohadech, během nichž v Raabovi vzrůstaly obavy, že ho možná ani nepustí, byla stanovena dvoumilionová kauce.

„Prý máte přepychový dům ve Westchesteru, pane Raabe,“ zahleděla se na něj soudkyně přes brýle.

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ pokrčil Benjamin rameny.

Soudkyně si něco poznamenala na úředně vyhlížející formulář.

„Obávám se, že už ne.“

Hodinu nato už s Melem mířili po mezistátní dálnici číslo 95 k Westchesteru. Před cestou stručně zatelefonoval Sharon, že je v pořádku a že jí všechno vysvětlí, až přijede domů.

Mel si myslel, že rozhodně mají určitý prostor k manévrování, aby nespadli do nachystané pasti. Až dosud zastupoval Raaba jen v rozepřích ohledně smluv, pronájmu kanceláře nebo zakládání svěřeneckých fondů pro děti. Před dvěma týdny skončili druzí na golfovém turnaji pro členy klubu a jejich hosty v Century.

„Zákon říká, že jim musíš napomáhat vědomě, Bene. Ten Concerga ti nikdy neřekl, co zamýšlí udělat s tím zlatem, ne?“

Raab zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Nikdy ti explicitně neřekl, že peníze, které ti dává, pocházejí z nezákonných operací?“

Raab znovu zavrtěl hlavou a dlouze se napil z lahve vody.

„Takže když jsi nic nevěděl, vědomější nic nespáchal, nemám pravdu, Bene? Podle ustanovení o RICO se musíš do spiknutí zapojit ‚vědomě‘ či ‚záměrně‘. Nemůžeš se stát jeho účastníkem ani napomahačem, když nic nevíš.“

Znělo to dobře, když to takhle Mel řekl. Raab tomu málem sám uvěřil. Udělal několik zásadních chyb v úsudku. To bude muset nějak vysvětlit. Choval se zaslepeně a hloupě – ale ne z hamižnosti. Nikdy nevěděl, s kým má co do činění nebo co dělají s tím zlatem. Zítra ráno se sejdou s představiteli státní moci, což patrně rozhodne o příštích dvaceti letech jeho života.

„Ale ta poslední věc, Bene, ten Berroa… ten to všechno komplikuje. Tady je to špatné. Mají nahrávku tvého hlasu. Zachytili tě, jak se podobně jako s Concergou domlouváš s agentem FBI.“ Mel se na něj pozorně zahleděl. „Tohle je důležité, Bene. Už léta jsme přátelé. Skrýváš přede mnou něco, co by mohlo nějak závažně ovlivnit tenhle případ? Něco, co by na tebe mohli vědět? Pokud ano, je čas mi to říct.“

Raab se podíval Melovi do očí. Byli přáteli, více než deset let. „Ne.“

„To máš jediné štěstí.“ Právníkovi se zjevně ulevilo a poznamenal si něco do bloku. „Máš štěstí, že ty nejsi ten, po kom opravdu jdou. Jinak by nebylo o čem hovořit.“ Mel se na něj ještě chvíli upřeně díval a pak jen zavrtěl hlavou. „Co sis o tom vlastně myslel, Bene?“

Raab zaklonil hlavu a zavřel oči. Dvacet let života… „Já nevím.“

Něco však věděl – že to nejhorší ještě přijde, až přijede domů. Až vejde do dveří a bude muset vysvětlit své rodině, která mu důvěřuje a ctí ho, jak se ta vznosná klenba, již budovali dvacet let, náhle zhroutí. Jak zmizí všechno, na co spoléhali a co brali jako samozřejmé.

Byl stálou oporou, živitelem. Vždycky mluvil o hrdosti a o rodině. Jeho podání ruky znamenalo závazek. Teď se mělo všechno změnit.

Cítil, jak se mu zvedá žaludek. Co si teď o něm pomyslí? Jak to pochopí?

Vůz sjel z dálnice na exitu 16 a pokračoval na sever k Larchmontu. Tady byly ty ulice, obchody a tržiště, které vídal každý den.

Zítra se všechno dostane na veřejnost. Bude to v novinách. Bude se o tom povídat v klubu, v obchodech, v Emině i Justinově škole.

Raaba rozbolelo břicho.

Jednou to pochopí, říkal si. Jednou se na mě zase budou dívat jako dřív. Jako na manžela a živitele. Jako na otce. Jako na toho, jímž jsem vždycky byl. A odpustí mi.

Trénoval Emily. Dával Kate inzulínové injekce, když byla nemocná. Sharon byl dobrým manželem. Celá ta léta.

Tohle není lež.

Limuzína odbočila na Larchmont Avenue a mířila k vodě. Raaba se zmocnilo napětí. Domy byly stále známější. Tady žili lidé, které znal. Lidé, s jejichž dětmi chodily do školy jeho děti.

Na mořské hrázi odbočil vůz doprava a zbývalo mu přejet už jen krátký blok k pilířům z neopracovaného kamene, za nimiž ho příjezdová cesta dovedla k prostornému tudorovskému domu.

Raab přerývaně vydechl.

Věděl, že zklamal jejich důvěru. Ale couvnout už nemohl. A věděl, že dneškem ještě nic nekončí.

Až vyjde pravda najevo, budou jím zklamaní ještě víc.

„Chceš, abych šel s tebou?“ zeptal se Mel a stiskl Raabovi ruku. Vůz se po oblázkové příjezdové cestě blížil k domu.

„Ne,“ zavrtěl Raab hlavou.

Tohle je jenom dům. Mnohem důležitější jsou lidé uvnitř. Ať už udělal cokoli, jeho rodina nebyla lež.

„S tímhle se musím vypořádat sám.“

7

Když limuzína přijížděla k domu, Kate byla s matkou a Em v kuchyni.

„To je táta!“ vykřikla Emily a rozběhla se ke dveřím. Stále ještě byla oblečená na squash.

Kate viděla, jak matka váhá. Jako by se nemohla nebo bála pohnout. Jako by se bála, co uvidí, až se otevřou dveře.

„To bude dobré.“ Kate ji vzala za ruku a vedla ji ke dveřím. „Táta určitě zařídí, aby se všechno urovnalo.“

Sharon přikývla.

Sledovali, jak vystupuje z vozu, provázený Melem Kipsteinem, kterého Kate znala z klubu. Emily seběhla po kamenných schodech a padla otci do náruče. „Tatí!“

Raab chvíli jen stál, objímal svou mladší dceru a díval se jí přes rameno nahoru na Kate a její matku. Byl popelavý v obličeji a měl co dělat, aby neodvrátil oči.

„Bene…“ Sharon se slzami v očích pomalu sešla po schodech. Objali se. Objetí tak plné úzkosti a obav Kate už léta nepamatovala.

„Holčičko.“ Tvář jejího otce se rozjasnila, když se jí podíval do očí. „Jsem rád, že tu jsi.“

„Musela jsem přijet, tati.“ Kate seběhla na příjezdovou cestu a objala ho. Položila mu hlavu na rameno. Ještě nikdy neviděla ve tváři svého otce stud.

„A ty taky, šampióne,“ pocuchal synovy střapaté hnědé vlasy.

„Ahoj tati,“ řekl Justin, který přiběhl za Sharon a Kate, a opřel se o otce. „Všechno dobrý?“

„Jistě,“ přiměl se Raab k úsměvu. „Teď ano.“

Společně vešli do domu.

Kate se ve velkém kamenném domě u moře nikdy jako doma necítila. Domovem pro ni byl spíš skromný ranč z padesátých let v Harrisonu, kde vyrostla. Její přeplněný pokojík s plakáty U2 a Gwyneth Paltrowové po stěnách, bahnitý rybníček za domem a neustávající šum dopravního ruchu z Hutchinson Parkway.

Jenže když byla v posledním ročníku střední školy, Raab koupil tenhle dům. Svůj vysněný dům s vysokými palladiovskými okny s výhledem na úžinu, s obrovskou kuchyní, kde byly dvě mrazničky a myčky, s okázalým kinem v suterénu, které dokonale vybavil jejich předchůdce, nějaký člověk z Wall Street, s garáží pro pět aut.

Všichni se usadili v obývacím pokoji s vysokým trámovým stropem. Kate s matkou před krbem, Emily na otcově klíně ve vysokém koženém křesle; Justin si přitáhl třapci zdobený divan.

Nastalo zvláštní, nepříjemné ticho.

„Můžeme začít tím, jaký jsi měl den,“ řekla Kate, aby rozptýlila napětí, „nebo bys nejdřív rád slyšel, jaký jsem měla já?“

To přimělo jejího otce k úsměvu. „V první řadě nechci, aby měl někdo z vás nějaké obavy,“ řekl. „Uslyšíte o mně nějaké ošklivé věci. Nejdůležitější je, abyste pochopili, že jsem nevinný. Mel tvrdí, že máme slušné vyhlídky.“

„Jistěže víme, že jsi nevinný, Bene,“ ujistila ho Sharon. „A čím ses měl provinit?“

Katin otec nervózně vydechl a jemně přemístil Emily na vedlejší křeslo. „Praním špinavých peněz. Spiknutím s cílem spáchat podvod. Napomáháním zločinu – stačí to?“

„Spiknutím…“ Sharon poklesla čelist. „Spiknutím 5 kým, Bene?“

„V podstatě říkají“ – sepnul ruce – „že jsem zprostředkoval nákup nějakého zboží lidem, kteří s ním nakonec prováděli nějaké špatnosti.“

„Zboží?“ opakovala nechápavě Emily.

„Zlata, miláčku,“ vydechl Ben.

„A co je na tom špatného?“ pokrčila rameny Kate. „Jsi obchodník, ne? Je to tvoje práce.“

„Věř mi, že právě tohle jsem se snažil zdůraznit. Jenže v tomhle případě jsem asi udělal pár chyb.“

Sharon se na něj zahleděla. „Komu jsi zprostředkoval koupi toho zlata, Bene? Co je to za lidi?“

Raab naprázdno polkl. Přitáhl si k ní křeslo a vzal ji za ruku.

„Obchodníkům s drogami, Sharon. Kolumbijcům.“

Sharon se nevěřícně zasmála. „To si děláš legraci, Bene.“

„Já jsem netušil, co jsou zač, jenom jsem jim sehnal to zlato, Sharon, tohle mi musíš věřit. Jenže je tu ještě něco. Někomu jsem je představil. Někomu, kdo potom zpracoval to zlato, které jsem jim prodal. Nezákonně. Na různé nástroje, zarážky na knihy, ozdobné předměty – a pomaloval je. Aby je mohli odvézt domů.“

„Domů?“ přimhouřila Sharon oči. Pak se podívala na Kate. „Já to nechápu.“

„Do zahraničí, Sharon. Zpátky do Kolumbie.“

Katina matka se chytila za tvář. „Panebože, Bene, cos to provedl?“

„Podívej se, ti lidé za mnou přišli,“ stiskl jí Raab ruku. „Nevěděl jsem, co dělají nebo kdo jsou. Byli z nějaké exportní společnosti. Udělal jsem to, co dělám vždycky. Prodal jsem jim zlato.“

„Pak to nechápu,“ vložila se do toho Kate. „Jak tě za to můžou zavřít?“

„Ono je to bohužel trochu složitější, holčičko,“ posunul se otec opět zpátky. „Aby dosáhli toho, co chtěli, s někým jsem je seznámil. A taky jsem přijal nějaké platby, takže teď to vypadá, že jsem se toho zúčastnil.“

„A zúčastnil ses toho?“

„Čeho myslíš, Sharon?“

„Těch jejich kšeftů.“

„Jistěže ne, Sharon. Jenom jsem –“

„Tak komu jsi je sakra představil, Bene?“ Sharon zvýšila hlas, v němž se obráželo napětí a znepokojení.

Raab si odkašlal a sklopil oči. „Haroldu Kornreichovi. Toho taky zatkli.“

„Jezíšikriste, Bene, a co jste vy dva provedli?“

Kate se sevřel žaludek. Harold Kornreich patřil k otcovým obchodním přátelům. Jezdili spolu na veletrhy. On a Audrey přišli na její bat micvu. Teď otec s Haroldem vypadají jako dva hloupí běloši, kteří nalítli nějakým podvodníkům. Jenže její otec není hloupý, a přesto si vzal peníze od zločinců. Od obchodníků s drogami. Člověk nemusí být zrovna ústavní expert, aby věděl, že tohle jim jen tak neprojde.

„Neexistuje důkaz, že jsem věděl, o co jde,“ řekl její otec. „Nejsem si ani jistý, jestli jim jde opravdu o mě.“

„Tak co tedy chtějí?“ zeptala se Sharon a znepokojeně se na něj podívala.

„Abych spolupracoval.“

„Spolupracoval…?“

„Abych svědčil, Sharon. Proti Haroldovi. A taky proti těm Kolumbijcům.“

„U soudu?“

„Ano,“ odpověděl odevzdaně. „U soudu.“

„Ne!“ vyskočila Sharon. Oči jí zaplavily slzy hněvu a zmatku. „Takhle si máme udržet svůj dosavadní život? Tím, že budeš svědčit proti jednomu ze svých nejbližších přátel? Ale to přece neuděláš, že ne, Bene? To by bylo stejné, jako kdybys přiznal vinu. Harold a Audrey jsou naši přátelé. Tys prodal těm lidem zlato. To, co s ním udělali, je jejich věc. Budeme bojovat, viď, Bene? Je to tak?“

„Určitě budeme bojovat, Sharon. Jenomže

„Jenomže co, Bene?“ Sharon z něj nespouštěla pronikavý pohled.

„Jenomže když jsem od nich bral celá léta peníze, nevypadám tak úplně nevinný, Sharon.“

Zvýšil hlas a vloudil se mu do něj nějaký tón, který u něj Kate nikdy neslyšela. Vycítila, že se bojí a že není tak docela bezúhonný. Že nebude schopný dostat se z toho bez škrábnutí. Všichni seděli, dívali se na něj a přemýšleli, co to všechno znamená.

„Ale nepůjdeš do vězení, že ne, tati?“ ozval se Justin zajíkavě. Tahle otázka ostatně vytanula na mysli všem.

„Jistěže ne, šampióne.“ Otec si ho přitáhl, pohladil ho po rozcuchaných vlasech a podíval se mu přes rameno. Na Kate.

„Z téhle rodiny nikdo do vězení nepůjde.“

8

Luis Prado se moc nevyptával.

Ve Spojených státech byl už čtyři roky. V jeho dokladech stálo, že je tu na návštěvě u sestry, ale byla to lež. Žádného příbuzného tu neměl.

Přijel sem odvést nějakou práci. Byl pečlivě vybrán na základě výsledků dosavadní práce doma. V tom, co Luis dělal, byl velice dobrý.

Dělal pro Mercadovy. Špinavou práci. Takovou, k jaké se člověk zaváže přísahou. Nedíváte se nikomu do očí. Díváte se skrz toho člověka. A neptáte se proč.

Právě to ho dostalo ze slumů Carmenes. To mu umožnilo posílat tam peníze manželce a dítěti. Víc peněz, než o kolika tam vůbec mohl snít. Mohl si dovolit drahé obleky i soukromé stoly v klubech salsy – a občas i nějakou tu ženu, kterou tam poznal a která k němu vzhlížela.

Právě tím se odlišil od desperados tam doma. Od těch bezcenných, bezvýznamných nul.

Řidič Tomáš, drzý kluk, si v Cadillacu Escalade ladil při řízení rádio. „Ha!“ Začal bušit do volantu v pravidelném rytmu salsy. „José Alberto. El Canario.“

Nebylo mu zřejmě víc než jednadvacet, ale už přišel o panictví a neznal žádné překážky. Byl odvážný, i když možná trochu lehkomyslný, ale to bylo právě teď zapotřebí. Luis už s ním pracoval.

Vyjeli z Bronxu na sever. Projížděli čtvrtěmi, kde v životě nebyli, kde se domy ukrývaly za vysokými ploty a u jejich bran postávali strážci. Když projížděli kolem, Luise napadlo, že kdyby dobře odváděl svou práci a chodily mu dobré karty, možná by jednou mohl takový dům mít.

Pečlivě si mapovali trasu. Vraceli se, vrývali si do paměti semafory, odbočky. Při úniku musí být schopni trasu rychle projet.

Začalo to už dávno, pomyslel si Luis. Byli v tom bratranci, bratři, celé rodiny. Všichni složili tutéž přísahu. Fraternidad. Kdyby při práci zemřel, budiž. Byl to životní úvazek. Bez ohledu na délku života.

Vjeli do temné ulice a zastavili u velkého domu. Vypnuli světla. Dole u vody někdo věnčil psa. Čekali, dokud jim ten člověk nezmizí z dohledu. Netrpělivě při tom sledovali hodinky. „Tak dělej, hermano,“ bušil Tomáš do volantu. „Je nejvyšší čas.“

Luis otevřel brašnu, kterou měl pod nohama. Jeho šéf mu řekl zcela přesně, co má udělat. Luisovi to bylo celkem jedno. V životě toho člověka neviděl. Neznamenal pro něj ani jméno. Šéf mu jen řekl, že může uškodit té rodině – a víc vědět nepotřeboval.

To stačilo.

Pokud šlo o práci, detaily Luise nikdy moc nezajímaly. Když vystupoval z auta před tím honosným, dobře osvětleným domem a odjišťoval automatickou pistoli TEC-9 s jedním náhradním zásobníkem, tanulo mu na mysli jediné slovo.

Maricón.

9

Kate se rozhodla zůstat přes noc v domě. Matka byla rozrušená a zavřela se ve svém pokoji. Emily s Justinem byli zjevně otřeseni. Kate se ze všech sil snažila je uklidnit. Otec je přece ještě nikdy nenechal na holičkách, ne? Tentokrát si však nebyla jistá, jestli je přesvědčila. Kolem deváté si Em zapnula svůj iPod a Justin se vrátil k videohrám. Kate sešla dolů.

V pracovně se svítilo. Byl tam její otec a s časopisem na klíně sledoval na obrazovce velké plazmové televize CNN.

Kate tiše zaklepala a otec zdvihl oči.

„Je vhodná doba, abychom si promluvili o příspěvku na můj nájem?“ Stála ve dveřích a snažila se vykouzlit úsměv.

To přimělo jejího otce, aby se také usmál. „Pokud jde o tebe, tak je vždycky vhodná doba, holčičko.“ Ztlumil televizi. „Nezapomínáš si píchat?“

„Ne,“ přikývla Kate a obrátila oči v sloup, „nezapomínám si píchat, tati. Pracuju na lékařské fakultě. A navíc bydlím s doktorem. Je mi třiadvacet.“

„Jistě, jistě…“ Její otec vzdychl. „Já tě slyším, to já jen tak ze zvyku.“

Kate se schoulila vedle něj na gauč. Chvíli se vyhýbali nevyhnutelnému. Zeptal se jí na Grega. Jak to jde v ordinaci. „S tou leuskopií.“

„Leukoskopií, tati. A říká se tomu laboratoř, ne ordinace. A jednou budeš hrdý na mě i na mou práci. Jen se nikdy nenaučíš to vyslovit.“

Znovu se zasmál a odložil časopis stranou. „Já jsem na tebe hrdý pořád, Kate.“

Kate se rozhlédla po místnosti. Bylo tu plno fotografií ze společných cest. Na stěně visela indiánská maska, kterou si přivezli z lyžování ve Vancouveru. Byl tu africký košík z Botswany, kde byli na safari. V pracovně naplněné příjemnými vzpomínkami jí bylo vždycky dobře. Ale všechny ty vzpomínky jí teď připadaly ohrožené.

Kate se mu podívala do očí. „Ty bys mi to řekl, tati, viď?“

„Co bych ti řekl, miláčku?“

Zaváhala. „Já nevím. Kdybys opravdu udělal něco špatného.“

„Už jsem ti to řekl, Kate. Mel si myslí, že máme celkem slušné vyhlídky. Tvrdí, že podle ustanovení o RICO –“

„Já nemyslím po právní stránce, tati. Myslím, kdybys opravdu udělal něco špatného. Něco, o čem bychom měli vědět.“

Přisunul se k ní. „Na co se mě vlastně ptáš, Kate?“

„Já přesně nevím.“ Slova se jí zadrhávala v krku. „Kdybys věděl…“

Přikývl, upřel na ni pohled a sepnul ruce. Neodpověděl.

„Protože pro mě je důležité, kdo jsi, tati. Tohle všechno, ty naše cesty, to, jak pořád mluvíme o rodině – to pro mě nejsou jen slova a fotky a vzpomínky. Zrovna teď všichni potřebujeme v něco věřit, abychom to překonali, a já jsem se rozhodla věřit v tebe. Protože v tebe jsem věřila vždycky.“ Kate zavrtěla hlavou. „A teď se mi zrovna nechce hledat si někoho jiného.“

Ben se usmál. „To ani nemusíš, holčičko.“

„Já můžu povzbudit i mámu,“ řekla Kate se zábleskem v očích, „a připomenout Emily a Justinovi, žes nás nikdy nezklamal – protože je to pravda! Ale nejdřív ze všeho musím vědět, že člověk, který dneska večer prošel těmihle dveřmi, ten, který se jimi zítra vydá bojovat – a já vím, že bojovat budeš – je tentýž člověk, kterého jsem znala celý život. Ten, o kterém jsem si myslela, že ho znám.“

Její otec se na ni podíval, vzal ji za ruku a promnul ji, jak to dělával, když byla nemocná.

„Já jsem ten člověk, holčičko.“

Kate se zamžily oči. Přikývla.

„Pojď sem…“ Přitáhl si ji a Kate si o něj opřela hlavu. Tenhle pocit měla v jeho náručí vždycky. Zvláštní pocit bezpečí. Na hony vzdálený jakékoli újmě. Otřela si z tváře slzy a vzhlédla k němu.

„Praní špinavých peněz, spiknutí…“ Zavrtěla hlavou. „To mi k tobě nesedí, tati.“

Smutně přikývl. „Promiň. Já vím.“

„Takhle daňový podvodník.“ Kate pokrčila rameny. „Nebo zloděj šperků. To by bylo něco jiného.“

Její otec se usmál. „Příště se budu víc snažit.“

A najednou už se nedokázala dál ovládat. Stiskla mu ruku a ucítila, jak jí po tvářích stékají proudy slz – připadala si hloupě, jako malá holka, ale nemohla s tím nic dělat. Bolelo ji to. Její otec se vždycky tak ovládal, všechno bylo dopředu tak jasné – a najednou si připadala bezmocná a věděla, že se jim změní život. Ať se otec snaží, jak chce, tohle všechno zmizí. Jenže ono to nezmizí. Bude se jim to stále vracet. To je na tom nejhorší.

„Víš, mluví o patnácti až dvaceti letech,“ řekl tiše. „Ve federální věznici. Tam není žádná plazmová televize. Ty se zatím vdáš. Budeš mít děti. Až mě pustí, možná už budou tak staré, jako je teď Em…“

„Udělej, co musíš, tati,“ řekla Kate a přitiskla se k němu ještě víc. „My budeme stát za tebou, za všech okolností.“

Ozvalo se šoupání nohou. Dovnitř nahlédla Sharon. Byla v županu a nesla si šálek čaje. Bezvýrazně se podívala na Bena. „Já jdu do postele.“

Zvenčí k nim dolehlo otvírání dveří auta. Po příjezdové cestě se blížily kroky.

„Kdo to je?“ otočila se Katina matka.

Její otec vydechl. „Zřejmě někdo z New York Times.“

A náhle se okna roztříštila palbou.

10

Byla to ohlušující palba. Všude se tříštilo sklo, kulky jim hvízdaly nad hlavami a blýskaly nocí. Raab zalehl Kate. Sharon zůstala na okamžik ochromeně stát, dokud nenatáhl ruku, nestrhl ji za župan na podlahu a nepřitiskl se k nim oběma.

„Zůstaň ležet! Zůstaň ležet!“

„Panebože, Bene, co se to děje?“

Ten rachot byl příšerný – rval uši. Kulky se odrážely od stěn, provrtávaly skříně. Velké palladiovské okno zmizelo. Domem se rozléhalo vřeštění alarmu. Všichni ječeli s tvářemi přitisknutými k podlaze. Hluk byl tak úděsný a připadal jim tak blízko, jako by byl jeho zdroj přímo nad nimi. V Kate vyvolával strašlivý pocit, že se střelec dostal do pracovny.

Byla si jistá, že zemře.

Pak náhle zaslechla hlasy. Řev. Všechny najednou je ochromila stejná myšlenka:

Děti. Nahoře.

Katin otec se trochu nadzdvihl a zařval, aby přehlušil ten rachot: „Em, Justine, nechoďte dolů! Lehněte si na podlahu!“

Palba neutichala. Trvala ještě tak dvacet, třicet vteřin, ale Kate to připadalo jako věčnost. Zakrývala si uši rukama a srdce jí neovladatelně bušilo.

„Držte se, držte se,“ opakoval Katin otec a kryl je vlastním tělem. Kate slyšela výkřiky a pláč. Ani nevěděla, jestli své vlastní. Okno bylo otevřené. Kulky stále létaly všemi směry. Kate se jen modlila: Ať je to kdokoliv a chce cokoliv, Bože, prosím tě, jen ať se nedostane dovnitř.

A pak nastalo ticho. Stejně rychle, jako to všechno začalo.

Kate slyšela vzdalující se kroky, startující motor a odjíždějící auto.

Ještě dlouho se tiskli k podlaze. Byli příliš vystrašení, než aby jen vzhlédli. To ticho bylo stejně děsivé jako ten útok. Sharon naříkala. Kate nebyla mocná slova. Do vřískání alarmu se někde velice blízko ozývalo hlasité pravidelné bušení.

Kate si postupně, téměř radostně uvědomila, že je to zvuk jejího vlastního srdce.

„Jsou pryč. Jsou pryč,“ vydechl konečně její otec a odvalil se od nich. „Sharon, Kate, jak jste na tom?“

„Snad dobře,“ zahuhlala Katina matka. Kate jen pokývla hlavou. Nemohla tomu uvěřit. Všude byly díry po kulkách. Podlahu pokrývalo roztříštěné sklo. Vypadalo to tam jako na bojišti.

„Panebože, Bene, co to bylo?“

Pak zaslechli na schodech blížící se hlasy. „Mami… tati…?“

Justin a Emily. Vběhli do pracovny. „Díky bohu…“

Sharon doslova nadskočila, objala je a zasypala polibky. Pak objala a zlíbala i Kate. Všichni plakali, vzlykali a úlevně se objímali. „Díky bohu, že se ti nic nestalo.“

Panika začala zvolna ustupovat a vystřídalo ji strašlivé vědomí toho, co se stalo. Sharon se rozhlédla po zničeném, kdysi krásném domově. Všechno bylo v troskách. Měli štěstí, že to přežili.

Její oči zabloudily k manželovi. Už v nich nebyla hrůza. Vystřídalo ji něco jiného – obvinění.

„Co jsi nám to proboha udělal, Bene?“

11

„Účelem této schůzky je,“ – James Nardozzi, právník z ministerstva, se soustředěně zahleděl přes stůl na Mela – „abyste vy a váš klient plně pochopili vážnost obvinění, jimž čelí. A abyste se rozhodli, co bude v jeho nejlepším zájmu. A v nejlepším zájmu jeho rodiny.“

Zasedací místnost v právníkově kanceláři na Foley Square na dolním Manhattanu byla úzká, měla prosklenou čelní stěnu a na bílých zdech visely fotografie George W. Bushe a generálního prokurátora. Proti Melovi s Raabem seděli Booth a Ruiz. Na vzdáleném konci stolu všechno zaznamenávala stenografka, která vypadala jako upjatá učitelka. Raabovu rodinu izolovali v uzavřeném domě střeženém FBI.

„Pan Raab si v první řadě myslí, že neudělal nic špatného,“ pospíšil si s odpovědí Mel.

„Nic špatného?“ svraštil čelo právník, jako by se přeslechl.

„Ano. Odmítá, že by se vědomě účastnil nějakého praní špinavých peněz nebo podvodu na americké vládě. Nikdy se netajil žádnými penězi, které vydělal na svých transakcích. Dokonce z nich zavčas platí daně. Všechny obchody uzavřené mezi panem Kornreichem a panem Concergou proběhly bez souhlasu mého klienta.“

Zvláštní agent Booth se na Mela překvapeně podíval. „Váš klient odmítá přiznat, že by věděl, že Paz Export Enterprises je společností založenou za účelem příjmu pozměněného zboží určeného k praní špinavých peněz pro drogový kartel Mercadovy rodiny? A že zprostředkováním kontaktu Pazu s Argot Manufacturing těmto zločinům napomohl?“

Raab nervózně hleděl na Boothe a Ruize. Mel na něj kývl. „Ano.“

Právník netrpělivě vzdychl, jako by to považoval za ztrátu času.

„Můj klient připouští,“ vysvětloval Mel, „že se choval pošetile, pokud ne trochu pochybně, když nepojal podezření, že za pravidelným a celkově lukrativním příjmem z obchodu s panem Concergou něco vězí. Jenže pouhé přijetí odměny nezakládá vědomí, kdo je konečným spotřebitelem nebo k čemu bude použit výsledný produkt.“

Zvláštní agent Booth se chvilku škrábal na hlavě a trpělivě přikyvoval. „Jak tu vysvětlil pan Nardozzi, pane Raabe, my se jen snažíme poskytnout vám příležitost udržet rodinu pohromadě – než se k tomu postavíme jinak.“

„Ustanovení o RICO výslovně uvádějí,“ řekl Mel, „že podezřelý musí záměrně a vědomě osnovat

„Pane Kipsteine,“ přerušil agent Ruiz Raabova právníka uprostřed věty, „my ta ustanovení známe. Člověk, jehož jsme vašemu klientovi včera představili, je zvláštní agent FBI. Agent Esposito se sám identifikoval jako obchodní známý Luise Trujilla. Váš klient mu nabídl obchod, který by se uskutečnil stejným způsobem, jakým asistoval u přeměny zlata pro Paz. To je praní špinavých peněz, pane Kipsteine. A spiknutí za účelem spáchání podvodu.“

„Vy jste mého klienta křivě obvinili,“ kontroval rychle Mel. „Nařkli jste ho z nezákonného jednání. Ohrozili jste jeho život i život jeho rodiny. To je podjatost. A víc než podjatost. Podle mě byl můj klient bezohledně vystaven v nebezpečí!“

Booth se zaklonil. „K tomu vám můžu říct jen tolik, že máte zřejmě poněkud zamžený pohled, pane.“ Ve tváři měl výraz hráče pokeru, který drží vítěznou kartu.

Booth pokývl Ruizovi, který sáhl do své složky a vytáhl audiokazetu. „Máme nahraný jeho hlas, pane Kipsteine. Váš klient navštívil v posledních osmi letech šestkrát Kolumbii. Chcete, abych vám přehrál, co říkal?“ Přistrčil mu kazetu přes stůl. „Nebo můžeme přistoupit k tomu, kvůli čemu jsme se tu dnes sešli, tedy k záchraně života vašeho klienta?“

„Poslužte si,“ odtušil Mel Kipstein.

Agent pokrčil rameny a sáhl po magnetofonu.

Raab položil ruku na předloktí svého právníka. „Mele…“

Právník se na něj podíval.

Raab vždycky věděl, že k tomu jednoho dne dojde. I když dennodenně předstíral, že ne. Že to takhle zůstane navždy.

Odhalili jeho vztah k Argotu, věděli o penězích, které dostával. Měli nahraný jeho hlas. Podle ustanovení o RICO už museli jen specifikovat, o jaký druh vydírání šlo. K obvinění stačila pouhá skutečnost, že o takové činnosti věděl. Mohli ho uvěznit na dvacet let.

Věděl to. Vždycky to věděl. Jen nebyl připravený na takovou vnitřní prázdnotu. Nebyl připravený, že to bude tak bolet.

„Co ode mě vlastně chcete?“ zeptal se sklesle.

„Vy víte, co od vás chceme, pane Raabe,“ odpověděl Booth. „Chceme, abyste svědčil. Chceme Trujilla. Chceme vašeho přítele. Řekněte nám všechno, co víte o Pazu a Argotu. Uvidíme, jak si s tím poradí pan Nardozzi.“

Velice věcně Raabovi vysvětlili, jak mu zabaví majetek. Dům. Bankovní konta. Auta. Chtěli, aby svědčil proti všem – včetně svého přítele – jinak ho nechají zavřít.

„Jistě, pokud by vás to obtěžovalo, neuděláme vůbec nic,“ pokrčil rameny Ruiz a škodolibě se usmál. „Zůstaňte si na ulici. Necháme vás osudu. Řekněte mi, pane Raabe, po tom, co se stalo včera večer, jak dlouho byste asi vydržel?“

Raab se odsunul od stolu. „Vždyť já jsem jen nakupoval zlato!“ Podíval se na ně. „Nic jsem neukradl. Nikomu jsem neublížil. Seznámil jsem dva lidi. Udělal jsem jen to, co by udělaly tisíce jiných lidí.“

„Podívejte se,“ řekl Mel s přídechem zoufalství v hlase, „můj klient je váženým členem obchodní a společenské komunity. Nikdy nebyl zapleten do žádného zločinu. I kdyby jeho jednání nechtěně napomohlo spáchání zločinu, jsou vaše obvinění přinejmenším přehnaná. Nemá žádnou informaci, o kterou vám jde. On ani není ten, o koho vám jde. To snad o něčem svědčí.“

„To skutečně o něčem svědčí, pane Kipsteine,“ odpověděl agent Booth. „Vysvětluje to, proč mluvíme s vámi, pane Raabe, a ne s Haroldem Kornreichem.“

Raab se na něj podíval a dotkl se Melova ramena. Tohle je konec. Náhle viděl, jak na něj dopadají všechny důsledky jako trámy bortícího se domu.

„Vy mi rvete srdce,“ zahleděl se na Boothe. „Ničíte mi život, rodinu.“

Agent FBI si přehodil nohu přes nohu a podíval se na Raaba. „Upřímně, pane Raabe, vzhledem k tomu včerejšímu večeru bych řekl, že máte i větší starosti.“

12

„Mluvíme tu o vaší vlastní bezpečnosti,“ vložil se do hovoru agent Ruiz.

„O mé bezpečnosti…“ Raab náhle zbledl při vzpomínce na události předchozího večera.

„Ano, a o bezpečnosti vaší rodiny, pane Raabe,“ přikývl agent.

„Myslím, že je čas, abychom si pár věcí ujasnili.“ Booth otevřel složku. „V současné době probíhá válka, pane Raabe. Válka kolumbijských drogových kartelů. Těch, které operují u nás, a těch, které působí v Jižní Americe. Slyšel jste o Oscaru Mercadovi –“

„Jistěže jsem slyšel o Oscaru Mercadovi.“ Raab zbledl. Všichni zbledli.

Ruiz posunul přes stůl černobílou fotografii. Strohý otrlý obličej, dlouhé vlasy, kruté chladné oči, hustá kozí bradka. Všem se vybavili zavraždění soudci a nepohodlné rodiny.

„Předpokládá se, že Mercado se už několik let skrývá ve Spojených státech nebo v Mexiku,“ začal vysvětlovat agent Booth. „To nikdo neví. Lidé, s nimiž jste obchodoval, patří k finanční sekci jeho organizace. Jsou to chladnokrevní zabijáci, pane Raabe, a za cenu smrti chrání všechno, co považují za své. V posledních několika letech organizací otřásla zběhnutí několika klíčových osob. Zemřel patriarcha celé rodiny. Zuří válka o moc. Oni nedopustí, aby nějaký židovský intelektuál, obchodník, který léta žil na vysoké noze z jejich zisků, rozložil zbytek organizace v soudním procesu.“

„Viděl jste, co ti lidé dokážou,“ přidal se Ruiz. „Oni nejdou jen po vás jako v těch mafiánských filmech. Tohle je fraternidad, pane Raabe. Mercadovo bratrstvo. Zabijí vám rodinu. Vaši ženu, vaše úžasné děti. Zabijí i psa, který štěká. Slyšel jste ve zprávách o té rodině, kterou minulý měsíc vyvraždili v Bensonhurstu? Půlročnímu dítěti v dětské židličce prostřelili hlavu. Jste na to připravený? A je na to připravená vaše žena? Vaše děti? Dovolte mi otázku, pane Raabe. Jste připravený na to, že se až do konce života v klidu nevyspíte?“

Raab se otočil k Melovi. Cítil hlubokou niternou bolest. „S tím dokážeme bojovat, ne? Riskneme to u soudu.“

Booth promluvil ještě naléhavěji. „Vy nás asi neslyšíte, pane Raabe. Jste v nebezpečí. Celá vaše rodina je v nebezpečí. Už jen kvůli tomu, že jste tady.“

„A i kdybyste se rozhodl s tím bojovat,“ dodal Ruiz, „oni si nikdy nebudou doopravdy jistí, co byste mohl prozradit, viďte, pane Raabe? Jste ochotný to riskovat?“

Bolest v Raabově nitru zesílila. Zároveň se ho zmocnila nevolnost.

„Vy jste s nimi spjatý, pane Raabe,“ poučil ho hispánský agent. „Udivuje mě, že jste si to neuvědomil, když jste se proháněl po městě v tom svém nádherném ferrari.“

Raab měl pocit, že jeho vnitřnosti klouzají dolů po útesu. Byl vyřízený. Nemělo význam dál vzdorovat. Musel podlehnout. Nedokázal zastavit tu řítící se kouli. Nedokázal jí uhnout. Dvacet let života pryč…

Zoufale se podíval na Mela.

„Musíš zabezpečit svou rodinu, Bene,“ poradil mu právník a stiskl mu paži.

Raab zavřel oči a bolestně vydechl. „Dám vám Concergu,“ řekl, když je znovu otevřel. „Trujilla taky. Ale musíte ochránit mou rodinu.“

Booth přikývl a vítězně se podíval na Ruize a na právníka.

„Výměnou za vaše svědectví,“ řekl Nardozzi, „vám zařídíme ochrannou vazbu a přestěhujeme vás i s rodinou do bezpečí. Budete postupně dostávat určité procento vašich aktiv, abyste mohli žít způsobem nikoli nepodobným tomu dosavadnímu. To bude trvat tak deset měsíců – až do procesu. Potom vy i s rodinou prostě zmizíte.“

„Zmizíme?“ zahleděl se na něj Raab. „Myslíte jako v programu ochrany svědků? Ale to je pro mafiány, zločince…“

„Program organizace WITSEC zahrnuje všechny možné lidi,“ opravil ho Booth. „Jediné, co mají společné, je strach z pomsty za jejich svědectví. Budete tam v bezpečí. A co je ještě důležitější, v bezpečí bude i vaše rodina. Pokud budete dodržovat určitá pravidla, nemůže dojít k prozrazení. Můžete si dokonce vybrat, ve které části země budete chtít žít.“

„Je to vaše jediná možnost, pane Raabe,“ naléhal Ruiz. „Ve vězení nebo na ulici nemá váš život cenu nikláku, ať už budete vzdorovat svým obviněním nebo ne. Tuhle jámu jste si sám vykopal toho dne, kdy jste se s těmi lidmi zapletl. Od té doby jen přehazujete hlínu.“

Jak se s tímhle vypořádáme? napadlo Raaba. Agentova slova ho zasáhla jako střely s dutou špičkou. Co Sharon a děti? Úplně se jim změní život. Všechno, co znali, na co spoléhali, je pryč. Co jim asi řekne, aby to pochopili?

„Kdy?“ zeptal se Raab. V hlase měl porážku a v očích matný lesk. „Kdy to všechno začne?“

Nardozzi vytáhl nějaké papíry a přistrčil je Raabovi přes stůl. Na úředně vyhlížejícím listě stálo: Ministerstvo spravedlnosti Spojených států. Formulář 5-K. Souhlas spolupracujícího svědka.“ Otevřel pero.

„Dneska, pane Raabe. Hned jak to podepíšete.“

13

Všichni se sešli v domě. Kate a Sharon stříhaly 1 Ji v kuchyni hortenzie, aby si zklidnily rozjitřené nervy, když na příjezdovou cestu odbočil tmavomodrý sedan doprovázený černým džípem.

Ben volal před hodinou. Řekl jim, že s nimi musí probrat něco důležitého. Nezmínil se o tom, jak proběhla schůzka s FBI. Celý den se z domu nikdo nevzdálil. Děti nešly do školy. Kolem domu neustále postávali policisté a agenti FBI.

Ze sedanu vystoupil muž v obleku a žena v kostýmu a za nimi Raab. Džíp zablokoval příjezdovou cestu.

„Já z toho nemám dobrý pocit.“ Sharon odložila nůžky.

Kate přikývla a zadržela dech. Tentokrát z toho neměla dobrý pocit ani ona.

Její otec vešel do domu celý pobledlý a odložil si kabát. Nepřesvědčivě mrkl na Kate a potom pevně objal Sharon.

„Co je to za lidi, Bene?“

Jenom pokrčil rameny. „Musíme společně probrat pár věcí, Sharon.“

Usadili se kolem jídelního stolu, což nikterak nepřispělo k obecnému uvolnění, protože v jídelně nikdy nesedávali. Ben poprosil o sklenici vody. Sotva se dokázal podívat někomu z nich do očí. Ještě předchozího dne plánovali Eminy přijímačky a společnou zimní dovolenou. Kate doma nikdy necítila takové napětí.

Sharon se na něj znepokojeně podívala. „Bene, myslím, že nás všechny tak trochu děsíš.“

Přikývl. „Je tu něco, co jsem s vámi včera večer neprobral,“ řekl. „Do kanceláře za mnou přišel ještě někdo jiný, koho jsem také představil Haroldovi. Někdo, kdo požadoval totéž jako ten člověk z Pazu, o kterém jsem vám řekl. Proměnit nějaké peníze ve zlato. Dostat ho ze země…“

Sharon zavrtěla hlavou. „Kdo?“

Pokrčil rameny. „Já nevím. A stejně na tom nezáleží. Možná mi navrhl nějaké věci, na které jsem neměl přistoupit.“ Napil se vody. „Zřejmě si nahráli něco, co jsem řekl.“

Nahráli…?“ V Sharoniných očích se zračil údiv. „Co si nahráli?“

„Já nevím…“ Díval se prázdně před sebe a stále se vyhýbal jejich pohledům. „Nic moc konkrétního. Ale zřejmě jde o něco, co společně s odměnami, které jsem dostal, značně komplikuje situaci. A ta vypadá dost zle.“

„Zle…?“ Sharon byla stále vyděšenější. Kate také. Vždyť po nich včera stříleli! Už samotná skutečnost, že ho nahrávali, byla šílená.

„Co to povídáš, Bene?“

Odkašlal si. „Ten druhý člověk…“ Konečně vzhlédl. Byl celý sinalý, „… byl z FBI.“

Mělo to stejný účinek, jako by doprostřed jídelny spadlo něco těžkého.

Zprvu všichni zaraženě mlčeli.

„Panebože, Bene, cos to udělal?“

V tichém přerývaném monologu se před nimi začal odhalovat. Řekl jim, že všechny peníze za posledních několik let – peníze na dům, na jejich cestování, na auta – byly špinavé. Byly to peníze z drog. Věděl o tom, a přesto v těch obchodech pokračoval. Zabředal do toho stále hlouběji. Už nemohl ven. A teď ho mají. Mají nahrávku, na níž nabízí stejný obchod tajnému agentovi. Vědí o penězích, které dostával, vědí o tom, že zprostředkoval spojení obou stran.

Kate nevěřila vlastním uším. Jejího otce zavřou do vězení.

„S tím se přece dá bojovat, ne?“ řekla její matka. „Mel je přece dobrý právník. Moje přítelkyně z klubu, Maryanne, zná někoho, kdo obhajoval lidi obviněné z podvodů s cennými papíry. Myslím ty lidi z Logotechu. Dosáhl pro ně dohody.“

„Ne, s tímhle se bojovat nedá, Sharon,“ zavrtěl Ben hlavou. „Tohle není podvod s cennými papíry. Oni mě mají v hrsti. Musel jsem uzavřít dohodu. Možná půjdu i na čas do vězení.“

„Do vězení!“

Přikývl. „Pak budu muset svědčit. A to není všechno. To zdaleka není všechno.“

„Není?“ Sharon vstala. Stále na sobě měla zástěru. „Jak jinak tě ještě můžou potrestat, Bene? Vždyť nás málem zabili! Můj manžel mi právě řekl, že půjde do vězení. Co ještě…! Přiznáš se. Zaplatíš pokutu. Vrátíš, cos neoprávněně získal. Co ještě od tebe ti lidé chtějí. Bene – tvůj život…?“

Raab vyskočil. „Ty to nechápeš, Sharon.“ Přešel k oknu. „Tady nejde o špatný obchod na burze. Tohle jsou Kolumbijci, Sharon! Můžu jim uškodit. Vidělas, co udělali včera večer. Jsou to zlí lidé. Vrazi! Oni nedopustí, abych se dostavil k soudu.“

Zatáhl závěsy. Na začátku příjezdové cesty se dva agenti opírali o džíp. U brány blokoval vjezd policejní vůz. „Tihle lidé, Sharon… tu nejsou proto, aby mě odvezli domů. Jsou to federální agenti. Jsou tu, aby nás chránili. Kvůli tomu, co ode mě ti parchanti chtějí.“ Oči se mu zalily slzami a ztrápený hlas mu přeskočil výš.

„Chtějí můj život!“

14

Sharon se zabořila do křesla. Měla skelný, nechápavý pohled. V místnosti se rozhostilo tíživé ticho.

Kate se podívala na otce. Náhle jí připadal jiný. Teď to viděla. Už nic neskrýval. On to věděl. Věděl to každý večer, když přišel domů. Věděl to na každé té nádherné společné dovolené. Věděl to i včera, když ji objímal a sliboval jí, že do vězení nikdy nepůjde…

Lhal.

Věděl to.

„Co to povídáš, tati?“ vykulil Justin oči. „Ti lidé tě chtějí zabít?“

„Vždyť jsi to viděl, Juste. Viděls to včera večer. Můžu odhalit část jejich organizace. Můžu proti nim svědčit u soudu. Jsou to nebezpeční lidé, synku.“ Znovu se posadil. „FBI si myslí, že už se nemůžeme vrátit k normálnímu životu.“

„My…?“ vyskočila Emily. Zjevně se snažila to pochopit. „Myslíš nás všechny? My všichni jsme v ohrožení?“

„Vidělas, co se stalo včera večer, miláčku. To přece nikdo z nás nemůže riskovat.“

„A tou nemožností návratu k normálnímu životu myslíš co, tati? Že nás ty stráže budou nějaký čas doprovázet do školy? Nebo do města? Že budeme v podstatě jako vězni…?“

„Ne, to tím nemyslím,“ zavrtěl Raab hlavou. „Bojím se, že to bude ještě horší, Em.“

Nastala odmlka, jako by střechou otřáslo zemětřesení a všichni čekali, kdy spadne. Jenže tady nešlo o střechu, ale o jejich životy, jimž hrozilo zhroucení. Všichni na něj zírali a snažili se odhadnout, co měl na mysli.

„My se budeme muset odstěhovat, Bene, viď?“ vysoukala ze sebe Sharon.

Nebyla to ani otázka. Oči se jí zalily slzami. „Budeme se muset skrývat jako zločinci. Proto jsou tam venku ti lidé, viď, Bene? Aby nás odvezli z domova.“

Katin otec si skousl rty a přikývl. „Myslím, že ano, Shar.“

Teď už jí po tvářích stékaly proudy slz.

„Kam nás odvezou, tati?“ vykřikla Em zoufale. „Myslíš někam tady do okolí? Jako že budeme chodit do jiné školy?“ Život se jí náhle začal rozpadat. Škola, přátelé, squash. Všechno, co znala.

„To bych neřekl, Em. A obávám se, že nebudeš moct nikomu říct, kde jsi.“

„Odstěhovat se!“ Obrátila se na matku a potom na Kate. Čekala, že to někdo prohlásí za vtip. „Kdy?“

„Brzy.“ Její otec pokrčil rameny. „Zítra, pozítří…“

„Ale to je šílený!“ vykřikla Emily. „Panebože!“

Bylo to, jako by přišel domů a řekl jim, že všichni lidé, které znali, všechno, co dělali, bylo nějakou strašlivou náhodou vymazáno. Až na to, že spíš byli vymazáni oni sami. Všichni jejich známí. Jejich minulost. Celé jejich dosavadní životy.

Všechno zůstalo za nimi.

„Já nikam nepojedu!“ zaječela Emily. „Zůstanu tady. Jeď si tyl Ty jsi to způsobil. Cos nám to sakra udělal, tati…?“

Vyběhla z jídelny a ze schodiště k nim dolehlo její dupání. Vzápětí se ozvalo prásknutí dveří.

„Má pravdu.“ Kate se podívala na otce. „Cos to udělal, tati?“

Jedna věc byla vidět ho takhle. Ne toho silného uctívaného člověka, za jakého ho vždycky považovala, ale jako někoho, kdo je slabý a zdeptaný. S tím by se i vypořádala. Někteří chlapi podvedou manželku nebo ztratí vliv nebo kradou v práci… Někteří jdou dokonce do vězení.

Ale tohle… Vždyť je všechny vystavil nebezpečí. Udělal z nich terče. Je všechny, které údajně miloval. Kate tomu nemohla uvěřit. Rodina se jí rozpadala před očima.

„A co Ruthie, Bene?“ podívala se na něj Sharon skelným pohledem. Její matka. „Nemůžeme ji jen tak opustit. Není na tom moc dobře.“

Raab jen bezmocně pokrčil rameny. „Je mi líto, Shar…“

„Já to nechápu,“ řekl Justin. „Proč tu nemůžeme zůstat bydlet? Můžou nás jenom chránit. Tohle je náš dům.“

„Náš dům…,“ vydechl jeho otec. „Ten už nám dlouho patřit nebude. Úřady nám ho zabaví. Mě možná až do zahájení procesu uvězní. Oni si myslí, že dosáhnou zmírnění mého trestu. A pak za vámi zase přijedu –“

„Přijedeš…?“ vzdychla Katina matka. Oči se jí rozšířily a objevil se v nich rozechvělý, ale nemilosrdný třpyt. „A kam za námi přijedeš, Bene?“

Zavrtěl hlavou. Měl bezvýrazný obličej. „To nevím, Shar.“

15

Emily nahoře běsnila. Kate se ze všech sil snažila ji uklidnit. Její sestra ležela s roztaženýma rukama i nohama na posteli a v slzách bušila pěstmi do matrace.

Měla své turnaje, svého trenéra, své místo na žebříčku. V tomhle roce slavili všichni její přátelé sladkých šestnáct. Příští sobotu měla dělat přijímačky.

„Tohle je náš domov, Kate. Copak se můžeme jen tak vytrhnout z kořenů a odejít?“

„Já vím, Em…“

Kate si lehla vedle ní a sestersky ji objala, jako když v útlém dětství poslouchaly svou oblíbenou hudbu. Em měla modře vymalovaný strop s fosforeskujícími hvězdami, které po zhasnutí svítily.

Kate se na ně podívala. „Vzpomínáš si, jak jsme ještě bydleli ve starém domě a nebyli jsme bohatí? Ten rok jsme nikam nejeli a táta si prožíval těžké období. Já byla na střední škole, ale tys byla na Tamblinu. On tě tam udržel, Em, i když to pro něj bylo těžké. Držel tě tam, abys mohla dál hrát squash.“

„To ho neomlouvá, Kate,“ podívala se na ni Emily a otřela si slzy. „To není omluva pro to, co udělal. Pro to, že se musíme odstěhovat. A co máme říct lidem? Náš táta je drogový dealer. A je ve vězení. Musíme se na pár let odstěhovat. Uvidíme se na univerzitě. Tohle je náš život, Kate…“

„A tohle nám ho nevymaže, Em… Já vím. Jde o to, že…“

Em se posadila a podívala se na ni. „O co, Kate?“

„Máš pravdu.“ Kate jí stiskla ruku. „To ho neomlouvá.“

Justin seděl u počítače a s nohama na stole se zakláněl v židli, jako by byl v transu ze své videohry. Kate se ho zeptala, jak se cítí. Bezvýrazně se na ni podíval a jako obvykle zamumlal: „V pohodě.“

Sešla dolů do svého někdejšího pokoje na konci chodby.

Udržovali ho ve stavu, v jakém byl, když v něm bydlela. O víkendech a o prázdninách v něm občas přespala. Podívala se na červené police na knihy, kde bylo stále dost jejích učebnic a desek s poznámkami. Stěny byly polepené starými plakáty. Bono z U2, Brandi Chastainová – a její slavná fotbalová fotografie, jak klečí, když Spojené státy vyhrály olympiádu. Kate se Brandi vždycky líbila víc než Mia Hammová. Leonardo DiCaprio a boulař Jeremy Bloom. Z návratů do svého pokojíčku měla vždycky příjemný pocit.

Dnes večer však ne. Em měla pravdu. To ho neomlouvalo.

Kate se svalila na postel a vytáhla mobil. Navolila si rychlé vytáčení a podívala se na čas. Potřebovala si s někým promluvit. Bohudík to vzal.

„Gregu?“

Potkali se v Beth Shalom, sefardské synagoze, kam chodila její rodina. Při kiduši na Roš ha-šana zamířil přímo k ní. Všimla si ho přes celou synagogu.

Greg byl skvělý. Byl to takový Věčný žid z Mexiko City. Tady rodinu neměl. Když se seznámili, studoval poslední ročník medicíny na Kolumbijské univerzitě. Teď pracoval druhým rokem jako rezident na dětské ortopedii. Byl vysoký a štíhlý a hustou kšticí hnědých vlasů jí trochu připomínal Ashtona Kutchera. Poslední rok spolu prakticky bydleli v jejím bytě na Lower East Side.

Teď, když už šlo o vážnou známost, vyvstala velká otázka, kde nakonec pracovně zakotví. Co by bylo, kdyby musel odjet z New Yorku?

„Kate! Bože, já už měl vážně strach. Nechávalas mi takové záhadné vzkazy. Děje se tam u vás něco?“

„Ano,“ odpověděla Kate, která zadržovala slzy. „Hodně se toho děje, Gregu.“

„Jde o Bena? Řekni mi, co se stalo? Je mu něco? Mohl bych nějak pomoct?“

„Ne, nejde o zdravotní problémy, Gregu. Teď to nechci rozebírat. Brzy ti o tom řeknu. Jenom potřebuju něco vědět.“

„Co, pejsánku?“ Tak jí říkal. Zjevně o ni měl velikou starost. Slyšela to z jeho hlasu.

Kate popotáhla a zeptala se: „Miluješ mě, Gregu?“

Nastala odmlka. Věděla, že ho překvapí. Jako nějaké hloupé dítě. „Vím, že si to říkáme pořád, ale teď je to pro mě důležité. Prostě to potřebuju slyšet, Gregu…“

„Jistěže tě miluju, Kate. To přece víš.“

„Vím,“ řekla Kate. „Ale nemyslím to jenom takhle… Myslím to tak… Můžu ti důvěřovat, viď, Gregu? Myslím ve všem. Ve všem, co se týká mě…“

„Kate, je ti něco?“

„Ne, nic mi není. Jenom to od tebe potřebuju slyšet, Gregu. Vím, že ti to připadá divné.“

Tentokrát nezaváhal. „Můžeš mi důvěřovat, Kate. Ujišťuju tě, že můžeš. Jenom mi řekni, co se to tam proboha děje. Já přijedu, třeba tam budu něco platný.“

„Díky, ale to nejde. Jenom jsem to potřebovala slyšet, Gregu. Teď už je všechno v pohodě.“

Liž se rozhodla.

„Já tě taky miluju.“

16

Kate ho našla na zadní verandě. V chladném vzduchu konce září seděl v křesle Adirondack a díval se na úžinu.

Cítila, že se nějak změnil. Zíral do vody, ruce spojené před obličejem. Na široké opěrce křesla stála sklenice bourbonu.

Ani se neotočil. Kate se usadila na houpačku naproti němu. Konečně se na ni potemnělýma očima podíval.

„Kdo vlastně jsi, tati?“

„Kate…,“ vzal ji za ruku.

„Ne, já to od tebe potřebuju slyšet, tati, protože to najednou nevím. Pokouším se přijít na to, co na tobě – co na tomhle všem – není vylhané. Všechny ty tvoje řeči o rodině, o tom, co nás posiluje… Jak jen jsi mohl, tati?“

„Jsem tvůj otec, Kate,“ řekl a zabořil se hlouběji do křesla. „To není lež.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou, „můj otec byl čestný a přímý člověk. Učil nás být silnými osobnostmi. Nedíval se mi do očí a neříkal mi, abych mu věřila, aby mi druhý den sdělil, že celý jeho život byla jedna lež. Tys to věděl, tati. Celou dobu jsi věděl, co děláš. Věděl jsi to každý den, když ses k nám vracel domů. Každý den našeho života…“

Přikývl. „To, že tě miluju, není lež, holčičko.“

„Neříkej mi tak!“ vzbouřila se Kate. „Už mi tak nikdy neříkej. To už je pryč. To je cena, kterou za to platíš. Podívej se kolem sebe, tati – podívej se, kolik bolesti jsi způsobil.“

Její otec sebou trhl. Najednou jí připadal malý a zesláblý.

„Nemůžeš si rozdělit život zdí a říct: ‚Na téhle straně jsem hodný člověk a dobrý otec, ale na té druhé jsem lhář a zloděj.‘ Já vím, že toho lituješ, tati. Určitě tě to bolí. Chtěla bych stát za tebou, ale nevím, jestli se na tebe někdy dokážu podívat stejně jako dřív.“

„Bojím se, že budeš muset, Kate. Abychom tohle překonali, budeme se vzájemně potřebovat víc než kdy jindy.“

„No a právě o tohle jde.“ Kate zavrtěla hlavou. „Já s tebou nikam nejedu, tati. Zůstávám tady.“

Podíval se na ni – měl rozšířené zornice. Viděla v nich strach. „Musíš, Kate. Byla bys v nebezpečí. Já vím, jak moc se zlobíš. Ale když budu svědčit, každý, kdo by je ke mně dovedl

„Ne,“ zarazila ho. ‚Já nemusím. Já nemusím, tati. Už mi bylo jednadvacet. Mám tady svůj život, svou práci, Grega. Možná s sebou můžeš vláčet Em a Justina a já jen doufám, že se ti nějak podaří napravit to, co jsi způsobil, ale já nepojedu. Copak to nevidíš? Zkazil jsi život nejen sobě, tati. Zkazil jsi ho lidem, které máš rád. Oloupil jsi je o někoho, koho milovali a ke komu vzhlíželi. Je mi líto, tati, ale já si svůj život zkazit nenechám.“

Zíral na ni a nemohl uvěřit vlastním uším. Pak sklopil oči. „Pokud nepojedeš,“ řekl, „může trvat velice dlouho, než někoho z nás zase uvidíš.“

„Já vím,“ řekla Kate. „A ničí mě to, tati. Stejně jako mě teď ničí pohled na tebe.“

Nasál vzduch a vztáhl k ní ruku, jako by u ní hledal odpuštění.

„Vždyť já jsem jen nakupoval zlato,“ bránil se. „V životě jsem neviděl sáček kokainu.“

„Ne, takhle se ospravedlňovat nemůžeš, tati,“ řekla Kate hněvivě. Vzala ho za ruku, ale jeho prsty byly jiné než včera – teď byly cizí a neznámé a chladné.

„Rozhlédni se kolem sebe, tati. Tohle byla naše rodina. A tys způsobil víc než to, žes ji rozbil.“

17

Následujícího odpoledne navštívili dům dva lidé z úřadu šerifa. První byl vysoký, statný a prošedivělý a jmenoval se Phil Cavetti. Doprovázela ho příjemná hezká čtyřicátnice Margaret Seymourová, která se všem okamžitě zalíbila. Říkala, že má na starosti jejich případ. Vyzvala je, ať ji oslovují ‚Maggie‘.

Byli z WITSEC. Z programu na ochranu svědků.

Kate si zprvu myslela, že jim přišli program vysvětlovat. Říct jim, co je čeká. Ale po několika minutách hovoru s nimi jí bylo jasné, o co ve skutečnosti jde.

Přišli, aby ještě dnes odvezli rodinu do ochranné vazby.

Každý si směl zabalit jediné zavazadlo. Zbytek, včetně nábytku a osobních věcí, jim přijde za několik týdnů. Ale kam?

Justin si dal do batohu iPod a playstation Sony. Em si mechanicky nachystala squashové rakety a ochranné brýle, plakát Third Eye Blind a několik fotografií nejbližších přátel.

Sharon byla zničená. Nemohla uvěřit, že tu bude muset něco nechat. Svou matku, rodinná alba, svatební porcelán, všechny cennosti.

Celý život.

Kate jí ze všech sil pomáhala. „Tohle zabal,“ vtiskla jí Sharon do ruky alba starých fotografií. „Je tam můj otec a matka a jejich rodiny…“ Vzala do ruky malou urnu s popelem jejich starého knírače Fritze. Zmateně se podívala na Kate. Copak to tady můžu nechat?

Když měli sbaleno, sešli dolů do obývacího pokoje. Ben měl pod blejzrem kostkovanou košili s rozhalenkou. S nikým moc nemluvil. Sharon si oblékla džíny a sako. Vlasy si stáhla gumičkou, jako by jela na nějaký výlet. Všichni mlčky vyčkávali.

Phil Cavetti jim začal vykládat, co je čeká.

„Vašeho manžela ještě dnes odpoledne odvezeme do zařízení ministerstva spravedlnosti,“ obrátil se k Sharon. „Až do procesu bude ve vazbě v bezpečné věznici. To může trvat osm, deset měsíců. Souhlasil, že poté bude postupně svědčit v dodatečných procesech.

Vy ostatní budete v ochranné vazbě, dokud se nerozhodne o vašem konečném umístění. Místo svého pobytu nesmíte za žádných okolností nikomu vyzradit.“ Podíval se na Em a Justina. „To znamená, že ani nesmíte poslat e-mail svým nejlepším přátelům. Ani textovou zprávu. Je to jen kvůli vaší ochraně, rozumíte?“

Váhavě přikývli. „To nesmíme říct ani Kate?“ podívala se Em na sestru.

„Bohužel ani Kate,“ zavrtěl hlavou Phil Cavetti. Až se usadíte, zařídíme vám několik telefonických hovorů a budete moct mailovat přes počítač WITSEC. Několikrát za rok vám na neutrálním místě pod naším dohledem zařídíme setkání s příbuznými.“

„Několikrát za rok,“ vydechla Sharon a vzala Kate za ruku.

„Ano. Dostanete novou totožnost. Nové řidičské průkazy, čísla sociálního pojištění. Tahle naše schůzka se nikdy neuskutečnila. Chápete, že jednáme výhradně ve vašem zájmu? Váš otec udělá něco, co mu u lidí, proti nimž bude svědčit, nezíská přílišnou oblibu. Tady s agentkou Seymourovou jsme měli už několik podobných případů, dokonce i lidí přímo z Mercadovy rodiny. Pokud budete dodržovat pokyny, nic se vám nestane. Zatím jsme neměli jediný případ, kdy by došlo k prozrazení.“

„Vím, jak strašné vám to musí připadat,“ řekla Margaret Seymourová. Vpravo vedle úst měla malé mateřské znaménko a mluvila s nepatrným jižanským přízvukem. „Ale až se usadíte, nebude to tak zlé. Už jsem zařizovala přesídlení několika rodin v podobné situaci. Dalo by se dokonce říct, že jsem specialistka na Mercadovu rodinu. Vy budete mít víc, než má většina rodin. Dostatek peněz na pohodlný život. Možná to nebude přesně životní styl, na který jste byli zvyklí, ale uděláme, co bude v našich silách, abychom vám našli pohodlný domov.“ Usmála se na Emily, která celou situaci nesla dost těžce. „Už jsi někdy byla v Kalifornii? Nebo na severozápadním pobřeží?“

„Já hraju závodně squash, agentko Seymourová,“ řekla Em. „A už jsem v něm něčeho dosáhla.“

„Říkají mi Maggie. A slibuju ti, že squash budeš hrát dál. To všechno zařídíme. Budeš chodit do školy, na univerzitu. Tak, jako bys chodila tady. Lidé si zvyknou. Naučíš se s tím žít. A co je nejdůležitější, budete spolu. Jistě“ – podívala se na Kate – „nejlepší by bylo, kdybyste odjeli všichni.“

„Ne, už je rozhodnuto, já tu zůstávám,“ prohlásila Kate a stiskla matčinu ruku.

„Pak se budete muset snažit být co nejméně nápadná,“ upozornil ji Phil Cavetti. „Pomohlo by, kdybyste měnila bydliště. A účty za telefon a elektřinu by neměly být na vaše jméno.“

Kate přikývla.

„To všechno ještě probereme, až vám odjedou rodiče.“

„To už se nikdy nebudeme moct vrátit?“ zeptala se zdráhavě Em.

„Nikdo neříká nikdy,“ usmála se Margaret Seymourová, „ale většina rodin se na novém místě zabydlí. Zapustí kořeny. Mercadovi bohužel mají dlouhou paměť. Myslím, že bude nejlepší, když to budete považovat za novou etapu svého života. Na novou identitu si zvyknete. Přísahám na hromadu squashových raket… Ještě něco?“

„To stačí.“ Sharon se nadechla. Těkala pohledem kolem sebe, slzy na krajíčku. „Náš dům, naši přátelé, náš život, všechno, co jsme si vybudovali…“

„Ne,“ zavrtěla Kate hlavou. Znovu uchopila matčinu ruku a přitiskla si ji k srdci. „Tohle je všechno, mami. Tohle jsme si vybudovali. Na to nezapomínej. Jmenujeme se Raabovi, mami. Kate a Justin a Emily Raabovi. To nám nikdo vzít nemůže.“

„Miláčku, bude se mi po tobě strašně stýskat.“ Matka ji dlouze objala a Kate ucítila na rameni slzy, Sharoniny slzy. Přistoupila k nim Emily. Obě dcery se přivinuly k matce.

„Já se trochu bojím,“ přiznala Em, na squashovém kurtu nelítostná soupeřka, ale teď normální šestnáctiletá dívka, které za chvíli vezmou všechno, co v životě zná.

„Já se taky bojím,“ ujistila ji Kate a přitiskla sestru k sobě. „Musíš být silná,“ zašeptala jí do ucha. „Jsi přece bojovnice.“

„Takže jsme dohodnuti,“ prohlásil jejich otec, který během celého jednání nepronesl jediné slovo. Phil Cavetti pokývl mladému agentovi WITSEC, který postával u dveří. Ten přistoupil k Raabovi a zdvořile ho vzal za paži.

„Tak dobře,“ otřela si Sharon oči a naposledy se dlouze rozhlédla kolem. „Já už nechci nic říkat. Je to jen dům. Budou další domy. Pojďme.“

Kate si najednou uvědomila, že se naposledy loučí s rodinou, tak jak ji dosud znala. Tohle není žádný výlet. Oni už se nevrátí. Vzala Em a Justina kolem ramen a zamířila ke dveřím. Podívala se na ně a srdce se jí rozbušilo obavami. „Já nevím co říct.“

„A co bys chtěla říkat?“ usmála se na ni matka a otřela jí slzy z tváře. „Něco pro tebe mám, miláčku. Vytáhla z kapsy saka malou hnědou krabičku a vtiskla ji Kate do dlaně.

Kate odklopila víčko. Uvnitř byl jemný zlatý řetízek s přívěskem. Bylo to poloviční slunce z tepaného zlata, které v sobě mělo zasazený diamant. Mělo zubaté okraje, jako by je někdo rozlomil. Vypadalo aztécky – nebo možná incky.

„Skrývá v sobě tajemství, Kate,“ usmála se Sharon a zapjala dceři řetízek. „Váže se k němu takový příběh. Jednou ti ho řeknu. Jednou složíš ty dva kusy dohromady, ano?“

Kate přikývla. Musela potlačovat slzy.

Pak se náhle obrátila čelem k otci.

„Převedl jsem ti na účet nějaké peníze,“ řekl bezvýrazně. „Měly by ti nějakou dobu vydržet.“

„O mě se neboj.“ Nějak se nevyznala ve vlastních pocitech.

„Já se o tebe nebojím, Kate.“ Přitáhl si ji a pevně ji objal. Kate se nebránila. Nechtěla se bránit. Položila mu hlavu na rameno. „Jsi stále moje dcera,“ řekl jí. „Bez ohledu na to, co teď cítíš. Na tom, že jsi moje dcera, se nic nemění.“

„Já vím, tati.“ Kate popotáhla a opětovala jeho objetí.

Pak se od sebe odtáhli. Kate měla tvář vlhkou slzami. Naposled se podívala do jeho přivřených hnědých očí.

„Měj se dobře, holčičko. Sleduj si cukr. Já vím, je ti třiadvacet. Ale kdo jiný než já ti to má připomínat?“

Kate přikývla a usmála se. „Taky se měj dobře, tati.“

Federální agent ho vzal za paži. Odvedli ho ven k černému džípu s majáčkem. Políbil Sharon, objal Justina a Em. Pak s agentem nastoupil do vozu. Začalo drobně mrholit.

Kate najednou pocítila obrovský vnitřní tlak. „Pořád ještě můžu jet.“ Obrátila se k matce. „Aspoň než pustí tátu…“

„Ne.“ Margaret Seymourová zavrtěla hlavou. „Tady žádná polovičatost neexistuje, Kate. Když pojedeš, bude to nadobro.“

Sharon vzala dceru za ruku a pousmála se. „Žij si svůj život, Kate. To je moje přání. Prosím…“

Kate zdráhavě přikývla. Předstíraná vyrovnanost ji náhle začala opouštět.

Agenti je odvedli k šerifovu exploreru, který se tu nenápadně objevil. Jejich kufry už byly naložené. Nastoupili si. Kate přiběhla k vozu a přitiskla dlaň na mokré okénko. „Všechny vás mám moc ráda…“

„My tebe taky,“ odečetla ze rtů matce, která přitiskla svou dlaň přes sklo na její.

Explorer se rozjel. Kate se za ním strnule dívala a po tvářích jí stékaly slzy. Musela se držet veškerou silou vůle, aby se nerozběhla, neotevřela dvířka a nevrhla se dovnitř. Nemohla se ubránit myšlence, že je možná vidí naposled.

„Brzy se uvidíme!“ zavolala za nimi.

Všichni se otočili a přes kouřové sklo jí zamávali. Na konci příjezdové cesty se explorer zastavil a potom zabočil ke kamenným pilířům. Ještě naposled blikla brzdová světla – a byli pryč.

Kate zůstala stát v houstnoucím dešti se zdviženou rukou.

Pak se oba agenti usadili na předních sedadlech džípu. Vzápětí naskočil motor. Přes šedě zbarvené sklo viděla Kate otcovu tvář. Náhle se jí zmocnila panika.

Vládní vozidlo se pomalu rozjelo.

Kate popoběhla za ním. „Tati!“

Srdce jí bušilo. Takhle ho nemůže nechat odjet. Ať už udělal cokoli. Chtěla, aby to věděl. Musí to vědět. Miluje ho. Opravdu. Rozběhla se za vozem.

„Tati, zastav, prosím…!“

Džíp zastavil téměř na konci příjezdové cesty. Kate udělala ještě dva krůčky. Zadní okénko pomalu sjelo dolů.

Uviděla jeho obličej. Dívali se na sebe. Déšť sílil. Mrkl na ni. Ve tváři se mu zračil smutek – a nevýslovné odevzdání. Měla pocit, že mu chtěla něco říct.

Pak se vůz znovu rozjel.

Když se okénko začalo znovu vytahovat a byly vidět už jen jeho oči, udělala Kate to jediné, co ji napadlo, jediné, o čem věděla, že to pochopí.

Zamávala mu jedním prstem.

18

Greg zastavil před kamennými pilíři na Beach Shore Road. Příjezdovou cestu přehrazoval neoznačený vůz šerifovy kanceláře. Od převozu Katiny rodiny do ochranné vazby uplynuly tři dny.

Z vozu vystoupil mladý agent a ověřil si jejich totožnost. Zvlášť pozorně si prohlížel Kate. Pak jim přátelsky pokývl a pokynul rukou, aby projeli.

Cestou po dlouhé oblázkové příjezdové cestě Kate zírala na ztichlý uzavřený dům. „To je strašně divné, Gregu,“ řekla. „Tohle je můj domov.“

„Já vím,“ přikývl Greg a stiskl jí ruku.

Kate vůbec netušila, kde její rodina je. Jen že jsou v bezpečí a jsou zdraví a moc na ni myslí, jak jí řekla Margaret Seymourová.

Garáž pro pět aut teď zela prázdnotou. Otcovo ferrari už zabavili. Stejně jako Chagalla, Dalího grafiky a obsah vinného sklepa, jak jí sdělili. Matčin rangerover byl zaparkovaný venku. Brzy jim ho pošlou.

To bylo všechno, co zbylo.

Na dveřích byl nalepený úřední papír. Dům byl zabaven. Když prošla dveřmi do patrové haly, zmocnil se jí strašlivý pocit osamělosti, takový, jaký dosud nepoznala.

V přední chodbě stály krabice s jejich věcmi. Připravené k odvozu na nějaké neznámé místo.

Jejich věci tam byly – ale rodina zmizela.

Kate si vzpomněla, jak to tu vypadalo v den, kdy se sem nastěhovali. „Je to tu obrovské,“ vzdychla tehdy její matka. „Však my to zaplníme,“ usmál se otec. Justin objevil ve druhém poschodí podkrovní pokoj a okamžitě si ho zabavil pro sebe. Pak se všichni vrátili ven a dívali se na moře. „Ten dům je jako hrad, tati,“ řekla Em užasle. „Je vážně náš?“

A teď byl pustý a zádumčivě prázdný. Jako by všichni zemřeli.

„Co je ti?“ Stáli v hale a Greg jí znovu stiskl ruku.

„Nic,“ zalhala Kate.

Vyšla do prvního patra a Greg prohlížel přízemí. Pamatovala si zvuky domu. Dunění kroků na schodech. Emino ječení kvůli vlasům. Hlasy moderátorů CNN z velké obrazovky v otcově pracovně. Vůni matčiných květin.

Kate se podívala do Emina pokoje. Na stěnách byly stále fotografie. V herně se spolužáky. Se squashovým týmem na juniorských Makabejských hrách. Hráli tam jako o život. Makabejské hry pro ně byly důležité.

Jak to tady mohla nechat?

Kate je začala jednu po druhé odlepovat ze stěn. Pak se posadila na postel a podívala se nahoru na modrý hvězdnatý strop.

Uvědomila si, jak jí bude líto, že neuvidí mladší sestru vyrůstat v dospělou ženu. Neuvidí ji na školním plese. Nebude na její promoci. Nepotěší se z její agresivní hry, až nastoupí jako školní jednička. Dokonce už nebudou mít ani stejné příjmení.

Kate stékaly po tvářích slzy nevysvětlitelného hněvu. Na schodech uslyšela Gregovy kroky. „Kde jsi? Musím ti něco ukázat,“ volal.

Vešel do Emina pokoje s velkými maskami Billa Clintona a Moniky Lewinské z nějakého halloweenského večírku, kde byli její rodiče před rokem. Zarazil se, když si všiml jejího výrazu.

„Bože, Kate.“ Sedl si vedle ní a objal ji.

„Já si nemůžu pomoct,“ vzlykla. „Strašně se na něj zlobím. Neměl žádné právo nám tohle udělat. Okradl nás o rodinu, Gregu.“

„Já vím… Já vím… Asi jsme sem neměli chodit. Nechceš už jít?“

Kate zavrtěla hlavou. „Když už jsme tady, sakra, tak to dokončíme.“

Posbírala Eminy fotografie, a než sešli dolů, otevřeli ještě dveře rodičovské ložnice. Byly tam hromady krabic. Šaty, parfémy, obrazy. Všechno sbalené. Připravené k odvozu.

Jedna zásuvka komody byla pootevřená a Kate si všimla, že uvnitř něco je. Kožené desky plné starých papírů, které nikdy neviděla. Musely být otcovy. Byly to staré fotografie a dokumenty. Snímky z mládí, když studoval Newyorskou univerzitu a Sharon první ročník na Cornellově. Nějaká gemologická osvědčení. Fotografie jeho matky Rosy. Dopisy…

Jak to tady mohl nechat?

Dala do desek i Eminy fotografie. Jiné neměla.

Sešli zpátky do přízemí a naposledy postáli v hale s vysokým stropem.

„Tak už můžeme?“ zeptal se Greg nakonec. Kate přikývla.

„Chceš si je vzít s sebou?“ Usmál se a zdvihl masky Billa a Moniky.

„Ne, otec Clintona nesnášel. Tohle byl nějaký jeho hloupý vtip.“

Greg hodil masky do odpadkového koše u dveří.

Kate se naposled otočila.

„Já nevím, co si mám myslet,“ řekla. „Teď vyjdu z těchhle dveří a nechám tu celou svou minulost.“ Zaplavila ji vlna smutku. „Už nemám žádnou rodinu.“

„Ale máš,“ řekl Greg a přitáhl si ji k sobě. „Máš mě. Vezmeme se, Kate.“

„Jistě,“ popotáhla. „Ty víš, jak utěšit holku, když je na dně. Příslibem velké svatby, co?“

„Ne, já to myslím vážně,“ řekl. „Máme se rádi. Za osmnáct měsíců už budu řádný doktor. Mně je jedno, že jsme to jen my dva. Pojď do toho, Kate – vezmeme se!“

Oněměle na něj zírala a oči se jí leskly.

„Já jsem teď tvá rodina.“

ČÁST DRUHÁ

.

19

PO ČTRNÁCTI MĚSÍCÍCH…

„Fergusi… no tak, poběž!“

Bylo svěží podzimní ráno a Kate vbíhala do parku na Tompkinsově náměstí s Fergusem, šestiměsíčním labradudlem, kterého s Gregem adoptovali. Na dlouhém vodítku právě pronásledoval veverku.

Nešťastné události minulého roku už téměř odezněly.

Teď už byla Kate Herrerová. S Gregem se vzali před osmi měsíci na městské radnici. Bydleli v loftu v sedmém patře přestavěného skladiště na Sedmé ulici, jen několik bloků odsud. Greg končil poslední rok rezidentury.

Kate běhala s Fergusem skoro každý den ráno před odchodem do práce. Ve středu a v sobotu brzy ráno chodila také veslovat do loděnice na řece Harlem. Stále pracovala v laboratoři. Za další rok dostane magisterský titul. Co bude potom, ještě nevěděla. Greg měl podané žádosti o místo. Všechno záleželo na tom, kde je dostane. Za poslední rok se museli vzdát mnoha přátel.

Kate stále netušila, kde je její rodina. Někde daleko na západě… víc nevěděla. Vždy po několika týdnech dostávala e-maily a dopisy, občas jí přes neutrální linku WITSEC i zavolali. Em znovu hrála squash a začínala přemýšlet o vysokoškolském studiu. A Justin si jen těžce zvykal na novou školu a nové přátele. Nejvíc starostí však dělala Kate matka. Skutečnost, že se v novém bydlišti vlastně skrývali a s nikým se příliš nepřátelili, si vybírala svou daň. Kate slyšela, že od otcova propuštění panuje mezi rodiči napětí.

Otce viděla jen jedenkrát, těsně před procesem. Zařídili to lidé z WITSEC. Tajně. Nechtěli, aby chodila k soudu. Před pouhými několika týdny byla zastřelena jedna z klíčových svědkyň, účetní Argotu, čtyřicetiletá matka dvou dětí. Přímo na Šesté avenue. V dopravní špičce. Bylo to ve všech médiích a vyvolalo to novou vlnu strachu. Žertovali, že proto si pořídili psa. Jenže ona to žádná legrace nebyla. Bylo to dost děsné.

A stejně, kdyby se někdo o něco pokusil, Fergus by ho dokázal leda tak ulízat k smrti.

„No tak pojď sem!“ Kate si přitáhla Ferguse k lavičce. Na cestičce se předváděl pouliční mim. V parku se pořád něco dělo.

Concergovi, tomu Kolumbijci z Pazu, kterého všichni chtěli, se nakonec podařilo uprchnout ze země ještě před procesem. Toho druhého, Trujilla, propustili z vězení, protože po smrti korunní svědkyně neměla obžaloba dostatek důkazů. Harold Kornreich byl usvědčen. Otcův přítel. Kvůli tomu roztrhli jejich rodinu. Kvůli tomu byl otec ve vězení. Kvůli svému příteli z golfu, který si teď odpykával dvacet let ve federální věznici.

Kate se podívala na hodinky. Bylo už po osmé. V půl desáté měla být v laboratoři. Musela si pospíšit. Ještě chvíli pozorovala mima. Dala si k tomu půl tyčinky PowerBar, aby zvýšila hladinu cukru. Fergus se také zjevně bavil.

„Je hodný, viďte?“

Hlas z protější lavičky Kate překvapil. Patřil muži se zastřiženými prošedivělými vousy ve zmačkaném manšestrovém saku a placaté golfové čepici. Na klíně měl noviny. Kate ho už několikrát v parku zahlédla.

„Nejsem si jistý, že to plemeno znám,“ ukázal s úsměvem na Ferguse. Když se předklonil a nataženou rukou lákal psa k sobě, Fergus, který postrádal jakoukoli ostražitost, šťastně přiběhl.

„Říká se tomu labradudl,“ odpověděla Kate. „Je to kříženec labradora a pudla.“

Muž vzal psí čumák do dlaní. „To jsou mi novinky… Zase něco, co mi beznadějně uniklo. A já myslel, že mě minul jenom internet.“ Muž se usmál.

Kate jeho úsměv opětovala. Zdálo se jí, že muž mluví s nějakým cizím přízvukem. Fergus se zjevně těšil z pozornosti, již mu muž věnoval.

„Čas od času vás tady vídám,“ řekl. „Jmenuju se Barretto. Chaim, teď když už jsme staří přátelé.“

„Já jsem Kate,“ představila se. Lidé z WITSEC ji varovali, aby byla vždycky opatrná a nikdy neprozrazovala své příjmení. Ale tomuhle pánovi… Cítila se trochu směšně, že si udržuje takový odstup. Ten člověk je neškodný. „Myslím, že Ferguse už znáte.“

„Rád vás poznávám, Kate,“ uklonil se muž zdvořile. Pak vzal Ferguse za packu. „A tebe taky, kamaráde.“

Na okamžik se znovu věnovali pozorování mima a muž pak řekl něco, co ji zastihlo zcela nepřipravenou.

„Vy jste diabetička, slečno Kate, viďte?“

Kate se na něj podívala. Bezděčně přitáhla Fergusovi vodítko. Trochu ji zamrazilo v zádech.

„Prosím vás, neznepokojujte se.“ Muž se pokusil o úsměv. „Nechtěl jsem být vlezlý. To jen že vás tu občas vidím a všiml jsem si, že se po běhu měříte. Občas si také dáte nějakou sladkost. Nechtěl jsem vás vylekat. Moje žena byla také diabetička, proto jsem se ptal.“

Kate se ulevilo a cítila se trochu zahanbeně. Popouzelo ji, že musí takhle reagovat, že musí být ostražitá vůči lidem, které nezná. A zrovna teď by jí bylo milé, kdyby se mohla někomu otevřít.

„A jak se má vaše žena?“ zeptala se Kate.

„Děkuji,“ řekl muž láskyplně, „ale je to už dávno, co zemřela.“

„Promiňte,“ omluvila se Kate a zachytila těkavý pohled jeho očí.

Pouliční mim ukončil představení. Všichni mu zdvořile zatleskali. Kate vstala a podívala se na hodinky. „Bohužel už musím jít, pane Barretto. Třeba se ještě uvidíme.“

„To doufám.“ Starý pán smekl čepici. A pak, už podruhé, řekl něco, z čeho se jí sevřely útroby.

„A buenos días, Fergusi.“

Kate se pokusila o úsměv a s bušícím srdcem se dala na ústup. Do zmatených myšlenek jí zazněl Cavettiho hlas. „Kdyby vám něco připadalo podezřelé, Kate, okamžitě zmizte…“

Přitáhla si Ferguse k sobě. „Tak pojď, kamaráde, už musíme domů.“

Kate mířila k východu z parku a říkala si, že se nesmí ohlédnout. Ale když se přiblížila k bráně vedoucí na Avenue C, přece jen se ohlédla. Muž si nasadil brýle a vrátil se ke svým novinám.

Nemůžeš přece být z každého nervózní, kárala se v duchu. Vždyť je starší než tvůj otec, Kate.

20

Na příhodu v parku vzpomínala Kate několik dní. Cítila se trapně, dokonce se na sebe trochu zlobila. Gregovi se o tom nezmínila.

Jenže dva dny nato jí začala dělat starosti bezpečnostní závora vchodových dveří do bytu.

Po práci spěchala domů s plnou náručí nakoupených potravin. Uvnitř slyšela zvonit telefon a štěkat Ferguse. Greg byl v nemocnici. Kate zasunula klíč do zámku a otočila. Nákup si přidržovala na koleni.

Dveře se neotevřely. Bezpečnostní závora byla zamčená.

Kate se zmocnilo lehké znepokojení.

Bezpečnostní závora nikdy zamčená nebyla.

Nikdy ji nezamykali.

Byla to těžká ocelová závora, jaké se používají u dveří skladišť. Vždycky se otvírala jen s obtížemi. A stále se zasekávala. Od procesu už uplynula dlouhá doba a byt byl opatřený alarmem. Nájem i telefon byly psané na Gregovo jméno.

Kate našla klíč od závory a znepokojeně otevřela dveře.

Něco tu nehrálo.

To bylo Kate jasné, hned jak vešla.

„Gregu…?“ zavolala. Ale věděla, že Greg tam není. Fergus jí přišel naproti a vrtěl ocasem. Kate se rozhlédla. Vypadalo to, že všechno je na svém místě. Byt měl vysoké stropy a vysoká okna na východ s výhledem na Avenue C. Všechno tu bylo, jak to ráno nechali – časopisy, polštáře, láhev vody, dálkový ovladač televize.

Bylo to zvláštní a trochu strašidelné. Nedokázala to pochopit. Pohladila Ferguse. Všechno vypadalo stejně.

Přesto se nedokázala zbavit pocitu, že v jejich bytě někdo byl.

Hned následujícího dne si s Tinou zaskočily na kávu ve fakultní jídelně.

Pracovaly spolu už přes rok a staly se z nich nejlepší přítelkyně. Sestry. Od té doby, co si Tina odbarvila vlasy, se lidem zdálo, že si dokonce začínají být i navzájem podobné.

Tina vyprávěla Kate o novém úkolu, který jí Packer zadal. „Vstříkneš ten izotropní roztok do nukleinové látky. V podstatě ti rozloží povrchovou kapalinu a…“

Kate náhle upoutalo něco na druhém konci jídelny.

U jednoho stolu seděl osamělý muž. Měl krátké rovné vlasy, kotlety a tmavý knír. Hispánské rysy. Kate se zmocnil pocit, že ho už někde viděla. Jen si nedokázala vybavit kde… Občas zachytila jeho pohled.

Snažila se poslouchat Tinu, ale stále se vracela pohledem k tomu muži. Jednou nebo dvakrát se jejich pohledy setkaly. Byla z toho nesvá. I když si musela přiznat, že poslední dobou je nesvá dost často… od té doby, co na Šesté avenue zabili tu svědkyni.

Když se tam znovu podívala, ten člověk byl pryč.

„Vrať se na zem, Kate. Haló…“ Tina luskla prsty. „Já vím, že je to nudné, ale vnímáš mě vůbec?“

„Promiň,“ řekla Kate. „Izotropní roztok…“ Rozhlédla se.

A uviděla ho znovu.

Proplétal se mezi stoly. Šel k ní. Měl tmavý plášť do deště. Vypadalo to, že si pro něco jde. Kate se zmocnily obavy.

„Kate.“ Tina jí zamávala rukou před obličejem. „Co se děje?“

Tohle je šílené, říkala si. Je tu plno lidí. Nic se nemůže stát. Jenže srdce ji neposlouchalo. Bušilo jako zběsilé. Mířil přímo k ní.

Cítila, jak bledne. „Tino…“

Hispánec došel až k jejich stolu. Málem vyskočila ze židle.

„Vy pracujete pro Packera, viďte?“

„Cože?“

„Jste Kate, ne?“ Muž se na ni usmál. „Asi před měsícem jsem u vás byl. Pracuju pro Thermagen. Vzpomínáte si? Prodávám vám dioxitrib.“

„Ano.“ Kate se ulevilo a usmála se. „Jsem Kate…“

Tohle už se jí začíná vymykat.

Téhož dne si Kate v počítačové pracovně, které říkali knihovna, kopírovala nějaké výsledky na cédéčko. Ozvalo se zaklepání na dveře. Otočila se a ve dveřích uviděla Tinu. Tvářila se znepokojeně.

„Můžeš mi říct, co se to tam dělo?“

„Myslíš dole?“ Kate provinile pokrčila rameny.

„Ne, v Itálii, v prvním ročníku. Ano, samozřejmě dole. Co je to s tebou. Kate? Přijde za tebou nějaký chlápek a ty málem zkolabuješ – přímo v jídelně. Už celý týden jsi trochu mimo. Tuhle sis v zápisu spletla lymfoblasty a cyklosporiny. Co se to s tebou děje?“

„Já nevím.“ Kate se s kolečkovou židlí odsunula od počítače a nadechla se. „Je mi nějak divně. Jako bych ve všem něco viděla. Asi to nějak souvisí s tátou.“

Tina se vyhoupla na pracovní stůl. Tohle jí Kate nemusela nijak zvlášť vysvětlovat. „Ale proč teď?“

„Já nevím. Nedávno jsem zažila něco, co to spustilo.“ A řekla Tině o muži, na kterého s Fergusem narazili v parku. „Možná je to tím, že už je po procesu a že už ho pustili. Jako bych měla nějaké bludné představy. Někdy mi připadá, že začínám cvokatět…“

„Ty nejsi cvok, Kate. Přišla jsi o rodinu. To by pochopil každý. A co na to říká tvůj doktor?“

„Greg? Že jsem jen trochu nervózní. A možná má pravdu. Tuhle jsem málem přesvědčila sama sebe, že si někdo hrál s našimi zámky a dostal se k nám do bytu. I Fergus se na mě díval trochu divně.“

„Slyšela jsem, že u léčby akutní schizofrenní paranoie mají celkem slušné výsledky. Třeba by ti Packer zařídil slevu,“ potlačovala Tina úsměv.

„Dík. Třeba mi jen chybí rodina, Tino. Vždyť už je to přes rok.“

„Já vím, co to je,“ řekla Tina.

Kate se na přítelkyni podívala. „Co?“

„Laborakurvafobie.“

„Cože?“

„Laborakurvafobie. Trávíš tady moc času.“

„To máš pravdu,“ zasmála se Kate. „Ještěže jsme to podchytily takhle brzo. Symptomy?“

„Podívej se do zrcadla, děvče. Ale naštěstí vím, jak to léčit. Musíš odsud vypadnout, Kate. Jdi domů. Udělejte si s miláčkem hezký romantický večer. Já to tu dotáhnu.“

„Určitě máš pravdu,“ vzdychla Kate a znovu se přisunula k počítači. „Jenže já mám ještě trochu práce.“

„Já to myslím vážně,“ popadla ji Tina za ruku. „Nezapomeň, že mám o rok blíž k doktorátu. Prostě běž domů, Kate. Ty nejsi šílená, jen se ti stýská po rodině. A komu by se nestýskalo? Všichni chápou, co si prožíváš.“

Kate se usmála. Třeba má Tina pravdu. Třeba opravdu stačí odsud vypadnout. Zalézt si do postele s Čínou v kelímku a pustit si na placeném kanálu nějaký pitomý film s Adamem Sandlerem. Dělat něco romantického. Greg říkal, že má dneska volný večer.

„Myslím, že si ani nebudu dělat žádné násilí, když odsud vypadnu.“

„Samozřejmě. Tak padej, děvče, než si to rozmyslím. Já to tu pozavírám.“

Kate vstala a objala ji. „Jsi zlato. Dík.“

„Já vím. A Kate…“

Kate se obrátila ve dveřích. „Ano?“

Tina na ni mrkla. „Ne aby ses zhroutila, až si vedle tebe v autobusu sedne nějaké podezřelé individuum.“

20

Když se Kate vrátila domů, v celém loftu hořely svíčky a hrála hudba. Uklidňující a romantická hudba. Norah Jonesová.

Greg jí vyšel vstříc v laciném tričku a s kravatou kolem krku. „Signoro Kate…“ Fergus vrtěl ocasem. Kolem krku měl také uvázanou kravatu.

Kate se na Grega podezíravě podívala. „Volala ti Tina, viď?“

„Mně ne,“ mrkl Greg a ukázal bradou na Ferguse. „Jemu.“

Kate se zahihňala a sundala si sako. „Dobře, Casanovo, tak co máš za lubem?“

Greg ji odvedl ke skládacímu karetnímu stolku, který za pět dolarů koupili v bazaru a který Greg postavil pod okno. Williamsburský most byl nádherně osvětlený. Na stolku stála zapálená svíčka a láhev vína.

„Měl jsem zálusk na Mazis-Chambertin, ročník 1990,“ řekl Greg s clouseauovským akcentem, který měl blíž k jeho rodné španělštině než k francouzštině, „ale místo něj je tu jeho dvoudolarový vzdálený bratranec.“ Nalil. „To nejlepší, co si můžu třetím rokem rezidentury dovolit.“

„Ročník 2006, červenec. Výborně!“ zasmála se Kate. Greg jí rozestřel v klíně papírový ubrousek. „A k tomu…?“

„A k tomu“ – Greg rozmáchlým gestem ukázal ke kuchyni – „specialita šéfkuchaře… hovězí v zeleném kari a garnáty s pad thai, podávané jako vždy v obřadních mísách.“

Kate uviděla na podnosu několik papírových kelímků z jejich oblíbené thajské restaurace. Vedle nich ležely hůlky.

Souhlasně se zasmála. „To je všechno?“

„To je všechno?“ odfrkl Greg posměšně. „Později, na dovršení snové romantické schůzky…“ Zpoza zad vytáhl pouzdro s DVD.

Jack Black. Škola rocku.

„Dokonalé!“ Kate se bezděčně zasmála. Popravdě jí dnes přijde vhod něco hloupého a bezduchého. Třeba měla Tina pravdu. Nakonec přesně tohle potřebuje.

„Mademoiselle je ohromena?“ zeptal se Greg a dolil víno.

„Naprosto ohromena,“ mrkla na něj Kate. „Ale měla bych ještě jeden nápad.“

„A jaký?“ zeptal se Greg a zdvihl sklenici k přípitku. „Stavit se v ložnici?“

„Dáš mi tak dvě minutky? Jen se opláchnu a něco na sebe nacákám, abych ti voněla.“

Greg se poškrábal na bradě. „To přežiju.“

Kate vyskočila a škádlivě ho políbila na rty. Pak odběhla do koupelny a rychle si svlékla tričko a džíny.

Skočila do sprchy a póry jí ožily teplou vodou. Při Gregově šílené pracovní době a všem stresu, který prožívali minulý rok, už začínali žít jako staří manželé. Úplně zapomněli, jaké to je bavit se. Kate si namočila vlasy a nechala stékat vodu po těle. Namydlila se levandulovým mýdlem, které objevila v Sephoře.

Náhle se dveře do sprchy otevřely a dovnitř s uličnickým úsměvem vnikl Greg. „Promiň, nemohl jsem se dočkat.“

Kate zajiskřilo v očích. „A proč ti to trvalo tak dlouho?“

Líbali se pod horkou sprchou. Greg si ji přitáhl k sobě a Kate cítila každou buňku svého těla.

„Fantasticky voníš,“ vzdychl a přitiskl bradu k jejímu rameni, zatímco rukama hnětl její pevné hýždě a prsa.

„Zato ty páchneš nemocnicí,“ ušklíbla se Kate. „Nebo je z tebe cítit ta chilli omáčka?“

Omluvně pokrčil rameny. „Lidokain.“

„Aha.“ Ucítila, jak se k ní vášnivě tiskne. Pak si ji otočil, trochu ji ohnul a vnikl do ní.

„Naplánovalas to dobře, Kate.“

Vždycky si dokázal najít způsob, jak ji přimět, aby na všechno zapomněla. Chvíli se pohupovali a Greg si ji přidržoval za stehna. Tělem se jí rozlévalo teplo a zrychlil se jí tep i dech. Na pokožce se jim rozstřikovala voda a jejich stehna o sebe pleskala. Kate mocně vydechovala. Jejich pohyby se zrychlovaly a ona uvnitř tuhla. Greg začal také prudce oddychovat. Bylo to nádherné. Kate zavřela oči. Za okamžik se k ní v horké vodní spršce přitiskl. Srdce jí zběsile bušilo. Cítila, jak jejím tělem probíhá uvolnění, a celá se do sebe schoulila.

„S tou večeří mě to mrzí,“ řekl.

„Nemusí,“ opřela si hlavu o jeho rameno a vzdychla. „Tohle bylo lepší.“

Navečeřeli se později. V posteli. Rovnou z papírových kelímků.

Dívali se na film s Jackem Blackem a hlasitě se smáli. Kate si mu položila hlavu na prsa. Fergus byl stočený ve svém koši u nohou jejich postele. Už dlouho se necítila tak uvolněná.

„Ještě víno, maintenant, s’il vous plait,‘’ řekla Kate a obrátila prázdnou sklenici dnem vzhůru.

„Teď je řada na tobě. Já jsem dřel v kuchyni celý den.“

„Jak to, že je řada na mně?“ Laškovně ho nakopla. „Tohle je můj večer.“

„Copak sis ho ještě dost neužila?“

„No tak dobře.“ Kate si navlékla noční košili. „Uvidíme, jestli nenajdu něco i pro tebe.

Zazvonil telefon.

„Sakra.“ Greg hlasitě vzdychl. Naučili se nenávidět nečekané telefonáty. Obvykle volali z nemocnice, aby přišel.

Kate zatápala po sluchátku. Číslo na displeji jí nic neříkalo. Aspoň to nebyla nemocnice. „Haló?“ řekla do telefonu.

„Kate, tady je Tom O’Hearn, Tinin otec.“

„Dobrý večer!“ Udivilo ji, že volá tak pozdě. A že má tak ztrápený a napjatý hlas.

„Kate, stalo se něco strašného…“

Kate se úzkostlivě podívala na Grega a po zádech jí přejel mráz. „Co?“

„Tinu postřelili, Kate. Je na operačním sále. Je to zlé. Nevědí, jestli se z toho dostane.“

22

Rychle si navlékli tenké teplákové kalhoty a svetry a odjeli taxíkem do bronxské Jacobiho nemocnice, která byla asi půl hodiny jízdy od jejich bydliště.

Greg jí celou cestu tiskl ruku. Za Triboroughským mostem najeli na Bronx River Parkway. Nic nechápali. Jak mohli Tinu postřelit? Vždyť tam s ní předtím byla Kate. Tinin otec říkal, že je na operačním sále. Dostane se z toho, opakovala si Kate a snažila se držet nervy na uzdě. No tak, Tino, tohle musíš přežít.

Taxík projel vjezdem pro naléhavé případy. Greg přesně věděl, kam jít. Vyběhli po schodech do třetího poschodí, kde bylo úrazové centrum pohotovosti.

Kate uviděla Toma a Ellen O’Hearnovy, Tininy rodiče, jak se choulí na lavičce před operačním sálem. Okamžitě vyskočili a objali ji. Představila jim Grega. V obličejích se jim zračila hluboká starost. Kate věděla, že ona sama se tváří stejně.

„Jak je na tom?“ zeptala se.

Tinu stále operovali. Někdo ji střelil zezadu do hlavy. Hned před budovou laboratoře, když odcházela. Přímo na ulici. Nevypadalo to s ní moc dobře. Ztratila spoustu krve, ale zatím se držela.

„Je to zlé, Kate.“ Tinin otec jen vrtěl hlavou. „Bojuje, ale má spoustu poškozených tkání. Doktoři říkají, že nevědí.“

Greg stiskl Tomovi paži a řekl, že se pokusí získat nějaké informace ze sálu.

„Kdo to mohl udělat?“ zeptala se Kate otupěle a posadila se na lavičku vedle Ellen. „Jak se to stalo?“

„Zřejmě hned jak vyšla z budovy laboratoře.“ Tom bezmocně pokrčil rameny. „Přímo na ulici. Na Morris Avenue. Policie přijela brzy. Několik lidí vidělo, jak odtud utíká nějaký člověk. Myslí si, že to má něco společného s gangy.“

„S gangy?“ podivila se Kate. „Co má proboha Tina společného s gangy?“

„Prý nějaký iniciační rituál, říkali policisté. Ti grázlové zřejmě prokazují své schopnosti náhodnými vraždami. Prý to vypadalo, jako by na někoho čekal na ulici, a ona zrovna vyšla z laboratoře. Těsně předtím nám volala, Kate. Jen několik minut předtím. Prostě se ocitla v nesprávnou dobu na nesprávném místě.“

Kate natáhla ruce a objala ho. Jenže to, co začalo jako nepříjemné chvění v útrobách, se vyvinulo v něco mnohem horšího.

Přímo na ulici. Před laboratoří. Kate přesně věděla, co to znamená.

„Jak dlouho tam je?“ zeptala se.

„Už to budou dvě hodiny. Říkali, že to byla zbraň malé ráže. A že střílel zezadu. Proto taky ještě žije.“

„Tina je silná.“ Kate stiskla Tomovi ruku a Tininu matku objala kolem ramen. „Přežije to.“

Prosím tě, přežij.

Za chvíli se vrátil Greg s tím, že ještě operují. Nezbývá jim než čekat. A tak čekali. Přes dvě hodiny. Kate si sedla na podlahu a zády se opřela o zeď. Rychle jí docházelo, proč se to stalo, a ta skutečnost ji strašlivě vyděsila. Na té ulici měla být ona. Stiskla Gregovu ruku.

Hodinu po půlnoci vyšel konečně ze sálu chirurg.

„Žije,“ řekl a sundal si chirurgickou čepici. „Kulka pronikla týlním lalokem a skončila v pravém čelním laloku. Zatím se k ní nemůžeme dostat. Je tam silný otok. Obávám se, že ztratila hodně krve. Je to velice ošidný zákrok. Rád bych vám toho řekl víc, ale zatím prostě nic dalšího nevíme.“

Ellen se přitiskla k manželovi. „Ach, Tome…“

„Bojuje,“ řekl doktor. „Její životní funkce jsou stabilní. Je na respirátoru. Budeme o ni pečovat nejlépe, jak umíme, a uvidíme, jak bude otok splaskávat. Teď vám můžu upřímně říct jen to, že je to nejisté.“

„Panebože,“ vzdychla Ellen 0’Hearnová a položila si hlavu na manželovu hruď.

Tom ji pohladil po vlasech. „Takže můžeme jenom čekat? Jak dlouho?“

„Čtyřiadvacet hodin, osmačtyřicet… Rád bych vám řekl víc. To nejlepší, co vám můžu říct, je, že žije.“

Kate se držela Grega. Tinina matka se rozvzlykala.

Tom přikývl. „A za předpokladu, že to přežije“ – těžce polkl – „bude v pořádku, viďte?“ Z jeho tváře se dalo snadno vyčíst, co má na mysli. Poškození mozku. Ochrnutí.

„K tomu se časem dostaneme.“ Doktor mu stiskl rameno. „Teď jenom doufáme, že přežije.“

Doufáme, že přežije…

Kate se opřela. Měla pocit, že má prázdnou hlavu, a přesto se jí mohla rozskočit. Bylo jí do pláče. Opřela se o Grega. Na mysl se jí začaly drát otázky. Přepadl ji strašlivý neznámý strach. Ani ne tak strach jako náhlé pochopení.

To ona vždycky zavírala laboratoř. To ona měla vyjít z těch dveří. Policie to přece říkala. Jako by na někoho čekal na ulici.

Podívala se na Toma a Ellen a chtěla jim to říct. V tomhle žádný gang prsty nemá.

Ale v jednom měli pravdu. Tina skutečně byla v nesprávný čas na nesprávném místě.

Kate to věděla naprosto jistě – ta kulka byla určená jí.

23

Emily Gellerová vyšla ze dveří své střední školy a uviděla, že na konci dlouhé řady aut na ni čeká známé volvo SUV.

Ani jí nejede naproti.

Podivín. Emily zavrtěla hlavou. Táta se chová trochu divně už od chvíle, co se k nim vrátil. Není to ten člověk, kterého znávala – se smyslem pro humor, plný zájmu a života. Není to ten člověk, který ji vozíval po squashových turnajích a postrkával ji, když nedokončila domácí úkol. Nebo se na ni naštval, když účet za mobil dosáhl nebeských výšin.

Třeba se mu něco stalo, když byl pryč. (Všichni se rozhodli, že nebudou říkat ‚ve vězení‘.) Teď je neustále roztěkaný a duchem nepřítomný. Když mu vypráví, co bylo ve škole nebo jak to někomu nandala ve squashi, jen přikyvuje, v očích skelný pohled.

Nic už není jako dřív.

Emily se tu nelíbilo. Chyběli jí přátelé a trenéři, ale nejvíc se jí stýskalo po Kate. Nic už nedělali jako dřív – nechovali se jako rodina. Emily se utěšovala, že za rok vypadne na kolej. A nejdřív ze všeho se vrátí ke svému starému příjmení.

„Tati?“ Emily zaklepala na okno spolujezdce.

Zíral před sebe, jako by byl hluboce zamyšlený.

„No tak tati!“

Konečně ji vzal na vědomí a odjistil dveře. „Em…“

Hodila těžký batoh na zadní sedadlo. „Nezapomněls na můj squashový pytel?“

„Jistěže ne.“ Ale musel se otočit a ověřit si, že tam skutečně je.

„Jo, je tam,“ odfrkla Emily a usadila se. „Asi ho tam dala máma.“

To bylo to jediné, co měli ještě společné. Zdálo se, že se stále rád dívá, jak Emily hraje. Jistě, tady v novém bydlišti neměli školní tým, a ani soupeři nebyli na stejné úrovni. Ale asi čtvrt hodiny cesty byl squashový klub s několika profíky, s kterými mohla trénovat. Bylo to riskantní, ale na jaře se chtěla pod jiným jménem pokusit o celostátní soutěž.

Vyjeli ze školního pozemku a zabočili na hlavní ulici provinčního města, v němž bydleli. Za chvíli byli na dálnici.

„Dneska si to rozdám s tím Bradem Danoulisem,“ sdělila mu Emily. Mluvila o domýšlivém klukovi, který se předčasně dostal na Bowdoin a hrál za soukromou školu v nedalekém městě. „Pořád má kecy, že kluk holku vždycky porazí. Chceš se dívat?“

„Jistě, tygřice,“ odpověděl nepřítomně její otec. Měl na sobě sako a košili, jako by se někam chystal. Až na to, že už vůbec nikam nechodil. „Mám jen nějaké povinnosti. Pak přijdu.“

„Zkus nepřijít pozdě, tati, ano? Musím se ještě připravit na test z chemie a napsat něco o Čarodějkách ze Salemu. A navíc chceš vidět, jak smetu toho kluka.“

„Neboj se. Rozhlédni se. Budu tam.“

Sjeli z dálnice do obchodní zóny, kde byl také squashový klub North Bay. Před budovou z hliníku a skla stálo několik aut. Emily sáhla pro svůj batoh. „Příští měsíc je oblastní turnaj v San Francisku. Musím se tam dostat. Potřebuju proniknout na žebříček západního pobřeží. Mohli bychom tam jet spolu, jako kdysi.“

„To bychom mohli,“ přikývl její otec. „Kdysi jsme si to dost užívali, viď, tygřice?“

„Všichni jsme si dost užívali,“ řekla Emily trochu jízlivě a vzala si zezadu squashový pytel. „Dáš mi ještě nějakou radu?“

„Jen jednu.“ Podíval se na ni trochu úkosem. „Nikdy nezapomeň, kdo jsi, Em. Jsi Emily Raabová.“

Naklonila k němu hlavu. Všechno, co teď dělal a říkal, bylo divné. „Já jsem spíš měla na mysli něco jako ‚Hraj mu to pořád do bekhendu, Em.‘“

„To taky, tygřice,“ usmál se.

Když Emily otvírala dveře squashového klubu, ohlédla se. Mrkl na ni a jí se na okamžik zazdálo, že v sobě přece jen ještě má něco z toho starého táty. Z toho, kterého Emily tak dlouho neviděla.

„Nandej mu to, holčičko.“

Emily se usmála. „Nandám.“

Brad už čekal na kurtu a rázně odpaloval míček. Na sobě měl tričko s nápisem CABO ROCKS.

Emily zašla do šatny, sepnula si vlasy do ohonu a převlékla se do šortek. Pak odešla na kurt. „Ahoj.“

„Ahoj,“ pokývl hlavou Brad a zkusil jí frajersky poslat míček úderem za zády.

Emily obrátila oči v sloup a pak se na něj trochu pochybovačně podívala. „Byls někdy v Cabo?“

„Jo, loni o Vánocích. Dost dobrý. A ty?“

Emily předvedla pár řízných forhendů. „Dvakrát.“

Hráli tři hry. V první se Brad ujal vedení. Měl výborné křížné údery a byl rychlý. Žádná dvojka. Emily se však vrátila do hry. Na osmi ho dostihla a tahali se o vedení, až ho uzemnila dokonale umístěným zabijáckým úderem do rohu. Brad se naštval a třískl raketou o podlahu kurtu. Pak se však tvářil, že její vítězství byla jen šťastná náhoda. „Tak ještě jednu.“

Další hru vyhrála 9-6. Brad začal opatrně našlapovat na jednu nohu, jako by si zranil kotník.

„Takže ty budeš hrát za Bowdoin?“ zeptala se ho Emily, i když věděla, že Bowdoin hraje ve squashi první divizi a že tam Brad nemá šanci. Ve třetí hře excelovala. Vyhrála 9-4.

Dala mu zavyučenou.

„Hezký zápas.“ Brad jí ochable potřásl rukou. „Jsi dobrá. Příště budu hrát naplno.“

„Dík,“ řekla Emily. „To už se mi snad uzdraví to zápěstí.“

Seděla na lavičce s ručníkem na hlavě a pila vodu z lahve, když si na to poprvé vzpomněla. Podívala se nahoru na balkon.

Kde je sakra táta?

Vůbec na ten zápas nepřišel. Neseděl tam, odkud obvykle sledoval její zápasy. Otráveně stiskla rty. A taky trochu naštvaně. Bylo už po páté. Prosila ho, ať se vrátí.

Tak kde k čertu je?

Emily vyšla ven a dívala se po volvu. Ani památky. Vrátila se dovnitř a skoro půl hodiny sledovala zápas dvou seniorů. Pořád se dívala na dveře, až se tak naštvala, že už to nevydržela. Vytáhla mobil a navolila číslo domů.

„Nejsme doma“ spustil záznamník. Tohle už ji začínalo otravovat. Někdo by doma být měl. Kde jsou všichni? Podívala se na hodinky. Bylo už k šesté. Měla ještě práci. Říkala mu to. Vyslechla si vzkaz a netrpělivě čekala na pípnutí.

„Mami, to jsem já. Jsem pořád v klubu. Táta vůbec nepřišel.“

24

Uplynulo čtyřiadvacet hodin. Žádná změna.

Ani další den se na Tinině stavu nic nezměnilo.

Chirurgové se stále nemohli dostat do blízkosti kulky. Vyšetření mozku prokazovalo stabilizovaný stav, ale otok kolem zranění byl masivní, nitrolebeční tlak vysoký a rozsah poškození tkání neznámý. Mohli jen čekat na zlepšení, ale nikdo nevěděl, jestli to Tina přežije.

Většinu následujících dnů strávila Kate v nemocnici s Tomem a Ellen. Řekla policii, jak místo ní Tina toho osudového večera zavírala laboratoř. A že nemá nic společného s drogami a s žádnou ilegální činností. A že je ten poslední člověk na světě, který by byl jakkoli napojený na nějaký gang.

Policisté tvrdili, že mají stopy. Svědkové viděli muže v červeném šátku, jak na konci ulice nastupuje do bílé dodávky, která pak projela po Morris Avenue. Červené šátky byly charakteristické pro gang Bloods. Podle jednoho detektiva si vraždami nevinných obětí přímo na ulici získávali ostruhy. Potvrdil mu to informátor ze znepřáteleného gangu.

Iniciační rituál. Její kamarádka je v komatu. Jak ráda by Kate věřila, že za tím je jen iniciační rituál nějakého gangu.

Tu druhou noc se s Gregem dostali domů až po druhé hodině po půlnoci. Nemohli usnout. Na spánek neměli ani pomyšlení. Otřeseně seděli na pohovce a mysleli na Tinu.

Kate věděla, že jednou to stejně musí vyjít najevo. Co potom řekne? Tom a Ellen mají právo to vědět.

„Musím zavolat Philu Cavettimu, Gregu,“ řekla Kate. „Lidé z WITSEC to musí vědět.“

Věděla, že jakmile zavolá, život se jim od základu změní. Budou se muset přestěhovat, to je jisté. Možná si změnit jména. Jenže Greg pomalu končí rezidenturu. Nemůže jen tak odjet. A život jim teprve začíná.

Copak je to bude pronásledovat věčně?

„Policie říkala, že má stopy,“ řekl Greg v úporné snaze být klidný a logický. „Co když mají pravdu – a tohle je jen nějaká tragická shoda okolností?“

„Tady nejde o nějaký gang,“ zavrtěla Kate hlavou, „to přece víme oba.“

Tohle ji ničilo. O život přece zápasí její nejlepší kamarádka, ne nějaká bezejmenná žena ve zprávách.

„Oba víme, Gregu, že po Tině stříleli, protože si mysleli, že jsem to já.“

Greg ji objímal a ona se usilovně snažila připadat si v jeho náručí bezpečná. Ale věděla své. Cavetti a Seymourová ji varovali. Mercado to nehodlal takhle nechat. Jak že to říkali? Že nejde o pouhou pomstu, že je v tom něco víc. Říkali tomu ‚pojistka‘. Pojistka, že až se příště někdo jako její otec obrátí proti fraternidadu, všechno bude jinak.

Konečně se jim podařilo usnout vyčerpáním ve vzájemném objetí.

Ráno se dohodli na tom, že ještě počkají. Už jenom den, možná dva. Ať si policie prověří ty své stopy.

Jenže v noci se Kate vzbudila. Ležela a v propoceném tričku se s tlukoucím srdcem tiskla ke Gregovi.

Věděli to.

Předtuchy minulých dnů se naplnily. Policisté ať si klidně prověřují stopy, ale Kate to nemůže tajit věčně.

Už si ji našli. A zkusí to znovu, tím si byla jistá. A co se stane potom?

Co se stane, až si uvědomí, že stříleli po nepravé ženě?

Kate se zavrtěla a vyprostila se z Gregova objetí. Na okamžik zůstala sedět ve tmě s koleny pevně přitisknutými k hrudi. Modlila se, aby její rodina zůstala v bezpečí. Vytáhla zpod trička přívěsek, který jí matka dala v den loučení. Rozpůlené zlaté slunce. „Skrývá v sobě tajemství. Váže se k němu takový příběh. Jednou ti ho řeknu.“

Podaří se jim ještě někdy složit ty dvě půlky dohromady?

Mami, já bych si přála, abys mi to tajemství řekla teď.

Kate vstala a ztemnělým bytem došla k vchodovým dveřím. Nahmátla těžkou závoru a zastrčila ji.

25

„Kate.“ Tom O’Hearn ji objal kolem ramen. „Běžte domů. Já vím, že tu chcete být, ale běžte domů a trochu se vyspěte.“

Kate přikývla. Věděla, že má pravdu. Za poslední dva dny spala jen šest hodin. Měla nízkou hladinu cukru. V práci nebyla. Od Tinina zranění vlastně nebyla nikde kromě nemocnice.

„Slibuju vám, že vám zavoláme, kdyby bylo něco nového,“ řekl jí cestou k výtahu, kde ji objal.

„Já vím.“

Tinu převezli na oddělení úrazů hlavy v nemocnici Bellevue na Dvacáté sedmé ulici, nejlepší nemocnici ve městě. Kate sešla dolů do haly a vyšla na První avenue. Venku už se setmělo, blížila se šestá hodina. Byla tam celý den. Když neviděla žádné taxíky, došla na Druhou a nasedla do autobusu směrem do centra.

Našla si místo vzadu a na okamžik zavřela oči. Tom měl pravdu. Byla utahaná. Potřebovala se vyspat. Ráno odešla z domova a nepíchla si inzulin. Greg měl šestnáctihodinovou směnu. Kate pocítila znepokojení. Poprvé od Tinina zranění bude v bytě sama.

Trochu si zdřímla a cesta autobusem jí rychle utekla. Probudila se v okamžiku, kdy autobus zastavil na Deváté ulici, několik bloků od jejich bydliště. Málem to zaspala.

Když vystoupila z autobusu a vykročila po ztemnělé Druhé avenue, měla pocit, že tu něco nehraje.

Od domu naproti zastávce se odlepil nějaký muž, odhodil cigaretu na chodník a vydal se za ní. Slyšela za sebou jeho kroky. Říkala si, že se nesmí ohlédnout.

Kate, ty už jsi vážně paranoidní. Jsi v New Yorku, v East Village. Je tu plno lidí. Tohle je úplně normální.

Zahlédla ho ve výloze jednoho obchodu. Stále šel za ní. Ruce měl zastrčené v kapsách černé kožené bundy, čepici naraženou hluboko do čela.

Takže není paranoidní! Tentokrát ne. Rozbušilo se jí srdce. Zmocnil se jí strach.

Zrychli krok, říkala si. Už to máš jen pár bloků.

Přešla vozovku. Srdce jí prudce bušilo.

Odbočila do své ulice. Za sebou stále cítila přítomnost toho člověka. Kousek před ní byla samoobsluha, kde občas nakupovala. Zamířila k ní a musela se přemáhat, aby se neohlédla. Do obchodu téměř vběhla.

Na okamžik se cítila v bezpečí. Popadla nákupní košík, přikrčila se v jedné uličce a modlila se, aby nevešel dovnitř. Do košíku si hodila pár věcí – mléko, jogurt, celozrnný chléb. Ale po celou dobu čekání nespouštěla oči z velkého okna do ulice. Byli tam lidé. Srdce se jí začalo uklidňovat.

Vytáhla peněženku a zamířila k pokladně. Trochu nervózně se usmála na pokladní Ingrid a zaplašila trýznivou myšlenku: Co když je posledním člověkem, který mě vidí Živou?

Vyšla ven. Na okamžik pocítila úlevu. Bohudík. Po muži ani památky.

Pak ztuhla.

Byl tu! Opíral se o zaparkovaný vůz a mluvil do telefonu. Jejich oči se pomalu setkaly. Ne, tohle se jí nezdálo.

Dobře, Kate, tak co uděláš teď?

Nejdřív nenápadně zrychlila krok, ale za chvíli už běžela s pohledem upřeným na jejich dům, na zelenou stříšku nad vchodem, která už byla tak blízko.

Muž za ní také zrychlil. Kate běhal mráz po zádech a srdce jí divoce bušilo.

Prosím tě, Bože, už jenom pár metrů.

Ten poslední kousek už běžela sprintem. Zašátrala v kabelce po klíčích. Nacpala klíč do zámku a otočila jím. Prudce otevřela dveře a čekala, že muž vběhne do domu za ní. Ohlédla se. Muž v čepici se zastavil několik vchodů za ní a přešel ulici. Kate se vrhla do domu a dveře za ní milosrdně zaklaply. Už je po všem. Díky bohu!

Opřela se zády o zeď. Měla je promočená potem. Po těle se jí rozlila úleva.

Tohle musí skončit, říkala si. Musíš za někým zajít, Kate.

Ale za kým?

Za rodinou? Tvá rodina je pryč, Kate. Smiř se s tím, jsou nadobro pryč.

Za Gregem? I když ho milovala, co mohli dělat? Jen tak se sebrat a jít? Když je v posledním ročníku?

Má jít na policii? A co jim řekneš, Kate? Že jsi jim lhala, že jsi jim něco tajila? Že tvá nejlepší kamarádka leží v komatu a v hlavě má kulku, která byla určená pro tebe?

Je pozdě. Na tohle všechno už je pozdě.

Vešla do výtahu a stiskla tlačítko do sedmého poschodí. Byl to těžký výtah, který při průjezdu každým poschodím rachotil.

Teď už si jen přála, aby se dostala do bytu a zastrčila za sebou tu zatracenou závoru.

Výtah se s rachotem zastavil. Kate sevřela v ruce klíč od bytu a otevřela těžké dveře výtahu.

Před ní stáli dva muži.

Bože, to ne!

Srdce jí poskočilo až do krku. Kate couvla a chtělo se jí vykřiknout. Ale k čemu? Nikdo by ji neslyšel.

Věděla, proč tu jsou.

Pak jeden z nich udělal krok dopředu. „Slečna Raabová?“ Natáhl ruce a vzal ji konejšivě za ramena. „Kate.“

Vzhlédla. Oči se jí zalily slzami. Poznala ho a při po hledu na jeho prošedivělé vlasy se rozplakala.

Byl to Phil Cavetti, agent WITSEC.

26

Kate mu doslova padla do náručí, celé tělo ochromené strachem.

„To nic, Kate,“ řekl a objal ji.

Kate zabořila obličej do jeho saka. „Já myslela, že mě někdo sleduje. Myslela jsem

„To mě mrzí,“ sevřel ji pevně Cavetti. „To byl pravděpodobně můj člověk. Čekal u autobusové zastávky. Jen jsme chtěli mít jistotu, že jdete domů.“

Kate zavřela oči a rozechvěle se nadechla. Ještě v ní doznívala nervozita, ale už začínala cítit nepředstavitelnou úlevu. Tep se jí začínal zpomalovat. Odtáhla se a snažila se uklidnit.

„Proč jste tady?“

„Tohle je James Nardozzi,“ představil jí Cavetti místo odpovědi druhého muže. Byl štíhlý, měl ostře řezané rysy, pod pláštěm do deště obyčejný šedý oblek a k němu stejně obyčejnou červenou kravatu. „Je z ministerstva spravedlnosti.“

„Jistě,“ řekla Kate trochu rozladěně. „Pamatuju si vás od soudu.“

Právník se pousmál.

„Potřebujeme vám položit několik otázek, Kate,“ řekl agent WITSEC. „Můžeme jít dál?“

„Jistě.“ Stále se jí ještě malinko třásly ruce. Měla trochu potíže s odemykáním. Za dveřmi štěkal Fergus. „Ale no tak…“

Otevřela dveře do bytu a rozsvítila. Nevzpomínala si, že by někdy v životě cítila tak hlubokou úlevu. Díky bohu za to, že tu jsou. Předpokládala, že jde o Tinu. Stejně jim to chtěla říct. Nemůže to už nikdy takhle tajit.

Postavila tašku s nákupem na kuchyňskou linku. „Tak povídejte,“ usmála se na ně.

Cítila, jak se jí postupně vrací duševní rovnováha. „Tak prosím, já vím, proč jste tady.“

Phil Cavetti se na ni bezvýrazně podíval. To, co řekl, ji znovu vykolejilo.

„Kdy se vám naposled ozval otec, Kate?“

27

„Otec?“

Kate zamrkala, vykulila oči a zavrtěla hlavou.

„Od toho procesu jsem s ním nemluvila. Proč?“

Cavetti se podíval na právníka z ministerstva a odkašlal si. „Musíme vám něco ukázat, Kate.“ Zpod pláště vytáhl obálku a došel s ní ke kuchyňskému stolu. Rezolutní tón jeho hlasu ji trochu vyděsil.

„To, co vám ukážu, je přísně důvěrné,“ řekl a otevřel obálku. „Může to i trochu nahánět strach. Raději se posaďte.“

„Vy mě znervózňujete, agente Cavetti.“ Kate se na něj podívala a usadila se na stoličku. Znovu se jí zrychlil tep.

„To chápu.“ Začal po stole rozkládat černobílé fotografie formátu dvacet krát dvacet pět.

Fotografie z místa činu.

Kate se do prohlížení nechtělo, protože byla přesvědčena, že na nich uvidí svého otce. Ale mýlila se. Na všech fotografiích byla žena. Jen v kalhotkách. Připoutaná k židli. Některé fotografie zabíraly celé tělo, jiné detaily – obličej, jednotlivé části těla s mnoha zraněními. Bylo to hrůzné. Hlava ženy se bezvládně skláněla na stranu. Ramena a kolena měla zkrvavená. Kate sebou cukla. Rozpoznala střelné rány. Položila Cavettimu ruku na předloktí.

Žena měla na obou prsou nějaké skvrny. Další snímek ukazoval jedno ňadro v detailu. Teď už Kate viděla, co je to za skvrny. Byly to popáleniny. Oni ji pálili. Pravá bradavka úplně chyběla – byla odříznutá.

„Promiňte, Kate,“ řekl Phil Cavetti a položil jí ruku na rameno.

„Proč mi to ukazujete?“ podívala se na něj. „Co to má společného s mým otcem?“

„Prosím vás Kate, ještě jich několik zbývá.“ Cavetti rozložil po lince pár fotografií. Na první byl detail levé strany obličeje. Byla nateklá a fialová. Podle téhle fotografie se dalo jen těžko určit, o koho jde.

Kate potlačila nevolnost. Bylo to odporné, příšerné. Jaká zrůda tohle mohla udělat?

„Ta zranění, která vidíte“ – Cavetti konečně odložil obálku – „neměla způsobit smrt, Kate. Naopak měla udržet oběť co nejdéle naživu, prodloužit její agónii. Nedošlo k sexuálnímu zneužití. Také všechny její věci zůstaly na místě. Oni tu ženu prostě mučili.“

„Mučili…?“ Kate cítila, jak se jí obrací žaludek.

„Myslíme si, že z ní chtěli tahat informace,“ řekl právník z ministerstva. „Chtěli ji donutit, aby mluvila, slečno Raabová.“

„Já jsem si myslela, že jste přišli kvůli Tině,“ podívala se na ně zmateně Kate.

„O slečně O’Hearnové víme,“ řekl Phil Cavetti. „A víme, jaké to pro vás musí být, Kate, ve všech ohledech. Ale prosím vás… omlouvám se, ještě jednu…“

Agent WITSEC vytáhl z obálky poslední fotografii a položil ji na linku před Kate.

Byla ještě hrůznější než ty předchozí. Kate odvrátila oči.

Snímek zachycoval odvrácenou stranu ženina obličeje. Oči se ukrývaly pod napuchlými víčky. Rozcuchané hnědé vlasy padaly ženě do obličeje. I přes to bylo na pravém spánku vidět tmavou díru velikosti mince.

„Bože!“ Kate se prudce nadechla a chtěla se znovu odvrátit. „Proč mi to ukazujete? A proč se mě ptáte na otce?“

Pak ji však něco zarazilo. Oči se jí rozšířily ohromením. Cosi na té fotografii postřehla. Vrátila se k ní. Pomalu ji zdvihla.

„Panebože…,“ vydechla a zbledla.

Já ji znám.

Nejdřív si toho nevšimla – ta chudinka byla tak znetvořená – ale najednou… to mateřské znaménko vedle úst…

Kate se obrátila k Philu Cavettimu. Útroby jí svírala nevolnost.

Ta žena na fotografii byla Margaret Seymourová.

28

„Bože, ne…“ Kate zavřela oči. Nevolnost už ji začala zmáhat. „To nemůže být pravda. To je strašné…“

Margaret Seymourová byla tak hezká a milá. Pomáhala Em, aby pro ni byl přechod do nového prostředí co nejsnazší. Pomáhala celé rodině. Všichni ji měli rádi. Ne… bože, ne.

„Kdo to udělal?“ vrtěla Kate zaraženě hlavou. „A proč?“

Phil Cavetti vstal, došel k dřezu a natočil jí sklenici vody. „Stalo se to minulý týden ve čtvrtek. V zóně skladišť za Chicagem. Víme jen, že agentka Seymourová tam jela na nějakou schůzku – v souvislosti s jedním případem. Umím si představit, jak vás to zasáhlo.“

Kate se napila chladné vody a dál vrtěla hlavou.

Cavetti jí stiskl ruku. „Jak jsme řekli, chtěli ji především přinutit mluvit, něco z ní dostat.“

„Já nechápu…“

„Souvisí to s novým místem pobytu někoho z programu, slečno Raabová,“ přerušil ji právník z ministerstva.

Náhle pochopila a zachvěla se. „A proč to ukazujete mně, agente Cavetti?“

„Kate, ve voze agentky Seymourové jsme něco našli.“ Agent WITSEC se odmlčel a opět cosi vytáhl z obálky. Tentokrát to nebyla fotografie, ale jediný prázdný lístek papíru – zřejmě z malého perforovaného poznámkového bloku – uložený v plastovém sáčku.

Kate se na Cavettiho zmateně podívala.

„Ten, kdo to udělal, důkladně prohledal její auto. Tenhle lístek pochází z poznámkového bloku na palubní desce. Na předchozím lístku, který byl vytržený, bylo něco napsáno.“

Kate pokrčila rameny. „Tenhle je prázdný.“ Ale když se podívala pozorněji, přece jen viděla slabý otisk nějakých písmen.

„Tady pod ultrafialovým světlem“ – Cavetti vytáhl další fotografii – „to vidíte zvětšené.“

Kate si přidržela před očima novou fotografii. Něco tam přece jen bylo. Pět písmen, psaných rukou Margaret Seymourové.

M-I-D-A-S.

„Midas?“ Kate se zatvářila nechápavě. „Jak to souvisí se mnou?“

Cavetti se na ni zahleděl. „MIDAS je krycí jméno, které jsme dali vaší rodině, Kate.“

Měla pocit, že dostala ránu pěstí do břicha, která jí vyrazila veškerý kyslík z plic.

Nejdřív Tina před budovou laboratoře. Potom Margaret Seymourová, která měla na starosti jejich případ. A teď se ptají, jestli se jí neozval otec.

„Co se děje, agente Cavetti?“ Kate vstala. „Má rodina může být v nebezpečí. Uvědomili jste je? Mluvili jste s otcem?“

„Proto jsme tu.“ Agent WITSEC se odmlčel a podíval se jí do očí. „Obávám se, že váš otec je nezvěstný, Kate.“

29

„Nezvěstný?“ řekla otupěle. „Odkdy je nezvěstný?“

„Minulý týden odvezl vaši sestru ke squashovému klubu a potom zmizel,“ řekl Cavetti, urovnal fotografie a položil je. „My nevíme, kde je. Určitě se s vámi nespojil?“

„Samozřejmě, že ne.“ Kate se zmocnila úzkost. Její otec byl nezvěstný, agentka, která měla na starosti jejich případ, byla brutálně zavražděna.

„A co matka? A bratr a sestra? Co je s nimi?“

„Jsou v bezpečí,“ odpověděl Cavetti. „Jsou pod dohledem.“

Kate se na něj podívala ve snaze uhodnout, co to znamená. „Pod dohledem!“

Svezla se ze stoličky a sáhla si rukou na tvář. Její nejhorší obavy se naplnily. Pokusili se dostat ji. Zabili Margaret Seymourovou. Teď možná našli její rodinu. Kate došla k pohovce a sklesla na opěrku. Jedno věděla jistě: ať otec udělal cokoli, miloval svou rodinu. Pokud je nezvěstný, něco se stalo. On by nikdy jen tak neodjel.

„Je otec mrtvý, agente Cavetti?“

Oslovený zavrtěl hlavou. „Popravdě řečeno nevíme. Přidělíme vám agenta, který vás bude chránit, Kate. Třeba je otec v pořádku. Třeba se vám ozve. Ale terčem se můžete stát i vy.“

„Už se stalo,“ řekla Kate. Pak náhle překvapeně vzhlédla. „Vždyť jste říkal, že o Tině víte?“

Cavetti neodpověděl, jen se znepokojeně podíval na Nardozziho.

Kate vstala. „Tak vy jste věděli o Tině, a ani jste mě nekontaktovali. Vy

„Kate, my chápeme vaše rozhořčení, ale policie…“

Zmámeně se pokusila seřadit si jednotlivé události do časové přímky. Tina před třemi dny, Margaret Seymourová minulý čtvrtek. A otec… Jak může být od té doby nezvěstný? Proč ji nevarovali?

„Chci mluvit se svou rodinou,“ řekla Cavettimu. „Chci se ujistit, že jim nic není.“

„Je mi líto, Kate, ale to není možné. Jsou teď v ochranné vazbě.“

„Jak to myslíte, že jsou v ochranné vazbě?“

„Kate,“ řekl Cavetti bezmocně, „lidé, kteří vedou Mercadovy operace, udělají všechno, aby se vašemu otci pomstili. A už s tím začali. Došlo k prozrazení. Dokud nevíme, co se stalo, nemůžeme si dovolit ohrozit jejich bezpečnost. Takhle to prostě musí být.“

„Chcete říct, že jsou z nich vězni? A ze mě taky?“

„Nikdo neví, co mohla agentka Seymourová prozradit, Kate,“ řekl Nardozzi tiše. „Ani komu.“

Připadala si jako po čelním nárazu auta naloženého pochybnostmi a nejistotou. Otec je nezvěstný, Margaret Seymourová mrtvá. Ona sama je oddělená od zbytku rodiny. Podívala se na Cavettiho. Na tohohle člověka vsadila její rodina své životy. A on jí lže, to věděla. Něco před ní tají.

„Chci mluvit se svou rodinou.“ Kate se mu podívala do očí. „Otec může být mrtvý. Mám na to právo.“

„Já vím, že máte,“ řekl Cavetti. „Ale musíte nám prostě věřit, Kate… Jsou v pořádku.“

30

Přidělili jí agenta, který ji měl chránit. Z malého chlapíka s knírem a baseballovou čepicí, který ji sledoval z autobusové zastávky, se vyklubal agent FBI Ruiz.

Třeba je to tak nejlepší, říkala si Kate. Vzhledem k tomu, co se dělo, co se stalo Tině. Greg chodil do práce a domů se vracel pozdě. Snad bude spát trochu klidněji, když bude vědět, že tam někdo je.

Jenže nespala, když nevěděla, co je s otcem, jestli je živý nebo mrtvý. Taky myslela na matku a Em a Justina. Nevěděla, kde jsou a jak jsou na tom. Jak musí být zděšení. Bože, dala bych cokoli za to, abych slyšela jejich hlasy. Jedno však věděla jistě – ať otec udělal, co udělal, ať byl, jaký byl, nikdy by je jen tak neopustil.

Měla sucho v ústech. Potřebovala se něčeho napít. Brněly jí prsty u rukou i nohou. Takový stres pro ni nebyl dobrý. Vytáhla z kabelky accu-chek a změřila se: 315. To bylo zlé.

Věděla, že poslední dobou polevila. Od minulého týdne neběhala ani neveslovala. A dnes snědla jen několik soust salátu v nemocniční jídelně.

Vytáhla z kuchyňské skříňky injekční stříkačku, z lednice ampulku humulinu a dávku si píchla.

No tak, Kate, musíš se o sebe starat, jinak ti může být jedno, jestli tě někdo najde.

Přitáhla si k sobě psa a pohladila ho po schlíplých uších. „Viď, Fergusi?“

Přinutila se něco sníst. Kousek tuňáka z konzervy s majonézou, kečupem, dosladit a posypat nasekaným vejcem natvrdo. Otcův slavný recept. Odnesla si talířek k počítači, který stál na stole u okna, a klikla na Yahoo. Věděla, že je to marné, ale dala by všechno na světě, kdyby našla vzkaz od Em a od matky.

Nic.

Kate navolila matčinu e-mailovou adresu Yogagirll23. Její vzkazy se k matce nedostávaly přímo, ale přes WITSEC, takže Kate musela být trochu opatrná na to, co píše. Tentokrát poslala kopie i Em a Justinovi.

Mami, mám o vás starost. Ani nevím, jestli tohle někdy dostaneš. Vím, že táta je nezvěstný. Moc se bojím, že se mu něco stalo.

Musím ti něco říct, něco, co se stalo tady, ale nejvíc ze všeho bych chtěla slyšet vaše hlasy. Řekli mi, že jste v ochranné vazbě. Jestli tohle dostaneš, zkus si prosím vyžádat povolení a zavolat mi.

Všechny vás mám moc ráda. Modlím se, aby se tátovi ani vám nic nestalo. Srdcem jsem s vámi. Napiš mi, zavolej, to je jedno, hlavně se mi ozvi. Nedokážu vypovědět, jak ráda bych vás slyšela.

K.

Kate klikla na „odeslat“ a pozorovala, jak zpráva mizí. Uvědomila si, že poslala e-mail nikomu. Zavolala Gregovi a ozval se jí záznamník. Zavěsila, aniž nechala vzkaz. V životě se necítila tak osamělá. Schoulila se s Fergusem do postele a pustila si televizi.

Kolem druhé hodiny po půlnoci ji Greg vzbudil z lehkého spánku. V televizi dávali opakování Pohotovosti.

„Jsem ráda, že tu jsi,“ zamumlala Kate a nahmátla jeho ruku.

„Zastavil jsem se u Tiny,“ řekl. „Museli provést chirurgický zákrok, aby jí uvolnili tlak v mozku. Vysušili tekutiny a odstranili nějakou mrtvou tkáň.“

Kate se vylekaně posadila. „Jak je na tom?“

„Bojuje, Kate.“ Greg si lehl vedle ní. Byl stále oblečený. „Znáš Tinu – bude to protahovat donekonečna, jen aby nás potrápila,“ pokusil se o vtip. „Bena je mi líto. I celé tvé rodiny. Mrzí mě, že jsem tu nemohl být, abych tě podržel.“

Kate sklíčeně přikývla. „Viděla jsem nějaké fotografie, Gregu. Viděla jsem, co udělali té agentce v Chicagu. Bylo to příšerné. Pokud jde o otce, nevědí, kde je. Napadlo mě, že jestli jí to udělali jen proto, aby se dostali k němu, tak co když…“

„Takhle nepřemýšlej, Kate.“ Přitáhl si ji k sobě. „Do toho se nepouštěj. Nic nevíš.“

„On by jen tak neodešel, Gregu. Takhle ne. Člověk k němu může mít různé výhrady, ale takhle by nezmizel.“

„Já vím,“ řekl Greg a něžně ji pohladil po vlasech. Chvíli mlčky leželi a Kate se k němu pevně tiskla. Pak se Greg zasmál. „Viděl jsem Ruize.“

Kate se pokusila o úsměv. „Vždycky jsi říkal, že bys chtěl bydlet v domě s vrátným.“

Pohladil ji po tváři. „Já vím, že se bojíš, Kate. Moc bych si přál, abychom mohli někam odjet. Rád bych tě před tímhle vším ochránil.“

„Jako Superman,“ řekla Kate a přivinula se k němu. „Superhombre…“

Greg jí prstem zdvihl bradu. „Vím, že je toho na tebe moc. Tohle všechno. Tina. Ale na jedno se můžeš spolehnout, pejsku. Já neodejdu. Jsem tady, Kate. Nikam nepůjdu. Slibuju.“

Opřela si o něj hlavu a zavřela oči. Na okamžik se cítila v bezpečí. Daleko od toho všeho. Ten pocit se jí stal záchytným stéblem.

„Já vím,“ řekla tiše.

31

Zazvonil telefon. Kate omámeně otevřela oči.

A Venku bylo světlo. Skoro jedenáct. Musela být úplně vyčerpaná. Takhle dlouho nikdy nespala. Greg už byl pryč. Telefon zazvonil podruhé. Kate zašátrala po sluchátku. „Haló…?“

„Kate? Miláčku?“

Ten hlas ji nabudil jako injekce čistého adrenalinu. „Mami! Jsi to ty?“

„Ano, jsem to já. Jak se máš, miláčku? Nenechají mě mluvit dlouho. Jen jsem ti chtěla říct, že jsme v pořádku.“

„Bože, já měla takový strach, mami! O tátově zmizení vím. Vím, že je nezvěstný. Byli tu lidé z WITSEC.“

„Já vím. Je nezvěstný od minulé středy. Nikomu se neozval, Kate. Nevíme, kde je.“

Kate zavřela oči a vybavily se jí ty příšerné fotografie ze včerejška. „Mami, já nevím, co víš, ale Margaret Seymourová je mrtvá. Byl tu Cavetti. Ukazovali mi její fotografie. Jsou přesvědčeni, že to byli Mercadovi lidé. Chtěli z ní dostat nějaké informace, možná o tátovi. Ty fotky byly strašné, mami. Mučili ji. Možná vědí, kde jste.“

„My jsme v pořádku, Kate. Nepřetržitě nás hlídají. Jde jen o to, že nevíme vůbec nic o tatínkovi.“

„Co ti řekli?“ zeptala se Kate nervózně. Snažila se potlačit obavy, že otec může být skutečně mrtvý.

„Nic mi neřekli, miláčku. Nevím, co si mám myslet.“

„Já taky ne. A co Em a Justin?“

„Nedělej si starosti, Kate. Snažíme se chovat tak normálně, jak se dá. Em má tenhle týden turnaj. Jde jí to. A Justin je prostě Justin. Už měří skoro sto osmdesát.“

„Bože, jak ráda bych je slyšela.“

„To nejde, Kate. Je tu se mnou někdo z WITSEC. Řekli mi, že už musím zavěsit.“

„Mami… stalo se ještě něco, o čem bys měla vědět. Něco zlého. Postřelili Tinu O’Hearnovou.“

„Bože,“ vydechla matka. „Postřelili?“

„Na ulici, hned před laboratoří. Policie si myslí, že v tom má prsty nějaký gang, ale poslouchej mě, mami, já tomu nevěřím. Ona ten večer zavírala laboratoř místo mě. Myslím, že si nás spletli.“

„Kate, nesmíš se nikde objevovat. Musíš nechat ty lidi, ať tě chrání.“

„Oni mě chrání, mami, jsou tady. Jde jen o to, že –“

„Jak je na tom Tina, miláčku?“ zeptala se Sharon. „Je mrtvá?“

„Ne, ale je to zlé. Drží se, ale musí podstoupit několik operací. Doktoři zatím nic nevědí. Mami, já vás musím vidět.“

„Já bych tě taky ráda viděla, Kate, vážně. Dlouho jsem ti tajila některé věci, které bys teď měla vědět. Jenže Kate –

Přerušil ji mužský hlas, který jim sdělil, že musí ukončit hovor.

„Mami!“

„Kate, zůstaň v bezpečí. Dělej, co ti říkají. Já už musím jít. Mám tě ráda, miláčku.“

Kate vyskočila a sevřela sluchátko oběma rukama. „Mami!“ Oči se jí zalily slzami. „Vyřiď Justinovi a Em, že je mám moc ráda. Řekni jim, že se mi po nich stýská. A že vás chci brzy vidět.“

„Nám se po tobě taky stýská, Kate.“

Spojení se přerušilo. Kate si sedla a pustila sluchátko do klína. Aspoň jsou v bezpečí. To je ta nejlepší zpráva.

Pak ji něco napadlo. Něco důležitého. Něco, co řekla její matka, jí nehrálo, když se nad tím teď zamýšlela.

Margaret Seymourová. Cavetti říkal, že ji zabili někde u Chicaga. Minulý čtvrtek. Aby z ní dostali informace.

Ale jak mohl její vrah využít informace, které od ní získal, aby našel Katina otce? Ten přece zmizel už předchozího dne.

32

„Je můj otec mrtvý, agente Cavetti?“ Kate vtrhla do dveří kanceláře v Javitsově budově na Federal Plaza a zahleděla se agentovi WITSEC zpříma do očí.

Byli tam ještě dva další lidé – hranatý právník z ministerstva spravedlnosti Nardozzi a vysoký olysalý muž s nazrzlými zbytky vlasů, který se držel v rohu. Představili jí ho jako zvláštního agenta Boothe z FBI.

„My nevíme, Kate,“ čelil Cavetti jejímu pohledu.

„Myslím, že víte. Minulý týden se ke mně někdo vloupal. Závora, kterou nikdy nepoužíváme, byla zavřená. Nejdřív jsem se bála, že by mohli jít po mně. Ale pak mě napadlo, že když tohle všechno začalo…“

Kate se na něj vyčítavě podívala. „Odposloucháváte mi telefony, agente Cavetti?“

„Kate.“ Agent WITSEC vstal a obešel stůl. „Vy víte, že se naše agentura ocitla v ohrožení. Jedna naše agentka byla surově zavražděna. Někdo se snažil z ní vytáhnout informace. Víme, že to mělo souvislost s případem vašeho otce.“

„Jenže se ukázalo, že otec zmizel ve středu – je to tak, agente Cavetti? A Margaret Seymourovou zabili až další den. A tak se vás ptám znovu: „Je můj otec mrtvý?“

„Slečno Raabová…“ Nardozzi si odkašlal.

„Paní Herrerová,“ zpražila ho Kate pohledem. „Vy jste přece chtěli, abych si změnila jméno. „Takže Herrerová.“

„Paní Herrerová.“ Právník vstal. „Měla byste vědět, že v programu ochrany svědků je v současné době čtyři tisíce pět set osob. Mnozí z nich jsou obyčejní lidé, kteří prostě chtěli udělat správnou věc tváří v tvář hrozící pomstě. Normální svědkové. Samozřejmě i udavači. A pak jsou ještě druzí, dobře známé firmy z prostředí organizovaného zločinu. Lidé, kteří svým svědectvím zničili zločinecké rodiny, kteří napomohli k četným usvědčením. Kdyby došlo k prozrazení jejich jmen, bylo by okamžitě zřejmé, o koho jde.“

„Stále neodpovídáte na mou otázku,“ připomněla mu Kate.

„S těmi druhými“ – pominul právník z ministerstva její dotaz – „stát čas od času uzavře soukromou dohodu, která nám pomůže na mnoha frontách vyšetřování. Spolehlivost jejich ochrany“ – pokývl jí, ať si sedne – „která jim nabízí bezpečný život za to, že se svým svědectvím vystavili riziku, se stala páteří federálního justičního systému, jak jej dnes známe. Proto v posledních dvou desetiletích utrpěl organizovaný zločin výrazné ztráty. Proto byl obchod s drogami významně omezen. Může to být také důvodem, proč naše země nebyla od jedenáctého září napadena.“

„Proč mi to všechno říkáte?“ Kate se zabořila do křesla naproti nim.

„Protože si váš otec, paní Herrerová“ – vystoupil z rohu agent FBI – „před několika týdny zakoupil mobilní telefon na jméno vašeho bratra. Jmenuje se Justin, viďte?“

Kate překvapeně, téměř bezděčně přikývla.

„Ten mobil zprvu nevykazoval žádnou aktivitu. To se změnilo minulý čtvrtek, den poté, co váš otec zmizel. Někdo z něj volal do Chicaga.“

V Kate vzplanula jiskřička naděje.

„To číslo, na které volal, paní Herrerová,“ řekl agent FBI a hodil před ni na stůl nějaký spis, „byla tajná linka Margaret Seymourové.“

Kate zamrkala. „Já to nechápu.“ Chtějí jí snad říct, že její otec žije?

„Kate, člověk odpovídající popisu vašeho otce, odletěl ve středu večer z nejmenovaného města do Minneapolisu,“ řekl Phil Cavetti a dal jí k nahlédnutí několik stránek. „Letenka byla vystavena na Kennetha Johna Skinnera, pojišťovacího zprostředkovatele z newjerseyského Cranbury, který před dvěma lety nahlásil krádež řidičského průkazu. U několika autopůjčoven na minneapoliském letišti jsme se poptávali po muži vzhledu vašeho otce. Půjčil si vůz u firmy Budget na jméno téhož Kennetha Johna Skinnera a také jej tam za dva dny vrátil. Podle záznamů najel za tu dobu tisíc tři sta dvacet kilometrů.“

„No dobře…,“ přikývla Kate, která stále nevěděla, co si o tom má myslet.

„Tisíc tři sta dvacet kilometrů, jak byste si mohla snadno zjistit, je přibližně vzdálenost z Minneapolisu do Chicaga a zpět.“

Kate se na něj podívala. Tělem se jí na okamžik rozlila radost. Takže oni říkají, že její otec žije!

Radost se však brzy rozplynula v jejich ledovém mlčení.

„GPS toho vozu byl naprogramován na průmyslovou zónu Barrow v illinoiském Schaumburgu, nedaleko za městem.“

„No dobře…“ Kate se rozbušilo srdce.

Cavetti jí přistrčil nějakou fotografii. Byl to jeden ze snímků mrtvé Margaret Seymourové. „Zavraždili ji v prázdném skladišti v průmyslové zóně Barrow, Kate.“

Kate se zastavilo srdce. Najednou jí bylo jasné, co si ti lidé myslí.

„Ne!“

„Vy víte, že váš otec zmizel den před vraždou agentky Seymourové. My si myslíme, že se měla setkat právě s ním.“

„Ne!“ Kate prudce zavrtěla hlavou. Vzala fotografii Margaret Seymourové a udělalo se jí špatně od žaludku. „Co to povídáte?“ Celé tělo jí ochablo.

„Ten řidičský průkaz byl ukraden před dvěma lety, Kate. Na to jméno byly vystaveny úvěrové karty. Zřejmě si uvědomujete, že ten, kdo to udělal, plánoval s velkým předstihem.“

„To je šílené!“ Kate vstala a zahleděla se na ně.

Oni si nemyslí, že někdo zabil Margaret Seymourovou, aby zjistil, kde je Katin otec.

Oni si myslí, že ji zabil on sám. Že zabil agentku, která měla na starost jeho případ.

„Takže pokud jde o vaši otázku“ – Phil Cavetti se opřel – „jestli je váš otec mrtvý nebo živý, obávám se, že celý problém je mnohem složitější, Kate.“

33

„Ne!“ vykřikla Kate a nevěřícně zavrtěla hlavou. „Mýlíte se! Ať už udělal cokoli, můj otec není vrah!“ Upřela pohled na děsivou fotografii. Z prázdného výrazu Margaret Seymourové se málem pozvracela. „Tohle neudělal!“

„Ona tam odjela, aby se s ním sešla, Kate,“ řekl Cavetti. „Utekl od rodiny, to víme.“

„To je mi jedno!“ Zuřivost jí vehnala do tváře krev. To přece není možné. I pouhá myšlenka na to je děsivá. „Donutili jste otce, aby svědčil. Zničili jste mu život. Vždyť ani nemáte důkaz, že je naživu.“

Zdvihla spis a chtěla ho hodit na zeď. Točila se jí hlava, ale snažila se soustředit na fakta.

Někdo koupil mobilní telefon na jméno jejího bratra. To nemohla popřít. V ten večer, kdy zmizel její otec, nastoupil někdo do letadla do Minneapolisu. Někdo volal Margaret Seymourové. A půjčil si auto. GPS byl naprogramován na místo vraždy. Pak tu bylo to slovo z bloku Margaret Seymourové.

MIDAS.

Proč?

„Proč by ji chtěl zabít?“ vykřikla na ně Kate. „Jaký důvod ho mohl vést k tomu, aby zabil ženu, která pomáhala zajišťovat jeho bezpečí?“

„Třeba nechtěl, aby prozradila něco, co věděla,“ pokrčil rameny agent FBI Booth. „Nebo aby vyšlo najevo něco, co zjistila.“

„Ale to byste věděli.“ Otočila se ke Cavettimu. „Vy jste byl nadřízený Margaret Seymourové. To by přece měl ve spisu. Krucinál, tady mluvíme o mém otci!“

„Rozhodně jel na schůzku s ní.“ Agent WITSEC z ní nespouštěl oči. „Ten zbytek si můžeme jen domýšlet.“

Kate se trochu schoulila. „Možná udělal jedno dvě špatná rozhodnutí a teď vypadá jako lump. Já nevím, proč se chtěl sejít s Margaret Seymourovou. Třeba po něm někdo šel. Třeba ho naopak kontaktovala ona. Ale ty fotky…“ S hrůzou v očích zavrtěla hlavou. „To, co jí udělali… To nebyl můj otec. On není žádný vrah. Vždyť ho znáte, agente Cavetti! Jak byste si mohl myslet, že to byl on?“

Najednou Kate přepadlo nepříjemné poznání.

Ta závora. K jejímu bytu.

Znovu se podívala na Cavettiho. „Proto jste mě nevaroval, viďte? Když postřelili Tinu? To jste byl vy, kdo se vloupal do mého bytu. Přese mě jste chtěl najít otce. Chtěl jste vědět, jestli mě kontaktoval.“

Cavetti se na ni bez omluvy podíval. „Kate, vy nemáte ponětí, co je v tomhle případě v sázce.“

„Tak mi to řekněte, agente Cavetti!“ Kate znovu vstala. „Řekněte mi, co je v sázce, a já to řeknu vám. Můj otec je možná mrtvý. Nebo ještě hůř“ – ukázala na fotografii – „možná spáchal tohle. A moje přítelkyně bojuje o život s kulkou v mozku, která byla zřejmě určená mně.

Tohle je v sázce pro mě, agente Cavetti. Doufám, že to, co je v sázce pro vás, se tomu vyrovná!“

Kate sebrala kabelku a zamířila ke dveřím.

„Pokusí se s vámi spojit, paní Herrerová,“ řekl agent FBI. „Ocitne se na seznamu hledaných nezvěstných. Ale uvědomte si, že tady jde o víc.“

„Viděla jsem ty fotografie, agente Cavetti.“ Kate hněvivě zavrtěla hlavou. „To nebyl on. To neudělal můj otec – bez ohledu na to, co si domýšlíte. Svědčil pro vás. Šel do vězení. Vy nás máte chránit, tak nás chraňte, Cavetti. Když jste si tak jistý, že otec žije, tak ho najděte!

Najděte ho.“ Kate otevřela dveře. „Nebo vám slibuju, že ho najdu já.“

34

Záběr…

Kate se předklonila a zapřela se nohama.

Záběr… Na každou pátou dobu. V dokonale načasovaném rytmu. Svaly ji bolely.

A skluz…

Závodní veslice Peinert X25 elegantně klouzala po hladině řeky Harlem. V oknech obytných domů na nábřeží se odráželo ranní slunce. Kate lehce zabírala, klouzala kupředu a cítila, jak se zotavuje. Její záběry byly rázné a pravidelné.

Dál…

Na vodě z ní všechno spadlo. Veškerá zlost. Pochybnosti. Veslovala pravidelně dvakrát týdně před prací. V chladu i v dešti. Pod železničními mosty kolem Baker Field až k řece Hudson. Dvě míle. Potřebovala to – aby přemohla cukrovku. Jenže toho dne to potřebovala proto, aby se uklidnila.

Záběr…

Kate se soustředila na rytmus. Zenový, dva nádechy a výdechy na každý záběr. Srdeční frekvence dosáhla sto třiceti tepů. Tvář jí skrápěly spršky vody. Neoprenový top jí přilnul k tělu. Upírala pohled na brázdu za lodí, která připomínala dokonale vykrojenou stopu lyží ve sněhu.

Záběr…

Nevěřila jim. Agentům WITSEC. Jak by taky mohla? Nemohli ani dokázat, jestli je otec mrtvý nebo žije.

Vyrostla s ním. Dal jí svou lásku – bez ohledu na to, co udělal. Vždycky se chodil dívat, když veslovala. Vždycky ji posouval někam dál. Pomáhal jí překonávat nemoc. Učil ji bojovat.

Někomu věřit musela, ne?

Ti lidé z WITSEC něco chránili. V podstatě ji využili – aby se dostali k němu. „ Vy nemáte ponětí, co je v tomhle případě v sázce.“

Bolest v prsou začala sílit. Ale mám.

Kate doveslovala k útesům naproti Baker Field, něco přes jednu míli. Tam se otočila a začala veslovat proti proudu.

Co čtyři tepy, to záběr.

Kate si vzpomněla, že její matka taky něco ví. „Dlouho jsem ti tajila některé věci, které bys teď měla vědět…“

Ale co? Co mi chtěla říct?

Není spravedlivé, že žije odděleně. Daleko od Sharon, Justina a Em. Není spravedlivé, že tohle musejí podstupovat bez ní.

Na řece byly kromě ní také dvě osmy Kolumbijské univerzity. Loděnice, kam si ukládala svou veslici, už byla nedaleko před ní.

Kate se opřela do posledních několika set metrů.

Zvýšila tempo, jako kdysi na koleji. Stehenní svaly se napínaly, celé tělo pracovalo. Lod klouzala po dokonalé přímce.

Rychleji.

Zvýšila tempo na jeden záběr po třech tepech. Nohy pracovaly v dokonalém souladu s rukama. Kate cítila bolest v zádových svalech, srdeční frekvence se zrychlovala. V plicích jí hořel oheň.

Posledních padesát metrů zrychlila do plného sprintu. Molo loděnice bylo už jen kousek před ní. Krátce se ohlédla. Záběr, záběr… Tvář měla zkřivenou bolestí a plíce spálené žárem.

Konečně se uvolnila… štíhlá loď proklouzla pomyslnou cílovou čarou. Kate pustila vesla a přitáhla si kolena k hrudi, až ji to zabolelo. Zdvihla si čepici z čela a položila si hlavu na ruce.

Za jakou stvůru ho vlastně považují?

V duchu se vrátila k příšerným fotografiím té ubohé zbité a zavražděné ženy. Co by ho mohlo dovést až k její vraždě? Jaký by k tomu mohl mít důvod? Byl to nesmysl – navzdory faktům.

Najednou ji to začalo děsit. Začal ji děsit celý její život.

Kate vytáhla vesla z vody a nechala loď doklouzat k molu. Ten hlas se vrátil – ten vnitřní hlas, který ho předchozího dne tak vášnivě obhajoval.

Jenže tentokrát říkal něco jiného. Byla v něm pochybnost, jíž se nedokázala zbavit.

Kdo proboha jsi, tati?

Kdo?

Pozorovatel byl vysoko nad řekou. Seděl na kapotě svého vozu a dalekohledem pozoroval dívku.

Sledoval ji už mnohokrát – viděl ji, jak v ranní mlze vytahuje svou modře pruhovanou loď z vody. Pokaždé ve stejnou dobu. Ve středu a v sobotu v sedm. Jezdila stejnou trasu. Llueva a truene. Za každého počasí.

To není moc moudré, chica. Přehodil si v ústech žvýkací tabák. Řeka může být nebezpečná.

Hezké holce jako ty se snadno může něco zlého stát.

Je silná, pomyslel si pozorovatel uznale. Svým způsobem ji obdivoval. Vždycky na sebe byla tvrdá. Líbilo se mu, jak v posledních metrech jela na doraz. Dávala do toho srdce. Pozorovatel se zasmál. Nandala by to spoustě kluků.

Sledoval, jak vystupuje na molo, skládá vesla a vytahuje loď. Jak potřásá hlavou, aby z vlasů dostala pot a sůl z řeky.

Es bonita. Tak nějak doufal, že jí nikdy nebude muset ublížit. Rád se na ni díval. Odhodil dalekohled na sedadlo escaladeu, hned vedle pistole TEC-9.

Ale kdyby musel, qué lástima… Zastrčil si pod košili řetízek s velkým zlatým křížkem.

Měla by to přece vědět líp než kdokoli jiný. Řeka je pěkně nebezpečná.

35

Ten večer zůstala Kate doma. Greg měl poslední noční směnu na pohotovosti. Pak už si měl změnit pracovní dobu tak, aby s ní mohl večer být, protože to byly chvíle, kdy se Kate cítila nejvíc osamělá.

Úporně se snažila vyplnit čas prací na své dizertační práci na téma Trypanasoma cruzi a molekulární strategie mezibuněčných patogenů a jejich vzájemné působení s hostitelskými buňkami. Trypanosoma jsou paraziti, kteří zabraňují splynutí lyzozomů v plazmové membráně, která napomáhá obnově buňky. Kate věděla, že je to dost nudné a nečitelné – pokud náhodou nejste jedním ze čtrnácti lidí na světě, které zajímá lyzozomální exocytóza.

Která ten večer Kate nezajímala. Posunula si brýle na čelo a vypnula počítač.

Vtíraly se jí pochybnosti o otci. Čemu věřit. Komu důvěřovat. Je mrtvý, nebo živý? Strávila s ním celý život, vážila si ho a obdivovala ho. Vychovával ji, spoluvytvářel její hodnoty, stál při ní. A ona teď vůbec netušila, kdo to vlastně je.

Něco ji napadlo. Kate vstala a došla ke staré irské almaře, kterou objevili na bleším trhu a na které teď stála televize. Klekla si a vytáhla spodní zásuvku. Sáhla dozadu a pod starým tričkem s dlouhými rukávy a hromadou manuálů a časopisů nahmátla to, co tam kdysi schovala.

Obálku s fotografiemi a nějakými papíry, kterou našla asi před rokem v komodě svých rodičů.

Zatím nenašla odvahu si je prohlédnout.

Zavřela zásuvku a odnesla si obálku na pohovku, zabořila se do polštářů a vytáhla její obsah na starý lodní kufr, který jim sloužil jako konferenční stolek.

Byla tam spousta starých věcí, které ještě nikdy neviděla. Otcovy papíry. Několik snímků jejích rodičů ještě z dob studií. Konec šedesátých let, rozevláté dlouhé vlasy a tak. Pár gemologických certifikátů. Program jeho promoce na Newyorské univerzitě v roce 1969.

A několik dalších věcí, které byly ještě staršího data.

Kate nic z toho ještě nikdy neviděla.

Dopisy jeho matce Rose, psané neumělým, sotva čitelným rukopisem. Z letního tábora. Z dětských výletů. Kate si uvědomila, že toho o otcově minulosti moc neví. Jeho dětství bylo vždycky tak trochu zamžené.

Jeho matka pocházela ze Španělska. O svém dědečkovi nevěděla Kate prakticky vůbec nic. Zemřel ve Španělsku, když byl Ben ještě malý. Při dopravní nehodě nebo tak nějak. V Seville, kde byla velká židovská komunita.

Kate vytáhla z hromádky černobílou fotografii se zohýbanými rohy. Byla na ní krásná žena v elegantním kloboučku, zavěšená do štíhlého muže v plstěném klobouku. Stáli před kavárnou. Možná ve Španělsku.

Byla si jistá, že se dívá na svého dědečka.

Usmála se. Rosa byla krásná. Snědá hrdá Evropanka. Kate o ní věděla jen to, že měla ráda hudbu a výtvarné umění.

Kate přešla k dalším fotografiím. Na jedné byla Rosa na koni ve venkovské krajině. Na sobě staromódní kožený jezdecký úbor a holinky, vlasy spletené do copu. Na další seděla v tramvaji v nějakém neznámém městě a na klíně držela dítě, v němž Kate poznala svého otce. V jeho obličeji rozpoznala rodinné rysy. Své vlastní rysy… To jí téměř vehnalo do očí slzy, slzy radosti. Proč ty fotografie schovávali? Byly tak úžasné. Nacházela v nich historii rodiny, kterou vlastně neznala.

Kate si pozorně prohlížela nevyzrálou tvář muže, který ji vychoval. Co je snadnější přijmout? ptala se sama sebe. Že je mrtvý, zavražděný za zradu? Nebo že žije? Že se někde skrývá poté, co opustil rodinu. A spáchal ten strašlivý zločin.

Kate urovnala fotografie a staré dopisy na hromádku. Někde venku seděl v neoznačeném autě vládní agent, který ji chránil. Třeba Ben skutečně jel na schůzku s Margaret Seymourovou. Třeba s ní potřeboval o něčem mluvit. Ale rozhodně ji nezabil. Kate znala svého otce. Stačilo se podívat na ty fotografie a vyčíst mu to z tváře.

Byla si jistá.

Kate začala ukládat věci do obálky. Při tom jí zespodu hromádky vypadla jedna fotografie.

Byl to malý vybledlý snímek adolescentního otce. Jako ze starého kodaku. Jednou rukou držel kolem ramen o několik let staršího muže, kterého Kate nepoznávala. Napadlo ji, že jsou si podobní.

Stáli před velkými dřevěnými vraty. Vypadaly jako vrata venkovského statku, možná staré estancie, ranče s horami v pozadí. Na rubu bylo napsáno: Carmenes, 1967. Takže mu bylo osmnáct.

Carmenes… Kde to je? Ve Španělsku?

Kate fotografii znovu obrátila. Nad těmi vraty byl nějaký nápis. Snažila se ho přečíst – byl sestavený z dřevěných písmen, jen těžko čitelný. Přiblížila si fotografii k očím a přimhouřila je.

Krev jí ztuhla v žilách.

Znovu upřela oči na nápis a tiše přečetla téměř nečitelné jméno. To přece nemůže být… Doběhla k psacímu stolu, v němž měli lupu. Otevřela vrchní zásuvku, našla lupu a udělala si na stole místo. Srdce jí prudce bušilo.

Přiložila lupu k fotografii a upřeně se přes ni zahleděla. Ne na ty dva muže v popředí, ale na to, co bylo nad nimi.

Na ten nápis nad vraty.

Dech se jí zastavil. Nemohla tomu uvěřit. Chtělo se jí zvracet. Proniklo jí to do všech kostí v těle. Pozorně se zahleděla na otcovu mladistvou tvář – na tvář muže, který ji jednou bude vychovávat. V tom okamžiku si uvědomila, že ho nezná. A nikdy ho neznala. A nevěděla, čeho může být schopný. Nebo co už udělal.

Nad vraty nad hlavou jejího otce stálo jméno MERCADO.

36

I ve tmě si muž za volantem všiml změny terénu. Roviny Indiány a Ohia už měl za sebou. Dálnice se teď vinula zvlněnými údolími pensylvánských hor. A dál na východ.

Už jen několik hodin…

Řidič zapnul rádio, aby zaplašil únavu. Řídil už tak dlouho, že přestal počítat hodiny. Rychlým vyhledáváním se probral pozdně nočními pořady s posluchači na telefonu a country hudbou až ke stanici, která vysílala staré hity. Creedence Clearwater Revival na ní zrovna hráli ‚Have You Ever Seen the Rain?‘.

Benjamina Raaba pálily oči.

Teď se však už rok jmenoval Geller.

Nebo snad Skinner, jak stálo v jeho řidičskému průkazu? Na tom nezáleželo. K těm jménům už se stejně nikdy nevrátí. Raab vždycky prohlašoval, že v obchodě je připravenost jednou z jeho hlavních předností.

A na to, co dělal teď, se připravoval hodně dlouho.

Ve zpětném zrcátku zachytil odraz svého obličeje. Z očí se mu po dvaceti letech vytratila hebkost a třpyt. A úsměv… už ani nevěděl, jestli se vůbec umí usmát. To všechno patřilo minulosti, bylo to pohřbené ve vráskách jeho starého obličeje.

V jeho starém životě.

Věděl, že udělal věci, kterým by nikdy nerozuměli. Že ho k tomu vedlo něco, s čím se nikdy nikomu nesvěřil, i když to v sobě měl. Ohavnost – ta tomu všemu kralovala. Ta mu vzala všechno, co měl. Myslel na bolest, kterou všem působil. Na všechnu faleš, kterou musel snášet. To všechno bolelo. Bolelo, dokud se nepřinutil na to zapomenout. Pohřbít to v minulosti. A přesto to bolelo i teď.

Takže minulost stále nezemřela.

Raab si vzpomněl, jak ho ten večer, kdy vyšlo všechno najevo, vzala Kate za ruku. „Nejdřív ze všeho musím vědět, že člověk, který dneska večer prošel těmihle dveřmi, je tentýž člověk, kterého jsem znala celý život.“

A jak se na ni podíval a odpověděl: „Já jsem ten člověk.“

Já jsem ten člověk.

Kolem něj projel Chevrolet Blazer s pensylvánskou značkou. To mu připomnělo hru, kterou s rodinou hráli na dlouhých cestách.

„Vidím P!“ Pensylvánie. Ctnost, svoboda a nezávislost. Téměř slyšel, jak to Justin vykřikl ze zadního sedadla. „Tamhle je N!“

A Emily odpovídá: „New Hampshire. ‚Žij svobodně, nebo zemři!‘“

Po Raabových rtech přelétl úsměv. Justin a Em bojovali jako boxeři v ringu, dokud nebylo zřejmé, že Justin se naučil nazpaměť všech padesát států a Em obrátila oči v sloup a řekla, že podvádí a že je to stejně jenom blbá dětská hra…

Zachvěl se pocitem osamělosti a odloučení. Všichni mu strašně chyběli. Přesto neměl pochybnosti. Udělal to, co udělat musel. Oni to třeba jednou pochopí. Třeba mu dokonce odpustí. Nebyl sice tím, za koho ho měli, ale nikdy nelhal.

Rodina, říkal jim vždycky. Vždycky jde o rodinu.

Před Raabem se ocitl malý náklaďák. Přejel do levého pruhu. I. Illinois.

Lincolnova země! vykřikl málem nahlas.

Krev smývá krev, pomyslel si. To je zákon. Zákon, jímž se řídil. Zákon, který ho zformoval. Jsou věci, které se musí napravit. A on neustane, dokud nebudou napraveny.

Hon právě začíná.

I teď jde stále o rodinu.

37

Další den nešla Kate práce od ruky. Ze všech sil se musela snažit odrážet nápor otázek vyvolaných tou otcovou fotografií. Zírala do mikroskopu a zaznamenávala rychlost dělení kmenových buněk, fagocytární cytózu Tristana a Isoldy. Jenže před očima stále měla jeho tvář před tou branou, nad níž stálo to mrazivé jméno.

Teď už chápala, jak velkou část jejího dosavadního života tvořila strašná lež.

Po zhlédnutí té fotografie si Kate vyhledala město Carmenes na internetu. Nebylo ve Španělsku, jak si myslela. Bylo v Kolumbii.

V Kolumbii. Odkud pocházeli Mercadové.

V tom okamžiku se změnil celý její život. Chtěla mu věřit, myslet na něj na takového, jaký byl. Jenže už podruhé uviděla svého otce jinýma očima. Nějako oběť, ale jako člověka s minulostí, která s tou její neměla žádnou spojitost. Jako člověka s děsivým tajemstvím. S tajemstvím, které všechno změnilo. A kterého se bála.

Život její rodiny byl v troskách, její nejlepší přítelkyně bojovala se smrtí. Za ochranu té lži umírali lidé.

Co děláš před těmi vraty, tati?

Věděli o tom agenti WITSEC? A matka? Věděli o tom celá ta léta? Byla to všechno jen lež? Každý příběh z jeho minulosti, jeho práce, ten proces? Každé jeho objetí?

Vzpomněla si na matčina slova: „Dlouho jsem ti tajila některé věci, které bys teď měla vědět…“

Jaké věci? Kate vstala od mikroskopu.

Cos mi tím chtěla říct, mami?

Když Greg přišel minulou noc domů, okamžitě jí vyčetl z tváře, že se něco děje.

Listovala starými dopisy a vytištěnými e-maily, které v uplynulém roce dostala od matky a sourozenců. Potřebovala cítit jejich blízkost. Matka poprvé pustila Emily samotnou na koncert. Third Eye Blind, Eminy oblíbené skupiny. Kate téměř cítila sestřino vzrušení. Musela být v sedmém nebi…

„Co se děje, Kate?“

Kate mu podala otcovu fotografii, kterou našla.

Nejdřív nevypadal překvapeně. Dokonce ani naštvaně. Ale jak zaostřoval na písmena nad otcovou hlavou, jeho výraz se měnil.

„Já tomu nerozumím… To musí mít nějaký důvod, Kate.“ Do tváře se mu vkradl nechápavý výraz.

„Jaký důvod, Gregu? Jaký důvod to asi může mít? Prostě je to lhář. Celý život před námi něco tajil. Ve skutečnosti byl na ty hrozné lidi napojený. Jak je to možné, Gregu? On ty strašné věci opravdu udělal.

Mrzí mě to,“ pokračovala, „ale dál už se před tím nemůžu schovávat. Musím znát pravdu.“

„Ale jakou pravdu, Kate?“ Odložil fotografii a sedl si ke stolu naproti ní. „Že tvůj otec byl někdo jiný, než sis myslela? Tohle už je náš život, ne jeho. Nevím, co udělal, ale z mikroskopu to nevykoukáš. Tohle je strašně nebezpečné, Kate. Nemůžu vůbec pomyslet na to, že by se ti stalo to, co Tině.“

Greg má pravdu, uvědomila si Kate v laboratoři. V mikroskopu to nevykoukám.

Bylo to skutečné a děsivé a ona nevěděla, co má dělat, aby se dopátrala pravdy, ani jaká by ta pravda byla, když už by se jí dopátrala. Ani komu může věřit.

Ale znát ji musela. Ta fotografie všechno změnila. Protože to jméno nad vraty, z kterého se jí dělalo špatně – Mercado – znamenalo, že teď už nejde jen o něj, o jejího otce. To jméno znamenalo, že jde i o ni.

O každou její vzpomínku, každý dotek, který cítila. O každý okamžik v životě, kdy se smála.

Agenti WITSEC jí nedovolí styk s rodinou. Musela najít jiný způsob.

Greg má pravdu, tu odpověď v mikroskopu nevykouká.

Ta odpověď ležela někde jinde. A Kate tušila kde.

38

V ložnici jejich dřevěného domu začínala psát Sharon do počítače. „ Kate…“

Chtěla jí toho tolik sdělit.

„V první řadě ti chci říct, že se mi po tobě moc stýská a že tě mám moc ráda – a že jsem strašně smutná Z toho, jakému jsme tě vystavili riziku. Jsou však věci, které jsem i já už málem zapomněla, ale které ti musím říct. To s sebou přináší čas. Čas a naděje. Naděje, že minulost je minulost – což nikdy není. A že se z tebe stane jiný člověk.“

Studený vichr ze zálivu otřásal okny. „ Už je pozdě. Justin a Em už spí. V tuhle noční dobu, Kate, mám pocit, že jsme jen my dvě.“

V přízemí bděla jedna agentka. Telefony jim odposlouchávali. Naproti přes ulici stálo vždycky auto.

„Řekla bych, že Justin a Em se drží dobře. Stýská se jim po otci. Stýská se jim po mnoha věcech. Po jejich předchozím životě. Po tobě. Ale jsou mladí a zmatení. A mají na to plné právo. A ty určitě taky.

Tvůj otec je možná mrtvý – nebo není, já nevím. Ale jsem si jistá, že už ho nikdy neuvidíme. Ať už udělal cokoli, nesuď ho příliš přísně. Miluje tě. A vždycky tě miloval. Všechny vás miloval. Celá ta léta se snažil vás chránit. Tajemství se těžko udržují. Vypalují ti díru do duše. Je o tolik snadnější zapomenout.

Takže dovol, abych ti to teď řekla.“

A Sharon psala. Psala o všem, o všem, co se cítila povinna psát. O významu toho přívěsku, který Kate dala. O všem, co Kate musela vědět o svém otci.

Napsala jí dokonce i to, kde žijí.

Napsala jí, jak moc jí chce říct, „K čertu se vším – přijeď, Kate, přijeď. Tolik se nám po tobě stýská. Potřebujeme být spolu. Kašlu na nějaká pitomá pravidla. Najdi nás, miláčku. Přijeď. Musíš se dozvědět pravdu.“

Slova plynula sama. „Mrzí mě, že jsem před tebou měla tajnosti. Že musíš mít obavy o Tinu. Že nás rozdělili.“

Poprvé za celý ten rok se opět cítila jako opravdová matka.

Za oknem se náhle zablesklo. To ji vždycky vyděsilo. Podívala se na hodiny a věděla, že je čas.

Po dlouhé příjezdové cestě přijížděl vládní vůz. Jako každou noc. Slyšela, jak se na řidičově straně otvírají dveře, jak z nich vystupuje agent a něco nesrozumitelně říká svému kolegovi. Střídání stráží.

Sharon se dívala na monitor. Četla si po sobě, co napsala. Zmocnil se jí smutek.

„Ano, holčičko, musíš vědět všechno. „ Znovu si to po sobě přečetla. Bylo tam všechno. Už už se chystala mail odeslat, ale pak zaváhala.

„Žij si vlastním životem, „ řekla své dceři. A myslela to z celého srdce. Žij si vlastním životem. Nemusíš to vědět. Jen tak máš naději.

Sharon zavřela oči, jako už stokrát nad tímtéž dopisem, který jí opakovaně po nocích psala. Věděla, že Kate si ho nikdy nepřečte. Věděla, že ji do toho nesmí tahat.

„Žij si vlastním životem,“ opakovala šeptem.

A stiskla klávesu ‚delete‘.

Dopis zmizel. Sharon seděla před bílým monitorem. Napsala ještě čtyři slova, otřela si slzu a položila hlavu na stůl.

Byla to ta samá slova, která psala každou noc před spaním.

„Mám tě ráda, mami.“

39

Nikdy nebylo zcela zřejmé, kdo FBI donášel na Katina otce. Když se přiznal a jeho hlas byl zachycen na záznamu, jako by na tom ani nezáleželo. Svědčil proti svému příteli a šel do vězení. FBI nikdy nevyzradil totožnost informátora – ani během procesu.

Přepisy záznamu jednání byly veřejné. Kate nikdy nepřišla k soudu, ani nečetla záznamy. Takhle ho nikdy znát nechtěla. Ale teď ano. Stačilo je jen obratně získat od soudního úředníka a přede všemi mlžit, proč je vlastně chce.

Za několik dní našla na mobilním telefonu vzkaz od Alice, sekretářky Mela Kipsteina. „Pan Kipstein mě požádal, abych vám zavolala, Kate. Máte tu to, co jste chtěla.“

Kate zašla do advokátovy kanceláře ve vysoké prosklené budově na Třicáté páté. Sekretářka ji zavedla do velké místnosti. Na hladké desce zasedacího stolu z růžového dřeva leželo několik tlustých svazků v černých deskách.

„Udělejte si pohodlí, Kate,“ vybídla ji Alice. „Tady máte vodu. Kdybyste ještě něco potřebovala, zavolejte. Pan Kipstein má jednání. Doufejme, že se brzy vrátí.“

Zavřela za sebou dveře. Kate se zabořila do koženého křesla a přitáhla si první svazek. Byl plný právních dokumentů od soudu: místopřísežných prohlášení, důkazních soupisů, svědeckých výpovědí. Vlastně ani nevědě la, co hledá. Najednou jí to připadalo pošetilé a měla pocit, že je to nad její síly. Jen se modlila, aby tam něco bylo.

Začala zahajovacími řečmi. Znervózňovala ji hora důkazů navršených proti jejímu otci i to, že ho označovali za spiklence a zločince. Přiznal vinu, doznal se ke svým zločinům, zradil svého přítele.

Ve třetím svazku narazila na zápis z jeho svědeckého vystoupení. Státní zástupce prohlásil, že její otec porušoval zákon otevřenou konspirací. Bral provize a úplatky. Část jich předával svému příteli Haroldu Kornreichovi. Celou dobu věděl, s kým jedná. Při křížovém výslechu obhájce dělal, co mohl, aby ho zdiskreditoval.

ADVOKÁT: O svém zapojení do této činnosti jste všem lhal, viďte, pane Raabe?

RAAB: Ano.

ADVOKÁT: Lhal jste i FBI, když vás zatkli. Lhal jste i lidem z ministerstva spravedlnosti. Lhal jste vlastním zaměstnancům. Lhal jste dokonce vlastní ženě a dětem, je to tak, pane Raabe?

RAAB: Ano.

ADVOKÁT: Nahlas.

RAAB: Ano.

Kate se sevřela hruď. Vždyť on nám lže i teď!

Bylo to trýznivé čtení. Předstíral, že se kaje, a zároveň zrazoval svého přítele. Možná sem vůbec neměla hodit. Listovala spisem, četla si jeho výpovědi. A přitom nevěděla, co hledá.

Potom ji něco zaujalo. Výpověď jednoho z dodatečných svědků obžaloby. Ani jedna ze stran ho neoslovovala jménem, ale pseudonymem Smith. Tvrdil, že pracuje pro Beecham Trading. V Beechamově ulici Raabovi kdysi bydleli.

Beecham Trading byla firma jejího otce.

Kate se zaujatě naklonila nad svazek v černých deskách a zrychlil se jí tep. Mluvil Nardozzi, státní zástupce.

NARDOZZI: Co jste dělal v Beechamu, pane Smithi?

SVĚDEK: Vedl jsem denní účetní záznamy. Zařizoval jsem výplaty v hotovosti, dělal jsem analýzy obchodů.

Kate se rozšířily oči. Panebože.

Náhle věděla, o koho jde.

NARDOZZI: Evidoval jste také platby od Paz Enterprises?

SVĚDEK: Ano, pane Nardozzi. Šlo o jednoho z našich největších zákazníků.

NARDOZZI: A od Argot Manufacturing?

SVĚDEK: (přikyvuje) Také, pane. I od nich.

NARDOZZI: A nepojal jste někdy při evidenci plateb od Argotu nějaké podezření?

SVĚDEK: Pojal, pane. Argot byl výrobce. Paz přepravoval jejich výrobky přímo, takže tam byl velký pohyb. Dlouze jsem o tom hovořil s panem Raabem. Několikrát. Ty faktury… se mi prostě nezdály košer.

NARDOZZI: Tím, že se vám nezdály košer, myslíte, že zahrnovaly mimořádné provize?

SVĚDEK: (tiše) Ano, pane Nardozzi. A také to, že byly všechny vystaveny na běžné zboží expedované do zahraničí.

NARDOZZI: Do zahraničí?

SVĚDEK: Na Kajmanské ostrovy, na Trinidad, do Mexika. Jenže já jsem věděl, že tam ne skončí. Za ta léta jsem o tom s Benem několikrát mluvil. Vždycky mě odbyl tvrzením, že se jedná o mimořádný obchod. Ale já jsem věděl, kam to zboží jde. Znal jsem lidi, s kterými jsme jednali, a věděl jsem, o jaké peníze jde. Možná jsem účetní, pane Nardozzi (smích), ale nejsem blázen. NARDOZZI: A jak jste naložil s těmi svými pochybnostmi, pane Smithi, když říkáte, že jste o nich několikrát mluvil se svým šéfem a on vás pokaždé odbyl?

Kate si přečetla odpověď a odtáhla se od spisu. Po zádech jí přejel mráz.

SVĚDEK: (dlouhá odmlka) Spojil jsem se s FBI.

ČÁST TŘETÍ

.

40

Kate překvapila statného muže, když vyšel z kancelářské budovy na Třicáté třetí ulici.

„Howarde?“

Howard Kurtzman pracoval pro jejího otce dvacet let. Nebylo těžké ho najít. Někdejší otcova sekretářka Betsy znala hračkářskou firmu, kde byl v současné době zaměstnaný. Jako účetní měl vždy pevné návyky. Na oběd chodil vždycky přesně ve dvanáct.

„Kate?“ Nervózně se na ni podíval. Po rušné ulici kolem nich spěchali lidé. „Bože, Kate, dlouho jsem tě neviděl. Jak ses měla?“

Kate pro něj měla vždycky slabost. V době jejího dospívání byl duší celé kanceláře, stmeloval všechny zaměstnance. A byl to Howard, kdo Kate posílal na kolej šeky s měsíčním kapesným. Jednou ji dokonce podržel, když v Itálii překročila limit své kreditní karty a nechtěla, aby se o tom dozvěděl otec. Měl stále nadváhu, trochu mu prořídly vlasy na temeni a při řeči trochu sípal. Stále nosil tytéž těžké ortopedické boty a širokou nemoderní kravatu. A o Kate vždycky mluvil jako o „Šéfově dceři číslo jedna“.

„Slyšel jsem, že ses vdala, Kate,“ řekl a narovnal si brýle. „Blahopřeju.“

„Děkuju.“ Podívala se na něj. Cítila z něj nějaký smutek.

„Je to náhoda, nebo ne?“ Účetní se pokusil zasmát. „Obávám se, že staré účty jsou uzavřeny.“

„Howarde, četla jsem přepisy záznamů z procesu.“ Kate udělala krok dopředu.

„Přepisy…“ Rozpačitě se poškrábal na hlavě. „Ježíši, Kate, vždyť už je to rok. Proč až teď?“

„Howarde, já vím, že jsi to byl ty,“ řekla Kate. „Já vím, že jsi ho udal.“

„Mýlíš se,“ zavrtěl hlavou. „FBI mi poslal obsílku.“

„Howarde, prosím…“ Kate mu položila ruku na předloktí. „Mně je to jedno. Vím, že můj otec napáchal nějaké nepravosti. Já jen chci vědět, proč jsi to udělal. Po tolika letech. Dohnal tě k tomu někdo? Byl jsi pod nátlakem? Howarde, vždyť jsi skoro patřil do rodiny.“

„Vždyť ti to říkám, Kate,“ zatékal nervózně očima. „Obeslali mě. Neměl jsem na vybranou.“

„Takže to vzešlo od někoho jiného z branže. Zaplatil ti někdo, Howarde? Prosím tě, tohle je důležité.“ Kate si uvědomovala, že z jejího hlasu zaznívá zoufalství. „Musím to vědět.“

Howard ji zavedl k obrubníku, mimo hlavní proud lidí. Kate na něm viděla, že se opravdu bojí.

„Proč tohle děláš, Kate? Proč se k tomu teď vracíš?“

„Pro mě to není návrat, Howarde. Můj otec je nezvěstný. Už týden ho nikdo neviděl. Matka je z toho šílená. Ani nevíme, jestli je živý nebo mrtvý.“

„To mě mrzí,“ řekl. „Ale neměla jsi za mnou chodit, Kate. Mám svůj život

„To my taky, Howarde. Prosím tě. Já vím, že něco víš. Tolik ho přece nenávidět nemůžeš.“

„Ty si myslíš, že ho nenávidím?“ V jeho hlase zazněl odmítavý tón, který kupodivu korespondoval se smutkem. „Copak to nechápeš? Vždyť jsem pro něj dvacet let pracoval.“

Kate se zaleskly oči. „Já vím.“

Neuhnul pohledem. „Promiň. Ale neměla jsi sem chodit, Kate.“ Zjevně se chystal k odchodu. „Smiř se s tím, Kate, tvůj otec byl zločinec. Já jsem se zachoval správně. Už musím jít.“

Kate ho chytila za ruku. Nedokázala se přetvařovat. Howarda Kurtzmana znala odmalička.

„Udělal jsem správnou věc, Kate, copak to nechápeš?“ Vypadal na zhroucení. „A teď už jdi, prosím. Já mám svůj život. Nech mě na pokoji, Kate, a už se nevracej.“

41

Bylo chladné říjnové ráno. Kate byla znovu na řece. Agent WITSEC ji sledoval z parkoviště, které se nacházelo na nábřeží vysoko nad loděnicí.

Kate se odrazila od mola a vyrazila proti proudu, směrem k řece Hudson. Nad útesem v ohbí u Baker Fieldu slunce ozářilo C v nápisu Columbia.

Proudy byly toho rána proměnlivé a na řece skoro nikdo nebyl. Kate se cítila dost osamělá. Začala záběrem na pět dob, aby se dostala do svého rytmu. Štíhlá loď snadno klouzala po vlnách. V úžině mezi Swindler’s Cove a Baker Fieldem se uprostřed řeky objevila vyhlídková loď. Změnila kurz, aby ji bezpečně minula. Tak se do toho opři, Kate… No tak jeď…

Předklonila se a zabrala. Zvýšila tempo na čtyři doby na záběr. Neopren ji chránil před vlezlým větrem a chladem. Kate se ve vzpomínkách vrátila k předchozímu dni. Jak byl Howard nervózní. Jak ho znepokojilo už jen to, že ji potkal. Něco před ní tajil, tím si byla jistá. Ale nechtěl jí to říct. Někdo ho přinutil jít na FBI. A jistá se byla také tím, že něco ví i její matka. Kate o ni měla starost. Je na všechno tak sama. Kate měla starost o všechny. Lidé z WITSEC k ní nebyli upřímní.

Kate bojovala s proudem, napínala a skrčovala nohy, pohyblivé sedátko klouzalo sem a tam. Ohlédla se přes rameno. Blížila se k ohbí řeky. Proud byl proměnlivý, vítr se jí opíral do neoprenové kombinézy. Blížila se ke konci první míle.

Znovu zahlédla vyhlídkovou loď, které si všimla už předtím. Blížila se k ní.

Na řece platila určitá pravidla. Kate měla přednost. Nejdřív jen zamrmlala a pomyslela si: Prober se, pitomče. Kromě nich na řece nikdo nebyl. Ta loď měla přinejmenším několik tun a jela dost rychle. Jen vlna od její zádě by Katinu veslici dokázala převrhnout. Kate vypadla z rytmu a stočila se k bronxskému nábřeží.

Znovu se podívala přes rameno. Blížící se loď také změnila kurz – jela přímo na ni. Ježíši, oni snad spí! Bylo mezi nimi už jen asi sto metrů, jasně červený trup výletní lodi se rychle zvětšoval. Kate znovu zabrala a ohlédla se. Srdce se jí rozbušilo.

Výletní loď nejenže jela jejím směrem, ale najížděla přímo na ni.

Teď už se Kate začala bát. Podívala se směrem k loděnici. Agent WITSEC nad ní byl zcela bezmocný, i když viděl, co se děje. Na Kate se řítila výletní loď.

Laminátovou skořepinu mohla klidně rozpůlit. Kate zvýšila tempo. Copak mě nevidí? Loď se blížila. Kate rozpoznávala dva muže v kabině. Jeden měl dlouhé tmavé vlasy svázané do ohonu a díval se na ni. A vtom jí to došlo.

Oni vůbec nejsou nepozorní. Tohle není žádná náhoda.

Oni do ní chtějí narazit.

Kate se horečnatě opřela do vesel a otočila křehkou skořepinu před najíždějící lodí. Bože! Vykulenýma očima zírala na červený trup. Oni do mě narazí! V poslední vteřině se ozvalo ohlušující zatroubení. Mohutný dřevěný trup nad ní se stočil. Kate vykřikla. Ozval se nepříjemný pronikavý zvuk, jak se jí zlomilo veslo. Křehká veslice poskočila na vlně od boku lodi jako hračka.

Kate pocítila náraz do hlavy.

Bože… ne.

A pak si uvědomila, že je pod vodou. Byla kalná a ledová a drala se jí do plic. Rukama i nohama se snažila vymanit se ze silného víru. Měla pocit, že bojuje o život. Zoufale se snažila dostat se k hladině.

Náhle si však uvědomila – Ty nemůžeš nahoru, Kate.

Ti lidé tě chtějí zabít.

Byla naprosto zmatená a zmocnila se jí panika. Zoufale plavala pod vodou a modlila se, aby měla v plicích dost vzduchu a dostala se co nejdál. Netušila, kterým směrem plave. Když už měla pocit, že jí zkolabují plíce, zamířila k hladině. Chvíli byla dezorientovaná a jen lapala po dechu. Pak zahlédla nábřeží. Bronxskě nábřeží. Asi třicet metrů vzdálené. Jediný člověk, který jí teď mohl pomoct, byl na druhé straně.

Kate se otočila a uviděla výletní loď, jak se otáčí v blízkosti její převržené, rozpůlené modré veslice Peinert. Dlouhovlasý muž si ze zádi výletní lodi prohlížel trosky. Pak se pomalu rozhlédl, až utkvěl pohledem přímo na ní.

Ježíši, Kate, musíš okamžitě pryč.

Zhluboka se nadechla a znovu se potopila. Několik vteřin plavala souběžně s nábřežím a bála se vynořit. Pak jí začal docházet kyslík a svaly jí ochably, ale řeka už byla mělká a záchrana blízko. Udělala posledních několik temp a vytáhla se na kamenitý břeh. Prudce oddychovala. Převrátila se na záda. Byla příliš vyčerpaná, než aby se starala o vlastní bezpečnost. Pak se podívala tam, kde si myslela, že uvidí výletní loď.

Nebyla tam.

Zahlédla ji v dálce, jak uhání plnou parou po proudu řeky. Tmavovlasý muž s ohonem se stále díval ze zádi.

Kate si položila hlavu na zem a vykašlala z plic naftou páchnoucí vodu. Ta loď se v poslední chvíli stočila. Jinak by teď byla mrtvá.

Nevěděla, jestli ji skutečně chtěli zabít, nebo jestli to byla jen výstraha. V každém případě chápala, co to znamená.

Mercado už nebylo pouhé jméno nebo hrozba. Teď už to byl klíč k jejímu přežití.

42

Měla všechno promyšlené dlouho předtím, než za ní přišla policie.

Dlouho předtím, než u mola na East River našli opuštěnou výletní loď, která byla předchozího dne ukradena z loděnice na City Islandu.

Dlouho předtím, než jí ošetřili a ovázali zranění od zlomeného vesla, než pro ni Greg přijel do nemocnice a než se ona, když svého manžela uviděla, zhroutila samým štěstím, že zůstala naživu.

Všechno si promyslela už tam na nábřeží.

Věděla, co musí udělat.

Věděla to už ve chvíli, kdy jí hořely plíce, kdy zatínala prsty do mokré, ale přívětivé kamenité půdy, poté co ten dlouhovlasý muž s jednoznačným pohledem mizel v dálce na té lodi, která ji málem zabila.

Tak dobře, vyhráli jste, zuřila Kate s pohledem upřeným na mizející loď. Chtěli jste mě, dostali jste mě, parchanti. Jsem vaše.

Dál už nemohla jen nečinně přihlížet. Kdyby se jim podařilo ji najít, mohli by odhalit i místo pobytu rodiny. Její matka ví něco o tom, proč otec zmizel. O tom, proč byl na té fotografii. Zná pravdu o jejich životě. Mohou být v nebezpečí.

I ve chvíli, kdy ji Greg objímal, věděla, co musí udělat.

Agenti WITSEC jí nepomohou dostat se k rodině.

Bylo jen na ní, aby si k ní našla cestu.

Doktor jí dal valium a Kate doma prospala několik hodin. Greg si před ochodem do práce klekl k její posteli a pohladil ji po vlasech.

„Za dveřmi je jeden agent a venku hlídá policie.“

„To je dobře,“ usmála se Kate a stiskla mu ruku.

„Musíš být opatrná, Kate. Miluju tě. Nemůžu ani pomyslet na to, co se mohlo stát. Vrátím se brzy, slibuju.“

Přikývla a zavřela ztěžklá víčka.

Probudila se uprostřed odpoledne. Stále se cítila trochu malátná a otřesená, ale jinak jí bylo dobře. Na levé ruce měla obvaz. Podívala se z okna a na ulici uviděla jednoho agenta FBI a několik uniformovaných policistů. Na patře hned za dveřmi jejich bytu stál další strážce.

Kate si uvědomila, že to nebude mít snadné. Mailovat rodině nemůže. Volat také ne. Agenti ji teď nespustí z očí.

Kde má vlastně začít?

Ve spodní zásuvce psacího stolu měla skládací desky, do nichž ukládala e-maily a dopisy, které od nich dostala za ten poslední rok. Neničila je, jak jí řekli. Bylo to všechno, co měla. Každý z nich si přečetla už několikrát.

Něco tam musí být. Někde…

Na externím iPodu si pustila Bartókův smyčcový kvartet a začala jimi listovat. Popravdě řečeno, několik stop už měla. Justin jednou napsal, že na pozemku mají přístaviště a že se od domu dostanou i lodí, což je podle něj úžasné. Matka zase psala, že zima tam vůbec není zlá – většinou jen hodně prší. Možná severní Kalifornie, přemítala Kate. Nebo severozápadní pobřeží. Jenže i kdyby ty odhady byly správné, stále se jednalo o velice rozsáhlé území.

Neznala dokonce ani jejich nové příjmení.

Stránku po stránce se probírala haldou korespondence. Zpočátku to byly převážně stesky a stížnosti. Nic už není takové, jaké to bývalo. Justin si jen těžko hledal přátele. Em převážně nadávala na otce a na nové trenéry squashe, kteří nejsou moc dobří.

Matka jí připadala sklíčená. „Ty ani nevíš, jak moc se nám po tobě stýská, holčičko.“

Téměř po roce už byly zprávy optimističtější. Jak slíbila agentka Seymourová, začali si zvykat. Matka vstoupila do zahrádkářského klubu. Justin se spřátelil s klukem, který měl ve sklepě hudební studio, a začali nahrávat. Em se seznámila s několika chlapci. U zkoušek na vysokou excelovala. Kate si znovu přečetla, co Em napsala o prvním koncertě, na který ji matka pustila samotnou.

„3EB,“ psala Em.

Vysvětlení nebylo třeba. Third Eye Blind.

Ten mail jí sestra poslala v červnu, ještě v naprosté euforii.

„Byla to naprostá bomba, K! Fantazie!! Stephan Jenkins byl úžasnej!!!“ Zdrželi se tam přes půlnoc. Uprostřed školního týdne. Jedna kamarádka je pak odvezla domů.

Kate se musela usmívat, když to znovu četla. Náhle však její úsměv zmizel. Upřela pohled na jméno skupiny.

Third Eye Blind.

No jistě! Third Eye Blind. Kate doběhla k psacímu stolu a zapnula počítač. V Googlu zadala k vyhledání jméno skupiny. Po několika vteřinách se na monitoru objevila příslušná webová stránka. Kate si našla jejich nedávné letní turné.

Mail byl datován 14. června. Ve dnech 2. a 3. června hrála skupina v Los Angeles, 6. června se přesunula do San Franciska.

Ve washingtonském Seattlu hráli 9. a 10. června.

Em psala, že ten koncert byl minulý týden. Kate si začala skládat dohromady jednotlivé poznatky: Domů jeli autem. K domu se dalo dojet i lodí.

Muselo to být buď v San Francisku nebo v Seattlu.

Ale i kdyby měla pravdu, jak je jen najde?

Jak se k nim dostane? V těch městech žijí miliony lidí.

Tohle je ta příslovečná jehla v kupce sena. Navíc nezná ani jejich příjmení. Takže ani neví, jak ta jehla vypadá.

A pak jí svitlo.

„Takže kam jdete vy, jdu i já,“ řekl jí její nový strážce, který se jmenoval Oliva. „Když jste v práci vy, jsem v práci i já. Když veslujete, vesluju i já.“

Ježíši, Kate, to je ono!

Ona vesluje. Sharon dělá jógu. A Emily… Emily je ten klíč!

Kate vstala a došla k oknu. Na ulici parkoval vůz agenta WITSEC.

Věděla, že tohle v žádném případě nemůže říct Gregovi, a už jen z toho měla pocit, že ho zrazuje. Řekl by, že je to příliš nebezpečné, příliš šílené. Kdyby se mu svěřila, nikdy by ji nenechal jít. Nemohla s ním o tom mluvit.

A nejdřív ze všeho musela setřást ty stráže z WITSEC.

Fergus něco vycítil, přišel k ní a položil jí hlavu na koleno.

„Promiň, kamaráde.“ Kate se k němu sklonila a podrbala ho za ušima. „Páníček mě bude nenávidět, ale já se musím na chvilku vzdálit.“

Nakonec možná přece jen věděla, jak ta jehla vypadá.

43

Phil Cavetti byl na ústředí FBI na Pennsylvania Avenue mnohokrát.

Ale nikdy v devátém patře.

A v doprovodu svého šéfa z úřadu šerifa a prostředníka z FBI. Oba s ním vyjeli soukromým výtahem. Nepokojný žaludek mu připomněl, že se na tuhle první návštěvu nijak zvlášť netěší, zvlášť když byl pozván na desátou hodinu večer.

Když se dveře výtahu otevřely, objevili se dva ozbrojení vojáci na stráži. Průvodce z FBI jim pokynul hlavou a vedl Cavettiho a jeho šéfa podél řady pracovišť elitních analytiků a dalšího personálu a pak chodbou plnou prosklených kanceláří, na jejichž dveřích byla jména nejmocnějších lidí FBI.

Dveře rohové kanceláře byly otevřené. Byla to jediná místnost, v níž se dosud svítilo. Cavetti si odkašlal a upravil si kravatu. Na dveřích bylo napsáno ZÁSTUPCE ŘEDITELE ODBORU NARKOTIK A ORGANIZOVANÉHO ZLOČINU.

Oknem kanceláře viděl nasvícenou kupoli Kapitolu.

Za psacím stolem se skleněnou deskou telefonoval Ted Cummings. Měl povolenou kravatu a netvářil se nijak přívětivě. Pokynul Cavettimu a jeho šéfovi Calvinu Whiteovi k pohovce naproti psacímu stolu. Kancelář byla veliká. V jednom rohu visela americká vlajka. Za stolem byly fotografie zástupce ředitele s prezidentem a dalšími prominentními vládními úředníky a znak FBI. Na pohovce už někdo seděl. Někdo, koho Cavetti bez potíží poznal. Někdo z mnohem vyšší platové kategorie. Muž z FBI, který je přivedl, vyšel z kanceláře a zavřel dveře.

„Phile, Hala Roache znáš,“ řekl Cal White. Bělovlasý muž se naklonil a podal Cavettimu ruku.

Roach byl náměstek ministra spravedlnosti Spojených států.

Z mnohem, mnohem vyšší platové kategorie.

„No dobře.“ Zástupce ředitele si vypnul telefon. Přešel ke svému koženému křeslu, posadil se a vzdychl, jako by neměl velkou radost, že je zrovna tady, a ne doma u manželky a dětí – nemluvě o tom, že tu má navíc jednoho z nejvyšších úředníků ministerstva spravedlnosti.

Nabručeně hodil na konferenční stolek před pohovkou nějaké desky, jejichž obsah vyklouzl ven.

Byly to snímky z mučení a vraždy Margaret Seymourové. Cummings se s významným povzdechem zahleděl na Whitea. „Cale, myslím, že osobu na těch fotografiích znáš. Nenapadá tě, s kým mohla pracovat?“

White si odkašlal a podíval se na Cavettiho. „Phile…“

Cavettimu nemusel nikdo připomínat, že to, co v příštích okamžicích řekne, může ovlivnit jeho další kariéru.

„S Frankem Gefferellim, s Corkym Chiodem,“ odpověděl, „ s částí Corelliho rodiny. S Ramónem Quinterem od Corradových. S Jeffreym Atkinsem, možná si na něj vzpomenete – na toho práskačského advokáta v tom podvodu v AAFCO.“

Zástupce ředitele zavřel oči a znechuceně přikývl.

Cavetti si olízl rty a zadržel dech, než vydechl. „Se starým mládencem číslo jedna.“

Použil krycí jméno. To, které znali všichni vysoce postavení úředníci z ministerstva. Jestli ta první jména způsobila zvýšení teploty, tohle podle Cavettiho nastartovalo generátor.

Místnost se ponořila do zaraženého ticha. Všichni na něj zírali. Cummings se podrážděně podíval na Whitea a pak se pohledem vrátil k náměstkovi ministra.

„Tak se Starým mládencem číslo jedna.“ Zástupce ředitele zachmuřeně pokýval hlavou. „Výborně.“

Na okamžik se zdálo, že všichni zvažují důsledky možnosti, že bude odhalena totožnost nejdůležitějšího informátora v oblasti narkotik, který celá léta pomáhal shromažďovat usvědčující důkazy proti Mercadově rodině. Cavetti o tom přemýšlel už cestou autem, a tak teď zalétl v myšlenkách na Horní poloostrov Michiganu, kam se s největší pravděpodobností uchýlí po ukončení kariéry.

„Pánové,“ naklonil se k nim náměstek ministra, „já si myslím, že jsme do téhle hry vložili dost času, abychom rozpoznali, jak vypadá totální katastrofa. Víte, jaké by to mělo důsledky, kdyby právě tohle agentka Seymourová prozradila?“

„Nejsme si tak docela jisti, že právě s tímhle je vražda agentky Seymourové spojena,“ snažil se zlehčit situaci Cal White.

„A já nejsem Shaquille O’Neal,“ zamračil se muž z FBI. „Ale vy tu jste

„Ano,“ přerušil ho zasmušile zástupce programu na ochranu svědků. „My tu jsme.“

„A tak si myslím, že my tři bychom měli dospět k dohodě. Tohle selhání končí tady a teď. Ale kde je k čertu ten další člověk, kterému říkáme MIDAS a který v tom podle vás hraje určitou roli,“ – podíval se na list papíru – „ten Benjamin Raab?“

„Zmizel,“ přiznal Cavetti a jeho šéf se na něj bezmocně podíval. „Je, jak my říkáme, v modré zóně. Nezvěstný. Jeho rodinu hlídáme.“

„Tak v modré zóně,“ sežehl ho pohledem zástupce ředitele. „A to je co? Tenhle váš žargon je naprosto nesrozumitelný.“ Nasupeně se rozhlédl po kanceláři a vzdychl. „Dobře, to by byl Starý mládenec číslo dvě, ale co Číslo jedna? Předpokládám, že už ho máte zabaleného a někam ho uklízíte.“

„Proto jsme tady. „Calvin White zbledl a odkašlal si. „Ten je taky v modré zóně.“

44

Freddie Oliva byl agentem WITSEC šest let. Vyrostl v Bronxu, kde jeho otec pracoval jako výhybkář v metru. Vystudoval kriminologii na koleji Johna Jaye, získal titul a jednou by možná skončil v advokacii, jenže teď čekal se ženou dítě a musel platit účty a tohle byla živější práce než sedět někde v kanceláři.

Zástupce šerifa Oliva pracoval pro federály rád. Většinou to byli pěšáci, kteří to nedotáhli na akademii FBI v Quanticu. Občas měl strážní službu u soudu, nebo k soudu eskortoval nějakého mafiánského bosse. Nebo zajišťoval jeho převoz do jiné věznice. Musel s těmi kmotry mluvit, takže některé dost dobře poznal. Jednou o nich možná napíše knihu.

Co Freddie nesnášel, bylo hlídání. Sledovat čurající hafany může každý začátečník. Jenže po tom, co se stalo na řece, se na tu holku doslova přilepil. Stejně to brzy skončí. Raab udělá nějakou chybu a někde se objeví. Sbalí ho a stáhnou jí ochranku. A on se pak vrátí ke své běžné práci.

„Olivo,“ ozval se mu náhle nějaký hlas ve sluchátku, „ subjekt jede dolů výtahem.“

Subjekt… Posměšně odfrkl a obrátil oči v sloup. Tím ‚subjektem‘ nebyl žádný ostrostřelec, kterého převáželi k soudu, ani žádný doživotní odsouzenec, který utekl z věznice.

Tím subjektem byla čtyřiadvacetiletá bioložka se psem, který potřeboval vyvenčit.

„Rozumím,“ zabručel. Otevřel dveře auta a protáhl si svaly. Trocha pohybu mu neuškodí. Z celodenního sezení v autě byl celý ztuhlý.

Za chvíli se otevřely dveře domu a vyšel z nich ‚subjekt‘ s Fidem, který upíral oči na obrubník.

Olivovi se ani nechtělo věřit, že je za tohle placený.

„Copak si nedáte ani den pohov?“ Jak k němu Kate Raabová přicházela, pes na vodítku ji nepřestával táhnout.

„Když jdete vy, jdu i já,“ mrkl na ni Oliva. „Znáte to, předpisy.“

„A co říkají předpisy o sbírání výkalů?“ podívala se na něj Kate. Měla na sobě obepnuté džíny, prošívanou bundu a na zádech batůžek. Freddieho napadlo, že kdyby takhle vypadala jeho někdejší učitelka biologie, trávil by víc času v laboratoři než na baseballovém hřišti. Kate zdvihla plastový sáček. „Vezměte si ho, Olivo, třeba se pak budete cítit víc využitý.“

Usmál se. „Já se cítím dostatečně využitý.“ Měl rád klienty se smyslem pro humor.

Fergus k němu přišel a zavrtěl ocasem. Oliva si uvědomil, že za těch pár dní už zná každý jeho pohyb. Nejdřív trochu čenichá kolem sloupu. Pak zavrtí zadkem na obrubníku, přidřepne a – bingo! Oliva se opřel o auto a pozoroval ho. Sakra, Freddie, ta holka má pravdu. Je na čase, aby sis našel nějakou jinou práci.

Kate se nechala psem táhnout na konec bloku. Oliva vrazil ruce do kapes kožené bundy, aby si je zahřál, a vydal se za nimi. Cestou si překontroloval zbraň. Když Kate došla před malou bodegu, kde občas nakupovala, zastavila se a otočila se k Olivovi.

„Nevadí, když si dojdu koupit zubní pastu, Olivo? Nebo chcete zavolat Cavettimu, jestli máte jít se mnou a pomoct mi i s tímhle?“

„Ne, myslím, že to zvládnete sama.“ Freddie zdvihl dlaně, jako by se vzdával. Věděl, jak se ženy dokážou rozčílit, a nestál o to, aby se rozčílila na něj. „Pět minut. Znáte to

„Jistě,“ obrátila Kate oči v sloup. „Předpisy.“

Vešla do obchodu a Ferguse vzala s sebou. Znali ji a zřejmě jim nevadilo, že ho tam vodí. Za vchodovými dveřmi ho uvázala a podívala se na něj.

Já vím, já vím. Ale musí to být.

Oliva se vrátil k autu a opřel se o kapotu. Stále sledoval vchod do obchodu. Ve vysílačce se ozval Jenkins, který ho střídal. Přijede v šest. Oliva se podíval na hodinky. Za dvacet minut. To je za chvíli. Těšil se domů, kde si tři a půl hodiny odpočine, dá si pivo. Ženuška mu dneska uvaří jeho oblíbené jídlo, rybu po veracruzsku. A možná se podívá v televizi na zápas Knicks.

Jeho pozornost upoutali dva kluci v basketbalových bundách, kteří se k němu blížili po ulici. Jeden se snažil předriblovat druhého a vůbec nebyl špatný. Freddie si vzpomněl, že jako kluk si na Baychester Avenue taky s míčem nepočínal špatně.

Znovu se podíval směrem k obchůdku. Panebože, ta si snad prohlíží všechno zboží, co tam mají. Uplynulo několik minut. Nechtěl tu holku rozzlobit. Zítra ji bude hlídat znovu. A pozítří taky. Ale začalo mu připadat, že už je tam strašně dlouho. Že by si za tu dobu stačila koupit zubařskou praxi, a ne jen tubu zubní pasty.

Sevřel se mu žaludek.

Něco tu nehrálo.

Oliva se odlepil od kapoty a štěkl do vysílačky: „Finchi, jdu do toho obchodu, nějak se mi to nelíbí.“

Rozrazil dveře. Hned první pohled ho uklidnil. Fergus tam seděl, uvázaný u stojanu s novinami. Kate nebude daleko.

Pak si všiml papíru zastrčeného za Fergusův obojek. Když ho rozbalil, ochably mu všechny svaly.

„Olivo,“ stálo na něm, „postarejte se, aby se Fergus cestou domů vyčural. Manžel se vrátí kolem šesté.“

Oliva zmačkal papír. „Doprdele!“

Proběhl kolem pokladny a chvíli horečnatě pobíhal uličkami mezi regály. Vypařila se.

Za úsekem masa byly zadní dveře. Oliva vyběhl do uličky, která ústila na Osmou ulici. Ulička byla prázdná, až na chlapce v zástěře, který rovnal krabice a bedny.

„Kam sakra šla?“ zařval na něj Oliva.

Chlapec si vyndal z ucha sluchátko iPodu. „A kdo jako?“

Freddie Oliva zavřel oči. Jak tohle vysvětlí? Tu holku chce někdo zabít. Její otec možná zavraždil jeho kolegyni. Praštil dlaní do cihlové zdi.

Kate Raabová zmizela.

45

Luis Prado zastavil svůj černý escalade v jedné ulici v zeleném městě Orchard Park poblíž Buffala ve státě New York a zhasl světla. Dům se střechou s modrými šindeli měl na dohled.

Luis si uvědomil, jaký je tu klid. Děti, familias… basketbalové obruče nad garážemi. Ne zohýbané a zrezivělé jako na udupaných hřištích jeho dětství. Tady se nic zlého stát nemůže. Je to tak?

Sáhl po dalekohledu s nočním viděním a v neoznačeném fordu přímo naproti domu s modrými šindeli rozpoznal dvě schoulené postavy.

Ta za volantem vypadala, že napůl spí. Ta druhá kouřila cigaretu a zřejmě přemítala, jakou má smůlu, že ji pověřili tímhle úkolem. Luis přejel pohledem celý blok. Žádné skříňové automobily, které obvykle slouží jako stanoviště k policejnímu sledování. Kromě těch federales v taurusu tu žádné další agenty neviděl.

Do ulice vjel vůz z prádelny. Zastavil před vedlejším domem. Vyskočil z něj doručovatel, položil na zápraží balík a zazvonil.

Luis Prado věděl, že až sem přijede příště, bude mít špinavou práci. Jako s tou federální agentkou v Chicagu. To bylo dost kruté. Byla velice dobře vycvičená a on musel vynaložit veškeré nabyté dovednosti a mít dobrý žaludek. Ale nakonec to pomohlo. Nakonec z ní dostal, co potřeboval. A to ho přivedlo sem.

Luisovu pozornost upoutalo otvírání garážových vrat. Vyšla z nich žena středního věku, příjemného vzhledu, s šedými vlasy učesanými do drdolu. Na vodítku vedla bílého labradora. Vypadal čile a vesele. Žena postavila odpadkový pytel na jednu z popelnic a čekala, až pes vykoná potřebu. Jeden agent vystoupil z fordu a došel na krátkou příjezdovou cestu. Chvíli mluvil se ženou, která se držela v blízkosti garáže. Luis se pozorně podíval. Nikdo jiný v garáži zřejmě nebyl.

Vůz z prádelny se rozjel a minul ho.

Ti dva z taurusu asi nebudou velký problém. Tohle už Luis absolvoval.

Fraternidad esto destino. Luis vzdychl. Takový je osud. K volbě už došlo. Čekal a pozoroval dům, dokud neuviděl svůj cíl. Devítimilimetrovou pistoli SIG měl položenou na vedlejším sedadle a zakrytou novinami.

Příště už bude plnit svůj úkol.

46

Dva dny nato zastavil Katin taxík před štukovaným domem postaveným ve španělském stylu na obchodní třídě v kalifornském Mill Valley, které leží přes zátoku naproti San Francisku.

„Je to ono, madam?“ zeptal se taxikář, když se podíval na žluté číslice nad skleněnými dveřmi.

Kate se snažila přečíst nápis. Toho dne to byl už čtvrtý dům. Začínala se po dlouhé cestě cítit unavená a znechucená, začínala si myslet, že její nápad nebyl nakonec tak brilantní a že je na falešné stopě, která ji může zavést leda do potíží.

„Ano, je to ono.“ Pootevřela dveře.

Nad vchodem byl nápis GOLDEN GATE SQUASH.

Kate se rozhodla začít v oblasti zátoky. Věděla, že si nemůže půjčit auto, protože se dá vysledovat, a tak se držela taxíků. Včera byla v Palo Alto a v San Jose. Dnes navštívila sportovní klub v centru města a sportovní komplex za Bay Bridge. V žádném z těch klubů Emily podle fotografie nepoznali. A San Francisco bylo jen jedno město – Kate musela navštívit ještě tři další, kde skupina na svém turné koncertovala. A množství dalších klubů.

Poté, co unikla Olivovi, zamířila rovnou na letiště. Ten kousek s Fergusem byl v posledních týdnech to jediné, co jí zavdávalo příčinu k úsměvu. Vzkaz, který zanechala Gregovi, už tak úsměvný nebyl. Napsala mu: Já vím, Že pro tebe bude těžké to pochopit, ale musím něco zjistit bez ohledu na to, jak se oba snažíme předstírat, že tohle jednou skončí. Nemohla jsem tě nechat, abys mi to vymlouval a říkal mi, že je to bláznovství, a to bys mi říkal určitě. Je to bláznovství – je to šílenství. Chci ti jen říct, že jsem v bezpečí a že tě miluju a že na tebe budu každý den myslet. Prosím tě, zkus se tím netrápit. Zavolám ti, až se tam dostanu, ať už je to, kde chce. Miluju tě, ale tohle udělat musím.

A než půjdeš spát, nezapomeň dát Fergusovi ten jeho lék na srdce!!!

Bylo pro ni těžké něco před ním skrývat. Byl to její manžel, její nejbližší přítel. Měli spolu všechno sdílet. Důvěřovala mu víc než komukoli jinému. Věděla, že by mu měla aspoň zavolat. Včera večer v hotelu už měla v ruce telefon, že mu zavolá a řekne mu, že je v bezpečí. Dokonce už navolila jeho číslo, ale pak telefon odložila. Něco ji od toho odrazovalo a Kate nevěděla co.

Třeba by to nepochopil. A to nechtěla slyšet. Z téhle etapy svého života by ho asi měla vynechat.

Kate otevřela dveře squashového klubu. Okamžitě uslyšela ostré pleskání míčku o dřevěné stěny. Bylo tu několik kurtů s prosklenými čelními stěnami. Na některých se hrálo. Dva zpocení muži s ručníky kolem krku, kteří zjevně před chvílí skončili, popíjeli z lahví a rozebírali zápas. Kate došla ke sportovně vyhlížejícímu zrzkovi ve squashovém tričku, který stál za recepčním pultem.

„Promiňte, někoho tady hledám. Mohl byste se podívat?“

„Ale samozřejmě.“

Podala mu Eminu fotografii z loňských juniorských Makabejských her. „Je to moje sestra. Myslím, že sem chodí hrát.“

Zrzek si fotografii pozorně prohlédl a zavrtěl hlavou. „Je mi líto, ale tu jsem tady bohužel nikdy neviděl.“

Měl anglický přízvuk a omluvně se na ni usmál.

„Určitě ne?“ naléhala Kate. „Jmenuje se Emily. Je jí sedmnáct let. Na východním pobřeží patří k nejlepším hráčkám. Nedávno se sem přistěhovala s mým otcem. Vím, že tady ve městě chodí někam hrát. Chci ji jen překvapit.“

Squashový profesionál znovu pokrčil rameny a vrátil Kate fotografii. „Já tu mám na starost mládež. Kdyby tu hrála, určitě bych ji znal. Už jste se ptala v Berkeley?“

Kate zklamaně vydechla. „Ano, ptala.“ Uložila fotografii do kabelky. „I tak děkuju,“ řekla.

Cestou ven se naposledy zoufale rozhlédla kolem, jako by Em předtím přehlédla a teď čekala, že se tu najednou zničehonic objeví. Věděla, že tohle je běh na dlouhou trať. I kdyby bylo její tušení správné, existují desítky míst, kde mohou být, a desítky squashových klubů, kam Em může chodit hrát. Kate si při téhle hře na policistku připadala trochu pošetile. Přece jen byla vědkyně, ne vyšetřovatelka.

Vyšla z klubu ven.

„Zpátky do motelu?“ zeptal se taxikář, když si nastoupila. Vozil ji už celý den.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Kate, „na letiště.“

47

Phil Cavetti se vrátil do New Yorku kyvadlovým leteckým spojem v sedm ráno a z letiště La Guardia zamířil rovnou na ústředí FBI na Manhattanu.

Nic se nedařilo.

Jako by nestačilo, že jeho nejbližší spolupracovnici našli mrtvou – ještě k tomu byl do té vraždy zřejmě zapletený její vlastní klient. A teď byl navíc nezvěstný i jeden z nejcennějších informátorů WITSEC, který jim pomohl přivést za mříže desítky zločinců.

Cavetti neviděl budoucnost jinak, než že jeho kariéra skončí katastrofou, a to se mu vůbec nelíbilo. Mohl zapomenout na severní Michigan – ledové pláně Severní Dakoty mu teď připadaly jako daleko pravděpodobnější vyhlídka. Bylo zcela nezbytné najít Raaba. A ještě nezbytnější bylo najít Starého mládence číslo jedna.

A teď ke všemu zcela neuvěřitelně zmizela Kate Raabová.

Po příjezdu na něj v zasedací místnosti ve třetím patře Javitsovy federální budovy čekal Nardozzi se zvláštním agentem Altonem Boothem.

„Doufám, že je to důležité.“ Státní zástupce odložil svůj mobil a zatvářil se nesmírně otráveně. „Mám asistovat mladému právníkovi při křížovém výslechu pákistánského taxikáře, který je obviněný z přípravy atentátu na divadelní centrum TKTS na Times Square.“

Cavetti vytáhl z aktovky tři složky. „Je to důležité, věřte mi.“

Hodil na stůl zprávy, které si připravil pro zástupce ředitele. Všechny byly označené razítkem ‚Omezený přístup‘. Obsahovaly hlášení FBI o Margaret Seymourové, o následném zmizení Benjamina Raaba a o incidentu na řece Harlem, v němž hrála hlavní roli jeho dcera Kate. Některé podstatné podrobnosti byly vynechány.

„A co je teď s Kate Raabovou, sakra?“ zeptal se Alton Booth a napil se kávy.

„Zmizela.“

„Zmizela? Jako někde v Puerto Vallartě, zmizela. Myslel jsem, že po tom, co se jí přihodilo na řece, ji budete hlídat čtyřiadvacet hodin sedm dní v týdnu.“

„Zmizela a nechala mu tam hafana.“ Cavetti znechuceně zavřel oči. „Před dvěma dny odletěla se společností United do San Franciska. Pak už oba můžeme jenom hádat. Byla natolik chytrá, že si na letišti nevypůjčila auto. Naši lidé teď prověřují taxíky.“

„Taxíky,“ podíval se na něj ostře Booth. „Hele, Phile, v té vaší modré zóně pro mě začíná být trochu přelidněno.“

Cavetti se usmál. Muž z FBI netušil, co ho ještě čeká.

„A proč podle vás utekla?“ zeptal se Nardozzi. „A proč do San Franciska? Protože po ní někdo šel?“

„Můžeme se jen dohadovat, že je ve styku s otcem. Nevolala, jen nechala poměrně mlhavý vzkaz. Je tu také možnost, že se pokouší kontaktovat rodinu.“ Podíval se na muže z FBI. „Měli byste tam někoho poslat. Hned

Booth si něco poznamenal do bloku a vzdychl. „Bože, Phile, všechen ten zájem o tu holku je přímo dojemný. Jestliže ten program na ochranu svědků nefunguje, měl by ses poohlédnout po zaměstnání na ministerstvu pro děti a rodinu.“

„Ale já o ni mám starost, Ale, vážně mám.“

Nardozzi si ho změřil pohledem. „Vy nám něco tajíte, Phile. Proč tu sakra jsme? Proč mě vytáhli od soudu?“

„Kvůli Margaret Seymourové.“ Cavetti si odkašlal. Bylo načase doplnit jim informace. „Měla na starost jak Raaba

„Tak koho?“ Alton Booth odložil kávu a vstal.

Cavetti znovu otevřel aktovku. Tentokrát vytáhl dodatek ke svému hlášení, který obsahoval vynechané podrobnosti. Stálo v něm, koho ještě měla na starosti Maggie Seymourová. Starého mládence číslo jedna.

Cavetti hodil dodatek na stůl a naprázdno polkl. „Obávám se, že v modré zóně je ještě víc přelidněno, než si myslíš, Ale.“

48

Včera byla Kate v Portlandu, dnes v Seattlu. Tedy vlastně v Bellevue, elegantním předměstí za Washingtonovým jezerem.

Věděla, že jí ubývá možností.

Ráno zajela do Seattleského sportovního klubu. Bezvýsledně. Stejně jako ve dvou dalších squashových klubech v Redmondu a Kirklandu. A v jednom na univerzitě.

Kate věděla, že v tomhle klubu asi končí. Nápis nad branou hlásal PROFESIONÁLNÍ SQUASHOVÝ KLUB BELLEVUE. Jela ve stopách skupiny Third Eye Blind. Dala si dohromady drobné detaily z e-mailů od matky a sourozenců. A teď se ocitla na konci cesty. Došla jí města i squashové kluby. Pokud je tohle také slepá ulička, pak nevěděla, kam už by jela.

Snad jedině domů.

Klub sídlil v šedé, hliníkem obložené budově natěsnané za malý obchodní dům u dálnice. Někdo jí řekl, že pákistánský profesionální trenér, který tam působí, je celkem známý i ve světě.

Hlavní ulice obchodního centra měla všechny ikony luxusní čtvrti: Starbucks, Anthropologie, Linens-N-Things, Barnes & Noble. Taxikář jí zastavil před vchodem, jako dnes už čtyřikrát, a čekal.

Kate prošla dveřmi. Teď už jí připadaly všechny squashové kluby v Americe stejné. Tenhle měl čtyři čisté bílé kurty s balkonem pro diváky. Bylo tu plno. Míčky duněly o stěny. Byl podvečer a kurty zaplnily děti. Zřejmě tu probíhal nějaký mimoškolní trénink.

Tak dobře. Nervózně se nadechla a došla k hezké mladé ženě za recepčním pultem, která měla na bavlněném tričku vyšité logo klubu.

Tak naposled…

Kate vytáhla Eminu fotografii. „Nechci obtěžovat,“ řekla. Mladá žena se vůbec netvářila, jako by ji někdo obtěžoval. „Neznáte náhodou tuhle dívku?“

Když jí Kate podávala fotografii, už myslela na to, co bude dělat dál. Zavolá Cavettimu. Omluví se za to, že utekla jeho agentovi. Za to, že ji FBI nejspíš musí hledat. Pak ho poprosí, aby porušil předpisy a prozradil jí, kde žije její rodina. Pak musí za Gregem. To taky nebude nic snadného. Věděla, že i jemu bude mít co vysvětlovat.

Mladá žena za pultem přikývla. „To je Emily Gellerová.“

„Cože?“

„Emily Gellerová,“ opakovala recepční. „Jedna z našich nejlepších hráček. Přistěhovala se z východu.“

Kate radostí a šokem vzkypěla krev.

49

Gellerová. Kate řekla taxikáři, ať jí zastaví blok od bílého dřevěného domu u jezera, a v duchu si to jméno zopakovala. Ta ulice v Kirklandu se jmenovala Juanita Drive.

Hezký dům, pomyslela si Kate. I v té tmě na něm bylo něco, co se jí okamžitě zalíbilo. Mohl v něm bydlet kdokoli, ale pomyšlení, že je uvnitř matka a Em a Justin u ní vyvolalo úsměv. Gellerovi.

„Tamhleten dům, slečno?“

Vzpomněla si, jak všichni poprvé uviděli jejich dům v Larchmontu. Matka jen stála v obrovské hale a zírala. „Je tak velký.“ Otec ji odvedl k oknu s výhledem na úžinu a dmul se pýchou. „My ho zaplníme, Sharon.“ Em vzala Kate za ruku. „Tomu nebudeš věřit. On má dokonce věžičku.“

„My ho zaplníme, Sharon.“ A pak ho opustíme.

„Mám zajet dovnitř?“ otočil se na ni taxikář v turbanu.

„Ne,“ řekla znejistěle Kate, „zastavte tady.“

Taxikář zajel k obrubníku před moderním domem z cedru a skla, dva domy od toho jejich. Kate byla nervózní. V ulici stála nějaká auta. Věděla, že všude kolem jsou pravděpodobně lidé z WITSEC, kteří na ni byli nejspíš upozorněni, a že když ji poznají, bude do třiceti vteřin v poutech.

Ale s vědomím, že její rodina je takhle blízko, téměř na dosah, nemohla couvnout. Přes rok už je neviděla. Najednou nevěděla, co má dělat. Netušila, jestli jsou nějací agenti uvnitř. Nevěděla, jestli jim neodposlouchávají telefony. Nemá na ně radši počkat ve squashovém klubu? Nemá se radši vrátit a přijít jindy?

„Co chcete dělat, slečno?“ zeptal se jí taxikář a ukázal na taxametr.

„Omlouvám se, ale když já nevím.“

Nakonec vytáhla mobil. Prsty se jí trochu chvěly a potily. Měla pocit, jako když je ve své lodi a chápe se vesel na startu důležitého závodu. Nervózně vyťukala číslo, které jí dala recepční ve squashovém klubu. Uslyšela vyzváněcí tón. Sevřel se jí žaludek. Čekala, že se každou chvíli rozsvítí světla aut a ozve se křik.

Telefon vzala Emily. „Haló?“

Kate se sotva držela. „Co byste říkala na plně hrazenou snovou schůzku se Stephanem Jenkinsem z Third Eye Blind?“

Chvíli bylo ticho. „Kate?“

„Ano, Em…“ Kate se zalily oči slzami. „Ano. Jsem to já, sestřičko…“

Vzápětí slyšela, jak se Em rozkřičela: „To je Kate! To je Kate!“ Zřejmě běžela po schodech. „Mami, Justine, volá nám Kate! Kde jsi vzala číslo? To snad není pravda, že voláš! Copak ses úplně zbláznila?“

Kate se radostně zasmála. „Já nevím… asi jo.“ V pozadí uslyšela hlasy. K telefonu se přihnala matka s Justinem, jenže Em se ho nechtěla vzdát. „Bože, to byla doba… Já ti toho musím tolik vyprávět, Kate. Kde jseš?“ zeptala se Emily.

Kate se podívala na dům. Na okamžik oněměla, než odněkud hluboko z nitra vydolovala hlas.

„Před domem.“

50

Kate řekla taxikáři, ať zhasne světla a čeká. Nabručeně souhlasil, když poznal, že je jen bezděčným svědkem nějakého uplakaného rodinného shledání.

Přikrčila se ve tmě a šla po stezce podél cedrového domu, jak jí poradila matka. Byla to cestička k jezeru, zakončená krátkým molem.

Kate si uvědomovala, že nemůže zazvonit na zvonek u hlavního vchodu a čekat, až se jí vrhnou do náručí, jak si to vždycky představovala. To rozhodně ne, když jsou všude kolem ti hlídací psi z WITSEC. Pokud věděla, probíhalo pátrání. A v tu chvíli si nebyla úplně jistá, jestli tu jsou proto, aby chránili její rodinu před útokem, nebo jestli tu čekají, až se objeví otec. V každém případě to byli ti poslední lidé, kterým teď byla náchylná uvěřit.

Neohlížela se.

Šla podél bílého laťkového plotu, který odděloval dva pozemky, ohraničené navíc hustými keři a stromy. Ve vedlejším domě byla rozsvícená světla. Kate viděla nějakou ženu v pruhovaném triku Adidas, která v kuchyni krmila dvě malé děti.

Najednou Kate vycítila za plotem nějaký pohyb.

Na štěrkové příjezdové cestě zaskřípěly kroky. Ozval se nečekaný zvuk otvíraných dveří auta a rozsvítilo se světlo. Kate se zastavilo srdce. Co nejvíc se přikrčila za živý plot. Kousek za domem, kde bydlela její rodina, stála samostatná garáž. A u ní auto, z kterého někdo vystoupil. Jen metr či dva od ní zapraskala vysílačka. „Tady Kim… Zrovna jdu zkontrolovat předek.“

Kate ztuhla.

Přitiskla se ještě víc k živému plotu a chytila se za silnější větev. Jenže ta začala povolovat.

Kate se ani nehnula. Na okamžik si byla jistá, že se překotí. To bych taky mohla spustit alarm. Neslyšně se nadechla a snažila se vymyslet, jak jim vysvětlí svou přítomnost na cizím pozemku, až se rozsvítí světla a oni na ni budou mířit zbraněmi.

Za chvíli znovu uslyšela zapraskání vysílačky, ale kroky se vzdalovaly směrem nahoru. „Tady znovu Kim, vracím se k domu…“

Kate cítila, jak se jí po celém těle šíří úleva. Když uslyšela zvuk zavíraných dveří, v hlubokém předklonu zamířila k zahradě za domem. Našla vrátka a tiše odsunula zástrčku. Zahrada byla velká. Kate rozpoznala bazén a trampolínu. Byla tu dokonce i U-rampa pro inlajny. Hotový zábavní park. Laťkový plot pokračoval až k jezeru.

Pobřeží teď bylo liduprázdné. Kate došla až na konec laťkového plotu, kde se pozemek svažoval k jezeru. Protáhla se mezerou mezi keři a podařilo se jí nadzdvihnout drátěný plot a podlézt ho.

Ocitla se za domem, kde bydlela její rodina.

Dům byl osvětlený. Světlomety v korunách vysokých stromů byly namířené na vodu. Na prosklené zadní verandě s několika křesly Adirondack uviděla Kate agenta s vysílačkou, jak se opírá o zeď.

Viděla také kůlnu na čluny, kam ji matka nasměrovala, a hned u ní krátké molo.

Srdce jí bušilo. Jak se tam dostane? Kdyby se pokusila tam doběhnout, muž vzadu by ji zřejmě uviděl. Rozhodně by slyšel nějaký nezvyklý zvuk. Kůlna byla nejméně dvacet metrů daleko.

Kate se plížila podél plotu až na břeh jezera. Na svahu se přidržovala drnů, až se dostala k vodě. Pak se plížila podél vody a tenisky se jí bořily do mokré hlíny. Zatím je to dobré. Zbývalo jí posledních pár metrů. Nevěděla, kde kdo je, jen že je tma a že je naprosto šílená, když tohle dělá.

Nakonec se doplížila až k molu. Bylo asi jen tři metry dlouhé a byl u něj uvázaný malý motorový člun. Kate měla mokré džíny, ale šla dál. Chytila se nějaké větve a přitáhla se ke kůlně, kde byla krytá. Dopadal sem jen odraz světla z reflektorů v korunách stromů. Dokázala to. Agent na zadní verandě se skoro nepohnul.

Dveře do kůlny byly pootevřené. Otevřela je trochu víc a vešla. Ze stropu visela holá žárovka. Byla zhasnutá. Netroufla si ji rozsvítit. Ve tmě zakopla o nějaké veslo, ale neupadla. Na stojanu tu stál veslařský člun, na polici byly úhledně vyrovnané oranžové záchranné vesty. Jinak tu byla jen strašidelná zatuchlá tma. Venku cvrkaly cikády.

Nezbývalo jí než čekat.

Tiše přešla k okénku s vyhlídkou na dům. Ten člověk tam stále seděl.

Náhle ucítila na rameni ruku.

Polekaně se otočila.

S velkou úlevou zírala do rozzářené tváře své matky.

51

„Ježíši, mami…,“ vydechla Kate a popadla matku za ramena. Chvíli se na sebe dívaly a pak si bouřlivě padly do náručí.

„Kate…“ Sharon ji k sobě pevně přitiskla a hladila ji po vlasech. „Bože, nemůžu uvěřit, že jsi to ty.“

Kate se bezděčně rozvzlykala.

Po té beznadějné, nervydrásající cestě konečně viděla matčinu tvář. Všechno z ní opadlo. Pak se ze stínů vynořili i Justin a Emily, která ji radostně objala. Justin se nepřestával usmívat.

Kate stále nemohla uvěřit tomu, že je vidí, a oni nemohli uvěřit tomu, že tu stojí před nimi. Sharon si přiložila ukazováček ke rtům, aby trochu zmírnila to vzrušení.

„Jak jsi nás našla?“ zeptala se Em.

„Díky tobě,“ objala ji Kate. Řekla jim o tom e-mailu se zmínkou o koncertu Third Eye Blind, o tom, jak jela ve stopách jejich turné, jak byla za poslední tři dny ve třech městech a ukazovala Eminu fotografii ve všech squashových klubech… a přitom stále nevěděla, jestli je vůbec najde.

A teď byla s nimi.

„Mně je jedno, jak jsi nás našla,“ přitiskla ji k sobě Sharon. „Jsem jen šťastná, žes to dokázala. Ukaž se, ať se na tebe podívám.“ Poodstoupila od ní.

Kate si odhrnula vlasy z očí. „Musela jsem se plížit zadem a pak jsem sklouzla do jezera. Asi vypadám jako nějaké bahenní zvíře.“

„Nevypadáš,“ zavrtěla Sharon hlavou. V přítmí jí plály oči. „Pro mě vypadáš nádherně.“

„Vy všichni pro mě taky,“ usmála se Kate. Znovu se vzájemně objali.

Justin už měřil skoro sto osmdesát. Byl samá ruka samá noha, vlasy měl stále husté a nepoddajné. Emily získala ženské tvary. Vlasy jí padaly na ramena a měla v nich světlý pramínek, který jí podle Kate moc slušel. A v levém uchu měla dva stříbrné kroužky.

A matka… Byla tma, osm hodin večer. Nebyla vůbec nalíčená. Na sobě měla ručně pletený bleděmodrý svetr ze shetlandské vlny a manšestrovou sukni. Kate si všimla několika vrásek kolem úst, které si u ní nepamatovala.

Ale oči měla velké a zářivé, ve tváři hřejivý úsměv.

Kate ji objala. „Ty vypadáš taky skvěle, mami.“

Zasypali ji otázkami. Jak je na tom Tina? A co Greg? Kate provinile zavrtěla hlavou. „Ten ani neví, že tu jsem.“

Zaraženě se odmlčeli. Všichni se na ni podívali a znovu se ocitli ve skutečnosti.

„Co tady děláš, Kate?“ zeptala se jí matka strnule. „Víš, jaké je to teď riziko.“

„Ozval se vám táta?“ zeptala se Kate.

„Ne. Nic nám neříkají. Ani nevíme, jestli žije.“

„Myslím, že ano, mami. Něco jsem našla. Musím vám to ukázat.“ Nechtěla jí říkat všechno, určitě ne před Justinem a Em. „Nejdřív jsem si myslela, že musí lhát a něco tajit. Dostali se mi do bytu a napíchli telefony.“

„Kdo, Kate?“ zeptala se zmateně Sharon.

„Lidé z WITSEC. Cavetti. FBI. Ale já jsem v deskách s tátovými věcmi, které jsi nechala doma, našla jednu fotku.“ Sáhla do vnitřní kapsy bundy. „Ta fotka všechno mění, mami.“

Matka jí položila ruku na předloktí. „O některých věcech si musíme promluvit, Kate, ale ne tady.“

Z domu k nim dolehl nějaký zvuk. Agent, kterého už Kate předtím viděla, sestoupil ze zadní verandy a svítil baterkou po zahradě. Sharon postrčila Kate do tmy a zašeptala: „Tady nemůžeš zůstat, holčičko. Sejdeme se zítra ve městě. Zavolám ti. Ale teď už musíš jít.“

„Já neodejdu,“ řekla Kate. „Teď ne.“ Objala Em a Justina. „Nevím, kdy vás zase všechny uvidím.“

„Musíš jít, Kate. Zavoláme Cavettimu. Řekneme mu, že jsi nás našla, že jsi tady. Několik dní tě tu bude muset nechat. A zítra zajedu do města. Probereme spolu některé věci.“

Kate k sobě přitáhla Em a Justina a zdráhavě přikývla. „Tak dobře.“

„Kdo je to tam venku?“ zavolal jeden z agentů. Kužel světla od baterky se trochu přiblížil.

Sharon postrčila Kate ke dveřím kůlny. „Už musíš jít!“

Láskyplně pohladila Kate po tváři. Pak se jí rozzářily oči.

„Ty nosíš ten přívěsek.“

„Nikdy jsem ho nesundala,“ řekla Kate. Naposledy se objaly a Kate pak seskočila z mola na břeh jezera.

„Zítra ti o něm něco řeknu,“ zašeptala za ní její matka.

52

Následující jitro bylo jasné a prozářené. Z hotelového pokoje na hranicích městského centra viděla Kate odrazy slunce ve vodách Puget Soundu i v prosklených stěnách mrakodrapů. Otevřela okno a do pokoje pronikl křik racků a závan svěžího mořského vzduchu.

Už dlouho Kate nevstávala s takovým očekáváním.

Sharon zavolala kolem deváté, že se sejdou v poledne v Ernieho restauraci v komplexu Pike Place Market, na tom nejlidnatějším místě, které zná. Kate přemýšlela, jak vyplní zbývající tři hodiny. Natáhla si lykrové legíny a šla si zaběhat na Western Avenue. Několikrát se zastavila a zahleděla se na pestrobarevné plachetnice, které lemovaly záliv, na oslnivé panorama a na vrchol slavné Space Needle. Potom si zašla na kávu a vdoleček do Starbucks, kde se pyšnili tím, že jsou jednou z prvních tří otevřených provozoven tohoto řetězce. Kolem jedenácté se vrátila do hotelu a převlékla se do zelené prošívané bundy a do džin.

Z hotelu to na Pike Place Market měla jen kousek pěšky. Dorazila tam o něco dřív a procházela se mezi obchody v zalidněném přístavišti. Ernieho restaurace byla velká a měla venkovní terasu. Náměstí bylo nabité mladými rodinami a turisty. V kioscích se prodávaly řemeslnické výrobky, hlučícím davem projížděli bruslaři na inlajnech, byli tu pouliční umělci, žongléři a mimové.

Kate se zastavila u stánku s bižuterií a koupila amulet z leštěného stříbra ve tvaru srdce, který chtěla dát matce. Byl do něj vyrytý nápis, který jí připadal zábavný.

Zlatá holka.

Při čekání se střídavě dívala na hodinky a na moře a vnímala slavnostní atmosféru – vzpomínky na něco podobného měla zasuté někde hluboko v podvědomí.

Byla v jejich starém domě, osmiletá nebo desetiletá dívenka. Toho dne byla nemocná a nešla do školy. Naléhala na matku, ať jí jde vypůjčit nějaký film, protože vyhlídka na dlouhý den doma jí připadala dost bezútěšná.

„A co kdybych ti nějaký film ukázala já?“ usmála se matka.

Kate nevěděla, jak to myslí.

Příštích několik hodin strávili na podlaze pokojíku, Kate v pyžamu. Z lepenkové krabice se starými věcmi matka vytáhla starý plakát se zohýbanými rohy.

Původní plakát na West Side Story.

„Když jsem byla v tvém věku, byl to můj oblíbený film,“ řekla jí matka. „Maminka mě na něj vzala do Winter Garden v New Yorku. Co kdybych tě na něj vzala taky?“

Kate přikývla. „Tak jo.“

Matka vložila do videa kazetu a zapnula televizi. Schoulily se společně na gauč a sledovali příběh Romea a Julie a jejich rodin, přeobsazený Tonym a Mariou a Žraloky a Tryskáči. Matka občas zpívala s herci, znala každé slovo. Když došlo na velkou taneční scénu v sále – „I like to be in America!“ Sharon vyskočila a naprosto přesně tančila s Anitou, mávala rukama a vyhazovala nohy do vzduchu. Kate si jasně vzpomínala, jak ji to rozesmálo. „Každá holka, kterou jsem znala, chtěla být jako Maria,“ řekla jí matka, „protože byla nejhezčí. Jen já jsem chtěla být jako Anita, protože ta nejlíp tančila.“

„Já jsem netušila, že umíš takhle tancovat, mami,“ divila se Kate.

„Netušila, viď?“ Matka sebou plácla na záda s unaveným vzdechem. „Věř mi, holčičko, že je toho ještě hodně, co o mně nevíš.“

Podívaly se na zbytek filmu. Kate si vzpomněla, že plakala, když její matka s umírajícím Tonym a Mariou zpívala: „There’s a place for us“. Vybavovala si, jak jí to matku přiblížilo. Bylo to něco, na co bude vždycky ráda vzpomínat. A jednou třeba bude mít příležitost podělit se o to se svou dcerou.

Něžně se usmála. Je toho ještě hodně, co o mně nevíš…

„Miláčku…?“

Kate se otočila. Před ní stála Sharon. Měla oranžový rolák a želvovinové brýle proti slunci. Husté vlasy zakrýval baret.

„Mami!“ Obě ženy se objaly.

Zíraly jedna na druhou, tentokrát za denního světla. Kate si pomyslela, jak to matce sluší a jak je dobře, že sem přijela.

„Nebudeš věřit tomu, na co jsem zrovna myslela,“ svěřila se jí trochu rozpačitě a rukou si zaclonila oči před sluncem.

„Povídej,“ usmála se Sharon a vzala dceru v podpaží. „No tak, musíme toho tolik probrat.“

53

Mluvily o milionu věcí. O Justinovi a Emily, o tom, jak spolu vycházejí. Jak se daří Tině. Jak je na tom Kate s cukrovkou. O Gregovi. Jak končí rezidenturu a už dostal hodnocení, ale stejně ještě nevědí, kde budou příští rok.

„Možná budeme muset přijet sem a bydlet s vámi,“ řekla Kate s úsměvem.

„To by bylo něco, viď?“ opětovala její úsměv Sharon.

Hodně mluvily o otci.

Jídlo si objednaly u hezkého, sportovně vyhlížejícího číšníka, který byl opálený jako snowboardový instruktor. Kate si dala vietnamský kuřecí salát a Sharon salát Nitjoise. Každou chvíli se zdvihl vítr. Kate si musela pořád odhrnovat vlasy z očí.

Po krátké odmlce si Sharon posunula tmavé brýle na čelo. Vzala Kate za ruku a s poněkud ustaraným výrazem se zahleděla na její dlaň s čárou života.

„Holčičko, asi bys mi měla říct, proč jsi přijela.“

Kate přikývla. „Minulý týden se něco stalo, mami, na řece…“

Řekla matce o té lodi, která ji málem přejela a rozpůlila její lodičku vedví.

„Bože můj, Kate…“ Sharon zavřela oči a úporně svírala dceřinu ruku. Když oči otevřela, byly v nich slzy. „Ani nevíš, jak mě mrzí, že jsi do toho zatažená.“

„Myslím, že na to je pozdě, mami. Vždycky na to bylo moc pozdě.“ Kate sáhla do kabelky pro peněženku. „Něco ti musím ukázat, mami.“

Vytáhla starou fotografii otce, kterou našla v domě, a přistrčila ji matce přes stůl.

Sharon si ji vzala. Kate si nebyla jistá, jestli už ji někdy viděla, ale na tom zřejmě nezáleželo. Sharon zdvihla pohled. Věděla, o co jde. Věděla, co to znamená. Všechno se to obráželo v její tváři, smíšené s lítostí.

„Tak tys ji našla,“ řekla Sharon bez jakéhokoli náznaku překvapení.

„Ty o ní víš?“ zeptala se Kate. „Co tam proboha táta dělal, mami? Je to v Kolumbii, ne ve Španělsku. Podívej se, co je napsáno nad těmi vraty za ním,“ vybídla matku rozčileně. „Můžeš si to přečíst, mami?“

„Já vím, co tam je,“ odpověděla Sharon a odvrátila pohled. „Tu fotku jsem ti tam nechala úmyslně, Kate.“

Kate se na ni překvapeně podívala.

„Psala jsem ti skoro každý den,“ řekla matka, položila fotografii na stůl a vzala Kate za ruku. „Musíš mi věřit, chtěla jsem ti to říct snad stokrát… Jen jsem to nedokázala odeslat. Je to tak dlouho, že už jsem na to málem zapomněla. Jenže ono se to zapomenout nedá…“

„Ale co, mami? Já to nechápu.“ Kate vzala fotografii do ruky a podržela ji matce před očima. „Tohle je můj otec, mami! Kdo on vlastně je, proboha? Co dělá před tím nápisem?“

Sharon přikývla a trochu odevzdaně se usmála. „Máme vám co vynahrazovat, holčičko.“

„Já tě poslouchám, mami.“

Zdvihl se poryv větru a sfoukl ze stolu plastový kelímek. Kate se sehnula, aby ho zachytila.

Ten zvuk neslyšela.

Alespoň tak si to vždycky vybavovala, když si to později tisíckrát přehrávala v paměti.

Zničehonic ucítila vzadu na rameni pálení – rozžhavený kov se jí zaryl do masa a ten náraz ji málem srazil ze židle.

Podívala se na rameno. Měla roztrženou bundu a kolem trhliny prosakovala krev. Bolest necítila. Nezpanikařila. Věděla, že se stalo něco strašného, jen nevěděla co. Chvíli jí trvalo, než si to uvědomila.

„Ježíšikriste, mami, asi mě postřelili!“

Sharon stále seděla vzpřímeně, ale na Katino zoufalství nijak nereagovala. Tmavé brýle byly pryč, hlava jí trochu padala dopředu. Pohled měla strnulý a zamžený.

Na oranžovém svetru se šířil tmavý kruh.

„Mami!“

V tom okamžiku to Kate došlo a nevěřícně se podívala na díru ve svém rameni a na krvavý kruh na Sharonině hrudi. Kulka jí prolétla ramenem a zasáhla její matku. Kate na ni v hrůze zírala.

„Proboha, mami, ne!“

Ozval se další výstřel a výkřik nějaké ženy do zvuku tříštěného skla od vedlejšího stolu. A náraz střely na dlažbu. Kate vyskočila a vrhla se na matku, aby chránila její ochablé tělo. Třásla jí rameny a křičela do jejího kamenného sinalého obličeje „Mami, mami!“ Sharon se sesunula k zemi. Ze všech stran se ozývaly výkřiky, lidé horečnatě odváděli děti, stoly se převrhávaly. „Někdo střílí! K zemi! Všichni k zemi!“

Kate zůstávala ležet. Věděla, že je matka mrtvá. Odhrnula si vlasy z obličeje a otřela si z tváře několik kapiček tmavorudé krve.

A objímala matku.

„Panebože, mami…“

54

Pohotovostní vozidla vjela až na náměstí. Majáčky blikaly. Policisté vytlačovali dav. Vedle Kate si klekla záchranářka. Klidným hlasem ji přemlouvala, aby pustila matku z náručí.

Kate se jí nechtěla vzdát. Nemohla.

Jakmile by ji pustila, stala by se z toho skutečnost.

Lidé vytlačovaní policisty utvořili velký oblouk. Všichni ukazovali na červený dům. Hotel Lapierre. Odtud vyšly výstřely. Kate se tam nedívala, jen objímala svou matku. Co jsi mi to chtěla říct, mami? Dívala se do poklidných zelených jezírek Sharoniných očí. Co ti to ti parchanti neumožnili říct?

Bolela ji záda, ale moc to nevnímala. Záchranářka s asijskými rysy ji stále přemlouvala, ať matku pustí.

„Musíte se natáhnout, slečno, prosím. My vám chceme pomoct. Jste zraněná. Dovolte nám, abychom se na to podívali.“

Kate jen vrtěla hlavou a stále dokola opakovala: „Mně nic není…“

Měla pocit, že už asi posté vidí nějaký kriminální film. Jenže teď ho prožívala. To jí měřili tlak, to ji prosili, ať si lehne, to k její ruce přikládali senzory. A byla to její matka, již se jí snažili odebrat z náručí.

„My se o ni postaráme. Musíte nám dovolit ji odvézt.“

Konečně Kate matku pustila. Záchranáři ji opatrně uložili na vozík. Kate se náhle cítila osamělá. A přepadl ji strach. Svetr měla celý zakrvácený. Z omámení ji probralo houkání sirény. V tu chvíli si poprvé uvědomila, že jí po tváři stékají slzy.

Byla to skutečnost.

„Musíte do nemocnice.“ Záchranářka si k ní znovu klekla. „Ji tam vezeme taky. Slibuju vám, že ji tam uvidíte. Jak se jmenujete?“

Kate se nechala zdvihnout na vozík. Podívala se na modrou oblohu. Vzpomněla si, že ze svého hotelového pokoje viděla tutéž modrou oblohu.

„Kate.“

Myšlenkami zalétla k Justinovi a Emily. Kdo jim to řekne? Musí to vědět. Kam teď půjdou? Kdo se o ně bude starat? A Greg… Kate si najednou uvědomila, že mu musí zavolat. Říct mu, že se jí nic nestalo. „Musím zavolat manželovi,“ řekla a zkusila se posadit. Nebyla si jistá, jestli ji někdo slyšel.

Odváželi ji k sanitce. Už nebyla schopná vzdorovat. Začínala pociťovat malátnost. Už nedokázala potlačovat nutkání zavřít oči.

Najednou si uvědomila, že něco opouští – něco důležitého.

„Počkejte!“ chytila za ruku jednoho záchranáře. Vozík se zastavil. Naklonila se k ní záchranářova kolegyně.

„Něco jsem tam nechala. Fotku. Fotku svého otce.“ Chtěla ukázat kde, ale pravá ruka se jí ani nepohnula. A Kate už vůbec nevěděla, kterým směrem to je. „Nemůžu ji tam nechat. Je někde tamhle.“

„Wendy, musíme jet,“ naléhal záchranář na svou partnerku.

„Prosím.“ Kate se znovu zkusila nadzdvihnout. Stiskla záchranářovi ruku. „Já tu fotku potřebuju. Prosím…“

„Tak chvilku počkej, Rayi,“ řekla žena.

Kate položila hlavu. Neslyšela sirény ani šumění davu, jen skřehotání racků a konejšivé zvuky přístavu. Byl to den plný naděje a příslibů. Vánek jí laskal tvář. Kate na okamžik zapomněla, proč tu je.

Sklonila se k ní záchranářka a vložila jí něco do ruky. „Je to ona?“

Kate přejela fotografii prsty, jako by byla slepá. Tu fotku držela její matka. „Ano.“ Byly na ní krvavé skvrny. Podívala se na záchranářku. „Děkuju.“

„A teď už vás musíme odvézt do nemocnice.“

Kate cítila trhnutí vozíku, jak ji zdvihli do sanitky. Rozhoukala se siréna. Už tomu nedokázala vzdorovat. Všude kolem ní byl ruch. Odevzdaně zavřela oči.

To, co uviděla, ji vyděsilo. Její otec stál před těmi vraty a usmíval se na ni.

Chtělo se jí vyslovit tři slova. Otázku, na niž jí matka neodpověděla.

Proč tam jsi?

ČÁST ČTVRTÁ

.

55

Letadlo American Airlines na letu 268 přistálo na letišti JFK.

Kate s rukou v závěsu vyhlížela ze svého okénka v byznys třídě. V dálce viděla známou kontrolní věž a starý Saarinenův terminál, kde nyní sídlila společnost JetBlue.

Byla doma.

Přes uličku od ní seděli dva šerifové. Doprovázeli ji z nemocnice, kde strávila tři dny, na letiště v Seattlu. Rameno bylo v pořádku – šlo o čistý průstřel. Ránu jí dezinfikovali a dávali jí sedativa proti šoku, než bude schopna zpáteční cesty. Asi tak týden bude muset mít ruku v závěsu. Jenže skutečnou bolest nedokázalo utlumit žádné valium ani morfium na světě.

Bolest z neustálého přehrávání té strašlivé scény při každé výpovědi vyšetřovatelům: Oněměle zírá na díru ve svém rameni a nechápavě se obrací k matce. Její lehce skloněná hlava, skelný a netečný pohled, rozšiřující se krvavý kruh na jejím svetru. Celé Katino tělo zaplavuje šok. Mami!

A ta záplava otázek. Kate si je nedokázala přebrat. Co kdyby tam vůbec nejezdila? Co kdyby dala na to varování na řece, jak ji prosil Greg? Nebo prostě jen přišla k tomu domu u jezera a zaklepala na vchodové dveře? Museli by jí umožnit setkání s rodinou. A co kdyby se nesehnula pro ten kelímek?

Její matka by ještě žila.

Justin a Emily odlétli den před ní. Budou bydlet u tety na Long Islandu. Pohřeb bude ve čtvrtek. A potom, kdo ví? Třeba už je konec. Způsobili jim škodu, pojistka byla zaplacena.

Na střeše hotelu, odkud se střílelo, našli v plastovém sáčku vedle odložené pušky něco strašného.

Vyříznutý jazyk. Psí jazyk. Tentokrát byl vzkaz Mercadových mrazivě jasný: Tohle děláme lidem, kteří mluví.

Proklínám tě, tati. Kate zavřela oči a letadlo zastavilo u rukávu terminálu. Podívej se, co jsi udělal.

Ke dveřím přistavili kolečkové křeslo. Jeden z agentů vzal Kate tašku a pomohl jí vstát. Pak ji na křesle odvezl. Srdce jí bušilo očekáváním.

Greg stál na konci haly. Měl na sobě džíny a mikinu s nápisem Rice University. Byl rozcuchaný, měl vodnaté oči a trochu smutně vrtěl hlavou.

„Pejsku…“

Kate vyskočila z křesla a vrhla se mu do náručí. Chvíli se jen objímali. Nebyla schopná podívat se mu do tváře, zdvihnout hlavu z jeho ramene.

„Bože, Gregu,“ přitiskla se k němu. „Máma je mrtvá.“

„Já vím, miláčku, já vím…“

Znovu ji usadil do křesla. Byla stále slabá. Klekl si k ní a zkontroloval jí závěs.

„To je dobré.“ Kolem nich se shlukli vládní agenti. „Řekni jim, ať jdou pryč, Gregu. Prosím. Chci, aby všechno bylo jako dřív.“

„Já vím.“ Přikývl a přitiskl se k její tváři.

„Proč to udělali?“ zeptala se Kate. „Co po nás chtějí?“

Greg ji hladil klouby prstů po tváři. „Já nevím – ale už nedopustím, aby ti znovu ublížili. Slibuju. Dám na tebe pozor, Kate. Přestěhujeme se. Uděláme všechno, co bude třeba.“

„To všechno nám způsobil on, Gregu. A já teď ani nevím, jestli vůbec žije.“

„Na tom už nezáleží,“ řekl. „Já jsem prostě rád, že jsi doma, Kate. V bezpečí. Teď už mi záleží jen na nás.“

Postavil se za ni a tlačil ji v křesle přes halu letištní budovy. U chodníku čekalo vládní vozidlo. Když se k němu přiblížili, vyskočili z něj dva agenti. Greg Kate pomohl z kolečkového křesla a usadil ji dozadu. Agenti si vlezli dopředu. Jakmile se odlepili od chodníku, rozezvučela se siréna.

Když se rozjeli, Greg se usmál. „Fergie bude rád, že jsi zpátky. Mám pocit, že mé kuchyně už má plné zuby.“

„Vždyť mu jen stačí nasypat do misky granule, Gregu.“

„Já vím. Ale asi se mu nelíbí způsob, jakým mu je tam sypu.“

Kate se usmála a položila si hlavu na Gregovo rameno. Před nimi se objevilo panorama Manhattanu. Vracela se domů.

„Máš pravdu,“ řekla. „Na tom už opravdu nezáleží.“

„A na čem, pejsku?“ zeptal se Greg.

„Na ničem.“ Kate zavřela oči. V jeho náručí si od toho všeho připadala na míle vzdálená. „Asi je mrtvý.“

56

Čtvrtek, kdy se Kate, Justin a Em loučili se svou matkou, byl deštivý a větrný.

Obřad se konal v synagoze Beth Shalom na východní Šedesáté druhé ulici, která patřila sefardské kongregaci, kam Kate a celá rodina vždycky náleželi. Obeslali jen hrstku starých přátel a v Times bylo pod jménem Raabová jen stručné oznámení. Na Katino naléhání. Celá rodina už byla přes rok pryč. Mnozí jejich přátelé z Larchmontu se od nich odvrátili. Kate už ani nevěděla, komu by to měla dát vědět.

Vybrali jednoduchou rakev z leštěného ořechového dřeva. Kate věděla, že s tím by Sharon souhlasila. Tichý bělovlasý rabín Chakin znal Raabovy od dob, kdy měli ještě malé děti, u jejichž bar micvy a bat micvy nemohl chybět. Jenže pohřeb, to je něco, u čeho se člověku moc být nechce.

Kate seděla strnule v první řadě. Svírala Gregovi ruku a druhou rukou objímala kolem ramen Justina a Emily. Když hlavní zpěvačka zpívala úvodní hymnus a její čistý tklivý hlas naplnil svatyni, teprve si uvědomili, proč tu jsou. V tom okamžiku se tiše rozplakali. Potom zarecitoval rabín:

„Vyčisť mne yzopem, a očištěn budu,

umej mne, a nad sníh bělejší budu.

Odvrať tvář svou přísnou od hříšností mých, a vymaž všecky nepravosti mé.

Srdce čisté stvoř mi, ó Bože,

a ducha přímého obnov u vnitřnostech mých.

Připadalo jim to strašně nespravedlivé, bezútěšné. Ještě před půldruhým rokem žili báječným životem. Děti byly šťastné a měly před sebou zářnou budoucnost. Otec byl obdivovaný a úspěšný. O prázdninách posílali pohlednice z fantastických výletů. A teď museli v tichosti a tajně pohřbít matku.

A o otci nikdo nevěděl.

Em si opřela hlavu o Katino rameno a vzlykala. Nic nechápala. Justin zíral přímo před sebe. Kate si je přitáhla ještě pevněji. Jakkoli se jí chtělo truchlit, hlodalo v ní něco jiného. Vztek. Tohle si máma nezasloužila. A nikdo z nich.

Proklínám tě, tati… Cos nám to udělal?

V jednu chvíli se Kate rozhlédla. Měla takové to hloupé dětinské tušení, že ho někde uvidí, někde v zadních řadách, a on se k nim spěšně vydá a v slzách bude prosit o odpuštění a pak pouhým mrknutím a lusknutím prstů zvrátí všechno, co se stalo, jako to dělal vždycky. A oni se budou moct vrátit ke svému předchozímu životu.

Jenže tam nikdo nebyl. Místo toho si Kate všimla, jak se to v synagoze hemží.

Všechny řady se zaplnily. Bylo tu plno lidí, které znávala, a většinu z nich strašně dlouho neviděla. Byly tu tváře z jejich klubu, z matčina jógového studia. Dvě Sharoniny nejstarší přítelkyně z koleje, které teď žily v Baltimoru a v Atlantě. Spolužáci z Westfieldu, kam chodili do školy Em a Justin. Ti všichni sem přišli kvůli nim.

Kate cítila, jak jí po tvářích stékají slzy.

„Podívejte se,“ řekla Justinovi a Em. „Jen se podívejte. „ Otočili se. Za poslední rok se museli zřeknout tolika věcí i lidí. A teď se ukázalo, že nejsou sami.

Podívej se, o cos ji okradl, plísnila Kate v duchu otce.“Tohle byl její život. Byl její, i když jsi ji o něj chtěl připravit. A kde jsi? Proč se nedíváš? Abys viděl, cos udělal!“

Po modlitbách řekl rabín několik slov. Když skončil, na bimu vystoupila Kate. Zahleděla se do ztichlých zaplněných lavic. Greg se na ni povzbudivě usmál. Musela vynaložit veškeré úsilí, aby vystoupila, ale o matce někdo promluvit musel. Podívala se na uslzené známé tváře. Babička Ruth. Teta Abbie, matčina sestra.

„Chtěla bych vám říct pár věcí o své matce,“ řekla Kate, „Sharon Raabové.“

Měla dobrý pocit, že to řekla nahlas. Veřejně. Potlačila příval slz a usmála se. „Vsadím se, že nikdo z vás nevěděl, jak maminka milovala tanec…“

Řekla jim o West Side Story. A o tom, jak Sharon strašně ráda sledovala po nočních zprávách opakování sitcomu Raymonda má každý rád a někdy se kvůli tomu musela zavřít do pracovny, aby nerušila otce. A jak, když se jí poprvé při cvičení jógy podařil stoj na hlavě, zaječela v suterénu z plných plic, aby se všichni přišli podívat. „A tam stála máma na hlavě a halekala: ‚Vidíte? Vidíte?‘“ Truchlící se smáli. „Všichni jsme si mysleli, že hoří.“

Dál jim Kate vyprávěla, jak byla matka vždycky u ní, když onemocněla, jak jí dělala rozpisy užívání inzulinu. A když se jim náhle změnil život, „když došlo k tomu neskutečnému, nepředstavitelnému zvratu“, změnila se. I když svou hrdost nikdy neztratila. „Držela rodinu pohromadě. Byla jediná, kdo to dokázal. Děkujeme, mami.

Já vím, že sis vždycky myslela, že neděláš dost, ale nevěděla jsi, že nám stačí pouhá tvá přítomnost. Opravdu mi bude chybět ten tvůj úsměv a ty jiskřičky v očích. Jenže vím, že mi stačí zavřít oči a ty budeš u mě – vždycky. Uslyším tvůj milý hlas; řekneš mi, že mě máš ráda a že všechno dobře dopadne. Jako vždycky. Jsem vděčná životu, že mi tě dal, mami, jako průvodkyně jsi byla skutečně úžasná.“

Nakonec zahrál violoncellista ‚Somewhere‘ z West Side Story. Kate, Justin a Em pak šli za Sharoninou rakví. Zastavili se a objímali lidi s uslzenými tvářemi. Kate napadlo, že ty lidi už možná nikdy neuvidí. Ve dveřích synagogy se otočila. Prožívala okamžik dokonalého míru. Vidíš, mami, oni vědí, kdo jsi.

Za pohřebním vozem jelo procesí aut na hřbitov ve Westchesteru, kde měli rodinný hrob. Pěšky šli za rakví na malý pahorek, odkud byl výhled na hřbitovní bránu. Pod klenbou smrků zela v zemi velká jáma. Byl tu pohřbený Sharonin otec. A jeho matka. A bylo tu ještě jedno volné místo pro Katina otce. Kolem hrobu se shromáždila pouze rodina. Justin si opřel hlavu o tetu Abbie a rozplakal se. Náhle to na něj dolehlo. Kate vzala Emily kolem ramen. Rabín pronesl poslední modlitbu.

Spustili matku do hrobu.

Rabín rozdal bílé šeříky. Jeden po druhém přistupovali k hrobu a házeli květiny na rakev. Osmaosmdesátiletá babička Ruth. Teta Abbie a její manžel Dave. Bratranec Matt a sestřenice Jill, kteří přijeli z koleje. Všichni hodili do hrobu květinu, až nakonec květiny splynuly v bílý příkrov.

Kate byla poslední. Postála s Gregem tiše nad rakví. Tiskla mu ruku. Na okamžik vzhlédla a v dálce uviděla na silnici Phila Cavettiho a dva agenty, kteří čekali u aut. Krev jí ztuhla v žilách.

Já to nevzdám, slibovala si v duchu. Já zjistím, kdo to udělal, mami.

Vhodila do hrobu poslední květinu.

A taky zjistím, cos mi chtěla říct. Já ty parchanty dostanu, na to se můžeš spolehnout, mami. Miluju tě. Nikdy na tebe ani na okamžik nezapomenu.

Sbohem.

57

Uplynuly dva týdny. Katino rameno se zvolna hojilo. Na návrat do laboratoře ještě nebyla připravená. Stále byla plná hněvu, vnitřní rány byly příliš čerstvé. Připadalo jí, že jí matka zemřela v náručí teprve včera.

Stále netušila, jestli je otec mrtvý nebo žije. Věděla jen, že ona sama náhle žije v novém světě, ve světě, který nenávidí. Byl to už rok, co se rodina skrývala. Matka byla mrtvá, otec nezvěstný. Z každé pravdy se vyklubala lež.

Když už se cítila dostatečně silná, zajela se podívat do Bellevue na Tinu.

Její přítelkyně byla stále v hlubokém komatu, na Glasgow skóre mezi devítkou a desítkou. Ležela teď na oddělení vážných úrazů s dlouhou dobou léčení. Stále byla připojená na dýchací přístroj a nitrožilně dostávala mannitol, který měl napomoct splasknutí otoku na mozku.

Ale občas i probleskla naděje. Tinina mozková aktivita se zvyšovala a v zornicích se objevovaly záblesky vědomí. Občas se dokonce zavrtěla. Přesto měla podle lékařů pouze padesátiprocentní šanci, že se zotaví a že bude stejná, jako byla před střelbou. Měla poškozenou levou stranu mozku, tedy oblast, která ovládá řeč a poznávání. Lékaři prostě nevěděli.

Přesto tu byla jedna dobrá zpráva. Našli toho, kdo na ni střílel.

Překvapivě se ukázalo, že šlo skutečně o práci gangu. Iniciace zabitím náhodné oběti, přesně jak říkala policie.

Bez jakékoli spojitosti s Katinou situací. Dopadli sedmnáctiletého kluka, který byl v podmínce. Udal ho odpadlík ze stejného gangu. Důkazy byly nenapadnutelné. Vrah mohl tehdy večer na té ulici zabít kohokoli.

Kate se po jeho zatčení značně ulevilo.

Dnes zůstala s Tinou v soukromém pokoji, když Tom a Ellen odešli na oběd. Přístroje pravidelně konejšivě pípaly, jedna kapačka zmírňovala otok, druhá byla určena pro výživu a hydrataci. Ústy byla do plic zavedená silná dýchací trubice. Na zdech a na nočním stolku bylo několik fotografií ze šťastnějších časů: rodinné výlety, promoce, Tina a Kate na pláži na Fire Islandu. Respirátor odměřoval čas pravidelným syčením.

Stále však bylo bolestné Tinu takhle vidět. Byla pohublá a bledá. Kate sevřela v dlani její nehybnou pěst. Řekla jí o tom, co se stalo, jak musela na chvíli odjet, jak jen těsně unikla na řece Harlem, a nakonec o Sharon.

„Tak si to vem, Tino. Stříleli po nás po obou. Jenže…“

Zlomil se jí hlas a nedokázala dokončit větu. Jenže moje zranění se zahojí.

„No tak, Tino. Potřebuju, aby ses uzdravila. Prosím.“

Seděla vedle ní, poslouchala pípání přístrojů a stahování a rozpínání respirátoru a myšlenky se jí rozběhly do minulosti. Co jí to jen matka chtěla říct? Teď se to nikdy nedozví. Ta fotografie… Kate začínala mít pocit, že Cavetti může mít pravdu. Třeba tu agentku skutečně zabil Katin otec. A je možné, že žije. Matka je mrtvá. Ta odpověď zemřela s ní. Co dělal na té fotografii? Jak hluboké bylo jeho spojení s Mercadovými? Kolik let –?

Kate zaslechla tiché zaúpění. Měla pocit, jako by ji Tina zatahala za prst. Srdce jí poskočilo až do krku. Otočila se.

„Tino.“

Tina měla stále zavřené oči a přístroje pravidelně pípaly. Trubice v ústech se nepohnula. Zřejmě šlo o pouhý reflex. Kate už to znala. Takové bezděčné pohyby jen dávaly falešnou naději. Třeba jen příliš silně stiskla Tině ruku.

„No tak, Tino… já vím, že mě slyšíš. To jsem já, Kate. Jsem tady. Stýská se mi po tobě, Tino. Musíš se uzdravit. Prosím tě, Tino, musíš se ke mně vrátit.“

Nic.

Kate pustila kamarádčinu ruku.

Jak jsem to mohla takhle odsunout stranou? pomyslela si Kate, takhle to v sobě potlačit? Jak jsem si mohla nalhávat, že za tím, co se stalo, není nic strašného? Jak jsem s tím mohla žít? Nechat je vyhrát? Nevěděla. Vždycky dospěla k téže otázce, ale teď už opravdu chtěla znát odpověď.

Kdo shodil jejího otce? Jak poprvé upoutal pozornost FBI?

Existoval jediný člověk, který to stále věděl.

„Všichni říkají, ať to nechám být,“ řekla Kate, „ale ty na mém místě bys to chtěla vědět, viď, Tino?“ Kate pohladila přítelkyni po vlasech. Respirátor zasyčel. Přístroj sledující mozkovou činnost zapípal.

Ne, tohle je vyhrát nenechám.

58

Kate zaklepala na dveře pochmurného domu ze sedmdesátých let v Huntingtonu na Long Islandu. Nutně potřeboval novou omítku. Otevřít přišel podsaditý muž v silných brýlích. Jakmile ji uviděl, rychle se přes její rameno podíval na ulici. „Neměla jsi sem chodit, Kate.“

„Howarde, tohle je důležité, prosím.“

Howard Kurtzman sjel pohledem na její ruku v závěsu a zatvářil se trochu přístupněji. Otevřel prosklené dveře a pustil Kate dovnitř. Odvedl ji do obývacího pokoje, temné místnosti s nízkým stropem a tmavým dřevěným nábytkem se zašlým čalouněním.

„Už v New Yorku jsem ti říkal, že ti nemůžu pomoct, Kate. To, že jsi tu, není dobré ani pro jednoho z nás. Dávám ti minutu, ať už jsi přišla z jakéhokoli důvodu. Pak můžeš odejít přes garáž.“

„Howarde, já vím, že víš, co se stalo. Musíš mi to říct.“

„Howarde, ty tam někoho máš?“ Z kuchyně vyšla jeho žena Pat. Když uviděla Kate, úplně ztuhla. Kate ji před lety vídala na firemních večírcích. „Kate…?“ řekla a podívala se na ruku v závěsu. Pak se vrátila pohledem k Howardovi.

„Oběma je nám moc líto, co se stalo Sharon,“ řekl Howard. Pokynul Kate, aby se posadila, ale ona se jen opřela o čalouněné opěradlo pohovky. „Na tvou matku mám jen ty nejlepší vzpomínky. Byla na mě vždycky hodná. Ale teď už je ti to jasné, Kate, ne? Tohle jsou zlí lidé.“

„Ty si myslíš, že na tebe prostě zapomenou, Howarde? Myslíš si, že tě jen tak nechají odejít, nebo že zůstane při tom, že když otevřeš dveře, rozhlédneš se na obě strany ulice? Moje matka je mrtvá, Howarde. A pokud jde o otce, netuším, kde je a jestli vůbec žije. Pro něj to ještě neskončilo.“ Kate vzala ze stolku zarámovanou fotografii Howardovy rodiny. Dospělé děti, rozesmátá vnoučata. „Tohle je tvá rodina. Myslíš, že jste volní? Podívej se na mě.“ Zdvihla ruku se závěsem. „Ty něco víš, Howarde. Já vím, že víš. Někdo tě donutil ho udat.“

Howard si narovnal brýle. „Ne.“

„Tak ti zaplatili… Prosím tě, Howarde, mně je úplně jedno, cos udělal. Proto tady nejsem. Já se jen potřebuju dozvědět něco o otci.“

„Kate, ty nevíš, do čeho se pouštíš,“ řekl. „Jsi vdaná. Odstěhuj se. Vybuduj si nový život. Založte si rodinu

„Howarde.“ Kate ho vzala za ochablou studenou ruku. „Ty to nechápeš. Ten, koho chráníš, chce zabít i me!“

„Ten, koho chráním…“ Howard letmo pohlédl na svou ženu a pak zavřel oči.

„Když jsme se tehdy setkali u řeky Harlem, kam chodím veslovat,“ řekla Kate, „pozoroval nás někdo, Howarde? Věděl někdo, že se na něj ptám? Já vím, že o mém otci leccos víš. Vím taky, že nebyl takový, za jakého jsem ho měla. Ale prosím tě – matka mi chtěla něco říct, než ji zabili. Proč přede mnou ty věci skrýváš?“

„Protože bys to nechtěla vědět, Kate!“ Účetní opětoval její pohled. „Tady totiž nikdy nešlo o pár pomalovaných zlatých těžítek nebo o Paz Exports. Těm jsme zlato prodávali vždycky. Copak to nechápeš? Za tím vším stál tvůj otec!“

Kate se na něj podívala. „Co…?“

Howard si sundal brýle a přihladil si obočí. Byl úplně bílý.

„Musíš mi věřit,“ řekl, „nikdy mě nenapadlo, že by to někomu mohlo ublížit. A rozhodně ne Sharon.“ Zabořil se do křesla. „Nebo nedej Bůh tobě.“

„Někdo na tebe dělal nátlak, viď, Howarde?“ Kate k němu došla a klekla si před něj. „Slibuju ti, že už o mně nikdy neuslyšíš. Ale prosím tě, musíš mi říct pravdu.“

„Pravdu…“ – účetní se prázdně usmál – „Ono to vůbec není tak, jak si myslíš, Kate.“

„Tak jak to je? Teď jsem pochovala matku, Howarde.“ Kate byla odhodlanější než kdykoli předtím. „Tohle musí okamžitě skončit.“

„Říkal jsem ti, ať do toho nestrkáš nos, ne? Říkal jsem ti, že je to něco, co bys nechtěla vědět. To jsme dělali my! My jsme pro Kolumbijce přesunovali peníze, Kate, my, přátelé tvého otce. Z toho jste měli dům, přepychová auta. Myslíš, že jsem byl neloajální? Já jsem tvého otce miloval, Kate. Byl bych pro něj udělal cokoliv.“ Stiskl rty a pokýval hlavou. „A taky jsem udělal.“

„Co tím chceš říct, Howarde? Kdo tě uplatil, abys ho udal? Musíš mi to říct, Howarde. Kdo?“

Jeho odpověď měla účinek meteoritu, který do ní narazil nepředstavitelnou rychlostí. Jeden svět v okamžiku skončil a druhý před ní s výbuchem z té zkázy povstal.

„Ben,“ účetní zdvihl zamžené oči. „Ben mi řekl, abych šel na FBI. Byl jsem placený – tvým otcem, Kate.“

59

Ten výjev znovu vytanul Kate na mysli při dlouhé cestě vlakem zpátky do města. Přes pravidelný klapot kol a splývající obličeje spolucestujících jí v hlavě plála Howardova slova.

Byl jsem placený. Tvým otcem, Kate.

Placený, aby předal informaci FBI. Aby ho udal. Proč? Proč by si otec chtěl zničit vlastní život i životy svých nejbližších? Proč by chtěl jít do vězení? Svědčit? Skrývat se? Jak teď má Kate zjistit, kdo vlastně byl, proč to dělal, čeho byl schopný, když jí i její vlastní život připadal jako neřešitelná záhada?

Z hlubin její paměti se vynořil hlas. Dávný výjev, který se jí od dětství nevybavil. Byl to matčin hlas – zoufalý a zmatený – a zněl do rachotu vlaku. I teď se Kate zachvěla.

„Musíš si vybrat, Bene, a hned!“

Proč se jí to vybavilo zrovna tady? Šlo jí přece jen o to, aby pochopila, co jí řekl Howard.

Proč teď?

V další útržkovité vzpomínce Kate zahlédla i sama sebe. Bylo jí tak čtyři nebo pět let. Odehrávalo se to v jejich starém domě v Harrisonu. V noci se probudila. A slyšela hlasy. Zlostné hlasy. Vykradla se z postele na odpočívadlo nad schodištěm.

Byli to její rodiče. Hádali se, až při každém slově nadskakovala. Trochu se bála. Rodiče se nikdy nehádali. Proč se tak zlobili?

Kate se posadila. Teď už zřetelně slyšela jejich hlasy.

To všechno se jí vybavilo přes mlžný závoj let. Rodiče byli v obývacím pokoji. Matka byla rozrušená a potlačovala slzy. Otec křičel. Takhle křičet ho nikdy předtím neslyšela. Posunula se blíž k zábradlí. I teď ve vlaku to v duchu slyšela zřetelněji.

„Nepleť se do toho!“ křičel otec. „To se tě netýká. Nic ti do toho není, Sharon.“

„A koho se to tedy týká, Bene?“ Z matčina hlasu cítila Kate slzy. „Řekni mi, koho?“

O čem to mluví? Provedla snad něco?

Kate se držela zábradlí. Pomalu a tiše sešla po schodech dolů. Jejich hlasy zesílily. A byla v nich zatrpklost. Občas někoho z nich v obývacím pokoji zahlédla. Otec měl na sobě bílou košili bez kravaty. V obličeji byl mladší. Matka byla těhotná. S Emily, přirozeně. Kate netušila, co se děje. Věděla jen, že takhle se její rodiče ještě nikdy nehádali.

„Tohle mi neříkej, Sharon. Tohle mi vůbec neříkej.“

Matka popotahovala. Vztáhla k němu ruku. „Prosím tě, Bene, vždyť vzbudíš Kate.“

Odstrčil ji. „To je mi opravdu jedno.“

Kate seděla na spodním schodu a chvěla se. Na další slova už si nevzpomínala. Zůstaly jen útržky, které se jí vybavovaly jako fotografie z knížky. Otec měl v sobě něco úplně jiného a cizího, bylo to v jeho očích. To nebyl její otec. Její otec byl jiný. Byl mírný a laskavý.

Její matka vstala a postavila se před něj. „My jsme tvá rodina, Bene, ne oni.“ Zavrtěla hlavou těsně před jeho obličejem. „Musíš si vybrat, Bene, a hned!“

Pak její otec udělal něco, co už ho Kate nikdy potom udělat neviděla. Proč se jí to vybavilo zrovna teď? Odvrátila obličej, stejně jako tehdy před asi dvaceti lety na tom schodišti. Potom ten obraz pohřbila – ten násilný pohled v jeho očích, to, co udělal – pod nános šťastnějších vzpomínek, které pak pro ni představovaly skutečnost.

Otec udeřil matku přes tvář.

On to chtěl udělat.

Teď to Kate náhle pochopila. Vystoupila z vlaku. Prošla budovou Penn Station a vyšla na ulici. Naprosto omámená.

Její otec to udělal záměrně.

To jí řekl Howard. Chtěl být odhalen – chtěl, aby vyšly najevo jeho dlouhodobé styky s Mercadovými. Chtěl svědčit proti svému příteli. Chtěl jít do vězení. Chtěl vystavit riziku rodinu, kterou údajně nade vše miloval. Proč? Směroval svůj přepychový, magazínově dokonalý život ke zničení.

A byl schopný to uskutečnit. To Kate děsilo nejvíc. Proto ji ta vzpomínka z vlaku tak mrazila. A jakkoli hluboko byla pohřbená, Kate bylo jasné, že to v něm viděla už tenkrát.

Prodírala se davem po Čtrnácté ulici. Šla na východ až do Lower East Side.

Věděli o něčem takovém lidé z WITSEC? Věděli o té fotografii, kterou našla, o jeho někdejších stycích s Mercadovými? Věděli, kdo otec opravdu je? A čeho je schopný? Ty příšerné fotografie Margaret Seymourové. Chtěli ho nakonec Mercadovi lidé opravdu někdy zabít?

Věděli, že si záměrně zničil vlastní život?

Zazvonil jí mobil. Kate viděla na displeji, že jí volá Greg. Nevzala to. Šla dál. Nevěděla, co by mu řekla.

Najednou musela přehodnotit celý svůj život. Proč by chtěl její otec ubližovat Margaret Seymourové? Jakou informaci z ní asi mohl chtít dostat? Proč by si tohle všechno chtěl způsobit? Jak mohl chtít ublížit jim všem? Sharon, Emily, Justinovi. I Kate samotné.

Bylo to jako koda nějaké disonantní symfonie, která se Kate přehrála v hlavě.

Ale stejně, on to měl prostě v plánu.

*

Když se vrátila domů, Greg seděl na gauči a sledoval nějaký fotbalový zápas.

„Kdes byla?“ otočil se. „Snažil jsem se ti dovolat.“

Kate si sedla naproti němu a řekla mu o setkání s Howardem. Nevěřícně při tom vrtěla hlavou a měla pocit naprosté otupělosti.

„To všechno nastražil on,“ řekla. „Celé to byla jeho práce. Dal Howardovi čtvrt milionu dolarů, aby šel na FBI. Řekl mu, že ruší firmu. Howard ty peníze potřeboval. Jeho syn zrovna zbankrotoval. FBI neměl žádné podezření. To všechno zařídil otec. Sám proti sobě.“

Greg se napřímil a zatvářil se nevěřícně, ale zároveň ustaraně. „To nedává smysl.“

„Já vím. Proč by nám chtěl takhle ubližovat? A proč by to dělal sám sobě? Připadá mi, že to byla součást nějakého plánu. Já už vůbec nevím, čemu mám věřit. Matka je mrtvá. Ukrýváme se jako zvířata. Začínám si myslet, že FBI má pravdu. Že on tu agentku zabil. Já jsem svého otce milovala, Gregu. Znamenal pro mě všechno. Ale teď vím… že každý večer přicházel domů a lhal nám. Kdo je sakra můj otec, Gregu?“

Greg vstal a posadil se vedle ní. Vzal si její obličej do dlaní. „Proč to děláš, Kate?“

Zavrtěla hlavou. Oči se jí zaleskly. „Ale co?“

„Vrháš se přímo doprostřed těch děsných vzpomínek. Sharon je mrtvá, holčičko. A ty máš zatracené štěstí, že jsi z toho vyvázla. Ti lidé jsou zvířata, Kate. Chtěli tě taky zabít.“

„Protože to musím vědět!“ zaječela Kate a odtáhla se od něj. „Copak to nechápeš? Já musím vědět, proč zemřela má matka, Gregu. Co jen mi chtěla říct…?

Nikdo z nich nešel do vězení, Gregu. Ani Concerga, ani Trujillo. Nikdo z těch lidí, proti kterým otec svědčil. Nikdo kromě Harolda, jeho hloupého přítele. Všichni utekli – všichni, po kterých stát opravdu šel. Nepřipadá ti to divné? A po několika měsících zmizí i on a ta agentka skončí strašnou smrtí. On nám lhal, Gregu. Ale proč? Ty bys to nechtěl vědět?“

Greg ji objal rukou kolem ramen a přitáhl si ji. „S tímhle strašákem prostě nemůžeme žít celý život. Takhle může dojít jen k tomu, že tě zabijou. Prosím tě, Kate, pojďme žít jako dřív.“

„Nemůžu…“

„A já do toho zase nemůžu jít s tebou, Kate. Takhle ne. Určitě ne donekonečna.“ Zdvihl jí hlavu. „Před chvílí jsem ti volal. Mám nějakou novinku.“

„Jakou?“

„Volali z Newyorské presbyteriánské. Nabídli mi místo.“ Pyšně se usmál. „Vzali mě!“

Dostal lékařské místo. Na dětské ortopedii. Dětské oddělení Morgana Stanleyho má jeden z nejlepších programů ve městě. To byla skvělá zpráva. Ještě před několika měsíci by Kate vyskočila radostí, ale teď ho jen pohladila po tváři a usmála se. Teď si nebyla jistá.

„Můžeme zůstat v New Yorku. Můžeme začít nový život. Miluju tě, holčičko, ale každý den takhle žít nemůžu. Nemůžu myslet na to, že se neustále vystavuješ nebezpečí. Tohle prostě musíme odsunout stranou. Musíme se dívat do budoucnosti. My oba, Kate. Chtějí vědět, jestli to vezmu. Zůstaneme, nebo odejdeme, miláčku? Půjdeme dopředu a budeme žít? Je to na tobě, Kate. Ale musím jim odpovědět brzy.“

60

Kolem osmé večer zabočil do ospalé ulice prádelní vůz. Byla to jeho poslední zastávka. Zabrzdil před domem s modrou šindelovou střechou a zablokoval modrý taurus zaparkovaný na obrubníku. Poslední dodávka prádla.

Luis Prado s několika košilemi přehozenými přes ruku vylezl z kabiny.

Ulice byla potemnělá, osvětlená jedinou pouliční lampou. Lidé už byli doma, poklízeli po večeři, dívali se na americkou Superstar, chatovali online.

Luis už jediným výstřelem do hlavy zabil mladého řidiče a nacpal jeho tělo do hromady špinavého prádla v nákladovém prostoru. Teď pokývl a zamával dvěma shrbeným postavám v taurusu, jako by je znal, a zamířil po chodníku k sousednímu domu. Když procházel kolem taurusu, vytáhl zpod košile devítimilimetrový SIG s tlumičem.

První výstřel roztříštil okno spolujezdce a zasáhl do čela agenta, který byl Luisovi blíž. Přesně mezi očima mu zůstala okrouhlá černá spálenina. Tiše přepadl na svého parťáka, jehož obličej se křečovitě sevřel do jakési vyděšené masky. Sáhl po své zbrani a po vysílačce a něco nesrozumitelně vykřikl.

Luis stiskl kohoutek ještě dvakrát. Devítimilimetrové kulky zasáhly agenta do hrudníku, červená krev se rozstříkla po čelním okně a znehybněný agent naposledy zachroptěl. Luis prudce otevřel dveře a střelil ho do čela, aby odstranil jakékoli pochybnosti.

Rozhlédl se kolem. Ulice byla liduprázdná. Prádelní vůz byl dobrou zástěnou. Luis vzal košile a zamířil po schodech k domu s modrou šindelovou střechou. Ukryl zbraň pod košile a zazvonil.

„Kdo je tam?“ ozval se zevnitř ženský hlas.

„Prádelna, seňoro.“

Žaluzie u okna nejbližšího dveřím vyletěla nahoru a Luis uviděl světlovlasou ženu v světlehnědých šatech, která vyhlížela ven na bílou dodávku.

„Vedle!“ zavolala a ukázala doleva.

Luis se usmál, jako by nerozuměl, a zdvihl košile.

Vchodové dveře se pootevřely. „Jste na špatné adrese,“ řekla vládní agentka škvírou ve dveřích.

Luis do dveří vrazil ramenem a odhodil blonďatou agentku na podlahu. Ta jen překvapeně vykřikla a zatápala po zbrani. Provrtal jí bílou blůzku dvěma utlumenými kulkami, které se ještě bezděčně snažila odrazit rukama.

„Promiň, hija,“ zamumlal Luis a zavřel za sebou dveře. „Já jsem na správný adrese.“

Z kuchyně vyšel pes, bílý labrador, kterého Luis viděl už před několika dny. Složil ho výstřelem do zátylku. Pes zakňučel a tiše padl na podlahu.

Luis věděl, že musí pracovat rychle. Každou chvilku si může nějaký kolemjdoucí všimnout dvou zakrvácených agentů v taurusu. Nevěděl, kolik lidí je v domě.

Vešel do obývacího pokoje. Prázdný. Zdvihl telefon z vidlice. Z případné paralelky nikdo nevolal.

„Pam!“ zavolala nějaká žena z kuchyně. Luis šel za hlasem. „Pam, řekla jsi jim, že to patří vedle?“

Luis stanul tváří v tvář ženě, kterou před několika dny viděl vysypávat odpadky. Stála u sporáku v růžovém županu a vařila si čaj. Když uviděla zbraň, upustila kameninový šálek na podlahu, kde se rozbil. Hořák zůstal zapálený.

„Kde ho máte, seňoro?“

Žena překvapeně zamrkala. Zjevně nevěděla, co se děje. „Chowdera? Pojď sem! Co jste mu udělal?“ vyjekla a začala couvat k ledničce.

„Nehraj si se mnou, mamino. Ptal jsem se tě, kde je. Ten zasranej čokl to má za sebou. Nenuť mě, abych se tě ptal znovu.“

„Koho myslíte? Co se stalo agentce Birnmeyerové?“ Žena znovu couvla před Luisovým temným, hrozivým pohledem.

Luis k ní došel, natáhl spoušť a zabořil jí hlaveň do tváře. „Tady ti nikdo nepomůže, ženská. Rozumíš tomu? Tak mluv. Já nemám moc času.“

V ženiných očích se zračila bezmoc a strach. Ten pohled Luis důvěrně znal. Teď si vymýšlí, co řekne, i když ví, že v několika okamžicích může zemřít.

„Já nevím, co ode mě chcete.“ Zavrtěla hlavou. „Koho hledáte? Já nevím, koho chcete.“

Podívala se na krátkou hlaveň Luisovy pistole.

„Ale víš. Já nemám čas se tu s tebou srát, ženská.“ Odjistil zbraň. „Ty víš, proč jsem tady. Když mi to řekneš, budeš žít. Když ne, tak až tě najdou policajti, budou tě z týhle podlahy stírat. Tak kde je, mamino? Kde je tvůj manžel?“

„Můj manžel? Můj manžel tu není, přísahám.“

„Je nahoře, ty zasraná šedovlasá svině?“ Luis přitlačil na pistoli. „Protože jestli je, tak uslyší, jak se ti mozek rozprskne na podlaze.“

„Ne, přísahám… Přísahám, on tu není. Prosím vás. On odjel. Na několik týdnů.“

„Kam?“ chtěl vědět Luis. Chytil ji zezadu za vlasy a vrazil jí hlaveň do oka.

„Prosím vás, neubližujte mi,“ žebronila roztřesená žena. „Prosím vás, já nevím, kde je… Já ani nevím, proč jsou tu ti agenti. Proč tohle děláte? Já nic nevím. Prosím vás, přísahám…“

„Tak dobře, ženská,“ přikývl Luis, pustil jí vlasy a odtáhl od ní zbraň. Žena zavzlykala. „Tak dobře.“

Luis zase zbraň zajistil. „Kdo říkal, že ti chci ublížit, mamino? Já jen chci, aby ses zamyslela. Třeba volal, třeba ti něco řekl…“

Popotáhla a zavrtěla hlavou.

Hořák byl stále zapnutý. Luis cítil na ruce jeho teplo. „No nevadí,“ řekl mírněji. „Třeba ti řekl něco, cos už zapomněla. Stejně si s ním chceme promluvit. Jen promluvit. Rozumíš?“

Mrkl na ni. Žena váhavě přikývla a potřísnila mu košili slzami. Byla vyděšená a prudce oddychovala. „Uklidni se,“ pohladil ji Luis po vlasech.

„Já si myslím, že na to musíme jít jinak.“

Vzal ženu za útlé zápěstí. Ruka se jí chvěla. „Víš, co myslím, mamino?“ Obrátil jí ruku a přejel jí prstem po čárách na dlani. Pak ji přitáhl k hořícímu plameni.

Trvalo jí okamžik, než pochopila.

„Ne! Bože, pomoz mi. Prosím vás… ne!“

Pokusila se mu vytrhnout. Luis ji nepustil. Místo toho přitáhl její ruku blíž k plameni. Do ženiných vykulených očí se vloudila panika.

„Třeba si teď vzpomeneš. Měla bys mi říct, kde je, mamino.“

Po několika minutách si Luis Prado znovu nastoupil do kabiny prádelního vozu. Otočil klíčkem v zapalování, zařadil rychlost a naposled se podíval na zhroucená těla ve vládním taurusu. Pak z tiché ulice odjel. Nikdo ho nesledoval. Celé to trvalo jen několik minut. Stačila pouze malá pobídka a dostal to, pro co si přišel.

Pak ji osvobodil od bolesti.

Po několika blocích jízdy z kopce zajel Luis na parkoviště zavřené čističky vody. Vzadu v kabině se rychle převlékl. Pečlivě otřel volant a kliku u dveří řidiče. Znečištěné šaty hodil dozadu na hromadu špinavého prádla, která ukrývala řidičovo tělo. Vystoupil a ve tmě rychle přešel parkoviště.

Bylo tam zaparkované další auto. Terénní vůz z půjčovny. Luis do něj nastoupil.

„Tak co?“ zeptal se řidič, když za sebou Luis zavřel dveře.

„Nebyl tam,“ pokrčil Luis rameny. „Je v New Yorku. Už několik týdnů.“

„V New Yorku.“ Řidič se zatvářil překvapeně a upravil si blejzr. Měl ustaraný výraz, jako by byl doufal, že k tomuhle nedojde.

„To mi ještě před smrtí řekla jeho žena. Asi jsem nějak z formy. Nezjistil jsem přesně kde.“

„To nevadí…“ Hubený tmavovlasý řidič se otočil. Zařadil zpátečku a vycouval z opuštěného parkoviště. „Já vím kde.“

61

Cestou do parku vláčel Fergus na vodítku Kate za sebou.

Celou noc myslela na to, co řekl Greg. Nejen na tu jeho nabídku, o níž věděla, že ji musí přijmout, ale na to, jak řekl, že musí jít dopředu. Že musí nechat minulost za sebou. A na to, jak se rozhodla.

Včera odpoledne zavolala Packerovi. Řekla mu, že je připravená vrátit se do laboratoře. Rameno má ještě ztuhlé, ale už několik dní nenosí ruku v závěsu. Má před sebou týdny fyzioterapie, ale určitě by mohla pomoct. A oprostila by se od nepříjemných myšlenek.

Už několik týdnů neběhala ani neveslovala a ze stresu z Sharoniny smrti a z toho, co jí řekl Howard, jí stoupla hladina krevního cukru. Ale Greg měl pravdu. Tohle ji pomalu zabíjí. Museli se dívat do budoucnosti, upnout se k něčemu, co je přiblíží normálnímu životu.

„Ale no tak,“ zatahala Kate za vodítko. „Dneska to bude jen krátké, jinak bych přišla pozdě.“

Musela Ferguse vést opatrně jen levou rukou. Pustila si ho na dlouhé vodítko a běžela. Po pouhých dvou blocích se zadýchala. Proboha, Kate, to je špatné. Pustila vodítko a nechala Ferguse běžet za veverkou. Posadila se, vzala si energetickou tyčinku, kousla si a čekala, až se jí vrátí síla. Už se těšila, až bude zase ve formě.

Na lavičku proti ní se usadil muž s tmavými ulízanými vlasy oblečený v černé kožené bundě. Na očích měl sluneční brýle.

Kate se na něj podrážděně podívala. No dobře…

Chvíli dělala, jako by nic, ale v hlavě jí houkal varovný signál. Něco se jí nezdálo. Rozhlédla se, kde je Fergus. Tenhle pocit znala už z dřívějška.

Muž zachytil její pohled. Kate se zrychlil tep. Kde je sakra ten Fergus? Byl čas se vrátit.

Když vstala, uslyšela za sebou hlas. „Kate.“

Prudce se otočila a srdce jí poskočilo. Když uviděla, kdo to je, nervózně si vydechla úlevou. Bohudík…

Byl to Barretto, vousatý muž, kterého už znala. Věděla, že musí vypadat jako strašidlo.

„Nechtěl jsem vás polekat,“ usmál se. Jako vždy měl na sobě pomačkané manšestrové sako a známou golfovou čepici. Vždycky byl tak upjatý a zdvořilý. „Nějakou dobu jsem vás neviděl. Nevadí vám, když si přisednu?“

„Ale já už musím běžet,“ řekla Kate a kradmo se podívala na muže na protější lavičce. Starý pán si toho všiml.

„Aspoň mi dovolte, abych pozdravil svého starého přítele.“ Mluvil sice o Fergusovi, ale Kate měla pocit, že se ji tím jen snaží uklidnit. „Jenom krátce.“

„Jistě.“ Cítila, jak se uklidňuje. „Tak dobře.“

Chvíli si povídali o její práci a rodině. Fergus ho měl vždycky v oblibě, ale tentokrát se choval trochu divně. Skoro jako by na ni čekal.

„Vy jste zraněná,“ řekl účastně. Posadil se vedle ní, ale v uctivé vzdálenosti.

Kolem prošla matka s dvěma dětmi. Pak přiběhl Fergus. Pozdravil Barretta jako starého přítele. „Fergusi!“ Starý pán se usmál a pohladil psa po čenichu. „Dlouho jsme se neviděli.“

„No nic,“ řekla Kate, „bojím se, že přijdu pozdě do práce. Nějaký čas jsem tam nebyla…“

„Já vím.“ Starý pán se na ni podíval a položil ruku na psí hřbet. „Slyšel jsem, co se stalo vaší matce, Kate, a je mi to moc líto.“Kate sebou cukla a přivřela oči, jako by se přeslechla.

Jak tohle mohl vědět? Neviděla ho několik týdnů. Nikdy mu neřekla své pravé jméno. I kdyby četl v novinách nekrolog, nemohl si ji spojit s její matkou.

„Jak tohle můžete vědět?“

Potom starý pán udělal něco, co Kate překvapilo.

Kývl přes cestičku na muže, který seděl na protější lavičce. Ten vstal a poslušně poodstoupil. Kate se zastavilo srdce. Nevěděla, co se děje, ale bylo jí jasné, že tu něco nehraje. Připnula Fergusovi vodítko a začala vstávat. Její pohled zalétl ke vchodu do parku. Hledala policistu. Nebo náhodného chodce.

„Kdo jste?“ zeptala se ho znepokojeně.

„Prosím.“ Muž k ní vztáhl ruku a položil jí dlaň na předloktí. „Zůstaňte.“

„Kdo jste?“ zeptala se znovu téměř vyčítavě.

„Nebojte se,“ odpověděl vousatý muž. V očích mu významně zablesklo. Promluvil tiše, ale to, co řekl, jí proniklo jako pila řezající kost.

„Jsem Oscar Mercado, Kate,“ odpověděl muž.

62

V Katině těle se zastavil veškerý život.

Oscar Mercado byl chladnokrevný vrah, který jí před očima zavraždil matku. Hlava Mercadovy zločinné rodiny. Zřejmě zabil i jejího otce. Nevěděla, co má dělat. Jeho nohsled stál nedaleko. Musela se odtud dostat. Pevně svírala Fergusovo vodítko a zírala do mužových ledově modrých očí. Výkřik paniky jí zamrzl v krku.

„Kate, prosím.“ Natáhl k ní ruku, ale pak ji nechal klesnout na lavičku. „Nemáte důvod se mě bát. Ručím vám za to. Naopak, na pozoru bych se měl mít já. To já se od vás musím něčeho bát.“

Kate vstala. V hrudi se jí vzedmul téměř nepřekonatelný odpor a ona zatoužila toho chlapa zabít. Zabít toho, kdo jí zavraždil matku. Toho, kdo stál za pokusem zabít na řece i ji. Jeho kartel, jeho fraternidad, to oni byli zodpovědní za všechno zlé, co se stalo její rodině.

„Váš otec –“ začal vysvětlovat starý pán.

„Můj otec co?“ probodla ho pohledem. „Můj otec je mrtvý, vy –

„Ne, Kate.“ Mercado mírně zavrtěl hlavou. Z propadlých očí mu jako opály zářily modré zornice. „Váš otec není mrtvý. On žije. Ve skutečnosti je to právě váš otec, který pronásleduje mě.“

„Cože? To vám nevěřím.“ Oči se jí naplnily vztekem. „Vy lžete.“

Zaťala pěsti, jako by ho chtěla udeřit, ale něco ji zarazilo. Starý pán tam jen tak seděl. Neudělal jediný pohyb, aby se jí bránil. V jeho tváři viděla zkázu všeho, čemu kdysi věřila a co milovala. Náhle však necítila žádný strach, jen nejistotu a hněv. Doznívala v ní jeho slova.

„Jak to myslíte, že on pronásleduje vás?“

„Proto zorganizoval tu šťáru ve vlastní společnosti, Kate. Proto se nechal zavřít. Proto se nechal dát do programu ochrany svědků… myslím, že tohle víte, ne, Kate?“

Lpěla na něm pohledem, neschopná odejít. „Co to sakra povídáte? Že si můj otec zničil život, že nám zničil život jen proto, aby se dostal do toho programu?“

„Ale ne aby jím byl chráněný, Kate,“ usmál se starý pán, ale aby do něj pronikl.“

Pronikl? Tomu nerozuměla. Přesto měla pocit, že na tom, co říká, je něco pravdy. „Proč? Proč mi to říkáte? Podle vás otec žije. Proč bych vám měla věřit? Zavraždil jste mi matku. Byla jsem u toho! Proč bych měla věřit čemukoliv, co říkáte?“

„Protože váš otec a já jsme měli stejnou agentku, Kate. Margaret Seymourovou. Protože nás oba chránilo totéž oddělení WITSEC, které se specializuje na drogové informátory.“ Dotkl se její ruky. Tentokrát mu nebránila.

„V tom programu“ – podíval se na ni – „jsem už dvacet let.“

Kate na něj zírala. Vždyť je to zvíře, jehož pouhé jméno je synonymem násilí a smrti. Vždyť její otec šel svědčit k soudu proto, aby ho zničil. Jeho oči však byly mírné, modré a jasné.

„Ne.“ Odtáhla ruku. Je to vrah, hledaný zločinec. „ Vy jste Mercado. Podle FBI jste ho chtěl zabít. Chcete mě jen využít k tomu, abyste ho našel.“

„Kate…“ Starý pán zavrtěl hlavou. „FBI říká mnohé věci, jen aby mě neprozradil. Já jsem celou tu dobu nevedl Mercadův drogový kartel, ale podával jsem o něm informace. Byl jsem v programu na ochranu svědků.

Kartel mě chce zabít. Stejně jako si myslíte, že chce zabít vašeho otce. Margaret Seymourová byla mou agentkou. Znala místo mého pobytu, mou identitu. Proto váš otec zmizel. Aby mě našel, Kate. Aby mě uštval a předal mě jim. A můžu vám to dokázat. Můžu vám to dokázat s takovou jistotou, s jakou teď stojím před vámi, Kate Raabová.“

Vyslovení jejího jména jeho ústy na ni zapůsobilo jako rána na solar. Jak to mohl vědět? Jak věděl o její matce? Vždyť to nikdy neprozradila. Zkoumala jeho tvář, ostré lícní kosti, okrouhlou bradu skrytou pod vousy, odhodlání v jeho průzračných modrých očích.

Panebože…

Najednou jí to došlo. Jako by se v ní vzedmula vlna šoku. Bez dechu na něj zírala, neschopná pohybu.

„Já vás znám,“ vypravila ze sebe těžce. „Vy jste ten, co je s ním na té fotografii. Jak tam spolu stojíte před těmi vraty…“

„V Carmenes,“ rozjasnil muž tvář a přikývl.

Kate se nadechla. „Kdo vlastně jste? Jak tohle všechno víte? A jak znáte mého otce?“

Starému pánovi se zaleskly oči. „Benjamin Raab je můj bratr, Kate.“

63

Kate se podlomila kolena. Musela se rychle zachytit opěradla lavičky, aby neupadla.

Nemohla odtrhnout pohled od mužova obličeje, od jeho ostrých lícních kostí, ostře řezaných úst, od jeho brady, tak podobné té otcově. Najednou z něj přestala mít strach a nabyla přesvědčení, že mluví pravdu.

„Jak to? Jak to, že jste jeho bratr?“ vrtěla užasle hlavou.

„Kate… posaď se.“ Mercado ji pobídl gestem ruky a ona se posadila.

„Proč? Proč teď? Po tolika letech?“

„Právě zemřel jeden starý muž, Kate,“ řekl. „V Kolumbii, v místě, o kterém jsi už slyšela, v Carmenes. Ten muž byl můj otec, Kate. Tvůj dědeček.“

„Ne.“ Kate znovu zavrtěla hlavou. „Můj děda je mrtvý. Zemřel už před lety ve Španělsku.“

„Ne, otec tvého otce byl celou tu dobu naživu, Kate,“ řekl Mercado. „Těch posledních dvacet let to byl můj ochránce.“

Kate nechápavě zamrkala. „Váš ochránce?“

„Já ti všechno vysvětlím,“ řekl Mercado a něžně jí položil dlaň na předloktí. „Teď už víš, že se mě nemáš proč bát. Hodně toho před tebou tajili. Když stařík zemřel, všechno se změnilo. Celá ta léta držel zkrátka ty, kteří by po mně chtěli jít. Jenže teď už staré závazky neplatí.“

„Jaké závazky? O čem to mluvíte?“

„Slyšelas někdy o fraternidad?“ zeptal se Oscar Mercado.

Kate opatrně přikývla.

„Já vím, že to slovo ti nahání strach, ale pro nás je čestným poutem. Je závazkem silnějším než láska, Kate. Dokážeš to pochopit? Silnějším než láska otce k dceři.“

Provrtávala ho pohledem. Co jí to proboha povídá? „Ne.“

Mercado si olízl rty. „Tvůj otec spravoval peníze bratrstva mnoho let. Byla to jeho práce, Kate. Jeho povinnost. Su deber. Ale byl tu účet, který musel vyřídit, a to pro něj znamenalo víc než pohodlný život, který si pro sebe vybudoval. I po dvaceti letech. I po tom, co ses narodila ty, Kate, a Emily a Justin. Já ho chápu. Na jeho místě bych udělal totéž. Je to záležitost krve, Kate. A krev je silnější než láska. Ten účet jsem představoval já.“

„Vy?“

„To já jsem na ně donášel, Kate. Udělal by všechno, všechno, co bylo v jeho silách, aby ten účet vyřídil.“

„Říkáte… že žije?“ zeptala se Kate zajíkavě. „A že byl členem toho fraternidad, té rodiny?“

„Samozřejmě žije. Vlastně je možné, že nás teď sleduje.“

Rychle se rozhlédla. To náhlé pomyšlení, že tu někde je, že je pozoruje, bylo úděsné. Copak by se s ní nepokusil spojit, kdyby byl naživu? Sharon je mrtvá. Kate sama byla poraněná. Emily a Justin ho potřebují. Tohle na ni bylo trochu moc. Je přece jeho dcera. Ať už má jakýkoli dluh, ať je vázán jakoukoli přísahou, žádné podivné krevní závazky mu nedávají právo na to zapomenout nebo být takhle krutý.

„Vy lžete.“ Znovu vstala. „Chcete mě jen využít k tomu, abyste ho k sobě přilákal. Matka je mrtvá. A zabili jste ji vy. To vy jste stříleli na náš dům. Já to viděla. Byla jsem tam. A vy mi teď vykládáte o nějakém směšném bratrstvu a o tom, že všechno v mém životě byla nějaká kamufláž. To je přece lež!“

„Ty víš, že není, Kate,“ řekl Oscar Mercado tiše. „Vidělas tu fotografii.“

Chtěla mu nevěřit, ale jeho vážný pohled byl upřímný a neochvějný a ona v něm poznávala muže z té fotografie, na níž před vraty držel rukou kolem ramen jejího otce. Viděla v něm jeho bratra.

„To mi pořád nestačí,“ řekla. „Já svého otce znám. Vím, co cítil. Když říkáte, že to můžete dokázat, tak to dokažte. Jak to chcete dokázat?“

„Doufám, že tímhle.“ Starý pán sáhl do kapsy pomačkaného saka a podal Kate něco zabaleného v papírovém kapesníku.

Když to rozbalila, znovu se s ní otřásl svět. Teď už věděla, že mluví pravdu. Věděla, že o ní ví všechno. Jak tam tak stála a zírala na něj, oči se jí náhle zalily slzami.

Byla to druhá polovina rozlomeného slunce, které jí dala matka.

64

Kate se náhle všechno rozpadlo.

Vnitřní třas byl tak silný, až měla pocit, že ji trhá vedví. Sejmula si z krku řetízek se svou polovinou slunce, kterou si položila na dlaň. Přiložila k ní tu Mercadovu. Dokonale do sebe zapadly.

„Vy jste znal mou matku?“ Pozorně se mu zahleděla do jasných modrých očí.

„Nejen to, Kate. Byli jsme familia.“

„Rodina…?“

Přikývl a vzal ji za ruku. Tentokrát neucukla. Měl tvrdé ruce, ale byla v nich něha. Pak jí vyprávěl část rodinné historie, kterou Kate neznala.

„To, co ti řekl otec, je pravda. Přišel sem jako chlapec, ale ne ze Španělska. Z Kolumbie. Z naší země. Jeho matka byla milenkou mého otce. Poté, co má vlastní matka zemřela na plicní infekci, Benova matka se stala jeho životní láskou.“

„Rose,“ přikývla Kate. Myšlenky jí zalétly k fotografiím té ženy, které našla, a vybavila si obličej muže, který na nich byl s ní, s jejím otcem jako dítětem. Obličej svého dědečka.

„Rosa.“ Zavrtěl hlavou a vyslovil její jméno španělsky. „Byla to krásná žena, Kate. Pocházela z Buenos Aires. Studovala malířství. Byla plná života. Samozřejmě se nemohli vzít. Dokonce ani teď by v Kolumbii takový svazek nepovolili.“

Kate chápala, co jí říká. „Protože byla židovka,“ řekla.

„Sí, ella staba judía,“ přikývl starý pán. „Když mu porodila dítě, musela se odstěhovat.“

„Můj otec…“ Kate se opřela o opěradlo lavičky.

„Benhamín. Po jejím otci. A tak přišla sem.“

Náhle se zamžená minulost jejího otce začala projasňovat. Proto nevěděla nic o životě své babičky. Nepocházeli ze Španělska. Otec jim celou dobu tajil pravdu. A najednou byla tajenka vyplněná. Její otec zinscenoval vlastní zatčení. Jel na schůzku s Margaret Seymourovou, přesně jak říkal Cavetti a lidé z FBI. A ta fotografie dvou mužů před těmi vraty. A nad nimi to mrazivé jméno – MERCADO. Ten druhý muž z fotografie teď seděl vedle ní. Jeho bratr. Všechno do sebe zapadalo. Kradmo se podívala na rozlomený přívěsek – dvě poloviny slunce.

„Skrývá v sobě tajemství, Kate,“ řekla jí Sharon, když jí řetízek s přívěskem zapínala na krku. „Jednou ti ho řeknu.“

Její matka to věděla!

„Tohle mi dala tvá matka,“ řekl Mercado. „Věděla, že jednou ti to řeknu já, ne on. Musíš teď pochopit,“ – muž se usmál – „že za tím, co se jí stalo, nestojím já.“

„Ne!“ Ruce se jí chvěly, ale hlas měla pevný. „Vy tvrdíte, že zabil svou manželku. To nemůže být pravda. On ji miloval. Měla jsem je na očích dvacet let. To nebylo vy lhané.“

„Já ti říkám, Kate, že tenhle závazek je silnější než to, co ty znáš jako lásku. Celá ta léta v programu jsem nikdy neprozradil to, co jsem teď řekl tobě. Já jsem ho nikdy nezradil.“

„A proč mi to říkáte? Proč jste za mnou přišel? Co ode mě chcete?“

„Chci, abys mi ho pomohla najít, Kate.“

„Proč? Abyste ho mohl zabít. Aby on nezabil vás. Bez ohledu na to, co se stalo, je to pořád můj otec. Dokud se mi nepodívá do očí a neřekne mi, že to všechno napáchal on. Ale musím to slyšet od něj, ne od vás… Vy říkáte, že všechno, v co jsem v životě věřila, byla lež.“

„Ne lež. Ochrana. Pro tvé vlastní –“

„Lež!“

Oscar Mercado ji vzal za zápěstí a jemně jí otevřel dlaň. Vzal dva přívěsky ve tvaru rozlomeného aztéckého slunce, navlékl je na řetízek a zapnul jí ho kolem krku. Obě poloviny se zahoupaly a vzápětí se ustálily. Vypadaly teď jako celistvé zlaté slunce.

„Chceš slyšet pravdu, Kate? Tady je. Tohle je tvá šance. Brána je otevřená. Chceš jí projít?“

65

Phil Cavetti zaparkoval v Orchard Parku ve státě New York kousek od policejní uzávěry natažené kolem domu s modrou šindelovou střechou, který mihotavě nasvěcovaly policejní majáčky. Ukázal služební odznak místnímu policistovi, který střežil páskami vymezenou uličku k hlavnímu vchodu. Policista mu pokynul, ať projde. Na odpočívadle byl psí pelech, označený plaketkou, na níž stálo: SÍDLO CHOWDERA, NEJMILEJŠÍHO PSA NA SVĚTĚ.

Dveře byly otevřené. První, co Cavetti uviděl, když vešel do domu, bylo tělo první oběti, Pamely Birnmeyerové. Šest let pracovala jako agentka pro úřad šerifa. Jednou se s ní setkal. Měla manžela, který učil počítače na místní univerzitě, a doma dvouleté dítě. Kvůli tomu zřejmě brala rizikové úkoly – kvůli penězům navíc.

Cavetti spolkl hořkou slinu. Už léta nebyl na místě činu bezprostředně po vraždě.

Šel za hlukem do kuchyně. Musel se vyhnout dvěma specialistům z FBI, kteří se vkleče snažili sejmout z podlahy otisky bot.

Tělo druhé oběti už odstranili, ale na bílé ledničce byla stále ještě krvavá šmouha, jak se žena sesula na podlahu.

Svíravý pocit v útrobách se vrátil.

Přes pokoj se Cavetti střetl s pohledem Altona Boothe. Agent FBI ho kývnutím vyzval, ať jde k němu.

„A zrovna když si člověk myslí, že už půjde do důchodu…“ řekl agent FBI s cynickým úšklebkem. Podal Cavettimu několik černobílých snímků.

Cavettimu se zvedl žaludek. Za celých šestadvacet let ho nic podobného nepotkalo. Nikdy nepřišel o svědka. Nikdy nebyla odhalena žádná identita. A už vůbec nikdy nedošlo k vyzrazení.

A teď tohle.

Ta žena zemřela na průstřel mozku devítimilimetrovou kulkou. Ale z toho by neměl pocit jako choulostivý zelenáč, který se dívá na svou první oběť. Tenhle pocit měl z jejích rukou. Četl o tom v hlášení, ale ty fotografie byly horší. Dlaně měla sežehnuté dočerna. Obě. Od plamene z hořáku. Byla mučena, stejně jako Maggie. Jedna ruka by musela vrahovi stačit, aby získal jistotu, že ta žena vůbec nic neví. Ale obě dlaně – to už musel dělat pro zábavu.

„Teď už aspoň tušíme, co mohla Maggie Seymourová prozradit.“ Booth zvrátil oči v sloup.

Cavetti tyhle lidi znal. Manžel té ženy byl pro vyšetřování víc než pouhým přínosem. Současnou identitu mu Cavetti dal už před dvaceti lety. Sledoval, jak si buduje nový život. Jak se žení.

Cítil se za to zodpovědný.

„Nejhorší na tom je, že podle mě o tom ta chudinka nic nevěděla.“ Cavetti si znechuceně povzdychl. „Vůbec netušila, kdo její manžel ve skutečnosti je.“ Vrátil fotografie. „Máte nějaké stopy?“

„Auto z prádelny,“ odpověděl Booth. „Sousedka odnaproti říkala, že v kritické době stálo před domem. Našli jsme ho u zavřené čističky pod kopcem. Jeho řidič byl zastřelený dvěma ranami do hrudníku. Ležel v nákladovém prostoru pod košilemi a povlečením. Celkový počet mrtvých je pět. Psa nepočítám. A teď mi řekni“ – agent FBI se rozhlédl – „kdo takhle zabíjí?“

Cavetti neodpověděl. Odpověď oba znali. Ruská mafie. Drogové kartely. Kolumbijci.

„A ten Raab?“ Booth zavrtěl hlavou. „Člověk začíná mít pocit, že ho napálili.“

Jenže Cavetti si byl jistý, že tohle Raab neudělal. Raab není zabiják. Aspoň ne tohohle typu. A přesto, Raabovy stopy vedly k Margaret Seymourové. A Maggie je zavedla k Mercadovi. A Mercado sem.

Raab a Mercado.

Cavettiho se zmocnila náhlá předtucha, kdo by mohl být další.

„Víš, kde mě hledat,“ řekl Boothovi. „Dej mi vědět, kdyby se něco objevilo.“

Agent FBI se usmál. „Už ti to stačilo? Kam máš namířeno?“ zavolal za ním.

„Do modré zóny,“ odpověděl Cavetti. „Tam jsou nejspíš všichni, ne?“

66

Kate poslouchala, jak po ulici sviští v dešti auto. Světlo pouliční lampy za oknem její ložnice jí nikdy nepřipadalo tak zářivé. Hodiny na nočním stolku ukazovaly tři hodiny deset minut.

Nemohla spát.

Mercadova otázka jí stále vířila hlavou. Brána je otevřená. Chceš jí projít?

Copak to může nadále popírat?

Její otec patřil k Mercadovým. Byla to jeho rodina, ne jeho bratrstvo, ale rodina – skutečná rodina – od narození. Fraternidad. A její vlastní otec byl její hlavou. Tajil to před těmi, které miloval. Pokud nás někdy opravdu miloval. A teď jde po svém bratrovi, který ho zradil. Katina matka je mrtvá. Bratr a sestra se skrývají.

Takováhle pravda člověka neosvobodí.

Kate si vzpomněla na fotografii snědé, evropsky vyhlížející ženy, která chovala malého synka. Na fotografii své babičky. Pocházeli z Kolumbie, ne ze Španělska. Těch posledních dvacet let to byl můj ochránce, řekl Mercado o jejím dědečkovi, o němž si myslela, že dávno zemřel ve Španělsku. A on zemřel teprve teď. Staré závazky pominuly. Její otec se musel vydat na cestu pomsty, tak krutou a neuvěřitelnou, že pokaždé, když na to pomyslela, měla pocit, že dostala ránu do břicha. Otec obětoval rodinu, jen aby se dostal do programu ochrany svědků.

Kde se jeho bratr už dvacet let ukrýval.

Kate se odvrátila od okna. Jak že jim to řekla Margaret Seymourová? „Dalo by se říct, že jsem specialistka na Mercadovu rodinu.“

Měli stejnou agentku.

Kate pochopila, že Mercadův příběh je pravdivý, bez ohledu na to, jak bolestné bylo tu pravdu přijmout. Bez ohledu na to, jak to měnilo úhel pohledu na posledních dvacet let jejich životů.

Vyčetla mu to z výrazu obličeje. Věděl, kdo je Rosa. Znal Kati no pravé jméno. Měl druhou polovinu rozlomeného slunce. Její otec je naživu. Jenže teď už z toho Kate neměla žádnou radost; bylo jí z toho zle. Věděla, že to všechno musí být pravda.

My jsme tvá rodina, Bene, ne oni. Musíš si vybrat.

Teď už chápala význam těch slov. Su deber. Jeho povinnost. Nejvíc ze všeho ji však bolelo, že jí celá ta léta lhal. Lhal jim všem.

Kate se posadila. Propocená noční košile ji studila. Vedle ní se zavrtěl Greg. Teď už vůbec nevěděla, co by měla udělat. Říct všechno Cavettimu. Ukázat mu tu fotografii Bena a Mercada. Říct mu, co jí prozradil Howard. Říct mu, jak se otec vlastním přičiněním přivedl do tíživé situace. A říct mu všechno, co jí řekl starý pán v parku.

Proč?

WITSEC s ní nikdy nehrál na rovinu. Celou dobu chránili Mercada. Celou dobu znali jeho tajemství.

A teď zoufale hledali jejího otce.

V jednu chvíli Kate upadla do krátkého přerývaného spánku. Ve snu viděla otce na verandě, kde mu poprvé řekla, že nevstoupí do programu. Připadal jí tak vzdálený, tak zničený. Tak malý. Jeho dotyk byl rozechvělý a bázlivý.

Když se k ní otočil, v očích měl škodolibý záblesk.

Kate se probudila. Hodiny ukazovaly 4.20. Polštář měla zmáčený potem. Srdce jí divoce bilo.

Špatně si vyložila jeho reakci.

Celou dobu si myslela, že se styděl, a proto se na ni nemohl podívat. Že takový pocit studu do té chvíle nepoznal. Jenže v jeho tváři bylo něco jiného.

Byla to tvář muže z její vzpomínky. Noční můra jejího dětství. Byla to tvář někoho, koho v životě neviděla. Svíral matčinu paži. A v očích mu cize blýskalo.

Zdvihl pěst!

Kdo tehdy večer střílel na náš dům? zeptala se Kate náhle sama sebe. Kdo zabil mámu? Chci skutečně projít tou bránou?

Proč jsi na té fotografii, tati?

Greg zatápal po její ruce.

Schoulila se mu do náručí.

„Děje se něco?“ zamumlal.

V slzách zavrtěla na polštáři hlavou. „Ne.“

Už nevěděla, čemu má věřit. „Budeš vždycky stát za mnou, Gregu, viď? Tobě můžu vždycky věřit.“

„Samozřejmě, pejsku.“ Objal ji pevněji.

„Ne, já musím slyšet, jak to říkáš, Gregu. Vím, že je to hloupé, ale aspoň tentokrát, prosím…“

„Můžeš mi věřit, Kate,“ řekl tiše.

Zavřela oči.

„Ať se stane cokoliv, miláčku, máš vždycky mě.“

67

Následujícího dne se Kate vrátila do práce. Téměř po měsíci. Když byly s Tinou obě pryč, hodně věcí zůstalo stát. Kate odrážela nevyhnutelné otázky, jak nejlépe uměla. Řekla, že matka byla nemocná. Ona sama upadla a vymkla si rameno. Ale jinak byla Kate ráda, že se vrátila. I když měla trochu divný pocit.

Bez Tiny.

Packer přivedl na Tinino místo nového badatele. Byl to indický doktorand Sunil, který studoval buněčnou fyziku v Cambridgi.

Působil celkem mile, i když k němu byla Kate zpočátku poněkud chladná. Jako by jeho přítomnost znamenala, že Tina už se nikdy nevrátí, a to si Kate odmítala připustit. Packer ho zapojil do výzkumného úkolu, na kterém pracovala Tina. Zatím ještě nebyl zcela v obraze.

Bylo to jen trochu zvláštní, nemít ji po boku. Ale práce už čekala.

Kate musela dohánět spoustu věcí. Zaarchivovat množství údajů, napsat zprávu o aktualizaci výzkumného úkolu, vyplnit spoustu úředních formulářů. Packer žádal Národní vědeckou nadaci o nový grant.

Rameno měla stále tak ztuhlé, že si na některé kdysi běžné činnosti netroufala. Představovala si, jak jí padá Petriho miska a cenná systémová linie kmenových buněk končí ve střepech na podlaze.

Jenže v určité chvíli už se výzkum odkládat nedal. Papírování muselo jít stranou.

Leukemický cytoplazmatický projekt č. 3. Model jádra kmenové buňky 472 B.

Tristan a Isolda.

Kate je přenesla pod silný mikroskop. Uviděla povědomou nepravidelnou buňku se známou tečkou uprostřed a usmála se. Ahoj, holka…

Jako by zdravila starou přítelkyni.

„Chvíli jsme se neviděly,“ řekla Kate a nastavila si mikroskop. Pak si nasadila zvětšovací brýle, jemným katétrem zkušeně izolovala buňku a přemístila ji do tenké skleněné zkumavky, z níž ji vy třepala na sklíčko s leukocytem.

Zaostřila mikroskop a uviděla obě buňky.

„Tváříte se nějak provinile,“ usmála se. „Nespouštěly jste se mi s někým jiným, když jsem byla pryč, že ne?“

Opětovné setkání s nimi bylo přirozené a vzrušující. Kate v jejich reprodukci viděla celý svět – svět, kde panovala jasná pravidla a pořádek. Jedné věci mohla věřit vždycky: dokonalé symetrii pravdy v jediné buňce.

Zkoumala kmenovou buňku. Jako by se hodiny náhle otočily nazpátek a všechno bylo tak, jak to opustila. Tina se zrovna chystala nahlédnout do laboratoře a ohlásit kofeinový stav nouze. Sharon byla naživu. Katin telefon nikdy nezazvonil a neoznámil jí, že otec byl zatčen. Bylo příjemné v tom na okamžik setrvat, i když věděla, že je to pouhá iluze.

„Kate.“

Zdvihla hlavu. Byl to Sunil.

„Promiň. Bylo mi řečeno, že bys mi mohla ukázat, jak vložit data pro snímání do toho digitálního přístroje.“

„Jistě,“ usmála se Kate. Nebyl tak špatný. „Zrovna jsem se zdravila se starými přáteli. Za okamžik za tebou přijdu do knihovny, ano?“

Sunil její úsměv opětoval. „Díky.“

Když odešel, Kate si opřela čelo o mikroskop. Musela si přiznat, že netuší, jestli se Tina vůbec někdy vrátí. A jestli se nezmění. Bylo by pošetilé lpět na téhle naději. Práce prostě nesměla zůstat stát.

Opatrně přemístila buňky na sterilní misky a odnášela je domů, do ledničky.

V tu chvíli jí zavibroval mobil. To bude Greg, říkala si, asi mi chce poblahopřát k prvnímu dni v práci. Kate otevřela telefon a klekla si ke spodní přihrádce ledničky. Přiložila si telefon k uchu. „Ano?“

Ten hlas na druhém konci linky neslyšela už několik měsíců. Kdysi býval přátelský. Teď z něj mrazilo. Petriho miska jí vyklouzla z ruky a rozbila se o podlahu. „Ahoj, holčičko.“

68

„Tati…?“

Kate ztuhla. Nevěděla, co má říct nebo udělat. Částečně ji ovládlo vzrušení z toho, že otec žije, že slyší jeho hlas. A částečně se nevyznala ve svých pocitech. Tak dlouho toužila uslyšet jeho hlas – a teď ji vyděsil k smrti.

„Tati, nikdo nevěděl, jestli vůbec žiješ.“

„Mrzí mě, že jsem vám musel přidělat starosti, miláčku, ale jsem tady… Ani nevíš, jak rád tě slyším.“

Kate rychle vstala a opřela se zády o dveře ledničky. Oči jí sjely k rozbité misce na podlaze.

„Musím s tebou mluvit, Kate.“

Cítila, jak jí celým tělem proniká chlad.

„Tati, ty víš, co se stalo, viď? Máma je mrtvá.“

Nastala odmlka.

„Ano, já vím, zlatíčko,“ vzdychl otec.

„Zastřelili ji. Pohřbili jsme ji minulý týden. Když jsi to věděl, proč jsi nepřijel?“

Nevěděla, co by mu měla říct. O té fotografii? O Mercadovi? To, co chtěla opravdu říct, raději spolkla.

„Všichni si myslí, že ty strašné věci máš na svědomí ty. Myslí si, že jsi zabil svou agentku, Margaret Seymourovou. Ukazovali mi její fotky. Bylo to strašné… Tati, kde jsi byl? Všichni o tebe měli starost. Proč ses neozýval?“

„Kdo, Kate?“ zeptal se otec překvapivě vyrovnaným hlasem. „Kdo si myslí, že jsem to udělal?“

„Cavetti. FBI.“ Kate se náhle zarazila. Nevěděla, kolik mu toho může říct.

„Nesmíš věřit všemu, co ti říkají, Kate. Tu agentku jsem nezavraždil. Nikomu jsem neublížil. Ti lidé zabili mou ženu, Kate. Tvou matku. Musel jsem se skrývat. Nemohl jsem se ozvat. Vzali mi všechno, co jsem v životě miloval. Přece jim to nevěříš, že ne, Kate?“

„Ráda bych jim to nevěřila, tati, ale

„Jim nemůžeš věřit, Kate. Musím tě vidět, miláčku. Ten, kdo s tebou mluví, jsem já. Já…“

Zavřela oči a sevřela telefon v dlaních.

Tohle byl její otec, ten známý, konejšivý hlas, kterému vždycky věřila. Co když to celé bylo součástí nějakého plánu, jak ho falešně obvinit? Hodit na něj vraždu té agentky? Co když to všechno má na svědomí Mercado a oni celou dobu chtěli, aby vylezl z úkrytu, a použili k tomu ji?

Žaludek se jí sevřel strachem. „Tati, musíš zajít za těmi lidmi z WITSEC Nemůžeš se do smrti skrývat. Musíš se jim vydat.“

„Bojím se, že to není tak snadné, holčičko. Já si myslím, že FBI nečinně přihlížel Sharonině vraždě. Mám za to, že určití lidé táhnou za jeden provaz s Mercadem. A můžou to být lidé z tvé blízkosti, Kate. Musím tě vidět, zlatíčko. Nemám nikoho jiného, na koho bych se obrátil.“

„Prosím…“ Chladné ruce se jí chvěly. „Musíš se s nimi spojit. Musíš se jim vydat.“

Chtěla mu říct, že viděla tu fotografii. A chtěla mu říct, Já vím… já vím. Vím o tvém bratrovi… O Mercadovi… Mluvila jsem s Howardem. Vím, žes to celé zinscenoval.

Chtěla se ho zeptat, kdo toho večera střílel na jejich dům, když se tam vyděšeně choulili na podlaze. Kdo zabil jejich matku.

Místo toho vyčkávala. Čekala, že něco řekne, cokoliv, s pevně zavřenýma očima doufala v nemožné. V to, že nic z toho není pravda. Měla ta slova na jazyku, ale udržela je, protože se bála. Bála se jeho odpovědi.

Bála se projít tou bránou.

Bála se toho, co by mohl říct.

„Nic takového nepřichází v úvahu, Kate. Rozhodně ne teď. Teď potřebuju, abys mi věřila. Musíš to přece slyšet v mém hlase. Já tu agentku nezabil, Kate. Nemučil jsem ji, ani nikoho jiného. Přísahám na život tvé matky. Na naše životy, Kate. To pro tebe pořád něco znamená, ne?“

Nadechla se a znovu zavřela oči. „Ano…“

„Navzdory všemu, co jsem udělal, co se stalo, jsem stále tvůj otec, Kate. Znáš mě. Víš, že něčeho takového bych nebyl schopný. Byl to Mercado, kdo zabil tvou matku, Kate. Kdo zabil mou ženu. Nenech se od nich naočkovat. Jsi má poslední naděje.“

„Já ti chci pomoct, tati.“ Oči se jí zalily slzami. „Jenže

„Jenže co, Kate? S kým jsi mluvila? Musím to vědět. Oni jsou strašně lstiví, miláčku. Proto jsem ti nemohl zavolat. Před tímhle vším jsi byla chráněná. Nemohl jsem tě do toho zatahovat… Podívej se na Tinu.“

„Na Tinu?“

„Podívej se, co se jí stalo, Kate.“

Její předchozí otázka zněla téměř jako hrozba. Jak jen mohl vědět o Tině?

Náhle si uvědomila, že je z něj naprosto vyvedená z míry. S tím hlasem vyrostla, tomu hlasu vždycky důvěřovala. A teď z něj byla zděšená.

„Musím se tě na něco zeptat, tati.“

„Na cokoliv, Kate. Já vím, že jsem udělal hodně věcí špatně. Tak se ptej.“

„Tvoje matka, Rose…“

„Proč tě zajímá babička Rose, miláčku? Proč je to teď důležité?“Kate si olízla rty. „Ona přišla ze Španělska, viď? Když zemřel tvůj otec. Krátce po tvém narození.“

„Jistěže přišla ze Španělska,“ odpověděl. „Ze Sevilly. Můj otec tam pracoval jako kloboučník. Vždyť ten příběh znáš, Kate. Přejela ho tramvaj. S kým jsi mluvila?“

„S nikým.“ Kate měla pocit úplné prázdnoty a osamělosti.

V následující odmlce jí to došlo. Otec si samozřejmě uvědomil, že nemluvila jen s lidmi z WITSEC a FBI. Mercado měl pravdu. O tohle tady šlo. Proto jí volá. Protože teď jde po něm.

A on věděl, že ona ví.

„Musím tě vidět, Kate. Jsi jediná, na koho se můžu spolehnout.“

„Já nevím, jestli je to dobrý nápad.“

„Jistěže je to dobrý nápad. Když jsi byla nemocná, když jsi něco potřebovala, vždycky jsem ti byl k dispozici, ne? A teď potřebuju já tebe. Nemůžeš mi to odříct. Musím se ti s něčím svěřit. Vím, jak z toho ven. Ale nejvíc teď od tebe potřebuju, abys nikomu nevěřila, dokud se nesejdeme. Nikomu. Slíbíš mi to, viď, miláčku?“

„Tati, prosím…“

„Dlužíš mi to, Kate. Nikomu nevěř, než si promluvíme. Ani FBI, ani Cavettimu. Dokonce ani Gregovi. Ty víš, že jsem nikdy neudělal nic, co by ti ublížilo, viď?“

„To já vím, tati.“ Kate zavřela oči.

„Takže se na tebe můžu spolehnout… slíbíš mi to?“

Ústa měla úplně vyschlá. Přikývla a to slovo jí spadlo ze rtů jako závaží. „Ano.“

„Jsi moje holčička.“ Jeho hlas znovu nabyl na sebejistotě. „Já se ozvu. Ty víš, že teď jde jenom o rodinu, holčičko. Jak jsem ti vždycky říkal. Rodina. Nic jiného nám nezbylo.“

Zavěsil. Kate zkoprněle stála ve strohém prostředí laboratoře.

O mučení Margaret Seymourové se nikdo nezmínil. Tak jak to mohl vědět? Jak mohl vědět o hrůzách, kterými si před smrtí prošla?

Teď už šlo jen o rodinu.

69

„Kate!“

Zrovna se vracela domů z práce. Greg byl na nějaké dvoudenní lékařské konferenci, na niž musel jet kvůli novému místu. Zastavila se v čistírně na Druhé avenue. Teď právě zasunula klíč do domovních dveří.

Kate se nervózně otočila v očekávání, že uvidí otce. Několik posledních dní se bála, že na ni číhá za každým rohem.

Byl to však Phil Cavetti.

„Copak nikdy nemůžete zavolat předem?“ vydechla Kate. Nevěděla, jestli má cítit hněv nebo úlevu.

„Nějakou dobu jsem vás neviděl,“ odpověděl s omluvným úsměvem. „Můžeme si promluvit?“

„Všechno jev pořádku, Cavetti. Chtěla jsem napsat, ale měla jsem teď dost hektické období. Ochranu už nepotřebuj u.“

Ukázal bradou. „Já myslel nahoře.“

Kate ani na okamžik nezapomněla, co jí udělali. Jak se jí vloupali do bytu a napíchli jí telefony. Jak před ní všechno tajili, i otcovo zmizení. Jak předstírali, že ji chrání, když celou tu dobu chránili Mercada a jeho tajemství. Teď už Kate věděla, že toho tajili ještě mnohem víc.

Ve výtahu se jí Cavetti podíval na ruku a zeptal se, jak je na tom.

„Už je to lepší,“ odpověděla Kate tiše. Uvědomila si, že k němu byla příkrá, a usmála se na něj. „Opravdu, díky.“

„Pokud vám nevadí, že to takhle řeknu, nevypadáte o moc líp.“

Kate věděla, že události z poslední doby si na ní vybraly svou daň. Věděla, že je trochu napuchlá a vypadá vyčerpaně. A od toho rozhovoru s otcem nejedla. Ani nespala. Veslovat stále nemohla. Jednou nebo dvakrát si zapomněla vzít inzulin. Věděla, že hladinu cukru v krvi má nejvyšší za posledních několik let.

„V těch lichotkách už nemusíte pokračovat,“ řekla Kate. „Nějak na mě nepůsobí.“

Dveře výtahu se otevřely. „Tady si to pamatujete, ne, Cavetti? Vzpomínáte si na Ferguse?“ Kate otevřela dveře a pes vyběhl a Cavettiho očichal. Agent WITSEC provinile přikývl.

„Byl tu celý den sám, tak se mu musím aspoň minutku věnovat, než se znovu uloží do pelechu. O čem chcete mluvit?“

„Byl jsem teď v Buffalu,“ řekl.

Kate přikývla, jako by to na ni udělalo dojem. „Já vím, že máte jednotvárnou práci, ale aspoň vás občas zavede na zvláštní a vzrušující místa.“ Posadila se na opěrku pohovky. Cavetti zůstal stát.

„Zabili tam nějakou ženu,“ řekl rozpačitě. „Zavolali mě, abych se na to podíval.“

Kate odfrkla. „Tentokrát žádné fotografie?“

„Kate, poslouchejte mě, prosím.“ O krok se k ní přiblížil. „Nešlo o pouhou vraždu. Měla dočerna spálené dlaně. Někdo jí je držel nad plynovým hořákem, dokud jí na nich v podstatě nespálil kůži. Byla to padesátiletá žena, Kate.“

„To mě mrzí,“ podívala se na něj. „Ale proč jste přišel za mnou? Chcete mi říct, že i tohle udělal můj otec?“

„Zabili i dva agenty FBI, zástupkyni šerifa a ještě jednoho člověka, který s tím neměl vůbec nic společného.“

Kate sebou cukla. Žaludek se jí sevřel bolestí. Tohle jí bylo opravdu líto.

„Kate, musím se vás na něco zeptat a potřebuju, abyste mi popravdě odpověděla, ať už si budete myslet cokoliv. Kdy jste s ním naposled mluvila?“

Sklopila oči. Měla strach. Věděla, že by mu to měla říct. O té fotografii Mercada a jejího otce. O starém pánovi v parku. O nedávném telefonickém rozhovoru s otcem… Zemřelo dalších pět lidí. Čím déle to bude tajit, tím víc do toho bude zatažená. Měla strach, že do ní Cavetti vidí a že mu to všechno vyklopí.

„Kate, té ženě opálili dlaně. Postupně, jednu po druhé. Nakonec pravděpodobně omdlela bolestí. Pak jí vpálili do hlavy kulku.“

„To nebyl on.“

„Chtěli ji přimět mluvit,“ pokračoval Cavetti. „Stejně jako v Chicagu. Další tři mí lidé jsou po smrti. Váš otec někoho hledá. Tady už nejde o jeho další ochranu.“

„Tak o co tady sakra jde?“ zahleděla se na něj Kate. Vím o Mercadovi, chtělo se jí říct. Vím, že byl celou dobu pod vaší ochranou. Jaké máte úmysly s mým otcem?

„Ozval se vám, Kate? Víte, kde je?“

„Ne.“

„Musíte mi to říct, Kate, bez ohledu na to, co si můžete myslet o WITSEC – nebo o mně. Já vím, že jsem vám neříkal celou pravdu, ale pokud šlo o vás, chtěl jsem jen jediné – a o to mi jde i teď – vaše naprosté bezpečí. Kvůli němu budu riskovat život. Jestli něco tajíte, budete se stále hlouběji propadat do něčeho, co už nebudete schopna ovládat.“

Měl pravdu. Někam se skutečně propadala. Zemřelo dalších pět lidí. Ale co má dělat? Sejít se s ním, aby ho odvlekli v poutech?

Kate se na Cavettiho podívala a zavrtěla hlavou. „Nemůžu vám nijak pomoct.“

Agent WITSECu přikývl. Věděla, že ho nepřesvědčila. Sáhl do kapsy saka a vytáhl přeložený papír.

Další fotografie.

„Vidím, že jste nedokázal odolat, Cavetti.“

„To, co vám teď ukážu, viděla jen hrstka lidí.“ Z přeložené fotografie byla vidět jen její polovina. „Chci, abyste se na ni pozorně podívala a řekla mi, jestli už jste toho člověka někdy viděla.“

Podal jí fotografii. Chvěla se, když si ji od něj brala. A když se na ni podívala, poskočilo jí srdce až do krku.

Byl to ten muž z parku. Oscar Mercado. Vybledlé vousy, placatá tvídová čepice. Jako by to vyfotografovali včera.

Otřáslo jí to. Nevěděla, do čeho se to zaplétá, věděla jen, že je v tom stále hlouběji. A už vůbec netušila, kdo mluví pravdu.

Podívala se Cavettimu do očí. „Ne.“

Agent WITSEC se skeptickým povzdechem přikývl. Kate mu vrátila fotografii. Podíval se na ni, jako by tu lež měla vepsanou ve tváři.

„Jste chytrá holka, Kate, ale teď byste měla vzít všechen rozum do hrsti a být ke mně upřímná. Jste si jistá, že ho neznáte?“

„Kdo je to?“

„Nikdo,“ pokrčil rameny Cavetti. „Jen nějaký člověk.“ Kdyby jí to řekl, tak se mu možná svěří taky. Tohle byla i pro něj příležitost, aby kápnul božskou.

Znovu zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Když už vstupuju na neznámou půdu“ – agent si prohrábl prošedivělé vlasy – „udělám teď něco, co jsem ještě nikdy neudělal.“ Tentokrát sáhl do postranní kapsy a vyndal nějaký masivní předmět zabalený v bílém kapesníku.

Kate se zpomalil tep.

„Její původ se nedá zjistit,“ řekl Cavetti. „Pokud by někdy někdo řekl, že jsem vám ji dal, popřu to. Se mnou spojována být nesmí. Dejte si ji do zásuvky. Můžete ji potřebovat. Víc vám říct nemůžu. Na boku má pojistku. Odjistěte ji. Rozumíte?“

Kate přikývla a teprve teď jí došlo, co jí vlastně říká. Cavetti vstal a nechal zabalený předmět na židli.

„Jak jsem vám říkal, Kate, to, co teď dělám, dělám pro vaši ochranu.“

„Děkuju,“ řekla tiše a s uznalým úsměvem se mu podívala do očí.

Cavetti vykročil ke dveřím. Kate vstala. Najednou z ní opadl všechen hněv a nedůvěra k němu. Řekni mu to, Kate.

„Kdo to byl?“ zeptala se. „Ta žena v Buffalu?“

Cavetti sáhl do kapsy saka a znovu vytáhl tu fotografii. Tentokrát ji však rozevřel. Vedle muže v placaté golfové čepici byla usmívající se žena středního věku a upřímné tváře, které seděl u nohou labrador.

Kate si snímek beze slova prohlédla.

Cavetti pokrčil rameny, zasunul fotografii do kapsy a otevřel dveře. „Jen něčí manželka.“

70

Do toho všeho přišla jediná pozitivní věc. Greg přijal práci v Newyorské presbyteriánské. Dětské oddělení nemocnice Morgana Stanleyho mělo jeden z nejlepších dětských ortopedických programů ve městě. Zároveň to znamenalo, že mohli zůstat v New Yorku. Greg žertoval, že každý druhý víkend asi bude muset být na telefonu a Vánoce a Díkůvzdání si jako mladý rezident pravděpodobně odslouží, stejně jako Den haitské národní hrdosti. Jenže to místo přinášelo skutečný doktorský plat – přes sto dvacet tisíc dolarů ročně plus čtyřicetitisícovou prémii při podepsání smlouvy.

A ordinaci s výhledem na řeku Hudson a most George Washingtona.

V pátek večer ho Kate vytáhla na Špice Market, na slavnostní večeři s několika přáteli z pohotovosti.

Nazítří si půjčili od jednoho kamaráda dodávku a odstěhovali Gregovy staré lékařské učebnice a další věci, které byly nacpané v krabicích, z bytu do kanceláře. Zaparkovali na Fort Washington Avenue a všechno odtahali na vozíku přes Harkness Pavilion na dětskou ortopedii v šestém patře.

Gregova ordinace byla stísněná – tak tak se do ní vešel stůl s umakartovou deskou, dvě čalouněné židle a police na knihy – ale měla ten úžasný výhled. A pro Kate bylo opravdu vzrušující vidět jeho jméno vyvedené tučným písmem na dveřích ordinace: DR. GREG HERRERA.

„No“ – Greg s krabicí knih v náručí otevřel nohou dveře a odhalil výhled na Hudson – „tak co tomu říkáš?“

„Říkám, že si dělám nárok na ten prostor, co doma vznikne po odstěhování těchhle krámů,“ zasmála se Kate, která nesla stolní lampu.

„Věděl jsem, že na mě budeš hrdá, miláčku,“ mrkl na ni Greg.

Pak začal vybalovat krabice. Kate se dívala, jak si věší na zeď lékařský diplom.

„A co tohle?“ Vzala do ruky starou fotografii z prázdnin v Acapulku, která je zachycovala u stolu v místní hospodě U Carlose a Charlieho. Seděli tam se šimpanzem a z poledních margarit měli lehce zamžený zrak. Šimpanz byl pochopitelně volavka. Stál je padesát dolarů. Zřejmě jediný v celé hospodě nebyl opilý.

Kate podržela fotografii vedle diplomů.

„Ne,“ zavrtěl Greg hlavou. „To nevypadá moc hippokraticky. Asi bych měl počkat, až se někde vypracuj u na spolumajitele.“

„Ano, to mě taky napadlo,“ přikývla Kate a odložila fotografii na stůl. „Nicméně teď je asi vhodná doba, abych ti něco dala…“

Sklonila se a z jedné bedny vytáhla dárkově zabalenou krabici. „Mému vlastnímu doktoru Kováčovi.“ Kate se usmála. Z pohledného chorvatského doktora z Pohotovosti si vždycky utahovali. Kate byla přesvědčená, že Greg má stejné husté vlasy, ospalé oči a jedinečný přízvuk.

„Nechtěla jsem, aby ses první den v práci cítil opomíjený.“

Greg rozvázal stuhu. Obsah krabice ho rozesmál.

Byl to starý kožený doktorský kufřík. Asi tak z roku 1940.1 se starobylým stetoskopem a kladívkem na zkoumání reflexů.

„Líbí se ti?“

„Strašně, pejsku. Až na to, že…“ Greg se poškrábal na hlavě, jako by ho vyvedla z míry. „Vlastně ani nevím, k čemu tyhle staré věci jsou.“

„Koupila jsem to na eBayi,“ řekla Kate. „Prostě jsem nechtěla, aby ses cítil odstrčený.“

„Budu si to s sebou nosit na vizitu.“ Vytáhl stetoskop a přiložil ho Kate na tričko, těsně nad srdce.

„Řekni á.“

„Á…,“ řekla Kate a zahihňala se.

Greg jí dráždivě jezdil stetoskopem po těle. „To bylo slabé. Ještě jednou, prosím.“

„Ty si dávej pozor, abych byla jediná, na koho to používáš,“ dobírala si ho. „Ale teď vážně…“ Kate ho objala kolem krku a zaklínila mu nohu mezi kolena. „Ty poslední týdny bych to bez tebe nevydržela. Jsem na tebe pyšná, Gregu. Vím, že jsem poslední dobou nebyla úplně při smyslech, ale teď při smyslech jsem a musím ti říct, že z tebe bude úžasný doktor.“

Byl to po dlouhé době jeden z prvních něžných okamžiků. Kate si uvědomila, jak moc jí to scházelo. Políbila ho.

„Ty přece víš, že už doktor jsem,“ usmál se plaše.

„Jistě,“ opřela si hlavu o jeho čelo, „ale nekaz to kouzlo.“

Pokračovali ve vybalování Gregových věcí. Vyndali nějaké fotografie a upomínkové předměty, včetně kusu pomalovaného dřeva, na které mu tlustým tiskacím písmem napsala VYDRŽET. Tuny starých objemných lékařských knih. Greg je ukládal do police a Kate mu je po dvou po třech podávala. Většinou to byly učebnice z medicíny v tvrdé plátěné vazbě. „Z větší části nepřečtené,“ přiznal Greg. A některé byly ještě starší. Několik zaprášených učebnic filozofie z prvních let studia. Pár knih si přivezl s sebou, když sem přijel. Byly ve španělštině.

„Proč si tyhle staré krámy vůbec vystavuješ?“ zeptala se ho Kate.

„Všichni doktoři si je vystavují. Vypadáme pak chytře a vzdělaně.“

Kate vstala a podávala mu tři další knihy. „Tak na, Einsteine –“

Najednou jí jedna kniha vyklouzla, a než dopadla na podlahu, udeřila ji do ramene.

„Nestalo se ti něco?“ zeptal se Greg.

„Ne.“ Kate si klekla. Byl to starý výtisk Márquezova románu Sto roků samoty. V jeho rodné španělštině. Greg si ho musel přivézt z Mexika. Na dně té staré krabice určitě ležel celá léta.

„Hele, podívej se na tohle.“

Z knihy se odchlípl přebal. Na vnitřních deskách bylo zašlým inkoustem napsané jméno.

Kate ztuhla.

Nadešel okamžik – zastavení času – kdy Kate na jedné straně viděla svůj život, o němž věděla, že už je za ní – a na druhé straně něco jiného, něco, co vidět nechtěla. Ale jakkoli se snažila, aby k tomu nedošlo, nepodařilo se jí to.

Viděla, co tam je.

„Kate!“

Jako by jí něco vysálo z plic kyslík. Nebo jako by se letadlo řítilo střemhlav k zemi. Ta životní změna byla tak mrazivá, že se jí nedalo věřit, a přesto tak skutečná.

Gregorio Concerga, stálo na knize známým, doprava skloněným písmem.

Ne Herrera. To jméno si Kate okamžitě zařadila. Concerga – jeden z Mercadových nohsledů. Sjela očima po stránce dolů a všimla si ještě něčeho.

La Escuela Nacional, Carmenes, 1989.

Kate zdvihla pohled ke Gregovi. Měl popelavou tvář.

A pak už si připadala jako v tom letadle – jako by se celé začalo rozpadat.

71

Kate se zapotácela, jako by vybuchl tříštivý granát a všechno zčernalo. Přečetla to správně? Znovu se podívala na knihu. Gregorio Concerga. Carmenes. 1989. A zpět na Grega. Strnulá hrůza v jeho tváři ji utvrdila v tom, že přečetla.

„Kate, já vůbec nechápu, kde se to tam vzalo.“

Zírala manželovi do tváře. Najednou v něm viděla neznámého člověka.

„Ježíši, tohle ne, Gregu…“ Zavrtěla hlavou. Žaludek jí spadl z útesu.

„Kate, poslouchej mě, ty tomu nerozumíš.“ Seskočil dolů k ní.

Ne, tomu skutečně nerozuměla.

Náhle začalo všechno dostávat jasnější obrysy. „Jak se můj otec dozvěděl o Tině?“ zeptala se Kate.

Greg působil dost zmateně. „Cože?“

„O Tině. Věděl, že ji postřelili. Jak to mohl vědět? Stalo se to až po jeho zmizení. Tak jak to sakra mohl vědět, Gregu?“

„Já nevím!“ Pokročil k ní. „Hele, miláčku, není to tak, jak si myslíš…“

„A co si myslím?“ Krev jí stále kypěla z toho nečekaného otřesu. „No tak, Gregu, co si myslím?“

Kate upustila knihu na podlahu. Prsty jí znecitlivěly, přestaly sloužit. Couvla před ním ke dveřím. „Jak věděl o tom, že Margaret Seymourovou mučili, Gregu?“

Greg udělal další krok jejím směrem. „Kate, prosím…“

„Ne!“ Začala do něj bušit pěstmi. „Panebože, Gregu, cos to udělal?“

Uvědomila si, že se odtud musí dostat. Dál ustupovala ke dveřím. Greg letmo pohlédl na knihu ležící na podlaze. Kate se rozběhla ke dveřím. Cestou zahlédla, jak si kleká a sbírá knihu.

„Kate, kam jdeš?“

Rychle vyběhla na chodbu a odstrčila nějaké odložené pojízdné lůžko, které jí stálo v cestě. Musela se dostat ven, potřebovala na vzduch. „Nechoď za mnou!“ zavolala na něj. U výtahu úporně tiskla tlačítka.

Za sebou uslyšela Gregův hlas. „Kate, počkej, prosím tě…“ A jeho kroky. Horečnatě se rozhlížela, kde jsou schody, a znovu a znovu mačkala tlačítka. Tak pojeď!

Jako zázrakem se dveře výtahu otevřely. Kate se vrhla dovnitř. Kabina byla prázdná. Překotně stiskla zelené tlačítko zavírání dveří. Zpoza rohu se vynořil Greg a snažil se dveře zadržet rukou. Naštěstí se o zlomek vteřiny zpozdil.

Kate stiskla tlačítko „Hala“.

Cestou dolů si rukama zakrývala tvář a opírala se o dřevem obloženou stěnu. Svíral se jí žaludek.

Musíš přemýšlet. V duchu si zrychleně promítla film jejich vztahu od prvního setkání. Byly to čtyři roky. Seznámili se v synagoze. V New Yorku. Na Roš ha-šana. Greg studoval medicínu. Neměl tam rodinu. Katin otec si ho oblíbil a Kate taky. Nakonec ho otec pozval k nim domů. Jako by to bylo předem domluvené.

Kate se zalykala odporem. Měli to všechno naplánované?

Dveře výtahu konečně zarachotily. Kate vyběhla do haly a těsně minula nějakou ženu se synem, kteří nastupovali. Běžela pod vysokým stropem ke skleněným dveřím a v hlavě se jí zmítaly překotné myšlenky a obavy.

Věděla jen, že Gregovi věřila – a náhle stál na druhé straně. Přitom býval tím jediným v jejím životě, na co se mohla spolehnout. Vyběhla otočnými dveřmi na Fort Washington Avenue. Musela se dostat někam pryč a přemýšlet. Nemohla vidět Grega a poslouchat jeho vysvětlování. Teď za ní nejspíš běžel po schodech.

Vůz zaparkovali naproti zadnímu vchodu na 168. ulici. Kate běžela na druhou stranu, směrem k Broadwayi.

Ze vchodu budovy vyšel člen nějaké bezpečnostní agentury s vysílačkou a volal na ni. Kate se nezastavila. Uprostřed bloku se ohlédla. Greg vybíhal z otočných dveří a volal na ni: „Kate, vyslechni mě, prosím!“ Kate běžela dál. Nevěděla, co udělá, až se dostane za roh. Napadlo ji jediné: že se ztratí v davu.

Broadway byla nacpaná lidmi. Byly tu hospůdky, diskontní obchody s oblečením, obchod se sportovní obuví, rychlá občerstvení. Křižovatka se 168. ulicí patřila k nejrušnějším v téhle čtvrti.

Kate se horečnatě rozhlížela po taxíku.

Před sebou měla vchod do metra. Seběhla ze schodů. Vzpomněla si, že má v peněžence permanentku a roztřesenými prsty po ní zatápala v kabelce. Našla ji, vložila do turniketu a prošla.

Broadwayská trasa.

Nejdřív zamířila ke schodišti směrem do centra. Pak se zarazila. Nevěděla, kdy přijede vlak. Když ji Greg neuvidí na ulici, může sejít sem. Až přiběhne, Kate ještě může být na nástupišti.

Pak si vzpomněla, že se tu sjíždí Broadwayská trasa a trasa z Osmé avenue. Začala sledovat orientační tabule, na nichž našla zelený kruh trasy IND. Běžela podle nich dlouhou chodbou východním směrem. Nevěděla, jestli ji Greg sleduje. Pak se jí zdálo, že za sebou slyší jeho hlas, jak sbíhá ze schodů. „Kate… Kate…“

Tep se jí zrychlil. Prosím tě, nech mě na pokoji.

V dlouhém podzemním tunelu bylo jen pár lidí. Skupina výrostků měla dresy s nápisem Knicks a basketbalové kecky. Když kolem nich Kate probíhala, jejich hlasy pod nízkým stropem zněly ozvěnou. „Bacha, paní!“

Běžela, jak nejrychleji mohla. Nevěděla, jestli má Grega v patách. Další zelený kruh označující její vlak. A eskalátor na nástupiště. Kate sjela dolů.

Na nástupišti vlaku směrem do centra postávala hrstka lidí. Tady by ji Greg nehledal. Kate zírala do temného tunelu a úpěnlivě vyhlížela vlak. Byla si jistá, že Greg se každou vteřinou objeví na eskalátoru a najde ji. Konečně uviděla v dálce světlo. Díky bohu. Tak si pospěš…

Vlak metra se s rachotem vřítil do stanice a Kate naskočila do vagonu. S očima upřenýma na eskalátor postupovala k předku vlaku. Modlila se, aby ho neuviděla. Bylo to nesnesitelné.

Nakonec dveře milosrdně zapípaly a zavřely se.

Kate se o ně opřela a dlouze vydechla úlevou. Pak se jí zmocnil podivný stísněný klid.

Bušící srdce nedokázalo zpomalit. V očích ji pálily slzy. Když vlak vyjížděl ze stanice do temného tunelu, v paměti se jí mihotavě promítal celý život. Neměla tušení, kam jede.

72

Phil Cavetti otevřel dveře do špinavé hospody s několika hosty. Jmenovala se Liffey a byla na Čtyřicáté deváté ulici. Nikdo se na něj ani nepodíval.

Směsice ošuntěle vyhlížejících staříků sledovala v televizi fotbalový zápas. Na jedné stěně visely černobílé fotografie fotbalových hvězd a tenoristů, druhou zakrývala irská vlajka. Cavetti si stoupl k barovému pultu vedle olysalého muže v žlutohnědém plášti do deště, který se hrbil nad svým pivem.

„Piješ sám?“

Muž se otočil. „Zatím. Každou chvíli se má zastavit Brad s Angelinou.“

„Tak to ze mě musíš být zklamaný.“

„To je fuk,“ vzdychl Alton Booth a sundal z vedlejší barové stoličky noviny. „Stejně mám pocit, že nepřijdou.“

Cavetti se posadil. „Dám si totéž, co on,“ řekl svalnatému muži za barem, který měl vlasy svázané do ohonu a obě ruce barevně potetované odshora dolů.

„Shirley Templeovou!“ zavolal barman hlasitě. Několik staříků odtrhlo pohledy od televize.

„On ví, že jsem polda, ne?“ odfrkl pobaveně Cavetti.

„To tu vědí všichni. Sedl sis vedle mě.“

Barman přinesl Cavettimu irské červené pivo Killian’s a samolibým úsměvem mu naznačil, že ho natočil hned při jeho příchodu. Cavetti si přihnul. „Tak mě tu máš, Ale.

Předpokládám, že sis mě nepozval kvůli mému příslovečnému šarmu.“

„Promiň,“ pokrčil rozpačitě rameny agent FBI a přisunul Cavettimu obálku. Ten ji otevřel a vytáhl její obsah.

Fotografie.

Zasmál se. „Nedokázal jsi odolat, viď?“

„V čem je ten vtip?“

„To mi řekla Kate Raabová. Pokaždé, když se s ní sejdu, jí přinesu fotografie.“

„Počkej, až uvidí tyhle.“

Fólie se snímky byla označená nápisem DŮKAZY a pocházela ze seattleské pobočky FBI. List na fotografiích byl nadepsaný PIKE’S MARKET, VRAŽDA SHARON RAABOVE, ROVNĚŽ ZNÁMÉ POD JMÉNEM SHARON GELLEROVÁ.

„Tým našich agentů ji sledoval na místo činu,“ vysvětloval Cavettimu Booth. „Tohle jsou snímky z bezpečnostní kamery na garážích blok od hotelu. Nadějný ctižádostivý agent, který měl zrovna službu, si poznamenával čísla všech vozů, které odjížděly z garáží pět minut po vraždě.“

„Důkladný člověk,“ pokýval hlavou Cavetti a dál se zaujatě probíral fotografiemi.

Na všech byl zadek jediného vozu. Chrysleru Le Baron. Cavetti před lety takový měl. Tenhle byl novější – měl michiganskou značku – EV6 7490.

„Vypůjčený,“ řekl agent FBI, jako by předvídal další otázku. „Dva dny předtím. Den po vraždě ho někdo vrátil na letišti v Sacramentu.“

Cavetti se na něj netrpělivě podíval. „Mám objednat další pivo, Ale, nebo mi rovnou řekneš jméno?“

„Skinner.“

Cavetti vykulil oči. „Sakra…“

Na jméno Kenneth John Skinner byl vystavený ukradený řidičský průkaz, který patrně použil Benjamin Raab.

Takže to nakonec přece jen nebyl Mercado. Jen to tak mělo vypadat. Byl za tím Raab, i když přímo nestiskl kohoutek.

Ten parchant zavraždil vlastní ženu.

„Pomůže nám tahle fotografie k pochopení toho, co se děje?“

„Já chápu to, že máme čtyři mrtvé agenty, Phile. A že Oscar Mercado je nezvěstný. Chápu, že máme co do činění s mužem, kterého jsme hrubě podcenili. Problém je, že zástupce ředitele Cummings to začíná chápat taky.“

„Cummings?“

„Chce mít ten případ vyřešený, Phile. Chtějí Raaba a Mercada a chtějí to všechno utajit. Žádné blbnutí kolem té tvé modré zóny. Jeho příkaz zní ‚Všemi prostředky…‘“

„Bez ohledu na to, kdo bude riskovat,“ přikývl Cavetti. „Bez ohledu na to, kdo bude stát v cestě.“

Booth opět pokrčil rameny. „Tví lidé jdou proti sobě, Phile.“ Zdvižením ruky si objednal další pivo. „Anebo je to zatraceně složitý plán, jak se vyhnout placení výživného.“

„Máš pravdu.“ Cavetti dopil pivo, vstal a poplácal svého společníka po zádech. „Jeho dcera z toho vůbec nadšená nebude.“

Podíval se na Boothe a pak se rozhlédl po ošuntělé hospodě. „Co tady na tom máš rád, Ale?“ zeptal se a sáhl do kapsy pro peníze.

Booth ho zarazil. „V sedmdesátých letech jsem tu pochůzkařil a měl jsem v merku hlavně Westies.“ Westies byl drsný gang z Hell’s Kitchen na Manhattanu, jehož členové vždycky dělali gorily mafii. „Sloužil jsem na místním okrsku. Před touhle hospodou jsem postával tolikrát, že jednou hospodský vyšel ven a přinesl mi pivo. Dodnes jsem mu ho nezaplatil.“

Cavetti se zasmál. Sám měl několik podobných historek.

Ale nijak veselý nebyl. Včera mluvil s Kate Raabovou a byl si jistý, že když se jí zeptal na otce, nebyla k němu upřímná.

Teď o ni měl dvojnásobný strach.

73

Kate připadalo, že tím metrem jede celé hodiny. Dojela až do centra na Padesátou devátou ulici, kde se prodrala přes nástupiště na druhou stranu a odjela broadwayskou trasou zpátky.

Její svět se rozpoltil.

Viděla vraždu své matky. Její nejlepší přítelkyni někdo postřelil a teď je v komatu. Z otce, kterého milovala a obdivovala nejvíc ze všech lidí na světě, se stal někdo, jehož pouhý hlas ji mátl a naplňoval pochybnostmi a strachem.

A přece se přese všechno, co se stalo, nikdy necítila sama, protože vždycky měla Grega. Věděla, že k němu se může kdykoli vrátit. Dával jí jistotu.

Až doteď.

Teď nevěděla, kam má jít. Na policii? Za Cavettim? Měla by jim všechno říct. O otcově spojení s Mercadem. O tom, že byl strůjcem vlastního zatčení. Že šel po svém vlastním bratrovi. Že s ním mluvila.

A že se na tom patrně podílí i její manžel.

Rachot vlaku ji uklidňoval. Cestou zpátky z centra úmyslně přejela Sto šedesátou osmou ulici. Nevěděla, kam má jít. Věděla jen to, že se brzy bude muset rozhodnout. Domů jít nemohla. Tam bude zřejmě Greg. S ním se setkat nemůže. Rozhodně ne teď.

V tu chvíli se z reproduktorů ozvalo: „Příští zastávka, Dyckman Street.“

Jako by to přišlo ze snu. Tohle byla odpověď. Aspoň na chvíli. Kate vystoupila. Seběhla po schodech a zamířila k řece.

Do loděnice to bylo jen kousek.

V chladném listopadovém odpoledni se opřela o zábradlí na molu. Na řece bylo jen pár skalních veslařů, kteří statečně čelili ostrému chladu. Cvičila tu také klubová osma. Kate slyšela povely kormidelníka. Zachumlala se do mikiny a vlhký vítr jí bičoval tvář a vlasy.

Bylo to takhle vždycky? Jel v tom Greg od samého začátku? Při seznámení, při zamilování, pokaždé, když se společně smáli, tančili, mluvili o společném životě, kupovali si věci do bytu? Pokaždé, když se milovali?

Jednalo se tu o jeden a týž plán?

Opět ji zaplavila vlna nelítostné, nepotlačitelné nevolnosti. Když se přes ni převalila, Kate zůstala naprosto ochromená, jako by ji někdo zbil, zpřelámal jí všechny kosti v těle. Cítila se k smrti vyčerpaná.

Vyhráli. Dostali tě, Kate. Vzdej to. Přestaň to už řešit. Jdi za Cavettim a všechno mu řekni. Koho teď vlastně chráníš? Proč nemůžeš udělat tu jedinou správnou věc?

Dej tomu průchod. Už není co tajit. Přitiskla si dlaně k očím a rozplakala se. Oni skutečně vyhráli. Porazili ji. Nic jí nezbylo. Už neměla komu věřit.

Znovu jí zavibroval telefon. Byl to Greg – už předtím jí nechal asi patnáct úpěnlivých vzkazů. „Kate, prosím tě, zvedni to…“

Tentokrát to zvedla. Nevěděla proč. Z každého póru jí sálal trpký hněv.

„Kate!“ vykřikl Greg, když to vzala. „Prosím tě, nech mě to vysvětlit.“

„Tak vysvětluj.“ V unaveném hlase se skrýval posměšek. Křičela by na něj, kdyby měla sílu se vztekat. „Nechceš začít tím, kdo vlastně jsi, Gregu? Za koho jsem to najednou vdaná? Nebo jaké je tvé skutečné jméno? A tedy i mé? Tím klidně můžeš začít. Chceš vysvětlovat, Gregu? Tak mi vysvětli, co jsem to cítila ty poslední čtyři roky. Vedle koho jsem spala. Nebo začni tím, jak sis mě našel.“

„Kate, poslouchej mě, prosím… Přiznávám, že před čtyřmi lety jsem byl požádán, abych se s tebou seznámil

„Aby ses se mnou seznámil?“ Nic z toho, co mohl říct, nemohlo vyznít krutěji.

„Abych na tebe dával pozor, Kate. Nic víc, přísahám. Já neumím lhát. To, co jsi viděla v té knize, je pravdivé. Skutečně se jmenuju Concerga. A nepocházím z Mexico City. Promiň, Kate, ale zamiloval jsem se do tebe. A doopravdy. Přísahám ti na svůj život, že to je pravda. Nikdy bych si nepomyslel, že tohle někdy vyjde najevo.“

„Ale vyšlo, Gregu,“ řekla. „Vyšlo to najevo. Tak pro koho vlastně pracuješ, Gregu?“

„Pro nikoho nepracuju, Kate. Prosím tě… já jsem tvůj manžel.“

„Ne, ty nejsi můj manžel. Teď ne. Pro koho jsi mě sledoval? V každém případě už to skončilo, Gregu. Propouštím tě ze služby. Dluh je vyrovnaný.“

„Kate, není to tak, jak si myslíš. Prosím tě, řekni mi, kde jsi. Dovol mi za tebou přijít a promluvit s tebou.“ Měl v hlase zoufalství a jí dělalo potíže neodpovědět, ale teď už vůbec netušila, co je pravda. „Miluju tě, Kate. Neodháněj mě.“

„Jdi pryč,“ řekla Kate. „Prostě jdi pryč, Gregu. Svou práci jsi odvedl.“

„Ne,“ zapřel se. „To ne. Nikam nepůjdu.“

„Já to myslím vážně,“ řekla Kate. „Teď s tebou mluvit nemůžu. Tak jdi.“

74

Existovalo jediné místo, kam Kate mohla jít.

I když je měla výslovně zakázané.

Stála před modrým mysem v Hewlettu na Long Islandu a agent WITSEC, který ji uviděl přicházet přes ulici, jí šel naproti a vzal ji pevně v podpaží.

V loděnici zůstala do setmění. Při tom odpoledním cestování metrem usilovně přemýšlela. Věděla, že ji nikdo nesleduje, ale nemohla riskovat, že by ji odmítli, kdyby zavolala. Kam jinam mohla jít?

Když se otevřely dveře, teta Abbie na ni vykulila oči. „Kate! Bože můj, co tady děláš?“

Matčině sestře netrvalo ani vteřinu, než poznala, že se něco děje.

„To je v pořádku,“ kývla Abbie na agenta, který spěšně vtáhl Kate dovnitř. Pak svou neteř objala. „Em, Justine, pojďte rychle dolů!“

Kate si uvědomila, že vypadá příšerně. Celé odpoledne strávila na břehu řeky. Byla zkřehlá a promočená, vlasy měla rozcuchané větrem, tváře zarudlé. Jen slepý by mohl nevidět, že plakala.

Ale jakmile se přihnali její překvapení a šťastní sourozenci, všechno se projasnilo. Em vykřikla a radostně se vrhla Kate kolem krku, stejně jako v té kůlně na čluny v Seattlu, ještě než se všechno rozpadlo. Em a Justin tady bydleli od pohřbu. Pod dohledem. Davidovy a Abbieiny vlastní děti byly na koleji. Em a Justin tu měli zůstat do konce semestru a na jaře začít nanovo.

„Potřebuju přístřeší,“ řekla Kate Abbie. „Aspoň na jeden na dva dny.“

„Ale samozřejmě,“ odpověděla Abbie po chvilkové prodlevě, v níž se snažila odhadnout příčiny Katina ztrápeného výrazu.

„Můžeš spát v mém pokoji!“ vykřikla radostně Em. „Teda chtěla jsem říct v Jillině

„To nevadí,“ usmála se teta Abbie. „Jill by to určitě nevadilo. Teď je to tvůj pokoj. Jak dlouho budeš chtít. A tvůj taky, Kate.“

„Děkuju,“ usmála se vděčně Kate.

„Proč jsi tady, Kate?“

„Co se děje?“ Zdálo se jí, že Eminy a Justinovy otázky na ni prší ze všech stran. Připadala si tak vyčerpaná, že se chtěla zhroutit. Odvedli ji do obývacího pokoje, kde sklesla do křesla. „Je ti něco? Kde je Greg?“

„V práci,“ odpověděla.

„Co se stalo, Kate?“ Oni nepanikařili. Vyčetli jí to z očí.

„Dejte jí pokoj,“ pokárala je teta Abbie.

Ale Kate začala ožívat. Díky něčemu, co jí už dlouho chybělo.

Díky šťastnému úsměvu její sestry, díky pohledu na trochu připitomělý bratrův rozcuch. Díky Abbie, která si sedla na opěradlo jejího křesla a něžně jí položila ruku na rameno. Tady nepochybně nepanoval žádný zmatek. Připadalo jí, že se tu všichni cítí jako doma.

Strýček David přišel domů kolem sedmé. Pracoval jako vedoucí odbytu v klenotech. Navečeřeli se v jídelně. Měli dušené maso, bramborovou kaši, omáčku. Pro Kate to bylo první pořádné jídlo po několika dnech.

Všichni ji zasypávali otázkami. Jak to vypadá v laboratoři? Jak je na tom Tina? Co se děje s Gregem?

Kate je odrážela, jak se dalo. Řekla jim o Gregově novém místě v Newyorské presbyteriánské, o tom, že můžou zůstat v New Yorku a jak je to skvělé.

Justin řekl, že až do konce semestru budou chodit na střední školu v Hewlettu. S doprovodem agentů WITSEC. „A na jaře asi půjdeme na soukromou školu, Friends Academy.“

„Jill a Matt tam jsou taky,“ řekla Abbie. „Dohodli se, že je tam uvedou.“

„Jejich squashový tým je třetí nejlepší na východním pobřeží,“ sdělila jí Em. „Na podzim budu moct začít hrát turnaje.“

„To je skvělé,“ rozzářila se Kate a podívala se na Abbie a Davida. „Díky za všechno, co pro nás děláte. Máma by to ocenila.“

„Tvoje máma by neváhala udělat totéž pro nás,“ řekla Abbie. Pak položila vidličku a odvrátila pohled.

A Kate věděla, že má pravdu.

Po večeři pomohl strýček David tetě Abbie s nádobím, takže Justin a Em se ujali Kate.

Všichni tři odešli do Emina pokoje v patře – do pokoje sestřenky Jill, jehož stěny byly polepené časopiseckými fotografiemi Beyoncé, Angeliny Jolie a Benjamina McKenzieho ze seriálu The O. C. Kate se stočila s polštářem do klubíčka na posteli, Em se v tureckém sedu usadila u jejích nohou. Justin si k nim natočil pracovní židli a sesul se na ni.

Emily se na ni znepokojeně podívala. „Něco se děje.“

„Nic se neděje,“ zavrtěla Kate hlavou. Věděla, že to nevyznělo moc přesvědčivě.

„No tak, Kate, podívej se na sebe. Jsi bledá jako přízrak. Oči máš podlité krví. Kdy sis naposled brala léky?“

Kate se zamyslela. Včera, možná předevčírem… Náhle ji znepokojilo, že si nemůže vzpomenout.

„My nejsme úplní pitomci, Kate,“ řekl Justin, „známe dohodu.“

Teta se strýčkem si dali podmínku, že je k sobě vezmou, dokud se situace neuklidní, ovšem Kate sem nikdy nepřijde bez předchozího upozornění.

„Kate, proč jsi sem přišla? Jde o Grega? Stalo se něco?“ Kate přikývla. Hned jak vešla do domu a uviděla je, bylo jí jasné, že mají právo to vědět.

„Tak dobře.“ Posadila se. „Nevím, co to s vámi udělá, až tohle uslyšíte, ale táta je naživu.“

Oba chvíli jen seděli a zírali na ni.

Emily poklesla čelist. „On žije?“

„Ano,“ přikývla Kate. „Mluvila jsem s ním. Žije.“

Justin se málem převrhl i se židlí. „Ježíšmarjá, Kate, a to říkáš jen tak?“

Kolik jim toho může říct, aniž by jim řekla všechno? O Margaret Seymourové. O Mercadovi. O té nalezené fotografii. O původu jejich babičky a o tom, odkud pochází jejich otec. Jak jim to jen má všechno říct? Copak jim může zničit svět tak, jako byl zničen ten její? Neměla by je spíš chránit? Když ne před fyzickou újmou, tak před tím, aby věděli příliš.

„Kde je?“ zeptala se zkoprnělá Emily.

„To nevím. Říkal, že se mi ozve. Policie ho chce najít v souvislosti s nějakými probíhajícími událostmi. Ale je v pořádku. Chtěla jsem jen, abyste to věděli. Je naživu.“

Emily zrudla vzrušením, ale vzápětí se zatvářila zmateně. „Copak nás nechce vidět? A ani nechtěl vědět, co je s mámou? Kde proboha byl celou tu dobu, Kate?“

Neodpověděla. Jen se na ně dívala. Věděla přesně, jaký z toho má sestra pocit. Něco mezi šokem a vztekem.

„Ty nám něco zamlčuješ, viď, Kate? O tom, proč jsi tady. Máma je mrtvá. A my jsme přece v programu na ochranu svědků! Můžeš nám to říct. My už nejsme žádné děti.“

Justin na ni upřel pohled. „Táta udělal něco hodně špatného, viď?“ Kate neodpověděla, ale její mlčení bylo výmluvné. Justin to pochopil. „Takže se tu neskrýváme jen před Mercadem, viď?“

Kate se zaleskly oči a pomalu zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Bože…“

Kate byla rozhodnutá, ještě než sem dnes večer přišla. Věděla, co musí udělat. Jen je nejdřív potřebovala vidět.

Protože oni se ještě dají uchránit, ne? Pořád ještě můžou chodit do školy. Můžou se smát, hrát squash, lenošit o víkendech, dělat zkoušky. Žít vlastním životem. Pořád ještě můžou mít naději a víru. Nemusí to vědět.

„Ty jsi v nebezpečí, Kate?“ zeptala se Emily stísněně. „Proto jsi tady?“

„Pšt…,“ přiložila Kate prst k sestřiným rtům. Em se k ní přimknula. Ani Justin neodolal a přidal se k nim. Oba si opřeli hlavy o Katina ramena a zahleděli se na strop. Kate je objala.

„Vzpomínáš si, Em, jak jsme takhle seděly ve tvém pokoji?“ zeptala se. „Mělas tam ty hvězdy. A mluvily jsme o tvém prvním polibku… Nebo jak jsi mi vyprávěla, že když naši usnuli, vzala sis mámin rangerover a jela se projet se svou kamarádkou Ally?“

„Ty sis vzala mámino auto?“ divil se Justin.

„A co?“ odfrkla Em. „Kdybys pořád neseděl u počítače, věděl bys o tom.“

„Já jsem to na tebe nikdy neřekla,“ stiskla jí Kate rameno.

„Samozřejmě. Copak jsi byla nějaký rodičovský špeh?“

Potom chvíli mlčeli. Jen leželi a zírali do stropu.

Mlčení prolomila Emily. „Co je důležitější, Kate? Vědět, že tě tvá rodina miluje, i když nejsou takoví, jak sis myslela, neboje vidět takové, jací opravdu jsou, a cítit se zrazená?“

„Já nevím,“ odpověděla Kate, ale poprvé cítila, že to vlastně ví. Její otec. Greg. Už se rozhodla. Přitiskla je k sobě. „Jak můžete mít rádi něco, co není pravda?“

75

Následujícího dopoledne vhodila Kate několik mincí do telefonního automatu v hewlettském obchodě 7-Eleven. Už žádné mobily. Nic, co by se dalo vysledovat.

V noci hodně přemýšlela o tom, co musí udělat. Věděla, že se vystavuje nebezpečí. Emilyino nevinné oddechování na vedlejším lůžku však odstranilo veškeré Katiny pochybnosti.

Tohle musí skončit.

Mince zapadly a ozval se oznamovací tón. Kate se nadechla a vyťukala číslo. Čekala, až to ten dotyčný zvedne.

Její otec. Cavetti. Mercado. Greg… Ti všichni ji zradili. A každému z nich byla ochotna ještě jednou, naposled důvěřovat. Na ně na všechny celou noc střídavě myslela.

Když ten hlas uslyšela, neodvážila se zaváhat. „Tak dobře, já to udělám,“ řekla.

„To rád slyším, Kate,“ odpověděl hlas. „Rozhodla ses správně.“

Domluvili si schůzku. V bezpečí na veřejnosti. Kde bude spousta lidí. Kde si Kate bude připadat jako doma.

Tohle musí skončit. Umírali lidé. Dál už nemůže předstírat, že na tom nenese spoluvinu. Vzpomněla si na usměvavou ženu na fotografii s Mercadem. Na jeho manželku. Žila by ještě, kdyby Kate začala jednat dřív?

A co její matka?

Kate hledala v kabelce další čtvrťák. Na dně narazila na pistoli, kterou jí dal Cavetti.

„Někomu věřit musím,“ řekla si pro sebe a položila na zbraň pouzdro s líčidly. „Tak proč ne zrovna tobě.“

Krátce nato zazvonil Luisi Pradovi telefon.

Byl v pronajatém ošuntělém bytě v Brooklynu. Na něm rozkročmo seděla obtloustlá padesátidolarová štětka Rosella, jejíž obrovská ňadra se mu komíhala před obličejem. Laciná kovová postel skřípala a narážela do oprýskané zdi.

Přerušilo je zvonění mobilního telefonu.

„Nepřestávej, miláčku,“ zavrněla Rosella.

Luis zatápal po telefonu a z nočního stolku shodil fotografii manželky a dětí. „Kurva…“

Podle čísla poznal, že to je hovor, na který čeká celý den.

„Práce, děvče,“ řekl a shodil ji ze sebe.

„Luisi…“

„Potřebuju, aby ses připravil,“ řekl volající. „Večer pro tebe mám práci.“

„Já jsem připravenej.“ Luis laškovně přejel rukou po Rosellině tváři. „Celej den si cvičím mušku.“

„To je dobře. Podrobnosti ti ještě zavolám. Jo, a Luisi?“

„No?“

„Na tomhle mi hodně záleží. Když to uděláš dobře,“ řekl volající, „můžeš odjet domů. Nadobro.“

Ten člověk nemusel mít obavy. Luis vždycky odvedl práci, kterou po něm chtěli. Měl doma ženu a děti. Svého nejmladšího syna viděl zatím jen jednou.

Luis Prado nezaváhal. „Čekám, až zavoláš.“

ČÁST PÁTÁ

.

76

Kate čekala na Promenádě v Brooklyn Heights. Za sebou na druhém břehu East River měla panorama dolního Manhattanu. Po chodníku běhali rekreační běžci, mladé rodiny tlačily sportovní kočárky a nedělním davem se proplétali lidé na kolečkových bruslích. Nad ní se klenul mohutný oblouk Brooklynského mostu se svými ocelově šedými lany. Kate věděla, že na to množství lidí se může spolehnout. Byla tu už mnohokrát. Běhala sem s Fergusem. S Gregem chodila po obchodech na Montague Street. Rozhlédla se kolem sebe. Nedaleko postávali dva policisté. Popošla k nim kousek blíž.

Někde tady byl.

Bylo nádherné podzimní odpoledne a Kate si vzpomněla, že v takový den promovala. Fotografii z promoce měla stále na psacím stole – byla na ní v akademickém úboru Brownovy univerzity – celá rodina se pyšně usmívala a ona se opírala hlavou o otcovo rameno. Obloha nebyla nikdy modřejší než v ten den.

A on jí lhal – i tehdy.

Kate se modlila, aby její rozhodnutí bylo správné. Byla otupělá z nedostatku inzulínu a připadalo jí, že má hustou krev, která jí proudí v žilách pomaleji. Věděla, že jí to i pomaleji myslí. Podívala se na hodinky. Půl čtvrté. Nechával ji čekat. Sáhla do kabelky a nahmátla zbraň. Pak se podívala na policisty.

Prosím tě, Kate, prosím tě, hlavně neudělej největší chybu ve svém životě.

Pak ho zničehonic uviděla. Náhle se zhmotnil v davu.

Jejich pohledy se setkaly. Zastavil se kousek od ní, jako by chtěl, aby si na ten pohled postupně zvykla. Jeho úsměv byl důvěrně známý, a přesto nejistý. Měl na sobě khaki kalhoty, modrou košili s rozhalenkou a obligátní modrý blejzr. Byl hodně nakrátko ostříhaný a snědá pleť mu vybledla. Obličej měl hubenější než kdykoli předtím. Vypadal jako postava z nějakého nízkorozpočtového scifi filmu, jako někdo, kdo se zabydlel v cizím těle. Mezi nimi proběhl nějaký běžec. Kate měla nervy napjaté k prasknutí.

„Ahoj, holčičko.“

Ani se ji nesnažil obejmout. Kate nevěděla, jak by se v tom případě zachovala. Jen se na něj dívala – a hledala známé rysy. Na jednu stranu chtěla zabořit hlavu do jeho hrudi a obejmout ho, na druhou stranu se do něj chtěla vztekle pustit. A tak se jen snažila něco vyčíst v hlubinách jeho očí.

„Kdo jsi… tati?“

„Kdo jsem já? Jak to myslíš, holčičko? Jsem tvůj otec, Kate. Nic z toho, co se stalo, na tom nemůže nic změnit.“

Kate zavrtěla hlavou. „Tím už si právě vůbec nejsem jistá.“

Něžně se na ni usmál. „Pamatuješ, jak jsme spolu poprvé sestupovali z té hory ve Snowmass? Jak jsi šla v mých stopách? A jak jsi za mnou přišla, když se s tebou rozešel ten pitomec, ten herec? Jak jsem tě objal a otřel ti z očí slzy –“

„Teď už žádné slzy nemám, tati… Ptala jsem se tě, kdo jsi. Jak se opravdu jmenuješ? Raab určitě ne, to už teď vím. Jaká je pravda o tvé rodině? Odkud vlastně pocházela Rosa? Ze Španělska ne.“

„S kým jsi o tom mluvila, Kate? Ten člověk lhal.“ Vztáhl k ní ruku.

„Nech toho!“ Couvla. „Prosím tě, nech toho… Já znám pravdu. Vážně, tati. Vím, jak dlouho jsi pro ně pracoval. Pro Mercadovy. Jak to bylo, když si tě našel FBI. Kdo tě udal.“ Čekala, že něco řekne, že to nějak popře, ale on se na ni jen díval. „Kdo toho večera střílel na náš dům? Chránil jsi nás vůbec, tati? A bál ses vůbec?“

„Já jsem tě vždycky chránil, holčičko,“ řekl. „Já jsem ten, kdo tě ošetřoval, když jsi onemocněla. To já jsem byl v nemocnici, když jsi otevřela oči. To přece víš, Kate. Kdo byl první člověk, kterého jsi viděla? Co záleží na všem ostatním? Všechno ostatní je jenom lež.“

„Ne.“ V Kate hněvem vzkypěla krev. „Ono na tom záleží, tati. Je to všechno, na čem záleží. Jestli chceš vědět, jak vypadá lež, tak ti to ukážu.“

Sáhla do kabelky, něco z ní vytáhla a vložila mu to do ruky. Byla to fotografie, na níž stál s bratrem před vraty v Carmenes.

„Podívej se na tohle, tati. Tohle je lež. Tohle je ta lež, kterou jsi nám omílal celý život, ty parchantě.“

77

Vůbec ho to nepřekvapilo. Ani nemrkl. Díval se na fotografii jako na něco důvěrně známého a drahocenného, co bylo dlouho ztracené. Když se znovu podíval na Kate, koutky úst se mu zkroutily do odevzdaného úsměvu.

„Odkud to máš, Kate?“

„Krucinál, tati, my jsme ti věřili,“ řekla Kate, neschopná ovládnout vnitřní hněv. „Em, Justin, máma… všichni jsme ti věřili, tati. Nade všechno jsme ti věřili.“

Cvrnkl do fotografie. „Ptal jsem se tě, odkud to máš, Kate.“

„Co na tom záleží? Já to chci slyšet přímo od tebe. Proto jsem přišla. Chci slyšet, jak říkáš, že to všechno byla lež. To, co jsi dělal. To, co jsi byl. To, co jsme byli my.“

Otočilo se po nich několik kolemjdoucích, ale Kate s očima zalitýma slzami pokračovala. „A co Greg, tati? Ten byl taky součástí toho plánu? Byla to sefardská záležitost, tati, nebo čistě obchodní? Fratemidad!“

Znovu k ní vztáhl ruku, ale Kate se odtáhla. Byl jí odporný.

„Já to vím! Vím, že je to tvůj bratr. Vím o tvém otci, vím, kdo to byl. Vím, že jsi to celé zinscenoval – své zatčení, proces, přijetí do programu. Já vím, o co ti jde.“

Rukou si zaclonil oči proti slunci a upřeně se na ni díval.

„Ty jsi zabil tu ženu, viď? Margaret Seymourovou. A zabil jsi i mou matku – svou vlastní ženu! I tu ženu v Buffalu. To je všechno pravda. Všechno, viď? Co jsi to proboha za zrůdu?“

Zamžikal. Náhle jako by všechno důvěrně známé zmizelo. Oči mu ztvrdly, do pohledu se vloudila ledová prázdnota. „Kde je, zlatíčko?“

„Kde je kdo?“

„Ty víš, koho myslím.“ Měl lhostejný, naprosto věcný hlas.

Připadalo jí, že ten člověk, kterého znala celý život, už tam nestojí.

Kate se odtáhla. „Já nevím, o kom mluvíš. Vždyť ani nevím, jak se vlastně jmenujeme my. To tys mi přivedl do cesty Grega, ty hajzle? A proč? Abys mi taky udělal ze života lež? Něco mi řekni, tati. Jak dlouho“ – střetla se s jeho prázdným pohledem – „jak dlouho to věděla máma?“

Pokrčil rameny. „Já vím, že ses s ním setkala, Kate. To on ti otravuje život. To on ti lže. Chci, abys šla se mnou. Přemýšlel jsem o tom, co jsi řekla. Půjdeme spolu na FBI. Oni ti řeknou totéž.“ Tentokrát se mu podařilo chytit ji za paži. Otřásla se odporem a vyprostila se mu.

„Ne!“ Couvla o krok zpátky. „Já vím, co chceš udělat. Chceš mě použít jako návnadu, abys ho přilákal. Sakra, tati, vždyť je to tvůj bratr. Co chceš dělat? Chceš ho taky zabít?“

Její otec udělal krok a chtěl se jí dotknout, ale zarazil se. Jako by něco uviděl. Kate cítila, jak se jí zmocňuje zděšení.

„Na co to koukáš?“ zeptala se rozechvěle.

„Na nic.“ Znovu se na ni podíval a pousmál se.

V očích měl něco neosobního, něco, co jí nahánělo hrůzu. Srdce jí divoce bušilo. Vzpomněla si na zbraň v kabelce. Podívala se po policistech. Věděla, že odsud musí zmizet. Tohle je její otec! Náhle byla k smrti vyděšená.

„Já už musím jít, tati.“

Udělal k ní další krok. „Proč ho chráníš, Kate? Nic pro tebe neznamená.“

„Já nikoho nechráním. Musíš se jim vydat. Já už ti nemůžu pomoct.“

Kate nacouvala do nějaké ženy a vyrazila jí z rukou balíček. „Dávejte pozor!“

Kate se rozběhla po promenádě. Otec běžel několik kroků za ní. Kličkovali mezi lidmi.

„Já si ho najdu, Kate! Nejsi jediná, přes koho se k němu můžu dostat!“

Nabrala tempo. Věděla jen, že se odsud musí dostat. Na křižovatce s Montague Street se ohlédla. Otec se zastavil. Zahlédla ho v davu.

Zdvihl ruku a s naprosto lhostejným výrazem ve tváři jí zamával jedním prstem.

Kate vyběhla z parku a ještě jednou nebo dvakrát se ohlédla na Montague Street, po obchodech a kavárnách. Proplétala se mezi chodci. Po dvou blocích se ohlédla znovu. Nesledoval ji. Bohudík…

Najednou stála před výlohou Starbucks. Opřela se o sklo, aby si odpočinula, a nasávala do plic vzduch.

Neměla tušení, kam půjde.

Domů jít nemohla, tam byl Greg. A vrátit se k Abbie taky nemohla. Teď už ne. Měla výčitky svědomí, že do toho vtáhla Em a Justina ještě hlouběji.

Její pohled pomalu padl na vlastní odraz ve skle.

Teď už věděla, na co se díval.

Na její přívěsky. Musel si jich všimnout, když ji chytil za rukáv.

Viděl obě poloviny…

Teď už její otec věděl, že se setkala s Mercadem.

78

Greg stále dokola tiskl tlačítko zkrácené volby na Katin mobil.

Dělej, Kate, prosím tě, vezmi to.

A asi popadesáté se mu ozval její hlas ze schránky. „Tady je Kate. Víte, co máte dělat…“ Nemělo význam nechávat další vzkaz. Nechal jich tam už asi tucet. Odhodil telefon a znovu položil hlavu na pohovku. Zkoušel jí volat celou noc.

Když se vrátil domů, modlil se, aby přišla, a doufal, že to bude mít nějaký účinek. Uložil se na pohovku, ale skoro nespal. Stále se budil, protože se mu zdálo, že slyší klíč v zámku, její kroky.

Ale byl to vždycky jen Fergus, který se převaloval nebo se šel napít z misky.

Může mu ještě někdy důvěřovat?

Všechno, co vyšlo najevo při pádu té knihy, bylo samozřejmě pravda. To, že před ní ukrýval strašlivé tajemství. To, že se vydával za někoho jiného. Pro koho pracuješ, Gregu? Všechno to bylo pravdivé, až na to její obvinění, že šlo o nějakou službu nebo práci.

V tom, co k ní cítil, ji nikdy ani na vteřinu nepodvedl. Co víc jí mohl říct, než už jí řekl? Že to všechno bylo něco, co nedokázal ovlivnit. Že se to stalo už dávno, ještě před jejich seznámením. Částečně se to snažil potlačit předstíráním, že je pouze lékař, věrný manžel, její nejlepší přítel. Ze za ní stojí, když prožívá tu hrůzu ze zjištění, kdo je její otec – kolikrát se jen modlil, aby ta pravda zůstala nevyřčená.

Ale sváry v rodině nikdy nezůstanou pohřbené. A oni byli taky jeho rodina.

Navzdory tomu ji vždycky miloval. Vždycky se ze všech sil snažil ji ochraňovat. V tom jí nikdy nelhal. Jak by ho mohlo tak strašně bolet srdce, kdyby tohle nebyla pravda?

Styděl se za krevní spřízněnost, která ho k tomuhle přiměla. Styděl se za dluh, který musel splatit. Ale bez nich by byl jen kluk z ulice. Nikdy by nevystudoval na amerických školách. Na doktora. Nikdy by z něj nebyl svobodný člověk. Jak mohl celou tu dobu tak pošetile věřit tomu, že je někdo jiný?

Fergus se k němu přitulil. Greg si přitáhl jeho hlavu a políbil ho na čenich. Věděl, že Kate je v nebezpečí, a nemohl nic dělat.

Náhle mu zazvonil mobil. Greg se vrhl na opačný konec pohovky a telefon rychle otevřel, aniž se podíval na číslo volajícího. „Ano, Kate…?“

Jenže na druhém konci se ozval hlas, jehož se obával nejvíc. Srdce se mu zastavilo.

„Es su tiempo ahora, hijo,“ řekl ten hlas tiše, ale rozhodně.

Nadešel tvůj čas, synu.

79

Kate napadlo jediné místo, kam by mohla jít. V Borough Hall nasedla do vlaku číslo 5 zpátky na Manhattan a odjela jím až do Bronxu. Bylo nedělní odpoledne. Nikdo tam nebude. Věděla, že bude v bezpečí, dokud si nerozmyslí, co dál. A inzulín si nepíchla už dva dny.

V Bronxu vystoupila na Sto osmdesáté ulici. Zdálo se jí, že zahlédla téhož hispánce v červené čepici Yankees, kterého si všimla už na nástupišti v Brooklynu, ale nebyla si jistá. Na ulici zrychlila krok a proplétala se mezi chodci směrem k Morris Avenue. Lidé nakupovali a rodiny lelkovaly před svými domy.

Pak uviděla dvoupatrovou cihlovou budovu na pozemcích lékařské fakulty, na jejíchž dveřích byla známá měděná cedulka. Vzbouřená krev se jí začala uklidňovat.

PACKEROVY LABORATOŘE.

Tady bude v bezpečí. Aspoň na chvíli.

Kate otočila klíčem v zámku vchodových dveří a vyťukala kód na poplašném zařízení. Otevřela dveře a hned je za sebou zamkla. Pak se opřela zády o zeď.

Poslední dobou na sebe nedbala a cítila to. Ve vlaku se změřila: 435. Ježíši, Kate, to je strašně vysoké. Pokud to ještě stoupne, upadne do komatu. Zamrkala, aby zaostřila zamlžený pohled a zůstala bdělá. Než cokoli podnikne, musí se stabilizovat.

A pak udělat nejdůležitější rozhodnutí ve svém životě.

Kate otevřela skříň se zdravotnickým materiálem a našla krabici s injekčními stříkačkami. Občas je používali ke vstřikování kapaliny do buněk.

V ledničce vždycky měla náhradní lahvičku humulinu. Pro případ nouze. Kate ledničku otevřela, klekla si a rozhlédla se. Byly tu podnosy se zkumavkami a označené čisté hadičky. Dělej, dělej. Horečnatě tápala po celé ledničce.

Krucinál! V zoufalství si lehla na podlahu. Nikde nic. Když byla pryč, lahvičku asi někdo uklidil.

Tak co, Kate, co teď budeš dělat? Zítra bude laboratoř otevřená. Budou tu lidé. Takhle přece nemůže pokračovat v normální práci. Měla pocit, že se jí dvakrát zvětšilo srdce. Věděla, že je to hladinou cukru. Mohla by zajít na kliniku. Byla jen několik bloků odsud. Ale nejdřív musí někomu zavolat.

Cavettimu. Tetě Abbie… S tímhle už si teď sama neporadí. Vzpomněla si na Emily a Justina.

Náhle jí útroby sevřela hrůza.

Ví otec, kde jsou?

Bože, mohl by. Kde jinde by byli? Zachvátila ji panika.

Když otec dokázal zabít matku, proč by nemohl ublížit jim?

Vzpomněla si, jak řekl: „Nejsi jediná…“

Rozběhla se k pracovnímu stolu a horečnatě prohledala kabelku. Našla mobil a překotně začala vyhledávat v seznamu rychlého vytáčení. Co jí to řekl? Kdekoliv, kdykoliv. Na koho jiného se teď měla obrátit?

Našla Cavettiho jméno, nedočkavě stiskla tlačítko a držela ho celou dobu spojování. Kdo ví, kde může být? Kate ani nevěděla, kde bydlí.

Trvalo mu to tři zazvonění, ale vzal to. „Cavetti.“ Bohudík.

„Tady je Kate!“ vykřikla a vydechla úlevou, že ho slyší.

„Kate.“ Okamžitě poznal, že je rozrušená. „Co se děje?“

„Sešla jsem se s tátou. Já vím, co udělal, ale poslouchejte, je to mnohem závažnější. Vím o Mercadovi. Taky jsem se s ním sešla. A myslím, že otec se mě snaží najít. Myslí si, že vím, kde je Mercado.“

„Kde je kdo, Kate?“ zeptal se.

„Mercado!“ Byla na pokraji zhroucení.

„Dobře,“ řekl. Zeptal se, odkud volá. Kate mu to řekla a dodala, že je v bezpečí. Přikázal jí zůstat na místě. Nikam nechodit, za žádnou cenu. On je v New Jersey. Zavolá Boothovi a Ruizovi z FBI.

„Nikomu neotvírejte, dokud se tam nedostane někdo z nás, rozumíte? Ani otci, ani manželovi. Nikomu. Rozumíte?“

„Ano. Ale je tu ještě něco.“

Řekla mu o Justinovi a Emily a o tom, jak otec říkal, že není jediná… „Bojím se, že se za nimi vydá, Cavetti. Možná už je na cestě.“

„O to se postarám. Ale jak jsem říkal, Kate, neotvírejte nikomu kromě FBI. Rozumíte?“

„Ano,“ vykřikla, „rozumím.“

Když Cavetti zavěsil, Kate si našla číslo na tetu Abbie. Rychle je vyťukala, ale k jejímu údivu se ozval záznamník. „Nejsme doma…“

Zkusila Emin mobil. Taky bezvýsledně. Kate se začala bát. Nechala jí zoufalý vzkaz. „Em, musíte s Justinem někam do bezpečí. Nezůstávejte v domě. Jděte k sousedům, ke kamarádům, rychle. A v žádném případě se nepřibližujte k tátovi. Ani mu neberte telefon. Vysvětlím ti to, až se mi ozveš. V tomhle mi musíš věřit. Policie je na cestě.“

Seděla na podlaze a stále marně vytáčela tetino číslo. Co když už se tam dostal? Co když už je má? Ale nezbývalo jí nic jiného než čekat.

Na dně kabelky znovu nahmátla zbraň, kterou jí dal Cavetti. Vytáhla ji a potěžkala v ruce. Byla skoro jako hračka. Dokázala by ji použít, kdyby musela? Proti svému otci? Zavřela oči.

Náhle uslyšela bzučák venkovních dveří. Díky bohu – jsou tady.

Kate vyskočila, položila zbraň na pracovní stůl a rozběhla se chodbou k hlavnímu vchodu.

„Kdo to je? Kdo je tam?“

„Agent Booth,“ odpověděl hlas zvenčí. „FBI.“

Za recepčním pultem byl videomonitor od kamery před vchodem a Kate se na něj zaběhla podívat. Na černobílé obrazovce viděla agenta Boothe a jeho známou proplešlou hlavu. Za ním stál muž v baseballové čepici, který ukazoval odznak.

Doběhla zpátky ke dveřím a vyťukala kód. Rozsvítilo se zelené světlo. Najednou jí začal zvonit mobil. Em! Kate otočila zástrčkou a otevřela dveře agentovi FBI.

„Díky bohu –“

Boothovy oči byly podivně prázdné, neživotné. Pak se agent k její hrůze sesul na podlahu, na hrudi dvě rudé skvrny. Za ním byla další mrtvola.

Muž, který je podpíral, odhodil Boothův odznak a legitimaci.

„Polož ten telefon, holčičko.“

80

Kate vykřikla.

Podívala se na dvě bezvládná těla na podlaze a pak znovu na otce. Za ním stál ten hispánec v čepici Yankees, kterého viděla vystupovat z vlaku. Její otec se na něj spiklenecky podíval a řekl: „Počkej tu.“

„Tati, co to sakra děláš?“

Vešel za ní do vstupní haly a nechal za sebou jemně zaklapnout dveře. Dával si pozor, aby nezapadl zámek. „Tak kde je, Kate? Já vím, že ses s ním sešla.“

V jeho hlase už nebyl ani předstíraný otcovský tón. „Já jsem je viděl, Kate – ty přívěsky. Oba. Takže teď už žádné lži. Teď mi řekneš, kde je.“

Kate couvala chodbou. Cestou sebrala svůj mobil. V tom okamžiku si všimla, že má u boku zbraň. „Já nevím – a to je pravda.“ Dva agenti FBI byli mrtví. Cavetti někde byl, ale ona nevěděla kde. Mohl být také mrtvý. A to, co udělali její matce, mohli udělat i jí.

„Ty víš, kde je, Kate,“ řekl její otec a strkal ji k laboratoři. „Nenuť mě udělat něco, co udělat nechci. Musím ti říct, že ho stejně zabiju, ať už ti budu muset ublížit nebo ne.“

Zavrtěla zděšeně hlavou. „Proč tohle děláš, tati?“

„A proč ty ho chráníš?“

Přemýšlela, co má dělat. Stále couvala. Její laboratoř… Z vnitřní strany dveří byl zámek. Když se dostane dovnitř, může někomu zavolat.

„Nedělej mi to těžší, než to je,“ řekl.

Kate se otočila a rozběhla se dlouhou chodbou. Vrhla se dovnitř a chtěla za sebou zabouchnout dveře, ale dorazil k nim dřív, než to stihla. Opřel se o ně celou vahou a snažil se je otevřít. Kate mu v tom ze všech sil bránila.

Otec však byl silnější a přetlačil ji.

„Ne, tati, ne!“

Brala všechno, co bylo po ruce – kádinky, zkumavky, sklenice s chemikáliemi, vzorky – a házela to po něm. Jak k ní postupoval, chránil si obličej rukou. Všude po zemi se tříštilo sklo. Vzala velkou kádinku z ohnivzdorného skla, urazila jí dno o pracovní stůl a napřáhla proti němu zubatý zbytek sklenice, aby ho zastrašila. Nemohla uvěřit tomu, co dělá. Že tohle je člověk, který ji vychovával a kterému důvěřovala, a ona teď dokáže myslet jen na to, jak se před ním chránit, jak ho odrazit.

„Jsem tvoje dcera!“ vykřikla s planoucím pohledem. „Jak tohle můžeš dělat? Jak mi můžeš chtít ublížit?“

Šel k ní.

Kate se pokusila zranit ho sklem, ale chytil ji za zápěstí a tiskl je, až zrudla v obličeji, provizorní zbraň jí vypadla z ruky a roztříštila se o podlahu.

„Proč jsi zabil mou matku? Ona tě milovala. Všichni jsme tě milovali. Tys jí zlomil srdce, tati. Proč?“

Neodpověděl, jen tlačil Kate k pracovnímu stolu, dokud se jí jeho okraj nezaryl do zad. Nevěděla, co se otec chystá udělat. Hledala něco, co by proti němu mohla použít. Nějaký nástroj, telefon, cokoli. Pak uviděla na stole tu pistoli. Byla však daleko, až na druhém konci.

Otec jednou rukou držel svou zbraň, druhou popadl Kate za krk a začal ji škrtit. Zvedal se jí žaludek. Nemohla tomu uvěřit.

„Vždyť mi ublížíš, tati…“

Zničehonic ji pustil a pohladil ji po tváři. Sáhl jí shora za mikinu, vytáhl oba přívěsky a usmál se.

„Tak kde je, zlatíčko? Už žádné lži. Už žádné utíkání.“

V tom okamžiku se přímo za nimi ozval hlas. „Estoy aquí, Benjamín. Tady jsem.“

81

Luis Prado čekal venku na chodbě. Odvedl svou práci dobře. Sledoval tu holku do laboratoře, a když přišli ti dva agenti, vyřídil je. Teď už mu zbýval poslední úkol. A může odjet domů.

Bylo trochu strašidelné zůstat tam s těmi dvěma mrtvolami na podlaze. Dokonce i pro něj. Co tam ten Raab dělá?

Luis vyšel ven a zapálil si. Podíval se na hodinky a čekal, až Raab vyjde. Tohle je zdravotnické zařízení a je neděle odpoledne. Po ulici přešlo jen několik lidí. Nemusel mít obavy. Sem nikdo nepřijde.

Luis si myslel, že je to jeho poslední práce. Bratrstvu věnoval úplně všechno. Teď mohl odjet domů. Ke své rodině. Dají mu nějakou malou výslužku, bodegu nebo malou firmu na přepravu balíků. Něco legálního. Může trénovat děti – třeba ve fotbale nebo v baseballu. Má děti rád. Možná má dokonce dost peněz, aby se mohl přestěhovat sem.

Trvalo to déle, než očekával. Nemělo cenu tady jen tak postávat. Třeba by mohl být užitečný vevnitř. Jefe není zvyklý špinit si ruce. Luis se pro sebe zasmál. Odhodil nedopalek a vyrazil. Dveře laboratoře byly otevřené. Asi by to tam měl zkontrolovat.

V tom okamžiku ucítil ránu do zad. Byla to pěst? Nůž? Znenadání byl Luis na kolenou.

Sáhl si dozadu na bolestivé místo. Když se pak podíval na ruku, byla celá zakrvácená. Potom na něj dopadla další rána a on se sesul obličejem na chladné dlaždice.

Z úst mu vytryskla krev. Viděl rozostřeně. Podíval se za sebe. Nad ním stál vousatý muž v placaté čepici.

Luis se zasmál – znělo to spíš jako křečovité zakašlání. V hrudi pocítil řezavou bolest a vykašlával při tom krev. Vždycky věděl, že to takhle skončí. Bylo to tak správné. Všechno ostatní – jeho hloupé sny, baseball, útěcha jeho ženy – to byla jen lež.

Muž v placaté čepici si klekl a řekl španělsky: „Je čas jít domů.“ Pak Luisovi přiložil k temeni hlaveň své zbraně. Stiskl kohoutek a Luis už nic necítil.

„Su deber es pagado aqui, amigo. Svou službu tady jsi vykonal.“

82

„Tady jsem, Benjamíne,“ opakoval hlas klidně.

Katinu otci ztuhly všechny rysy. Jako by v jejích očích viděl toho člověka, který stál za ním.

Mercado postoupil k němu. „Otoč se, bratře,“ řekl. „A tu zbraň polož na stůl.“

Její otec poslechl. Bratři si teď poprvé po dvaceti letech stáli tváří v tvář.

„Chtěl jsi mě, Benjamíne.“ Mercado se usmál, ruku se zbraní nechal klesnout. „Tak jsem tady.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se její otec.

„Nezastřelím tě, Bene, jestli myslíš tohle. Ten tvůj člověk venku je mrtvý, stejně jako ostatní. Zabíjení už bylo dost, nemyslíš? Sharon, Eleonor, moje žena… Jak jsi říkal, už žádné lži.“

„Tak co tedy chceš?“ šlehl po něm Raab nenávistným pohledem.

„Co chci?“ Mercadovy oči sklouzly na Kate. „Chci, aby to Kate slyšela.“

Mercado udělal krok dopředu a pronikavě se na bratra zahleděl. „Co jí to Sharon chtěla říct. Bene? Teď jsme tu jen my tři. Co to bylo, co se Kate neměla dozvědět?“

Raab těkal očima kolem sebe. Posunul se ke Kate. Viděla, že je zoufalý. Mohl ji použít jako rukojmí. V téhle chvíli byl všeho schopný.

„To ty máš ten přívěsek, Oscare. A tedy zřejmě i pravdu na své straně. A zbraň.“

Vtom Mercado udělal něco, co Kate ohromilo. Položil svou zbraň na stůl a zůstal tam stát s prázdnýma rukama. „Teď už mám jen tu pravdu, Bene. Řekni jí to. Čeho ses tak bál? Nic víc Kate vědět nechce.“

Zjevně neočekával, že z toho vyvázne živý.

„Tak mi to řekni, tati.“

Otec neodpověděl.

Mercado se usmál. „Ne, já myslím, že o tohle ti vlastně vůbec nešlo. Protože ty jsi nešel po Sharon, viď, Bene?“ Měl pevný, ale přitom stále klidný pohled. „Že je to tak, bratře? Teď je čas říct pravdu, Bene. Řekni jí to! Zaslouží si to vědět.“

V laboratoři se rozhostilo úděsné ticho.

Kate byla hypnotizována Mercadovým pohledem a stále ještě nechápala dosah toho, co slyšela. Pak jí to najednou došlo. Obrátila se k otci.

„Já…?“

Spíše to ze sebe vykoktala. Zírala na svého otce a snažila se zaplašit zmatek.

„Ty jsi chtěl zabít měl Proč?“

V tom okamžiku sáhl její otec za sebe a popadl zbraň. Mercado jen stál a díval se mu do očí. Vůbec se nepokusil o nějakou obranu.

„Ne!“ vykřikla Kate, když se ozval výstřel.

Kulka zasáhla Mercada do pravého stehna. Podlomila se mu kolena a upadl na podlahu.

„Řekni jí to, Bene. Bylo to proto, že by to ublížilo mně – je to tak? To je všechno, čeho jsi kdy chtěl dosáhnout. Aby to ublížilo mně. Krev smývá krev, není to tvoje přesvědčení? Tak co se jí Sharon chystala říct? No tak, řekni jí to, Bene. Je čas.“

Mercado se téměř něžně podíval na Kate, která tam naprosto ochromeně stála.

„Řekni jí o tom přívěsku, Benjamíne. Je čas říct pravdu.“ Když na něj otec zamířil, Mercado se na ni usmál. „Ten přívěsek skrývá tajemství, Kate. Tvá matka chtěla, aby byl jednou tvůj… Je to tak, Bene? Tvá matka, Kate…“ Oči se mu leskly, jak se na ni díval.

„To nebyla Sharon, holčičko.“

83

Takovou prázdnotu jako v té chvíli Kate ještě nikdy nepoznala.

Slyšela dobře?

Chvíli se jen dívala na Mercada. Pak tiše sklopila oči. Její pohled připomínal pohled otřesené oběti bombového útoku na vlastní nohu, která tam náhle není. A ta oběť se snaží pochopit, že to, co se právě stalo, je skutečné.

„Řekni jí to, Benjamíne,“ vzhlédl k němu Mercado. „Řekni jí, jak dokážeš ublížit někomu z rodiny. Komu jsi dlouho namlouval, že ho miluješ.“

Katin otec znovu stiskl kohoutek. Kulka tentokrát zasáhla Mercada do ramene.

Kate se na něj vrhla. „Ne, tati, ne!“

Mercado upadl na záda. Nadzdvihl se na jedné ruce. Kate si svlékla mikinu a omotala mu ji kolem rány.

„O čem to mluví?“ Obrátila se k Mercadovi. „Jak jste to myslel s mojí matkou?“

„Byla to krásná žena, viď, Bene? Jistě, já jsem vedl takový život, při jakém bych dítě pořádně nevychoval, ne? Zavřeli mě. A měl jsem být hodně dlouho pryč. A má žena byla nemocná. Je to tak? Diabetes, viď, Bene?“

Něžně se podíval na Kate. A ona si náhle vzpomněla, že při jejich prvním setkání v parku se zmínil o své ženě, která před lety zemřela na cukrovku.

To byla moje matka…?

„Musel jsem si vybrat, vid, Bene? Jak bych mohl nechat své dítě samotné, bez matky… a bez rodiny?“ Položil dlaň na Katinu ruku. Byla chladná. „A tys byl vždycky takový rodinný typ, viď, Benjamíne?“

„Po všech stránkách.“

Z hlavně se opět zablesklo a Mercado se převalil a chytil se za bok.

Kate si uvědomila, že sleduje pomalou smrt svého biologického otce.

„Myslel jsem, že jsem pro tebe udělal to nejlepší,“ řekl Mercado své dceři. „Celá ta léta jsi byla chráněná…“

„Dokud jsi nezačal zrazovat naši rodinu,“ přerušil ho Raab. „Dokud jsi nezapomněl, kdo jsi.“

„Musel jsem si vybrat.“ Mercado pohlédl na Kate.

Raab natáhl spoušť. „Ale to já taky, bratře!“

„Ne!“ vrhla se na něj Kate a chytila ho za ruku. Vzal ji za zápěstí a odhodil ji stranou jako kus dřeva. Kate narazila do pracovního stolu, upadla a strhla s sebou podnos se zkumavkami. Vzápětí se však chytila okraje stolu a postavila se.

„To já jsem poslal Grega,“ podíval se na ni Mercado. „Ne aby tě špehoval, ale aby tě chránil, Catarino. Teď už víš proč.“

Kate přikývla. Její pohled náhle zabloudil ke stolu. „Vidíš, Benjamíne, co jsi ztratil?“ řekl Mercado. „Všechno, co ti bylo drahé. Podívej se na ni… Stálo to za to? Ty tvoje přísahy. Kam teď můžeš jít?“

„Já se můžu vrátit,“ řekl Raab a přiložil hlaveň zbraně na čelo starého muže. „Ale tvůj čas se nachýlil, bratře. Ty už můžeš jít leda do pekla.“

„Ne, tati,“ řekla Kate pevně.

To ho přimělo, aby se otočil. Mířila na něj svou zbraní. Zavrtěla hlavou. „Ještě ne.“

84

Raab držel svou zbraň u bratrovy hlavy, prst na spoušti. A Kate svírala svou zbraň oběma rukama. Neměla tušení, co udělá.

Potom Raab pomalu pustil kohoutek a sklonil zbraň.

„Ty mě nezastřelíš, viď, holčičko?“

„Kate, jdi ven,“ řekl jí Mercado. „Utíkej. Nech ho, ať udělá, co musí.“

„Ne!“ Kate se upřeně dívala na Raaba v marné snaze vidět v něm člověka, kterého kdysi milovala a kterému věřila. Všechna ta bolest, kterou způsobil, musí skončit. Tady. Zavrtěla hlavou a zamířila mu na hruď.

„Já neuteču.“

„Polož to,“ řekl jí Raab. „Já jsem ti nikdy nechtěl ublížit, Kate. Poslechni ho. Můžeš odejít.“

„Ale ty už jsi mi ublížil, tati. A ničím na světě to nemůžeš odčinit.“

V Raabových očích bylo vidět, že kalkuluje. A pak, s úsměvem, který ji zmrazil, znovu přiložil zbraň k Mercadově hlavě.

„Ty bys mě nezastřelila, viď, miláčku? Nezastřelila bys člověka, který tě celá ta léta miloval. Který tě vychovával. Tohle nemůžeš popřít, Kate, ať už teď ke mně cítíš cokoliv. Kvůli tomuhle ne…“

Raab strčil do Mercada nohou a ten se převalil na podlahu.

„Prosím tě, nenuť mě udělat něco strašného, tati,“ řekla Kate. Po tvářích jí stékaly slzy.

„Běž,“ naléhal Mercado. „Prosím tě…“

Na podlaze se začala rozlévat kaluž krve.

„Jestli to dokážeš, Kate, tak prosím… střílejí“ otočil se k ní Raab. „Oba víme, že ho do minuty zabiju. Tak si posluž, holčičko.“ Odtáhl zbraň od bratrovy hlavy a zdvihl ji. „Zabij mě, miláčku, jestli to dokážeš. Teď je čas…“

Kate ztuhly prsty. Soustředila se na úzkou šedou hlaveň své pistole. Nevěděla, co udělá. Zmáčkni to, zmáčkni to, našeptával jí vnitřní hlas. Není to tvůj otec. Je to zvíře. Stále mu mířila na hruď. Zavřela oči. Zmáčkni to.

Pak oči znovu otevřela.

Výsměšně ji pozoroval. „Já jsem to věděl, Kate. Ale on má pravdu. Jdi pryč, Kate, a hned. Nebudu tě pronásledovat.“ Znovu se obrátil k Mercadovi a zamířil mu na hlavu. „Já už mám, co chci.“

Zazněl výstřel. Kate vykřikla a zavřela oči. Když je otevřela, Raab se na ni stále upřeně díval, ale jeho výraz se změnil.

Zapotácel se a udělal několik kroků zpátky. Udiveně se podíval na své rameno. Sáhl si rukou pod sako, a když ji vytáhl, byla celá od krve. Nevěřícně se díval na Kate. Pak zamířil na Mercada.

„Ne!“

Kate ještě jednou stiskla spoušť. Tentokrát se Raab otočil a chytil se za pravou ruku. Jeho zbraň s rachotem upadla na zem. Tvářil se zmateně. Kate v tu chvíli nevěděla, čeho je ještě schopen.

Pak udělal krok směrem ke své zbrani na podlaze. Kate naposledy natáhla kohoutek. „Prosím tě, nenuť mě, abych to udělala…“

Ruce se jí chvěly. V očích ji pálily slzy. Udělala jeden krok a zamířila doprostřed Raabovy hrudi.

„Co chceš dělat?“ Raab civěl na krev na své dlani, jako by nemohl uvěřit tomu, co už udělala. „Chceš zabít vlastního otce, Kate?“

Kate sevřela pažbu. Pomalu zavrtěla hlavou. „Ty nejsi můj otec, ty parchantě.“

Raab se zastavil a sklonil se pro zbraň. Těžce dýchal. Zraněná ruka mu bezvládně visela podél těla. Pak sáhl po pistoli.

Katin prst na spoušti se zachvěl. „Ne!“

Raab se sklonil ještě víc a sebral zbraň. Pak ji pomalu zdvihl.

„Prosím tě, tati…,“ vzlykala Kate.

„Tys byla v rodině vždycky ta bojovnice, viď, holčičko?“ Otáčel zbraň, až mířila na ni. „Promiň, ale já ho nemůžu nechat žít.“

Odněkud zezadu se ozval výstřel. Raabovi vytryskla z hrudi krev a zapotácel se. A další výstřel. Další výtrysk krve, rachot zbraně na podlaze. Raab se otočil, jeho prsty, které stále svíraly imaginární zbraň, ukazovaly nahoru, nohy se mu podlamovaly. Pohled měl upřený na střelce.

Upadl.

Ve dveřích stál Greg, bílý jako duch. Měl rozpažené ruce. Obrátil se na Kate a zavrtěl hlavou. „Nemohl jsem připustit, aby ti ublížil, miláčku. Říkal jsem ti, že se na mě můžeš vždycky spolehnout.“

85

Během několika minut přijela do laboratoře policie. Hned za nimi dorazily sanitky. Vypadalo to tu jak ve válečné zóně – majáčky blikaly, sirény houkaly a policejní i zdravotnické vozy zastavovaly se skřípěním brzd. Ve vstupní hale ležely tři mrtvoly. Všude bylo plno krve. Kate seděla vedle Grega, který ji držel kolem ramen, zatímco zdravotníci měli v péči Mercada. Kate řekla policii, že bude mluvit jen s agentem Cavettim z WITSEC. Ten už byl na cestě.

Raab byl mrtvý. Mercado stále žil, ale jeho život visel na vlásku. Při čekání na Cavettiho ho Kate hladila po tváři a prosila ho, aby se držel. A on se držel. V jakémsi polovědomí stále mumlal něco o tom, že je tu ještě něco, co Kate musí vědět. Tiskla mu ruku. „Prosím tě, neumírej…“

Cavetti přijel za několik minut. Když ho Kate uviděla, vrhla se k němu a objala ho.

„Můj otec,“ vzlykala mu na rameni. „Můj otec přišel… s tím člověkem. Ten zabil ty agenty… Já jsem musela

„Já vím, Kate,“ přikývl Cavetti a poplácal ji po zádech. Nijak se nesnažil se jí vymanit. „Já vím…“

„Šlo o pomstu,“ řekla Kate. „Celý náš život byl vylhaný – kvůli pomstě. Zničil celou naši rodinu, aby se pomstil Oscaru Mercadovi za jeho zradu. Fraternidad. Svému vlastnímu bratrovi…“ Oči se jí znovu zalily slzami. „Můj otec… Mercado je můj otec, agente Cavetti.“ Odtáhla se od něj a podívala se na mrtvého Raaba.

„Celý život říkal, že jde jen o rodinu. To bylo jediné, v čem nelhal.“

Zdravotníci, kteří ošetřovali Mercada, ho zdvihli na pojízdné lůžko. Cavetti jim pokynul, ať ho odnesou.

„Kam ho odvezete?“ zeptala se vyděšeně Kate. Chtěla jet s ním. Cavetti ji vzal za ramena a nepatrně zavrtěl hlavou. „Je mi líto, Kate, ale tohle vědět nesmíte.“

Zdravotníci s Mercadem na lůžku zamířili k východu. Kate se najednou zdálo, že se to celé odehrává znovu. „Ne!“

Rozběhla se k lůžku a chytla ho za ruku. Vždyť jí odváželi otce.

„Zachoval jsem se správně,“ vysoukal ze sebe a otočil se, aby se na ni podíval.

„Jistě,“ přikývla Kate a stiskla mu ruku. „Zachoval ses správně.“

Usmál se.

Odvezli ho chodbou k recepci a pak po schodech dolů na chodník. Kate šla stále vedle lůžka. Na ulici se utvořila zácpa. Blokovalo ji několik sanitek s blikajícími majáčky.

„On tě miluje,“ řekl Mercado. Pevně ji chytil za paži. „Celou dobu tě chránil. Musíš to vědět, Kate. Poslal jsem ho tam…“

„Já vím,“ přikývla Kate a rozhlédla se. Greg stál ve vchodu. Ještě budou mít čas si všechno vyjasnit, ale teď to nešlo.

„Mám něco v kapse,“ řekl těžce zraněný muž. „Vezmi si to.“

Kate mu sáhla do kapsy saka a něco vytáhla.

Medailonek.

„Skrývá nějaká tajemství, Kate…“ Pevněji sevřel prsty. „Krásná tajemství.“ Usmál se. „Stejně jako tvé slunce.“

„Já vím.“ Vzala ho za ruku a držela ho tak dlouho, jak jen to šlo, než ho naložili do sanitky. Pak si nastoupili i zdravotníci. Sirény vyly. Kate věděla, že ho odvážejí. Nejen do nemocnice, ale zpátky do programu. Zpátky do temnoty. Už ho nikdy neuvidí.

„Sbohem…“ Usmála se a dívala se mu do očí, dokud se nezavřely dveře. „Tati…“

První dvě sanitky už byly naloženy. Majáčky se začaly otáčet a sanitky se za doprovodu policie rozjely ulicí. Zamířily doleva. Byla si jistá, že jedou na Jacobiho kliniku, jen několik bloků odsud.

Jenže na první světelné křižovatce pokračoval vůz s Mercadem rovně na Morris Avenue.

Přišel k ní Cavetti a položil jí ruku na rameno.

„Co s ním bude?“ zeptala se Kate, když sanitka mizela v moři světel.

„S kým, Kate?“ Významně se usmál. „S kým?“

Sledovala sanitku tak dlouho, jak jen to šlo. Pak konečně sklopila oči a rozevřela prsty. V dlani měla medailonek, který jí dal Mercado. Starý medailonek z leštěného stříbra s filigránovou sponou.

„Skrývá nějaká tajemství, Kate, „ řekl jí. „Stejně jako tvé slunce.“

Kate medailonek otevřela.

Uviděla fotografii krásné ženy se světlehnědými vlasy spletenými do copů a se zářivýma zelenýma očima. Ten snímek jí málem vyrazil dech.

Kate si uvědomila, že poprvé vidí svou matku.

Usmála se. Zadržovala slzy. Pod fotografií bylo vyryté jméno.

Pilar.

86

Kate trvalo několik dní, než měla pocit, že se s ním může znovu setkat. Bylo načase se znovu začít léčit a nabrat sílu.

A taky několikrát musela policii a FBI vypovídat o tom, co se stalo v laboratoři. O všem, co se tam stalo. V duchu si ty poslední okamžiky přehrávala snad stokrát. Dokázala by stisknout ten kohoutek? A dokázal by to on? Nakonec jí z toho bylo smutno. Ale aspoň už to skončilo. Raabův dluh byl splacen. Vychoval ji. Částečně jí ho stále bylo líto. Navzdory všemu, co udělal.

Měl pravdu. Dvacet let se nedá jen tak vymazat.

Kate a Greg se dohodli, že si zajdou na kávu do kavárny Ritz, která byla za rohem od jejich bytu. „Tentokrát žádná tajemství,“ řekl Greg a Kate souhlasila. Sama nevěděla, co cítí. Nevěděla, jestli se po tom, co jí sdělil Mercado, něco změnilo. Greg jí jen řekl: „Já prostě chci mít příležitost dát ti najevo, co cítím.“

Ale co cítila ona?

Kate jela vlakem z Long Islandu a do kavárny přišla o několik minut později. Stále jí připadal roztomilý, s těmi rozcuchanými hnědými vlasy, v tom dlouhém vlněném kabátě, se šálou kolem krku.

Kate se usmála – měl hispánskou krev. A to byl teprve listopad.

Když ji uviděl, vstal. Došla k němu.

„To je pohled pro mé rozbolavělé oči,“ řekl s úsměvem.

Kate jeho úsměv opětovala. Když chtěl ten bonmot použít poprvé, na jejich druhé schůzce, řekl: „Bolí mě z tebe oči.“

Objednali si a Greg pak odnesl podnos k jejich stolu. „Trochu skořice, viď?“

Kate přikývla. Tohle dělali už čtyři roky. Konečně to provedl správně. „Díky.“

Zpočátku mluvili o všem možném: samozřejmě o Fergusovi, jak se mu po ní stýskalo. A jak se jí stýskalo po něm. O účtu za elektřinu. O tom, že jejich sousedka z chodby porodila dvojčata.

„Jak se jmenuješ?“ zarazila ho Kate a zahleděla se do jeho vodově modrých očí. Byly dotčené a zároveň trochu provinilé, jako by chtěl říct, Kate, tohle mě zabíjí…

„Vždyť víš, jak se jmenuju,“ odpověděl Greg. „Concerga. Matčina sestra se před deseti lety přivdala do Mercadovy rodiny. Vzal si ji Bobi, nejmladší z bratrů.“

Kate přikývla a zavřela oči. Celá ta léta žila s cizím člověkem. Tohle byli lidé, o kterých nikdy neslyšela a s kterými se nikdy nesetkala.

Jak se cítím?

„Přísahám, že jsem ti za nic na světě nechtěl ublížit, Kate.“ Greg ji vzal za ruku. „Jenom mi řekli, ať na tebe dávám pozor. Poslali mě sem do školy. Nejdřív jsem to bral jako službu. Ne tvému otci, přísahám, Kate, ale

„Já vím,“ zarazila ho. „Mercado mi to řekl. Řekl mi všechno.“

Všechno, co musela vědět.

Greg jí obemkl ruku svými prsty. „Vím, jak staromódně to může znít, ale vždycky jsem tě miloval, Kate. Od prvního dne, kdy jsem tě poznal. Od první chvíle, kdy jsi mě oslovila jménem. V té synagoze…“

„Zkomolila jsem ho, viď?“ začervenala se Kate. „Greygorý…“

„Ne,“ zavrtěl Greg hlavou a v očích se mu zaleskly slzy. „Mně to znělo přímo andělsky.“

Kate se na něj podívala a usedavě se rozplakala. Připadalo jí, že všechno, co v sobě za ten poslední rok zadržovala – otcovo morální selhání, matčina smrt v její náruči, Raabův konec – se neovladatelně vyplavovalo ven. Greg vstal, vyšel z boxu a sedl si vedle ní.

Pak ji objal. A Kate se podvolila slzám, neschopná je zastavit.

„Kate, budeš vůbec někdy schopná mi znovu důvěřovat?“ stiskl ji Greg v náručí a položil si hlavu na její rameno.

Zavrtěla hlavou. „Já nevím.“

Možná se všechno aspoň trochu změnilo tím, co nakonec řekl starý pán. „Musel jsem si vybrat.“

Možná jsme si museli všichni vybrat, pomyslela si Kate. Možná jsme se všichni rozhodovali mezi jistotou a vírou, pravdou a lží, nenávistí a odpuštěním.

Modrá zóna.

„Já nevím.“ Kate zdvihla Gregovi hlavu a podívala se mu do očí. „Zkusíme to.“

Gregovi se rozzářily oči.

„Slib mi, že už před sebou nikdy nic nebudeme tajit,“ řekla. „Už žádné lži.“

„Slibuji, pejsánku, už nikdy žádné lži.“

Objal ji. Kate cítila, jak je rozrušený. „Prosím tě, vrať se, Kate,“ žadonil. „Já tě potřebuju. A myslím, že by tě rád uvítal i Fergus.“

„Dobře,“ přikývla a otřela si dlaní slzy. „Taky bych se s ním ráda pozdravila.“

Vyšli z kavárny na Druhou avenue. Greg ji jednou rukou objal. Kate si mu při chůzi položila hlavu na rameno. Všechno bylo zase důvěrně známé. Jejich život. Rosina jídelna, jejich oblíbená bodega. Korejská čistírna. Kate připadalo, že se po dlouhé cestě vrátila domů.

Když zahnuli na Sedmou ulici, Kate se zastavila a usmála se. „Chtěl bys mi říct ještě něco, než se tam vrátíme, teď když už je všechno na stole?“

„Na stole?“

„Ještě než otevřeme dveře, Gregu. Protože až je otevřeme, začneme znovu. Jako noví lidé. Budeme někam směřovat. Už to nikdy nebudeme moct vrátit. Tohle je pozornost od života, Gregu. Příležitost obrátit stránku a nechat minulost za sebou. Poslední příležitost.“

„Ano, něco ti říct musím,“ sklonil Greg hlavu. Vzal Kate za ramena a upřeně se jí zahleděl do očí.

„Nevím, jestli jsem ti to někdy řekl,“ usmál se, „ale já nenávidím psy.“

87

„Tak takhle to bylo,“ pokrčila Kate rameny a sevřela v dlani Tininu zaťatou pěst. Byly v Tinině soukromém nemocničním pokoji. „Už je to pár týdnů. Pořád pracujeme na budování důvěry. On to těžké období přestál kvůli mně, Tino. Já nevím, myslím, že se to všechno urovná.“

Kate pohladila přítelkyni po hladké bledé tváři. Tině se zachvěla víčka. Každou chvíli se jí pohnuly rty. Ale to všechno očekávali. Během posledních týdnů se její stav zlepšil. Nitrolebeční tlak povolil. Obvazy zmizely, stejně jako dýchací trubice. Tina teď už dýchala sama. Její Glasgow skóre stouplo až na čtrnáct. Měla se probrat, tím si byli lékaři celkem jistí. Za měsíc nebo za den.

Ale co pak? To byla otázka, na kterou nedokázal odpovědět nikdo.

„Já už jsem se vrátila do laborky,“ řekla Kate a bezvýrazně se zahleděla na monitory u Tininy postele. Pravidelná žlutá vlnovka označovala tep, čísla udávala krevní tlak. „Je to dobré. Packer mě přiměl uzavřít ten výzkum Tristana a Isoldy. Bylo to dvě stě šedesát čtyři pokusů, Tino, věřila bys tomu? Už to začínáme sepisovat. Chtějí nám to publikovat v P&S Medical Review. A pracuju na své dizertačce. Už bys měla začít vstávat, jinak se probereš a budeš mi muset říkat ‚doktorko‘ –“

Kate ucítila pohyb Tininy ruky. Je to reflex, říkali doktoři. Stávalo se to často. Kate se podívala. Tině se zachvěla víčka.

Stalo se toho tolik… Jak jí to jen může všechno vypovědět?

„Je to zvláštní, Tino,“ zahleděla se z okna, „ale s tím, co se stalo tátovi, jsem smířená. Aspoň už je to za mnou. Ač se to nezdá, Greg mi zřejmě prokázal službu. Táta dostal, co si zasloužil. Ale pořád se sama sebe musím ptát, dokázala bych to já, Tino? Dokázala bych zmáčknout ten kohoutek, kdyby Greg nepřišel?

Myslím, že dokázala. Na zemi ležel můj skutečný otec. Dokázala bych to – kvůli němu!“

A přesto, kdykoli na to myslela, vždycky to skončilo slzami. „Tys ho znala, Tino. Byl to nějaký chlap. A měl pravdu – dvacet let se prostě nedá smazat…“

Kate znovu ucítila ten pohyb. Nehybně zírala na kamarádku.

Tentokrát jí Tina prstem obemkla palec.

Kate se jí podívala do obličeje. Panebože! Zůstala úplně ochromená.

Tina se na ni dívala.

Měla otevřené oči.

„Bože můj, Tino!“ vyskočila Kate a chystala se zavolat sestru. Než to stihla, Tině se mírně pohnuly rty a objevil se na nich úsměv, v němž bylo poznání.

Kate se sotva ovládala. „Tino, to jsem já, Kate! Slyšíš mě? Jsi v nemocnici, zlatíčko, a já jsem tu s tebou!“

Tina zamrkala a znovu pohnula rukou. Olízla si rty, jako by chtěla promluvit.

Kate se k ní sklonila a přiblížila ucho k jejím ústům. Tina ze sebe téměř nezřetelně vypravila jediné slovo.

Kate nemohla uvěřit tomu, co slyšela.

„Leukocyty…“

Tina visela očima na Kate. Objevil se v nich záchvěv života. Smíchu. Pak se jí koutek úst zdvihl v důvěrně známém úsměvu.

„Ano, leukocyty,“ přikývla Kate nadšeně. Leukocyty!

Natáhla se po zeleném tlačítku zvonku do sesterny. Tina jí stiskla ruku, jako by jí naznačovala, ať se k ní nakloní. Očima těkala kolem sebe a snažila se pochopit, kde je a proč má v ruce ty hadičky. Pak znovu téměř neslyšně promluvila. „Pořád je hlídáš? Celý den?“

„Ano,“ přikývla Kate a oči se jí zalily slzami. „Celý den.“

Tina na ni mrkla a zašeptala: „Musíš taky žít, Kate.“

To měla pravdu!

Kate jí to vyčetla z očí. Její kamarádka se uzdraví.

Epilog

ŘÍJEN NÁSLEDUJÍCÍHO ROKU…

„Život není pevně daný a není to majetek. Svá těla máme propůjčená jen na krátkou chvíli. Když nadejde čas, musíme je vrátit, ostatně jako všechno.“

Rabínův hlas se nesl synagogou při páteční večerní pamětní bohoslužbě. V lavicích bylo jen několik převážně starších věřících. Kate seděla skoro vzadu, Justin a Em vedle ní.

Nikdo z nich tu od pohřbu nebyl.

Jejich matka zemřela před rokem.

„Pane, dej, ať jsme pravdomluvní a stojíme za svými slovy,“ recitoval rabín. „Skrze své bdělé světlo nám dej poznat, kdo skutečně jsme.“

Usmál se, když zachytil Katin pohled.

Katina práce na výzkumu kmenových buněk jí přinesla několik nabídek na stálé zaměstnání. Greg si v nemocnici vedl dobře. Ale měl pravdu – jeden vědou posedlý blázen v rodině úplně stačí. Emily si zažádala o předčasné přijetí – na Brownovu univerzitu – a chystala se tam hrát squash. Trenér už se na ni těšil.

A nejlepší zpráva – Kate se tiše usmála do modliteb – Tina se vrátila do laboratoře na plný úvazek. O přestávkách spolu v práci chodily na kávu. Kate jí slíbila, že nebude trojčit, když v jídelně zahlédne někoho cizího.

V posledním roce se Kate musela usilovně vyrovnávat se vším, co se stalo. Přívěsky nosila blízko srdci. Oba. Teď pro ni znamenaly víc než kdykoli předtím. Před několika měsíci dostala přes WITSEC obálku bez zpáteční adresy. Byla v ní karta – tedy vlastně polovina karty, úmyslně přetržené karty. Žádný vzkaz, žádná adresa.

Slov nebylo zapotřebí.

Na líci karty byl rozpůlený obrázek zlatého slunce.

Tak to bylo dobře. Raději na něj bude jen myslet. Nemusí ho vidět. Stačí jí vědět, že žije. „Musel jsem si vybrat,“ řekl. Tu jeho volbu si Kate bude do smrti pamatovat. A nemůže na něj myslet jinak než jako na svého otce. Protože tak to bylo – ten vousatý muž v placaté čepici, kterého viděla jen několikrát, byl její otec. Dokázal to. A pravda byla něco, před čím už se nemohla dál skrývat.

Medailonek si nechala taky. Měla ho v zásuvce nočního stolku. Čas od času ho otevřela a podívala se na ten hezký obličej uvnitř. Na ty starostlivé zelené oči a světlehnědé vlasy spletené do copů. A uvědomila si, jak moc ji musel milovat, aby se jí dokázal vzdát. A kolik toho ona má ze své pravé matky.

Uvědomovala si to každý den. Dvakrát denně.

Jsou propojené. To se prostě nedá vyvrátit. To bude vždycky pravda.

Kate vzhlédla. Na konci uličky stál Greg. Říkal, že přijde, jakmile se mu podaří se uvolnit. Sedl si vedle ní a vzal ji za ruku. Usmála se. Mrkl na ni. „Pejsku…,“ řekl neslyšně přes rabínův hlas.

Bohoslužba vrcholila závěrečnými modlitbami. Rabín požádal věřící, aby vstali, a přednesl kadiš. Greg jí stiskl ruku.

Potom rabín řekl: „Myslíme na ty, kteří nás opustili nedávno, i na ty, kteří zesnuli v tuto dobu v minulých letech. I na ty, kteří potřebují naše modlitby, na příbuzné a milované, kteří pro nás tolik znamenali a na které nikdy nezapomeneme.“ Podíval se na věřící. „Teď jim můžete vzdát čest tím, že vyslovíte jejich jména.“

Někdo v druhé řadě povstal. „Ruth Bernsteinová,“ řekl. A pak někdo vzadu: „Alan Marcus.“ A po něm tichým hlasem žena s šátkem přehozeným přes ramena: „Arthur Levine.“

Pak nastalo ticho. Rabín čekal. Rozhlédl se, jestli se ozve ještě někdo.

Kate vstala. Vzala Em a Justina za ruce.

Stejně tak na Sharon bude myslet vždycky. Bez ohledu na to, co se stalo. Bez ohledu na to, čí krev v ní kolovala.

„Sharon Raabová,“ pronesla nahlas. „Naše matka.“

Protože to byla taky pravda.

Poděkování

Říká se, že každý člověk v sobě nosí příběh. Problém nastane, když mu skutečně začne věřit.

A když můj první příběh, napsaný po patnácti letech práce v nepříbuzném oboru, dopadl na stůl v redakci posledního vydavatele, jeden starší redaktor, o kterém jsem nikdy neslyšel, ho předal jednomu úspěšnému spisovateli s písemným vzkazem: „ Tohle si přečtěte.“

A on si to bohudík přečetl. Myslel jsem si, že s Jimem Pattersonem napíšeme společně jednu knihu – a on si určitě myslel totéž – a doufal jsem, že tím se dostanu do toho kruhu, do kterého jsem jen nahlížel a nebyl jsem schopen do něj proniknout. Jenže z té jedné knížky jich bylo mnoho a všechno to byly bestsellery. Chytal jsem vrahy v San Francisku, nacházel svaté ostatky ve Francii čtrnáctého století, pronásledoval zločince z Palm Beach do Sierry del Fuego – a to bylo nejlepší postgraduální studium, jakého se může autorovi thrillerů dostat.

A teď mám konečně příležitost poděkovat těm několika z vás, těm nic netušícím, kteří mě na té cestě provázeli.

Gerrymu Friedmanovi, příteli, který mě kdysi dávno nad salátovými listy přesvědčil, že když do toho nepůjdu, budu se za tím snem po zbytek života jen honit. Jak se říká v reklamě, prostě to udělej.

Hughovi Sideymu, vedoucímu redaktoru Random House UK. Každý potřebuje svého prvního zastánce. Velmi opožděně budete mít u dveří tu bedýnku vína.

Holly Peřové, seržantce z oddělení vražd sanfranciské policie, mé Lindsay Boxerové skutečného života, která se se mnou tak velkoryse podělila o svůj čas a zkušenosti a zasvětila mě do myšlení ženské policistky.

Doktoru Gregu Zormanovi, svému švagrovi a řediteli nemocnice Lakeside ve floridském Hollywoodu, svému konzultantovi v oboru medicíny, který mi po léta pomáhá udržovat pověst chytřejšího a medicínsky erudovanějšího člověka, než tomu ve skutečnosti je.

Amy Berkowerové a Simonu Lipskarovi z Writers House za to, že si přečetli náčrt, který jsem sesmolil v období klidu mezi knížkami psanými s Jimem Pattersonem, a povzbuzovali mě k samostatné práci. Simone, tvé pronikavé postřehy ohledně toho, co je psáno, a neochvějná obhajoba toho, co stojí za tím, mé osamostatnění úžasně urychlila.

Lise Gallagherové z nakladatelství William Morrow and Co. a Davidu Highfillovi z nakladatelství HarperCollins za silnou víru v ten námět – a ve měl Davide, Modrá zóna je teď díky těm vzestupům a poklesům mnohem lepší. A především děkuju za to, že jsem – doufám, že trvale – odstranil ze svého životopisu přízvisko „spolupracovník“. A také Lynn Gradyové, Debbie Stierové a Seale Ballengerové za jejich oddanost a energii při prosazování knihy.

Své sestře Liz Scoponichové a svému příteli Royi Grossmannovi, jedněm z prvních čtenářů Modré zóny, za to, že vzali svůj úkol vážně, i za jejich skutečně podnětné myšlenky. Totéž platí o Maureen Sugdenové, tiskárenské editorce par excellence, s níž jsem se nikdy nesetkal, ale která se do každé stránky vtiskla velkým červeným písmem. (Do každé zatracené stránky!)

A nehynoucí dík Maureen Egenové, bývalé místopředsedkyni a nakladatelce z Hachette Book Group, USA, za to, že v prvním všude odmítaném rukopisu před deseti lety uviděla jakousi jiskřičku naděje a předala jej Jimovi.

Tato kniha však především obráží ducha a víru tří lidí, kteří mě na tu cestu poslali a udržovali mě na ní – v knihách i v životě:

Jima Pattersona, jehož telefonát z čistého nebe změnil můj spisovatelský život.

Mé ženy Lynn, jejíž víra ve mě nikdy nezakolísala a která mě pětadvacet let udržovala ve správném kurzu.

A mé matky Leslie Pomerantzové, která při mně trpělivě stála, když můj kredit vzrůstal s každou knihou od nepatrného na malý a z malého na trochu větší, a již podezírám, že právě teď obchází všechny známé a tohle poděkování jim ukazuje.

Andrew Gross

MODRÁ ZÓNA

Z anglického originálu The Blue Zone, vydaného nakladatelstvím William Morrow – HarperCollins v New Yorku roku 2007, přeložil Ivan Němeček Redigoval Michal Hrnčíř Obálku navrhl Ivan Brůha Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub v Praze roku 2008 jako svou 4232. publikaci Odpovědný redaktor Jakub Sedláček Technický redaktor David Dvořák Počet stran 336 Sazba Pavel Hogen, Horní Jiřetín Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica Vydání první www.euromedia.cz www.knizniweb.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai