James Hankins

Pikový Jack

1

Petera Lisbona probudil zvláštní zvuk. Vlastně zvláštní hlas. Nepřirozený. A ten podivný hlas znovu promluvil. „Vstávat, Petře, prober se.“

Na tom hlase je vážně něco divného, pomyslel si Lisbon. Byla to jediná myšlenka, kterou dokázal v duchu zformulovat. Na žádnou jinou se nezmohl. Jeho mysl zahalovala mlha.

„Teď otevři oči, Petře,“ pravil ten hlas. „Musíš se probudit. Máš před sebou úkol. Musíš udělat důležité rozhodnutí. A asi to pro tebe nebude jednoduché.“

Co mi na tom hlase přijde tak divné? Byl vysoko položený, zněl nosově a trochu roztřeseně a… mechanicky nebo roboticky nebo… tak nějak. Zkrátka byl velice zvláštní a v žádném případě se nehodil do Peterovy ložnice.

Lisbon otevřel oči a v tu chvíli mu došlo, že neleží ve své posteli, jak by očekával. Vlastně vůbec neležel. Seděl na židli. Pootočil hlavou, která vážila mnohem víc, než měla, a zamrkal, aby odehnal spánek. Ačkoli světlo bylo zhasnuté, viděl, že je skutečně ve své ložnici a sedí na židli uprostřed místnosti. Netušil však, kdo k němu mluví.

„Jsem si jistý, že se chceš zeptat na spoustu věcí, Petře,“ pokračoval hlas tím prapodivným vibratem. Zněl jako kříženec robota a Mlaskala z Čaroděje ze země Oz. „Ale já nemám čas cokoli vysvětlovat. Abychom se pohnuli dopředu, trochu to urychlím. Začnu tím, že jsi připoutaný lepicí páskou k této židli, a to dost pevně. Nemáš šanci se z toho vyvléct.“

Ježíši, když se Lisbon snažil pohnout, zjistil, že hlas nelže. Stříbrná lepicí páska obtáčela jeho hrudník. Ruce měl přilepené k opěrkám židle, dolní končetiny k jejím nohám.

Do prdele, opravdu byl připoutaný k téhle židli.

Cítil se úplně bezmocný.

A pak ten hlas. Promlouval k němu ze tmy, přímo za jeho zády. Byl tak blízko.

„Je mi jasné, že tě zajímá, jak ses dostal do této situace,“ pokračoval vysoký hlas. Zněl tak příšerně a zároveň hrozně povědomě. Jak to bylo možné? Jak mu vůbec mohl být takový hlas důvěrně známý? „No, prozradím ti, jak ses ocitl na téhle židli,“ vysvětloval hlas. „Spinkal jsi ve své posteli jako andílek a já ti přitiskl k nosu hadr nasáklý chloroformem. Jakmile jsi ztratil vědomí, posadil jsem tě na židli a spoutal. A tak tu teď jsme spolu.“

Záblesk vzpomínky se Peterovi mihl před očima, vzpomínky na něco měkkého, co se mu přitisklo k nosu, odporně sladký zápach a pak už nic – až ten bizarní hlas.

„Nechal jsem zhasnuto kvůli tobě, Petře. Říkal jsem si, že pro tebe bude snazší, když na to půjdeme postupně.“

Matné měsíční světlo líně nahlíželo okny ložnice, aniž by ozářilo její interiér nebo postavu, která se teď zhmotnila přímo před Lisbonem. Muž byl dobře stavěný a jeho hlava, z níž Peter viděl pouhou siluetu, byla… Bože, měla tak zvláštní tvar! Příliš velká. Příliš široká. A tam, kde by každý očekával oči, nezahlédl snad Peter bledě zelený záblesk?

Lisbon se pokusil promluvit, aby se zeptal, co ten muž po něm chce – pokud ta postava vůbec byla muž – ale zjistil, že má přelepená i ústa.

Peter Lisbon nebyl strašpytel. Za posledních šest měsíců podnikl sólový seskok padákem a – pravděpodobně neuváženě – zabránil ozbrojenému lupiči v krádeži auta. Nenechal se lehce zastrašit. Studený lepkavý pot, který mu smáčel kůži, a ledové prsty svírající jeho útroby pro něj proto byly novou zkušeností. Ale kdo by v této situaci nebyl vyděšený? Postava, která se zjevila uprostřed noci v jeho ložnici, neznámý muž s podivnou hlavou a ještě podivnějším hlasem – hlasem natolik nepřirozeným, natolik děsivým, natolik…

Natolik povědomým? Jak to bylo možné? Přece by si pamatoval hlas připomínající mimozemšťana…

Už to měl. Vzpomněl si.

„Takže jestli jsi připraven, Petře, teď rozsvítím.“

Už věděl, kde ten hlas slyšel. Ale to nedávalo smysl. Bylo to prostě šílené. Tento hlas sem ani trochu nezapadal. Nepatřil do reálného světa.

Muž ustoupil do vzdáleného rohu místnosti. Jeho pohyb doprovázel jemný kovový zvuk, velmi nezřetelný a slabý, jako by se o sebe otřely dva nože. Natáhl se po vypínači a celý pokoj zalilo ostré světlo. Lisbon se zadíval do tváře svého únosce a ten podivný hlas začal dávat smysl, ačkoli vlastně smysl tady nedávalo vůbec nic.

Před Peterem stála postava celá v černém – od černé sportovní soupravy po černé tenisky. Lisbonovy oči ale oděv téměř nezaregistrovaly. Jeho pozornost plně upoutala vetřelcova hlava. Byla úplně holá. Navíc taky nepřirozeně žlutá, až neonová. Tváře se rozšiřovaly do obrovského šklebu, který odhaloval neúplný chrup. S ústy kontrastoval roztomilý knoflíčkovitý nosík. Zářící zelené oči házely na všechny strany smaragdové odlesky. Z hladkého čela vyčnívaly dva tlusté výrůstky zakončené bambulkami. Tykadla. Uši chyběly. Peter ten typický obličej okamžitě poznal. Galaxo, Hvězdný Mstitel! Ten vykřičník nebyl výplodem Lisbonova mozku. Objevoval se ve všech reklamách na populárního mimozemšťana z dětského komiksu.

Lisbon ho bezpečně identifikoval, protože každý rodič s dítětem do deseti let tuto postavu dobře znal. Vlastně by se dalo úspěšně pochybovat o tom, zda v zemi existoval vůbec někdo, kdo by o Galaxovi neslyšel. Mimozemšťan měl na mladé Američany nevídaný vliv – v posledních letech s přehledem porazil další mediální výtvory pro děti, jako například mluvící dinosaury, mluvící houby, mluvící vláčky a podobně. Nejprve se objevil kreslený seriál o Galaxovi, který se vysílal každou sobotu ráno. Téměř okamžitě následovaly knihy, trička, pyžama, videohry, postavičky, batohy, povlečení, film a spousta dalších lákadel, v nichž obchodníci správně vytušili nevysychající zdroj svých příjmů. Který milující rodič by nechtěl potěšit své dítě? Lisbon ani nedokázal odhadnout, kolik on sám utratil za zboží s obrázkem šklebícího se mimozemšťana. Většinu si jeho syn Toby odnesl do domu své matky.

Teď už ten podivný hlas dával smysl. Patřil k masce. V televizi mluvil Galaxo navlas stejným pištivým vibratem. A Peter si vzpomněl, že tutéž masku koupil Tobymu k loňským vánocům. Nasazovala se na celou hlavu a díky vnitřnímu nastavitelnému řemínku se dala regulovat její velikost, takže padla dítěti stejně jako dospělému. V masce byla navíc zabudována technologie, která měnila hlas majitele – mikrofon na její vnitřní straně a reproduktor chytře ukrytý v díře mezi Galaxovými předními zuby. Lisbon za ta léta koupil Tobymu spoustu podobně vybavených masek, a tak věděl, že pokrok šel mílovými kroky dopředu a hlas vycházející z Galaxových úst byl v podstatě nerozpoznatelný. Určit podle něj člověka, který si nasadil masku, zkrátka nešlo. Naopak – k velké radosti dětí (a ke zděšení konsternovaných rodičů) výrobce dosáhl dokonalé imitace hlasu komiksové postavy.

A teď stál v této masce uprostřed Peterovy ložnice neznámý šílenec. Poprvé od rozvodu byl Lisbon rád, že prohrál soudní spor o svěření Tobyho do své péče. Jinak by možná jeho milovaný syn seděl vedle něho přivázaný k druhé židli a bůhví, co se tomu maskovanému zmetkovi honilo hlavou. Lisbon chtěl znovu promluvit, ale vzpomněl si na svá přelepená ústa.

„Za chvíli dostaneš šanci něco říct, žádné obavy,“ zaskřípal Galaxův hrůzostrašný hlas. „Budeš muset. Budeš se totiž muset rozhodnout. Ale nejprve základní pravidla. První pravidlo: žádný křik. Až ti sundám pásku, určitě budeš mít nutkání volat o pomoc. Upřímně řečeno – ani se ti nebudu divit. Ale musím tě upozornit, že pokud to uděláš, zarazím ti tohle do krku.“ Pozvedl sekáček na led. „Takže předpokládám, že nehodláš křičet, že ne?“

Lisbon váhavě přikývl. Nic jiného mu ostatně nezbývalo.

„Dobře. Tak teď pravidlo číslo dvě… Tohle spíš platí pro mě. Ale vlastně i pro tebe. Tady je. Budu se snažit tě nezabít, ale jestliže mě k tomu donutíš, nezaváhám ani na chvilku. Takže se snaž podle toho chovat, jasný?“

Lisbon neměl v plánu nechat se Galaxem zabít, a tak opět němě přitakal.

„Fajn, pravidlo číslo tři. To nejlepší. Dám ti na výběr dvě možnosti. Varuju tě, nebude to lehké. Ale budeš se muset rozhodnout. Od chvíle, kdy ti sundám pásku, odměřím přesně jednu minutu. Ani o sekundu víc. Pokud si do minuty nevybereš, zachovám se, jako by sis vybral obě varianty. Ale můžu tě ubezpečit, že to bys určitě nerad. Však to pochopíš, až svoje možnosti uslyšíš. Takže pro tvé vlastní dobro doufám, že budeš schopen si vybrat. Stačíš mě sledovat?“

Lisbon znovu přikývl a kapka studeného potu mu skápla z vlasů, skutálela se z čela, na chvíli ulpěla na pravém obočí a nakonec mu přistála v klíně. Galaxo se zájmem pozoroval její dráhu a poté pokračoval ve vysvětlování:

„Jen abys věděl, že hraju na férovku – toto je oficiální časomíra.“

Když si Galaxo klekl, aby z podlahy zvedl malou sportovní tašku, Peter opět zaslechl ten tichý kovový zvuk. Vetřelec tašku položil na postel, rozepnul zip a začal se v ní přehrabovat. Lisbon nevěřícně poslouchal cinkot kovu a s hrůzou hleděl na odpudivé předměty s ostrými hroty, zubatými okraji a děsivými drápy. Peterovi naskočila husí kůže. Galaxo ještě chvíli něco hledal, až konečně vytáhl zářivě červené jablko. Jeho střed obtáčela černá čára lemovaná drobnými číslicemi. Kuchyňský časoměřič.

„Nastavím ho přesně na jednu minutu, sdělím ti tvé možnosti a jakmile ti sundám pásku, poběží ti čas. Je to jasný?“

To přece nemůže být pravda. Není možné, aby se mu v ložnici objevil mimozemšťan z dětského komiksu a hrozil, že mu probodne krk sekáčkem na led a tím skřehotavým hlasem mu tady vyprávěl o nějakém pitomém výběru. To bylo příliš bizarní.

„Ptal jsem se, jestli mi rozumíš, Petře. Snaž se mi nějak odpovědět, jinak ti ošklivě ublížím.“

Lisbon neměl důvod mu nevěřit. Ale neuměl se prostě přimět k odpovědi.

„Petře…,“ zaznělo z rozšklebených úst mimozemšťana. I přes počítačově upravený hlas Peter rozpoznal varovný tón. Lisbon přikývl.

„Dobře. Takže se podívejme na tvoje možnosti. Co vybrat, co jen vybrat?“ Galaxo si podrbal svou žlutou bradu v předstíraném hlubokém zamyšlení. Pak si poklepal kanárkově žlutý spánek. „Což takhle toto? Buď ti rozmlátím obě kolena kladivem, nebo… hm… nebo ti useknu všechny prsty, pěkně jeden po druhém. Volba je na tobě. Co ty na to?“ Z přátelského obličeje unikl prapodivný zvuk, výbuch vibrata, které po chvíli Lisbon identifikoval jako zachechtání.

Zabouchání na dveře Peterovi přineslo okamžitý pocit úlevy – bohužel jen do chvíle, než mu došlo, že ten zvuk slyší pouze on. Pulzující krev mu duněla v uších, zatmělo se mu před očima a marně se pokoušel polknout. V krku měl obrovský suchý knedlík. Ten chlap byl totální cvok.

Najednou ho sevřel panický strach. Připomněl si druhé šílencovo pravidlo. Nebo snad bylo třetí? Ať už bylo jakékoli, vyplývalo z něho, že má na rozhodnutí pouze jednu jedinou minutu, jinak… jinak co? Ano, už si vzpomíná. Do hajzlu, Galaxo pohrozil, že jinak se zachová, jako by si Peter vybral obě možnosti. Galaxo mu roztříští obě kolena a uřízne všechny prsty. Ježíši Kriste.

Ale počkat. Galaxo ještě časomíru nespustil. Dokonce ani Peterovi neodlepil ústa. Lisbon se podíval na stále usměvavého mimozemšťana, který si znovu poklepal na spánek.

„Ne,“ prohlásil, „to není nejlepší nápad. Zapomeň na to.“

Lisbon zhluboka nasál nosními dírkami vzduch a vzápětí s úlevou vydechl. Ale pocit štěstí netrval dlouho.

„Počkej, už to mám,“ zaskřehotal Galaxo. „Ó, to je skvělý nápad. Takže tady to je, Petře. Dobře poslouchej, ať se správně rozhodneš. Buď ti na obličej vyliju kyselinu chlorovodíkovou, nebo…,“ Galaxo se dramaticky odmlčel, „… nebo ti uřežu obě chodidla. To je ono. Výběr nechám na tobě.“

Na chvíli zůstal Lisbonův mozek zcela prázdný – jako nepopsaný list, jako obrazovka poté, co někdo vytáhl zástrčku ze zdi. Sotva vnímal, co se kolem něho děje. Galaxo nastavující časoměřič, tikání, které následovalo, Galaxo natahující se k Peterovým ústům, Galaxo pronášející slova, jejichž smysl teď Peter nedokázal dešifrovat. Až ostrá bolest stržené kůže kolem rtů ho vrátila do současnosti.

„Petře, doufám, že se snažíš rozhodnout. Nechtěj, aby ti vypršel čas dříve, než si stačíš vybrat. Bylo by tragické, kdybys ztratil obojí – obličej i chodidla – když ti dávám šanci jedno z toho zachránit. Nemám pravdu?“

Lisbon nedokázal myslet. Nedokázal ani mluvit. Byl zcela paralyzovaný, neschopný pohybu – kromě nekontrolovaného třesu způsobeného vyplaveným adrenalinem.

Galaxo letmo pohlédl na časoměřič poklidně odtikávající sekundy. „Deset vteřin je pryč, Petře. Zbývá jenom padesát.“

Lisbon se pokusil o hluboký nádech, aby ze sebe dostal alespoň pár smysluplných slabik, ale záhy zjistil, že schopnost mluvit se mu ještě nevrátila. Měl dojem, že tikání se rozléhá po celém pokoji. Naklonil se vší silou dopředu s cílem osvobodit se z těsného sevření lepicí pásky, nedokázal však pohnout pažemi ani o centimetr. Několikrát marně zalapal po dechu.

Galaxo chvíli pozoroval jeho úsilí, pak nesouhlasně zakroutil svou výstřední hlavou: „To není nejvhodnější doba k panikaření. Vážně tě nechci připravit o tvář i obě chodidla, Petře.“

Lisbonovi se konečně vrátila řeč: „Tak to proboha nedělej!“

„Skvěle, tak už zase mluvíš.“ Galaxův hlas zněl skutečně potěšeně. „Tak to bychom měli. Ovšem musím tě upozornit, že ti zbývá už jenom čtyřicet vteřin. Vážně doufám, že důkladně promýšlíš svou volbu. Vím, je to těžké, protože tvůj další život to ovlivní v obou případech.“

Lisbon se nejprve zarazil, aby ovládl paniku ve svém hlase, odkašlal si a pak se zoufale zeptal: „Proč mi to děláš?“

Galaxo zakroutil hlavou: „Teď jsi mě vážně zklamal, Petře. Cožpak nechápeš, že na otázky nemáš čas? Jsi v situaci, kdy se musíš hodně rychle rozhodnout. Máš míň než půl minuty na to, abys mi sdělil jednu z možností.“ Zněl tak chladně, tak racionálně, i když Peterovi hrozil zmrzačením. A ta hrozba byla o to horší, že ji pronášel neustále se usmívající obličej mimozemšťana, a to pištivým hlasem, který dennodenně rozveseloval miliony dětí.

Ó Bože, ó Bože. Tik, tik, tik, tik, tik, tik…

„Prosím,“ škemral Lisbon, „prosím, nedělej to. Mám syna. Prosím.“

„Už jenom pětadvacet vteřin. Ubezpečuju tě, mám s sebou kanystr kyseliny. Upřímně řečeno, nechal jsem ho v autě, ale můžu s ním být zpátky, než bys řekl švec. Nebo…“ Otočil se ke své sportovní tašce, která stále ležela na posteli, a vytáhl krátkou ruční pilku. Její odpudivé ostří namířil Lisbonovi na hrdlo. Peter ani na chvíli nezapochyboval, že tyto zuby si lehce poradí s vazy a kostmi.

Lisbonovy oči zoufale bloudily po místnosti a prohledávaly každý kout s nadějí, že se tam skrývá jeho zachránce – někdo, kdo až dosud čekal na svou příležitost dát věci do pohybu. Nikdo takový tam ale nebyl.

Tik, tik, tik, tik…

„Posledních patnáct vteřin, Petře,“ upozornil ho pištivý hlas. „Tak co to bude? Mám se vrátit do auta pro kyselinu, nebo to zvládneme s pilkou?“

Lisbon opět ztratil dech. A nedokázal ho popadnout. Snažil se, co to šlo, ale jeho plíce zkrátka nespolupracovaly. Chtěl promluvit, ale ozvalo se jen patetické zaskřehotání.

„Ale ne, Petře, to je smůla. Začínáš nám zrychleně dýchat. V tomhle stavu to pro tebe bude těžké rozhodování. Prosím tě, snaž se uklidnit. Možná mi nevěříš, ale já z tebe vážně nechci udělat zrůdu bez obličeje i bez chodidel. To by položilo každého. Bez jednoho nebo druhého to nějak zvládneš, ale přijít o nohy i ksicht… No nevím, nevím…“

Tik, tik…

„Pospěš si, Petře,“ naléhal Galaxo, „věřím ti. Dokážeš se rozhodnout. Vybírej.“

Lisbon chtěl znovu žebrat o milost, chtěl se zeptat proč, proč ho Galaxo proboha nutí k tak šílenému výběru, ale nedostávalo se mu dechu. Ztratil hlas. Vtom ho napadla spásná myšlenka: třeba se udusí, třeba dostane rozsáhlý infarkt, takže si nebude muset vybírat mezi hrozným a ještě hroznějším. Nebude muset pozorovat, jak mu tenhle šílenec vylije na obličej kyselinu, nebude muset čelit příšerné bolesti, která se mu bude rozlévat po čele, dolů po tvářích, možná do očí, nebude muset vnímat, jak mu smrtící tekutina zaživa rozežere nos, vyhlodá díry v tkáních i kostech, rozleptá rty… a potom, zatímco bude křičet v agónii, mu ten gauner kousek po kousku uřeže obě chodidla. Ó Bože, prosím, Bože, prosím…

„Sakra, Petře,“ promluvil Galaxo už naléhavě, „zbývá ti deset vteřin a fakt bys mi měl věřit, že udělám, co jsem řekl. Spálím ti ksicht a pak ti uříznu obě chodidla. Do prdele, věř mi.“ Galaxo teď ječel. „Mysli, Petře. Rozhodni se.“

Lisbon mu skutečně věřil. Ani na moment nepochyboval, že Galaxo splní svou hrozbu a bez váhání spáchá obě zvěrstva. Ale Peter prostě nebyl schopen promluvit. Nedokázal dostat do plic dostatečné množství vzduchu, aby vyprodukoval nějaký srozumitelný zvuk. Sípal a sténal a cítil, jak se mu slzy řinou po tvářích dolů, a přitom ze sebe nevydal ani slovo. A vlastně ani nevěděl, co by řekl.

„Skoro už je pozdě, Petře. Jakmile vyprší tvůj čas, už ti nedám na výběr. Přísahám, v tom budu férový. Neudělal bych to pro nikoho jiného, a neudělám to ani pro tebe. Tak se už kurva rozhodni.“

Ó Bože, prožít celý zbytek života jako zrůda bez obličeje, vzbuzovat na veřejnosti hrůzu, přitahovat zděšené pohledy, poslouchat šokované vzdechy, nebo dokonce kruté, bezcitné urážky. Vždycky byl přitažlivý muž. Výrazné rysy, říkalo se o něm, krásný úsměv, soudilo okolí – a on nemohl než souhlasit. Ach Bože, ztratit tohle všechno. A pak ta bolest. Šílená, nesnesitelná bolest. Ale svá chodidla, ta přece potřeboval – potřeboval chodit, plavat, běhat, hrát si se synem, řídit. Ježíši, potřeboval je úplně ke všemu. Ale obličej…

„Rozhodni se hned teď, Petře. Pokud nemůžeš mluvit, dej mi prostě znamení. Zavrť prsty, jestliže jsi pro nohy, v opačném případě zakývej hlavou.“

Nemůžu si vybrat, vážně nemůžu, vždyť já ani nemůžu přemýšlet, když ten zasraný budík pořád tiká, ne, ne, ne, prosím tě, nenuť mě si vybrat…

„Do hajzlu, Petře, vypršel ti čas.“ Galaxův přízračný hlas teď zněl doopravdy zklamaně. „Tři… dva… jedna…“

„Chodidla.“ Slova se vydrala Lisbonovi z hrdla právě v tom okamžiku, kdy se z časomíry ozvalo tiché cink. Lisbon se přerušovaně nadechl a začal zcela nemužně vzlykat. Hlava mu spadla na prsa. Slzy mu kanuly do klína. Další nádech, další série trhavých vzlyků.

„Hm, tak nevím, Petře,“ pokrčil rameny Galaxo. „To teda bylo těsně.“

Lisbon pohlédl na svého trýznitele s neskrývaným děsem v očích. Přinutil se přestat vzlykat. „A-a-ale já jsem si vybral,“ namítl přiškrceným hlasem. „Já si vybral.“

„Myslím, že jsem zaslechl cinknutí předtím, než jsi řekl chodidla.“

Lisbon se podíval do obrovských zelených očí, do černých zorniček uprostřed zářivě smaragdových duhovek, kde doufal zachytit vlhký záblesk skutečných očí, a s odzbrojující naléhavostí žadonil: „Prosím, prosím, prosím, vezmi mi jenom chodidla.“

Galaxo se poškrábal na své žluté bradě.

„Pro slitování boží, projev trochu soucitu,“ nevzdával se Lisbon. „Vezmi mi jenom chodidla.“

Zavřel oči. Nemohl uvěřit, že právě někoho zoufale žádal, aby mu uřezal chodidla. Nicméně se modlil, aby jeho prosba byla vyslyšena. Galaxo si dal s odpovědí načas. Nakonec prohlásil: „Tak jo, možná jsi to stihl včas. Asi máš dnes štěstí,“ dodal povzbudivě.

Lisbon široce otevřel oči, když mu Galaxo přelepil ústa novým kusem lepicí pásky. Začal zase naříkat. Pak pohledem zavadil o zubatou pilku v Galaxově pravici a vykřikl ze všech sil, z hloubi své zmučené duše, s pocitem, že si roztrhne hlasivky – a přesto byl ten zvuk tak tichý, téměř neslyšitelný, zcela pohlcený pevně přilepenou páskou.

Brzy se ocitl daleko za hranicemi vědomí.

2

Žena ležící pod Johnem Spaderem s ním našla stejný rytmus, její pohyby a dýchání se ztotožnily s jeho. Jejich těla se na chvíli částečně oddělila a vzápětí se ve správném okamžiku ve správném úhlu zase spojila. S Hannou to tak bylo vždy. Oba instinktivně věděli, co ten druhý chce, a bez váhání šli této potřebě vstříc. Připomínalo to improvizovaný tanec, kterému se nějakým zázrakem podařilo vypadat jako precizně připravená choreografie. A tak to bylo pokaždé. A jako vždy, i tentokrát se John podíval do Hanniných krásných hnědých očí a pomyslel si: Měly by být modré. Měly by to být oči mé ženy. Pocítil osten viny – jako ostatně vždy – což málem přerušilo jeho rytmické pohyby. Místo toho jej vyvedlo z konceptu zazvonění mobilu.

Aniž se vymanil z Hannina objetí, opřel se o loket a natáhl se po telefonu na nočním stolku. Ztěžka oddechující Hanna, jejíž boky se ještě stále pohybovaly v pravidelném rytmu, se na Johna v úžasu zadívala.

„Spader,“ ohlásil se, přičemž si uvědomil, že jeho hlas zní zastřeněji než obvykle. „Ne, vůbec ne. Cože – Ježíši, tak brzo? Jenom dvanáct dní od Lisbonových chodidel? Co to bylo tentokrát?“ Pauza. „Obě uši?“

Hanna se pod ním zavlnila trochu naléhavěji a zaryla mu nehty do spodní části zad.

„Kde se to stalo?“ Mrkl na červené číslice na budíku vedle postele. Skoro dvě ráno. Hanna zrychlila tempo přírazů a působivě rozvlnila boky. Rukama sjela níž, popadla Spaderův nahý zadek a přitiskla si ho ke svému žhavému klínu. Opět začala zhluboka oddechovat, dostala se zpět do rytmu a zasténala rozkoší.

Spader mírně naklonil hlavu, aby lépe slyšel – volajícího, ne Hannu.

„Můžu být na Desítce za dvacet minut,“ prohlásil bez zaváhání. Desítkou myslel Federal Street číslo deset v Salemu, Massachusetts, kde sídlilo Státní policejní detektivní oddělení správního obvodu Essex. „Odtud můžeme jet společně. Cože? Jo, už jsem na odchodu.“ Ukončil hovor a podíval se provinile na Hannu. „Promiň, ale budu muset jít.“

„Hmm?“ Hannin hlas zněl ještě zastřeněji než jeho před pár minutami. Její vždycky půvabný obličej byl v této chvíli snad ještě krásnější – vzrušení mu dodalo narůžovělý nádech a přes čelo jí spadlo několik uvolněných pramenů vlnitých vlasů. Jakmile však Hanně došlo, že Spader to myslí vážně, její výraz se změnil a něha z tváře vyprchala. „Ty odcházíš? Právě teď?“ Ani v této chvíli nezastavila pohyb rozvlněných boků.

„Promiň.“

Její boky se zastavily. Podívala se na něj očima, které neměly barvu očí jeho ženy, a tiše pronesla: „Prosím tě, řekni mi, že si děláš srandu. Že to nemyslíš vážně?“

„Prosím tě, řekni mi, že si děláš srandu,“ ujišťoval se Gavin Dunbar.

Spader se s pokrčením ramen podíval na muže, s nímž přes devět let pracoval na detektivním oddělení a s nímž se zhruba stejnou dobu přátelil. „Promiň, ale nemůžu. Bere tě to do protisměru.“

Dunbar strhl volant fordu zpátky na jejich polovinu vozovky a nevěřícně se zeptal: „Ježíši, Johne, ty jsi vážně přestal uprostřed? Je to vůbec fyzicky možné?“

„Jo, Gavine, je.“

„To bych teda nedal. Ne, tohle bych určitě nedal. A navíc to může být nebezpečné. To samé se tvrdí v případě, když zadržíš kýchnutí. Víš, má se za to, že ti pak prasknou oční bulvy nebo tak něco. Jen s tím rozdílem, že při přerušení soulože to nebudou oční bulvy, které ti prasknou.“

„No, zdá se, že jsem to přežil bez úhony.“

„Asi jsi měl tentokrát prostě štěstí. Co jsi jí vlastně řekl?“

„Řekl jsem jí, že soudě dle předchozích zkušeností jí k velkému finále chybělo asi šest nebo sedm minut, zatímco já se tentokrát z nějakých důvodů o pár minut opozdil, a že člověk, který právě přišel o ucho, asi nebude chtít čekat dalších deset minut, než se hlavní detektiv udělá, aby pak mohl nerušeně pracovat na jeho případu.“

„To jsi jí neřekl. O tom uchu.“

„Ale řekl.“ Spader nelhal. Skutečně Hanně sdělil důvod jeho spěšného odchodu s tím, že když uslyší o muži, kterému někdo uřízl ucho, lépe pochopí naléhavost celé kauzy. A pokud ne, smůla – ona ještě v budoucnu zažije spoustu orgasmů, ovšem tomu chlápkovi navždy zůstane už jen jedno ucho.

„Víš, Johne, že tě znám dost dlouho na to, abych věděl, že ti můžu věřit. Možná jsi přerušil báječný sex jen proto, že volala povinnost.“ Dunbar nespustil oči ze silnice. „Ale já si nemyslím, že to byl jediný důvod.“

„Chlap, který přijde o ucho kvůli šílenci, který obchází město a odřezává lidem kousky těla, to pro tebe není dostatečný důvod?“

„Možná je, ale stejně si myslím, že nebyl jediný.“ Dunbar se soustředil na cestu před sebou, ale Spader přesto cítil, jako by ho jeho kolega probodával pohledem.

„Tak jo, myslel jsem na svou ženu, no a co?“

„Na tvou bývalou ženu, Johne,“ upozornil ho Dunbar. Nemyslel to zle. Byl to fajn chlap, spolehlivý kamarád a Spader by za něho položil život, protože přesně to by udělal – nebo měl udělat – každý policista pro svého kolegu. Vůbec si ale nebyl jistý, jestli se chce Gavinovi svěřovat se svými citovými problémy.

„Kolik ti je?“ nevzdával se Dunbar. „Jsi tak o čtyři pět let mladší než já, ne?“

„Zabij mě – kolik je tobě? Pětapadesát? Šedesát?“ Nenechal se Spader, neboť dobře věděl, že Dunbarovi je čtyřicet šest.

„Dej si pohov, troubo. Takže ti je něco kolem čtyřiceti?“

„Jednačtyřicet. Co tím sleduješ?“

„Chci ti naznačit, že jsi ještě pořád docela mladý chlap. A nevypadáš špatně, aspoň myslím. Takže možná…“

„Jé, Gavine, ty mě balíš?“ otázal se Spader. „Jsem dojat.“

Dunbar okázale vzdychl, zašklebil se, potřásl hlavou a prohlásil: „Jen se ti snažím vysvětlit, že po tobě tyhle ženské s hustými vlasy jedou.“ Prohrábl si svou řídnoucí kštici a pokračoval: „A zdá se, že se jim líbí tvoje oči, tak úúúžasně modré, a nejen ty. Mimochodem, několik dam z našeho úřadu o tobě přede mnou mluvilo.“ Každý, kdo pracoval na Desítce, se o ní vyjadřoval jako o „úřadu“.

„Vážně? A co říkaly?“ Spadera příliš nezajímalo, co se o něm říká. Už něco zaslechl i on sám. Dost často mu bylo naznačováno, že nevypadá vůbec špatně, a tak neměl důvod tomu nevěřit. Ale teď to chtěl slyšet od Dunbara, a to jen proto, že ho pobavily kamarádovy rozpaky.

Dunbar se opět zašklebil. „Do prdele, já nevím. Nepamatuju si to přesně. Kecy o tvých vlasech, očích, o tvém… zadku.“

„Prosím tě! Co konkrétně o mém zadku? Myslím – co přesně říkají o mém zadku?“

„Obraťme list. Prostě na to zapomeň. Člověče, snaž se udělat někomu druhému radost.“ Dunbar zakroutil hlavou. „Ne, počkej, jinak ti to řeknu. Měl bys přestat fňukat pro svoji bejvalku. Jen se snažím říct, že jestli je Hanna pro tebe ta pravá, je to super. Ale i kdyby nebyla, můžeš si bez problémů najít někoho jiného, jasný? O to jde. Olivia je fuč. Měl bys ji nechat být. To je můj názor. To jsem ti chtěl říct.“ Opět potřásl hlavou. „Jak dlouho už to je? Devět měsíců?“

Bylo to jedenáct měsíců od chvíle, kdy Olivia Spadera požádala, aby se odstěhoval, a John to teď Dunbarovi připomenul. „A od rozvodu to je půl roku,“ dodal. Konverzace se začala ubírat pro něho méně zábavným směrem.

„Jedenáct měsíců je dlouhá doba, kámo. Příliš dlouhá na to, aby ses cítil provinile, když jsi s jinou ženou. Vlastně to byla Olivia, která se rozhodla vztah s tebou odpískat, tudíž ty bys žádnou vinu ani cítit neměl.“

Spader začal litovat, že se posledních pár měsíců Dunbarovi svěřoval víc, než bylo nutné. „Přemýšlím o rozchodu s Hannou. Není to vůči ní fér.“

„Počkej, počkej. Cožpak jsi od začátku netvrdil, že sex s ní je naprosto ohromující zážitek? Něco jako olympijská disciplína?“ Spader si vybavil, že jednou něco podobného řekl, a upřímně toho zalitoval. A taky získal jistotu, že se skutečně svěřoval až příliš. „A že si vždycky vysloužila zlatou medaili?“

„Nevzpomínám si, že bych tu metaforu takhle rozváděl. A navíc, dobrý sex ještě není všechno, nemyslíš?“

„Pro spoustu lidí je.“

První měsíc a půl z těch tří, co s Hannou chodil, to stačilo i Spaderovi. Pak se přistihl, že se dívá do jejích hnědých očí s přáním, aby byly modré. Zahleděl se ven přes čelní sklo a dodal: „Zkrátka si myslím, že to není fér. Prostě to tak cítím. Na křižovatce zahni doprava.“

Dunbar se zatvářil, jako by chtěl odpovědět, ale nakonec zůstal zticha. Zatímco ho Spader navigoval ulicemi Beverly, vrátil se ke služebním záležitostem: „Tohle je třetí oběť našeho týpka za posledních šest týdnů. Jenom dvanáct dní poté, co zabil Petera Lisbona.“

Pachatel, kterého znali pouze jako Galaxa, uřezal Peteru Lisbonovi obě chodidla, a než z jeho domu odešel, sám vytočil devět-jedna-jedna. Lisbon bohužel ztratil příliš mnoho krve, takže zemřel ještě předtím, než dorazila záchranka, krátce po příjezdu policie.

Dunbar přikývl. „Jo, dvanáct dní.“

„Nečekal moc dlouho.“

„Umíral touhou, aby si zase mohl nasadit tu roztomilou žlutou masku.“

„Pokud ji vůbec ten psychopat sundává. Touto ulicí nahoru.“

Dunbar odbočil. Spader neměl tušení, který dům hledají. Ale blikající světla dvou městských policejních hlídek na příjezdové cestě třetího domu po pravé straně – spolu s dodávkou státní kriminální policie, která byla zaparkovaná přímo před ním – je nenechaly na pochybách. Dunbar zajel k obrubníku těsně za vůz kriminálky a vypnul motor. Když vystupovali z auta, Dunbar prohodil: „Jsou tu rychle.“

„Zavolal jsem jim, jakmile jsem odešel od Hanny – s tím, ať začnou a že my se k nim co nejdřív připojíme.“ Spader týmu státní kriminálky důvěřoval. Věděl, že s ničím nebudou hýbat a nechají mu všechny důkazy k posouzení.

Detektivové zamířili krátkou příjezdovou cestou k domu. Spader si povšiml dřevěné rampy, která vedla od jednoho konce verandy ke vjezdu, kde parkovala objemná dodávka. Spader ji identifikoval jako vůz vybavený hydraulickým zvedákem pro pasažéry upoutané na invalidní vozík. Společně s Dunbarem se prokázali svými policejními odznaky uniformované hlídce u dveří.

„Detektivové Spader a Dunbar,“ představili se policistovi. „Státní policejní detektivní oddělení.“

Mladý policista přikývl a svědomitě zaznamenal jejich jména do složky, kterou třímal v levé ruce. Vyšli po třech schodech do domu. Ve vstupní hale stál další uniformovaný policista zhruba stejného věku jako mladík u vchodu. Spader opět představil sebe i svého kolegu.

„Kuchyň je vzadu, směrem doprava, pane,“ vysvětlil mu ochotně mladíček. „Tam čekají oběti. Ale většina činu se odehrála v ložnici – na konci chodby doleva.“

„Počkejte,“ zarazil se Spader. „Myslel jsem, že ten chlapík přišel o ucho.“

„To je pravda.“

„Proč tedy není v nemocnici?“

„Záchranka mu zastavila krvácení a zašila ránu. Řekli mu, že ucho je nadobro pryč, takže se oběť rozhodla, že nemá co ztratit, když na vás počká. Pan Pendleton prohlásil, že udělá cokoli, co bude v jeho silách, aby se podařilo chytit toho, kdo… kdo mu to udělal. Řekl, že do nemocnice pojede až ve chvíli, kdy od něho nebudete nic víc potřebovat.“

„A jeho matka?“

„Vypadá, že je v pořádku. Prý jen lehká poranění. Je to silná dáma.“

Spader mladíkovi kývnutím poděkoval za poskytnuté informace a poté navrhl Dunbarovi, aby se nejdříve podívali na místo činu. Když kráčeli chodbou, potkávali členy státní policie, kteří šli opačným směrem. Spader zaznamenal na zdech a zárubních dolíky a žlábky, z nichž některé byly ve výšce opěrek pro nohy, jiné o něco výš – nejspíš v místech, kde do zdi narazilo kolo nebo držadlo vozíku. Po obou stranách vstupní haly visely na stěnách zarámované fotografie. Spader zpomalil, aby si mohl každou z nich alespoň zběžně prohlédnout. Snímky zachycovaly stále tytéž osoby, někdy samostatně, jindy spolu. Prvním objektem byla štíhlá žena se smutným obličejem. Její tvář působila sklesle, i když se právě usmívala, jako by nedokázala zapomenout na svá životní trápení ani na tu malou chviličku, kdy pózovala fotografovi. Druhý člověk na snímcích byl muž. Na jedné fotografii byl ještě chlapcem, nemohlo mu být víc než sedm nebo osm let. Stál ve stínu sukovitého stromu, na hlavě kšiltovku, v ruce baseballovou rukavici a radostně se šklebil do objektivu. Na zbývajících snímcích už byl starší. Změnil se. Seděl na invalidním vozíku a přes celou délku levé tváře se mu táhly tři svislé jizvy, které začínaly u spánku a zasahovaly téměř až k dolní čelisti.

„Kdybych já měl takhle zjizvený obličej,“ zašeptal Dunbar, „asi bych se nechal fotit z druhé strany.“

Spader se znovu zadíval na snímky a i jeho zarazilo, že všechny zachycují právě onu zjizvenou tvář.

„Co ty víš, třeba je druhá strana ještě horší,“ přemýšlel nahlas Dunbar.

Když procházeli kolem koupelny, nemohli si nevšimnout zvýšeného sedátka na toaletě a silné kovové tyče připevněné na vedlejší zdi. Pak vstoupili do ložnice.

Byla to relativně malá místnost, asi třikrát tři metry. Podél jedné zdi stála neustlaná postel, naproti ní dlouhý nízký prádelník. V rohu pokoje pak psací stůl s moderní počítačovou sestavou. Židle k němu chyběla. Dveře šatní skříně byly otevřené a vedle rozházené postele stálo osamělé kolečkové křeslo.

Dva členové kriminálky už ohledávali místo činu. Zatímco jeden vytáhl digitální fotoaparát a začal pořizovat snímky, druhý už začal s měřením vzdáleností, přičemž si vše pečlivě zaznamenával. Spader věděl, že zanedlouho se objeví ještě třetí kriminalista, aby s použitím ultrafialových paprsků zkoumal otisky prstů. Spader obrátil svou pozornost ke kuchyňské židli stojící uprostřed místnosti. Zjevně sem nepatřila. A nepatřila sem ani lepicí páska na podlaze, natož početné stříkance krve všude kolem. Kriminalista – fotograf udělal několik snímků pásky i krvavých skvrn z nejrůznějších úhlů a pak se zaměřil na samotnou židli.

Spader právě vytáhl z kapsy zápisník, když si to k němu dlouhými kroky namířil vysoký statný muž tmavé pleti v modrém obleku.

„Ken Matthews, policejní okrsek Beverly,“ napřáhl k Spaderovi pravici.

Všichni se vzájemně představili a potřásli si rukama, přičemž by John přísahal, že ho Matthews poznal, jako ostatně spousta jiných lidí. Nedávno totiž Spader plnil přední stránky novin, a to nejprve jako hrdina hodný obdivu, později naopak coby neschopný ničema. S úlevou však konstatoval, že ačkoli v mužově pohledu pátral po náznaku odsouzení nebo přinejmenším zaváhání, policista na sobě nedal znát ani stín nelibosti. Působil prostě solidně a pevně, a to doslova – dobře stavěný, zároveň ale vyzařující i silnou vůli, spolehlivost, sebevědomí a výkonnost.

„Volali nám před hodinou a půl,“ vysvětloval Matthews. „Jakmile jsem si uvědomil, že tohle je váš případ, zavolal jsem státní policii.“

„Jak jste poznal, že to je pro nás?“ zajímalo Spadera.

„Kolik žlutých mimozemšťanů běhá po městě a odřezává lidem části těla? Už jste viděli oběti?“

„Ještě ne,“ odvětil po pravdě Spader. „Proč nezačneme pěkně od začátku?“

Matthews vytáhl svůj zápisník, chvíli listoval a pak začal odříkávat fakta. Spader ovšem záhy nabyl podezření, že Matthewsovi slouží jeho blok pouze jako rekvizita, aby udržel ruce v pohybu, neboť veškeré informace si bezpečně uložil do své patrně neomezené paměti.

„Tísňové volání přišlo před více než dvěma hodinami,“ začal s chronologií událostí Matthews. „Na místo činu dorazili první policisté a matka oběti…,“ zběžně nahlédl do svých poznámek, očividně spíše ze zvyku než z nutnosti, „… Louise Pendletonová otevřela dveře. Je jí jednašedesát a přes třicet let pracuje ve Všeobecné nemocnici v Bostonu.“

Ačkoli se Spader chystal promluvit si s paní Pendletonovou osobně, zajímalo ho, co přesně řekla Matthewsovi. Pravděpodobně krátce po půlnoci se do jejich domu dostal vetřelec – nejspíš dveřmi, které vedly ze zadního dvorku přímo do kuchyně. Stará dáma připustila, že je zamykali jen velmi zřídka. Bezpečnostní systém dům neměl. Nezvaný host vešel nejprve do matčiny ložnice. Uslyšela hluk, otevřela oči a uviděla tmavou postavu, jak se naklání nad její postelí. Chtěla vykřiknout, ale v tom okamžiku jí přitiskl něco tvrdého ke krku – ukázalo se, že to byl paralyzér – a tím jí na nějakou dobu znemožnil jakýkoli pohyb. Utrpěla lehké spáleniny. Vetřelec se poté vzdálil. Když se po několika minutách vrátil, paní Louise začínala opět ovládat své svaly, proto ji omámil chloroformem a zavřel ji do šatní skříně, kterou zatarasil židlí.

„Ježíšmarjá,“ ulevil si Dunbar. „Použil paralyzér na jednašedesátiletou ženu?“

„Mohl ji zabít,“ dodal Spader.

„Vždyť to právě říkám. Ježíšmarjá.“

„Ne, myslím tím, že kdyby opravdu chtěl, mohl ji bez problémů zabít. Měla štěstí. Detektive Matthewsi, když ji pachatel zavřel do skříně, jak vám potom mohla jít otevřít?“

„Zámek už nebyl léta funkční,“ vysvětloval ochotně Matthews. „Je to takový typ zámku s knoflíkem, kterým se nedá otáčet. Prostě za něj jen zatáhnete a dveře se otevřou. Kromě toho jeden šroubek zcela chyběl – vypadá to, že knoflík držel na dveřích silou vůle – takže když paní Pendletonová párkrát zabušila, vypadl ven. Pak stačilo jen potlačit do dveří a byla na svobodě.“

Spader přikývl. „Kdo zavolal tísňovou linku?“ zeptal se, byť odpověď znal předem.

„Očividně pachatel,“ potvrdil Spaderovu domněnku Matthews, „protože matka tvrdí, že ona to nebyla. Chtěla to udělat, ale když přišla do kuchyně, sluchátko bylo vyvěšené a na druhém konci slyšela dispečerku, která se pokoušela navázat s někým v domě spojení.“

Přesně jako ty ostatní případy, pomyslel si Spader. „A co otec?“

„Warren Pendleton. Před třinácti lety zemřel na rakovinu plic. Bylo mu jednapadesát.“

„Rozumím. Tak teď syn.“

Matthews znovu letmo nahlédl do poznámek. „Stanley Pendleton, dvacet devět let, z toho jednadvacet na vozíku. Matka ho našla v jeho pokoji připoutaného lepicí páskou k židli. Pachatel se tam zjevně dostal přes kuchyň. Po obličeji a krku mu stékala krev a chybělo mu pravé ucho.“

„Proč ho neposadil do kolečkového křesla?“ nechápal Spader. „Bylo by to přece mnohem jednodušší. Stálo u postele, ne?“

„Až chytíte toho šílence, můžete se ho zeptat.“

„Dostal Pendleton léky proti bolesti?“

Matthews přitakal. „Jo, ale nic, co by ovlivnilo jeho paměť.“

„A na čem teď sedí, když jeho vozík zůstal tady?“

„Jakmile uslyšel, že chceme do příjezdu výjezdovky všechno nechat na původním místě, požádal nás, ať ho přeneseme do kuchyně. Tam teď na vás čeká na obyčejné kuchyňské židli.“

Spader přikývl a Matthews pokračoval v líčení událostí dnešní noci. Poté, co pachatel zneškodnil matku, přišel do synovy ložnice a ve spánku ho omámil chloroformem. Stanley se probudil přivázaný k židli.

Ani teď Spader nepotřeboval, aby mu detektiv detailně vyprávěl, co Pendleton po svém probuzení uviděl. Nicméně ho nechal, ať to vylíčí vlastními slovy. Matthews pokračoval: „Takže Stanley se probral a uviděl toho žlutého mimozemšťana, z kterého jsou všechny děti na větvi.“

„Galaxa,“ doplnil Dunbar.

„Přesně tak, Galaxa. Pachatel nosí jeho masku, a když promluví, má úplně stejný hlas. To jste věděli?“

„Technologie, která mění hlas,“ vysvětlil ochotně Spader.

„Ano. Okamžitě jsem pochopil, že se jedná o vašeho pachatele. Nebo jeho napodobitele. Ať už je to jedno nebo druhé, každopádně jde o váš případ. Tak jako tak – oběť se probere připoutaná k židli a před sebou uvidí Galaxa.“

Spader s Dunbarem pozorně poslouchali Matthewsovo vyprávění. Spader byl vděčný za každý detail, protože dvě předchozí Galaxovy oběti byly schopny podat jen kusé informace. Oba muži záhy zemřeli – jeden na selhání srdce po prožitém traumatu, druhý na vykrvácení z ran, které mu Galaxo způsobil. Ale Pendletonův případ byl jiný. Přežil a dokázal přesně popsat svůj zážitek. To byl průlom.

Matthews skončil s výčtem faktů. Jeden člen výjezdovky vstoupil do místnosti, řekl několik slov druhému policistovi a opět zamířil ke dveřím. Spader ho zastavil. „Našly se venku nějaké stopy?“

„Vpředu u okna jsme našli částečný otisk boty,“ odpověděl policista, „ale moc slibně to nevypadá.“

Dunbar to nevzdával: „A co nějaké důkazy, že postával někde poblíž a sledoval dům? Něco jako nedopalky cigaret na chodníku nebo pod lampou – však mi rozumíte.“

„Moc šancí tomu nedávám, ale ještě jsme neskončili, takže možná…“ Policista počkal, jestli nebude následovat nějaká další otázka, a když Spader mlčel, rozloučil se a odešel.

Matthews pohlédl na Spadera s Dunbarem. „Uvědomuji si, že je to odteď váš případ, ale předpokládám, že mám s vámi zůstat ve spojení.“

„Tímto způsobem pracujeme nejraději,“ souhlasil Spader. „Vy znáte tuto oblast mnohem lépe než my, a pokud se někdo z místních stane podezřelým, můžete ho mít v evidenci, nebo ho dokonce znát osobně.“

Matthews přitakal. „Už jsem se státní policií několikrát pracoval a vždycky to báječně fungovalo. Udělám cokoli, abych vám pomohl chytit toho úchyla, který mi řádí v rajónu. Chci ho dostat. A je mi úplně fuk, kdo z nás ho dostane.“

Spader souhlasně pokýval hlavou.

„Takže,“ pokračoval Matthews, „teď je to sice vaše místo činu, ale nebude vám vadit, když tady ještě chvíli zůstanu, trochu se tu porozhlédnu a počkám, jestli váš tým něco nenajde?“

„Jsme rádi, že vás máme. Dejte mi vědět, jestliže vás cokoli napadne. Pro vaši informaci – dávám dohromady operační skupinu, ke které se, doufám, v rámci naší spolupráce připojíte.“ Matthews přikývl, a tak Spader dodal: „Cestou domů budu svolávat svoje lidi. Uvítal bych, kdybychom se sešli zítra ráno, řekněme v devět třicet.“

„Kde?“

„Salem, Federal Street deset.“

„Budu tam.“

„Ještě jedna věc. Policisté, kteří se teď pohybují venku, se tady ještě chvíli zdrží?“

„Pokud chcete, ano.“

Spader přikývl a Matthews se vzdálil. Spader s Dunbarem si znovu prošli místnost, dělali si poznámky a diskutovali o tom, co se dozvěděli. Potom se vydali zpět do haly, prošli kolem koupelny a zamířili do matčiny ložnice. Matthews klečel před skříní a důkladně zkoumal její dveře. Spader pokývl policistovi, který přejížděl malým ručním vysavačem postel včetně rozházeného povlečení. Židle s rovným opěradlem a vyšívaným sedátkem ležela na boku nedaleko šatní skříně. Kousek od ní se válel otočný knoflík, který po úderech paní Pendletonové vypadl ze dveří skříně. Víc tady toho k vidění nebylo, a tak se Spader s Dunbarem rozhodli projít si zbytek domu s tím, že kuchyň si nechají na závěr. Tu a tam prohodili pár slov se členy výjezdové skupiny, kteří centimetr po centimetru prozkoumávali místo činu, aby se ujistili, že jim nic neuniklo. Jakmile detektivové ukončili prohlídku domu, zamířili do kuchyně, kde zastihli uniformovanou policistku s kulatým obličejem a velkýma očima, jak sedí u stolu se dvěma dalšími osobami. Na první pohled jim bylo jasné, že před sebou mají oběti. Policistka si zjevně Spadera s Dunbarem správně zařadila, vstala ze židle a zaujala pozici u dveří vedoucích do předsíně.

Paní Pendletonová byla žena drobné hubené postavy. Na hlavě jí seděla nepříliš kvalitní paruka, jejíž tmavě hnědá barva neodpovídala věku ani typu své majitelky. Vedle ní seděl mladý muž, který na tvrdé kuchyňské židli působil stejně nepatřičně jako nepadnoucí paruka na hlavě jeho matky. Stanley Pendleton vypadal přesně jako na fotografiích z poslední doby, které visely v hale. Spader představil Dunbara a potom sebe. Z výrazu Pendletonova obličeje usoudil, že mu je povědomý.

Podle Matthewsových slov bylo Stanleymu devětadvacet let. Málokdo by ale jeho pravý věk odhadl, protože vypadal minimálně o deset let starší. Fotografie na stěnách vstupní haly Spadera sice připravily na jizvy, které hyzdily mladíkovu tvář, skutečnost však byla mnohem horší. Jedna z jizev míjela levé oko tak těsně, že jeho koutek se v nepřirozeném úhlu nakláněl dolů. Na pravé straně hlavy se vyjímalo bílé obinadlo, které zakrývalo místo, kde ještě před pár hodinami bývalo pravé ucho. Spader až nyní zjistil to, co fotky nezachytily: pravá strana obličeje byla naprosto nedotčená následky nehody, která po sobě zanechala ošklivé hluboké stopy pouze na levé tváři. Spader si zřetelně vybavil, že Stanley se nechával fotografovat výhradně zleva, a neubránil se obdivu k mladíkově vnitřní síle. Nijak se nesnažil zakrýt, jak macešsky se k němu osud zachoval.

Spader se snažil vyhnout pohledu na Pendletonovy jizvy nebo mírně deformované oko, aniž by ale jeho snaha byla příliš okatá. „Všiml jsem si, že jste mě poznal, pane Pendletone,“ oslovil Spader mladého muže. „Viděl jste mě nejspíš v novinách, že?“

Pendleton zahanbeně sklopil zrak a přikývl. „A ve zprávách. Promiňte, pokud jsem vypadal překvapeně. Vy jste Pikový Jack, že ano?“

„No, vlastně spíš detektiv Spader.“

„Omlouvám se.“

„Nic si z toho nedělejte.“

Pro Spadera bylo snadné to říct, ale ne tak snadné se tím řídit. Období, kdy plnil stránky novin a pravidelně se objevoval v regionálním zpravodajství, patřilo k těm, které by ze své paměti nejraději vymazal. Ale okamžiky jako tento mu to do velké míry znemožňovaly. Poznal, co si Pendleton pomyslel v okamžiku, kdy ho uviděl: Jestlipak to ten polda zase zpacká? Do prdele. A ten „Pikový Jack“ mu situaci nijak neulehčil, spíše naopak. Nikdy nepřišel na to, proč se pro všechny Johny ujalo oslovení Jack, a už vůbec mu nešlo na rozum, jak snadno přišel k přívlastku „pikový.“ Na svědomí to měl jeden vtipálek, spolužák z policejní akademie, který s ním více než několikrát prohrál v pravidelných karetních kláních a roztroubil pak zlomyslně tuto přezdívku po celé škole. Naneštěstí se mezi nováčky velmi rychle ujala a John se jí už nezbavil. Když pak Spader vstoupil do služeb státní policie, naivně se domníval, že svou nálepku nechal za sebou. Jak hluboce se mýlil! Poté, co Johna před dvěma lety dočasně oslavovali jako hrdinu, si ten idiot z akademie všiml jeho obličeje ve zprávách, přihlásil se médiím jako „bývalý spolužák a kamarád“ a vyklopil jim mimo jiné i tu úžasnou přezdívku. Jak se dalo očekávat, tisk po tom skočil, udělal z „Pikového Jacka“ slavnou osobnost, nazval ho hrdinou… dokud se všechno nezvrtlo. Novináři se k Johnovi obrátili zády a veřejnost jejich příkladu velmi rychle následovala. Spader věděl, že spousta lidí na něj sice už zapomněla, ale i tak zůstávalo dost těch, jejichž paměť byla trvalejšího rázu.

Spader obrátil svou pozornost k ženě. Znovu si všiml, jak je hubená – její syn zdědil svou štíhlou postavu možná po ní – ale přesto nepůsobila křehce. Vzadu na krku jí zdravotníci ošetřili zranění od paralyzéru.

„Jste natolik v pořádku, paní Pendletonová, abychom si s vámi mohli chvíli popovídat?“ zeptal se ohleduplně Spader. „Vím, čím jste si dnes v noci prošla, navíc už je hodně pozdě, ale pokud se na to cítíte, velmi bychom ocenili vaši spolupráci, dokud máte všechno v čerstvé paměti.“ Za daných okolností jí musel dát možnost vypovídat až druhý den, tajně ale doufal, že svého práva nevyužije a on nebude nucen čekat.

„Všechno podstatné jsem už řekla tomu černému policistovi.“ Měla zastřený chraplák, který ale postrádal sexuální náboj chrapláku Lauren Bacallové.

„Vím, že jste již vypovídala před detektivem Matthewsem a že jste jistě odpověděla na řadu otázek, ale my bychom potřebovali projít to s vámi znovu, a to čím dřív, tím líp. Pokud ne dnes, nejpozději zítra.“

„Mami,“ vložil se do toho Pendleton, „nechtěla bys raději počkat…“

„Ne, ne, jsem zcela v pořádku,“ přerušila syna paní Pendletonová. „Skutečně. Když jim to pomůže chytit toho grázla, který ti to udělal, klidně budu mluvit celou noc, pokud to bude nutné.“

„Děkuji vám, paní Pendletonová,“ ocenil její postoj Spader.

„Mám jen jedno přání: až ho chytíte, chci s ním strávit pět minut o samotě.“

„Mami,“ pronesl až omluvně Pendleton. „Ten chlap je nebezpečný. Mohl by…“

„Uklidni se, Stanley. Myslela jsem samozřejmě za předpokladu, že by měl želízka, takže bych si ho mohla podat, aniž by mě ohrozil. Víš, že nejsem blázen.“

Ta dáma byla skutečně silná osobnost. „Dobře, paní Pendletonová. Tady můj kolega, detektiv Dunbar, by byl rád, kdybyste mu ukázala svůj pokoj, kde došlo k napadení. A také vám tam položí několik otázek, pokud souhlasíte.“

Dunbar a Spader nebyli v pravém slova smyslu kolegové. Státní policisté se neoznačovali jako kolegové nebo partneři, jak to bývá běžné v televizních seriálech nebo filmech o agentech FBI. Pracovali spíše samostatně nebo diskrétně spolupracovali s místní policií v daném okrsku. Ale Spader s Dunbarem měli během těch devíti let několikrát příležitost pracovat na případu společně, a tak Spader poznal kvality svého kamaráda. Respektoval jeho zkušenosti a vážil si jeho postojů i schopností. Proto jakmile mu kapitán svěřil tento případ s tím, že vyžaduje nejvyšší stupeň pozornosti, Spader si k sobě bez váhání vybral Dunbara.

„Jak už jsem řekla,“ ubezpečila je paní Pendletonová, „udělám cokoli, abych vám pomohla dostat toho šílence za mříže.“

Dunbar následoval starou paní ze dveří. Detektivové vždy svědky rozdělovali, aby zabránili vzájemnému předávání a doplňování informací. V tomto konkrétním případě matka prožila určité věci, její syn zase jiné, a bylo pravděpodobné, že v něčem se jejich zážitky shodovaly. Přesto však bylo lepší vyslechnout je izolovaně, aby se předešlo byť podvědomému ovlivňování. Spader předpokládal, že stejný postup před nimi zvolil i detektiv Matthews.

Když se Dunbar s paní Pendletonovou vzdálili, Spader se otočil k Stanleymu: „Než začneme, nevadilo by vám, kdybych se zeptal…?“

„Moje nohy? Jako dítě jsem utrpěl úraz. Často jsem si hrával v lese, lezl po stromech, chodil na túry a tak.“ Mluvil potichu – jako člověk, který k sobě nerad poutá pozornost. „Když mi bylo osm, procházel jsem se s kamarádem po lese a spadl jsem z prudkého svahu. Zlomil jsem si páteř, polámal několik žeber a roztrhl obličej o ostré kameny.“

Spaderova manželka – tedy bývalá manželka – také utrpěla zranění spojené s pádem v lese a jako vzpomínka na výlet ze školních let jí zůstala dvanácticentimetrová jizva na holeni, takže Spader mohl se vší určitostí prohlásit: „Les může být velmi nebezpečný.“

„Ano, a proto už dnes moc na túry nechodím,“ řekl opět tak tiše Pendleton. Spader se neubránil úsměvu. „Ale už je to v pořádku. Stalo se to tak dávno.“ Podíval se zpříma na Spadera, jako by očekával další otázky týkající se jeho handicapu. Pravděpodobně byl na ně zvyklý. Spader otevřel svůj zápisník. Nejprve si poznamenal odpovědi na základní otázky: Pendletonovy biografické údaje, jeho věk a skutečnost, že provozoval nepříliš výnosnou živnost – tvorbu webových stránek ze svého domácího počítače. Navíc třikrát týdně docházel jako dobrovolník do místní knihovny, kde předčítal předškolákům pohádky.

„Tak fajn,“ ukončil Spader formální úvod, „a teď přejdeme k dnešní noci. Řekněte mi, co se stalo, jak nejlépe si to pamatujete. Snažte se vybavit si i ten nejmenší detail, protože každá informace má pro nás cenu zlata. I maličkost může sehrát důležitou roli v pátrání po pachateli, chápete?“

Pendleton přikývl a zhluboka se nadechl. „Takže, tvrdě jsem spal. Jediné, co si pamatuju, je hadr napuštěný nějakým svinstvem přitisknutý na obličej. Nad sebou vidím nějaký stín a pak už nic. Řekli mi, že to byl chloroform.“ Spader přitakal. „Probudím se za nějakou dobu, nevím přesně kdy, jsem připoutaný k židli a ten… ten cvok stojí přede mnou v takové divné masce. Byl to mimozemšťan z kresleného seriálu, na který se koukají všechny děti – Galaxo Nevímjakdál.“

Hvězdný Mstitel! Dodal v duchu Spader. „Jak vypadal – tedy kromě té masky?“

„No, byl celý v černém.“

„Černé džíny a černý svetr? Nebo černá tepláková souprava? Co si vybavujete?“

Pendleton chvíli uvažoval. „Nejsem si jistý.“ Vyznělo to omluvně. „Zaměřil jsem se na jeho obličej, víte? Tedy vlastně na jeho masku. A navíc jsem byl, myslím, dost vyděšený.“ Vypadal, jako by se za toto své přiznání styděl.

„Kdo by nebyl?“ uklidňoval ho Spader. „Nevšiml jste si ještě něčeho zvláštního? Vzpomínejte – zvláštní znamení a tak. Co jeho ruce?“

Pendleton se opět zamyslel. Spader si všiml, že mu začala přes gázu prosakovat krev. „Myslím, že měl černé rukavice. Možná kožené, ale to vám nemůžu odpřísáhnout.“

„A jeho postava?“

„Podsaditý chlap. Průměrná výška. Je to pro mě hrozně těžké tohle odhadnout vzhledem k tomu, že na každého koukám zezdola.“ Přes rty mu přeběhl slabý úsměv. „Ale řekl bych, že byl vysoký asi jako vy.“

„Měřím metr osmdesát.“

„To by tak odpovídalo, plus mínus centimetr. A jak už jsem řekl, byl zavalitý.“ Chvíli zíral do prázdného rohu pokoje. „Víc vám už asi nepovím. Už si na nic nevzpomenu.“

„To je v pořádku. Počínal jste si skvěle. Říkal jste, že jste se probudil na židli a uviděl jste ho. Stál přímo před vámi?“ Pendleton mlčky přitakal. „Co se dělo potom?“

„Tak tedy – ten cvok začne mluvit. Já mám pusu zalepenou, takže nemůžu říct nic. No a když promluví, dojde mi, že má divný hlas. Vážně hrozně divný – jako… jako…“

„Jako ten mimozemšťan z televize?“ pomohl mu Spader.

„Jo, skoro přesně takový. Fakt strašidelný.“

„Dokázal byste poznat, zda se pod maskou schovával muž nebo žena?“

Zdálo se, že tato otázka Pendletona upřímně překvapila. „Nevím. Prostě jsem automaticky předpokládal, že je to chlap. Navíc – jak už jsem říkal – měl silnější postavu.“

„Ale co soudíte podle hlasu? Myslím tím, dalo by se poznat, zda má daná osoba hluboký nebo vysoký hlas, nebo zda si třeba nešlape na jazyk? Co si o tom myslíte?“

„Ne, nezdálo se, že by šišlal. A co se týče výšky hlasu, vážně se to nedalo poznat. Jak už jsem říkal, zněl přesně jako ta postava z televize. Ale dal bych ruku do ohně za to, že to byl muž.“

„A jak mluvil? Ptám se, jestli působil vzdělaným dojmem, jako někdo s vysokoškolským vzděláním, nebo se vám naopak zdálo, že sotva vyšel školu v páté třídě. Všiml jste si něčeho takového?“

„No, vlastně ani ne. Musel bych hádat. Ale tipoval bych, že byl spíš vzdělaný. Mluvil tak… na úrovni.“

„Dobře. To bychom měli,“ pochválil ho Spader. „Co vám tedy řekl?“

„No, hned v úvodu se zmínil o nějakých základních pravidlech.“

„Jako například?“

„Zaprvé, nezabije mě, pokud mu sám nezavdám příčinu. Zadruhé, až mi odlepí pusu, nesmím volat o pomoc. To mě uklidnilo, jak asi chápete. Chystá se mi odlepit pusu, říkám si, to znamená, že to nebude tak hrozné. Jako to, co se mnou míní udělat. Páni, to jsem teda fakt neodhadl.“ Pendleton se na chvíli odmlčel, ztracen ve vzpomínkách, a Spader trpělivě čekal. Stanley se nadechl a pokračoval v líčení dalších událostí: „Pak mi dal na výběr ze dvou možností s tím, že když se do minuty nerozhodnu, zachová se ke mně, jako bych si vybral obě.“

Spader přikývl. „Měl jste strach o matku?“

„Prosím? No, ano, samozřejmě ano. Od té doby, co dostala rakovinu, je taková křehká.“ Tím se vysvětluje ta paruka, pomyslel si Spader. „Ale na něco jsem zapomněl. Jedna z prvních věcí, kterou mi ten šílenec řekl, bylo, že moje matka je v pořádku. Je prý zavřená ve skříni, a pokud se budu chovat rozumně, nic se jí nestane.“

Spader opět přikývl a zeptal se ještě na pár otázek, které by objasnily tuto část Stanleyho vyprávění. Přišel Dunbar a usedl na prázdnou židli u stolu. Obrátil se k Pendletonovi a ujistil ho, že stará dáma odpočívá ve svém pokoji. Dobrá práce, Dunbare, pomyslel si Spader. Nenápadně udržel matku mimo kuchyň i po ukončení jejího výslechu. Spader požádal Pendletona, ať pokračuje.

„Dobře, takže ten cvok stojí tady, škrábe se na té své debilní plastové hlavě a dělá, že přemýšlí. Pak mi dá dvě možnosti. Buď mi uřízne nos, nebo ucho. Věřil byste tomu? Já teda ne. Bylo to šílené. S něčím takovým jsem nepočítal. Vtom se ke mně natáhne, aby odlepil tu pásku, co mám přes pusu, a mně se točí hlava, neumím se rozhodnout, co si proboha vybrat – chci přijít o nos nebo o ucho? Těsně předtím, než mi strhne lepicí pásku, se zarazí. Prý si to musí znovu promyslet. Nabídne mi jiné varianty. Jedna zůstává – očividně moje ucho.“ Pendleton mírně pootočil hlavou, aby Spadera upozornil na zakrvácený obvaz, „ale místo uřezání nosu mi nabízí vytrhání všech zubů, pěkně jednoho po druhém, kleštěmi. A kdyby to náhodou nešlo kleštěmi, ujistil mě, že použije kladivo. A pak mi jediným rychlým pohybem strhne pásku. Najednou mi dojde, že už se mi odpočítává čas. Vůbec mi to nemyslí. Nade mnou stojí potrhlý mimozemšťan s bláznivým úsměvem a obrovskýma šťastnýma očima a já se snažím myslet a on na mě pořád mluví tím svým pisklavým hlasem a radí mi, že bych se raději měl rozhodnout, jinak přijdu o zuby i o ucho. A on nepřestává mluvit a já se pokouším vymyslet jak se zachovat, protože jsem mu věřil každé slovo, chápete? Prostě jsem věděl, že to udělá. Došlo mi, že se musím rozhodnout pro jednu možnost, i když byly obě stejně hrozné. A tak jsem se rozhodl pro ucho. Chci tím říct, že s tímhle obličejem nejsem právě lamač dívčích srdcí, tudíž ztráta ucha pro mě nebude až taková hrůza. Utěšoval jsem se, že se možná dělají umělé uši – a měl jsem pravdu, záchranář mě ujistil, že existují… zapomněl jsem, jak jim říkají…“

„Protetické náhrady?“ nadhodil Spader.

„Přesně tak,“ přikývl Pendleton. „Zkrátka, řekl jsem si, že buď budu mít falešné ucho, nebo zuby, a co se týče vzhledu, bylo mi to fuk. Ale rozhodl strach z bolesti: trhání jednoho zubu po druhém by asi přece jen bylo mnohem horší než uříznutí ucha. Myslel jsem si, že udělá šmik a budu to mít za sebou. To jsem si vážně myslel. Místo toho si ale ten hajzl dal načas – pilkou řezal kousek po kousku.“ Pendleton se při té vzpomínce mimoděk zachvěl. „Nevím, ale pořád si myslím, že jsem se rozhodl správně. Co byste na mém místě dělal vy?“

Otázka Spadera překvapila. „Upřímně řečeno, netuším. Musel bych o tom přemýšlet.“

„Já bych býval taky potřeboval víc času, ale když ten cvok mi dal jenom minutu… Zkrátka – řekl jsem mu, ať mi uřízne ucho. Zdálo se mi, že jsem to stihl taktak, protože asi za vteřinu ten jeho budík začal pípat. Galaxo prohlásil, že jsem udělal dobře a znovu mi přelepil pusu. Pak otevřel svoji malou sportovní kabelu a vytáhl ruční pilku. Volnou rukou mi chytil ucho a začal řezat. Nepředstavitelná bolest…“

„To věřím. A potom?“

„Pak jsem nejspíš omdlel. Další věc, kterou si vybavuju, je moje matka. Snažila se mě probrat a sama chudák vypadala na omdlení, když viděla tu krev všude kolem. No a Galaxo byl pryč. Pak se objevila policie a po ní záchranka.“

„Zavolala je vaše matka?“ zeptal se Spader, ačkoli odpověď už znal.

„Ne, a to je další záhada. Domnívají se, že to udělal Galaxo, protože když moje matka přišla do pokoje, sluchátko bylo vyvěšené a na lince se ozvala operátorka z tísňového volání.“

Spader položil několik dalších otázek, aby z Pendletona vymámil doplňující informace, jimiž by zalepil díry v jeho výpovědi, a přešel k novému tématu. Zajímalo ho, zda si Stanley nevybavuje, že by měl s někým poslední dobou problémy, nebo dokonce hádky, zda mu někdo jakkoli vyhrožoval nebo se pokusil ho zastrašit. Poté, co dostal negativní odpovědi, se Spader zeptal: „Už jsem téměř u konce, pane Pendletone. Poslední otázka: říká vám něco jméno Andrew Yasovich?“

Pendleton chvíli uvažoval, pak ale zakroutil hlavou. „Ne, mělo by?“

„A co Peter Lisbon?“

Tentokrát se Stanley zamračil. „Možná jsem to jméno zahlédl v novinách, ale nejsem si jistý.“

„Mohlo by pro vás některé z těch jmen znamenat něco víc než jen souvislost se zmínkou v médiích? Nevybavujete si žádné spojení s nějakou událostí ve vašem životě? Nemusíte odpovídat hned. Rozmyslete si to dobře. Může to být velmi důležité.“

Pendleton zhluboka vydechl a zdálo se, že se upřímně snaží soustředit. Po chvíli zklamaně potřásl hlavou: „Je mi líto, ale ne.“

„V pořádku, pane Pendletone. Už končíme. Máte ještě něco, co byste mi chtěl říct? Cokoli, na co si dokážete vzpomenout, nám může výrazně pomoci.“

Pendleton se opět zamyslel. „Asi ne, promiňte.“

„Nic se neděje. Opravdu jste si vedl výborně.“ Spader podal Stanleymu kartičku. „Neváhejte mi zavolat, jakmile vás něco napadne. Nikdy nevíte, kdy se vám vybaví nějaká vzpomínka – těsně před usnutím, během sledování televize – zkrátka kdykoli. V tom případě okamžitě volejte.“

„Ano.“

Spader zavřel zápisník a vstal. „Opravdu byste teď měl jet do nemocnice. Záchranáři, kteří vám poskytli první pomoc, jsou beze sporu výborní, ale vy co nejrychleji potřebujete důkladné ošetření.“

„Já vím, jen jsem chtěl na vás počkat, to je celé. Musel jsem s vámi mluvit, než něco zapomenu. Navíc mě záchranáři ujistili, že v mém případě není kam spěchat, všechno podstatné pro začátek obstarali oni.“

„Přesto byste neměl otálet. I vaši matku by měli prohlédnout lékaři. Zařídím, aby vám přivezli vaše kolečkové křeslo a aby vás někdo odvezl do nemocnice. Souhlasíte?“

„Dobře, díky.“

Spader se podíval na policistku stojící u dveří, mrkl na její vizitku se jménem a oslovil ji: „Jenny Davisová? Co vy na to? Odvezla byste Pendletonovy do nemocnice?“

„Samozřejmě,“ odvětila.

Spader se měl k odchodu, když Pendleton promluvil: „Měli byste chytit toho grázla, který nám to udělal, detektive Spadere.“ Spaderovi se zdálo, jako by v jeho hlase zachytil kromě zrnka naděje i náznak pochybností. Tak na něj bohužel reagovalo poslední dobou hodně lidí.

„Slibuji vám, že pro to uděláme všechno, pane Pendletone. Můžete mi věřit.“

Pendleton přikývl, Spader se rozloučil a s Dunbarem v závěsu vyšel z domu.

Po zpáteční cestě do své kanceláře v Salemu si Spader s Dunbarem vzájemně sdělovali výsledky výslechů obou obětí dnešního útoku. Dunbar konstatoval, že paní Pendletonová mu sdělila navlas totéž co předtím detektivu Matthewsovi.

„Vyprávěla ti, jak její syn skončil na invalidním vozíku?“ zajímalo Spadera.

„Cožpak ses nezeptal jeho?“

„Samozřejmě zeptal.“

„Říkala, že spadl z útesu, když byl na výletě v lese. Zlomil si páteř.“

„Mně řekl, že to byl strmý svah.“

„No, když jsem byl malý, kousl mě beagle,“ pokrčil rameny Dunbar. „A měl bys teď slyšet moji matku, jak tuto příhodu dává k dobru: podle ní to byl obrovský vzteklý bernardýn.“

Spader pak kolegovi vyprávěl, co se dozvěděl od Stanleyho do okamžiku, kdy se Dunbar vrátil do místnosti od paní Pendletonové. Potom jeli několik minut mlčky.

„Chorý kripl,“ prolomil ticho Dunbar.

„Pendleton?“

„Vážně směšné. Jako by ten chudák na vozíku neměl svých starostí dost. Cožpak ještě musel přijít o ucho? Do prdele, Johne, začínám si myslet, že ten idiot Galaxo snad nemá žádné svědomí.“

„A to jsi už neměl takový dojem dřív? Jen si vzpomeň, jak vyřízl Andrewu Yasovichovi jazyk a starému pánovi pak doslova puklo srdce. Nebo jak upiloval Peterovi Lisbonovi obě chodidla a ten chudák vykrvácel.“

„Já vím, ale… Prostě si myslím, že napadnout mrzáka, ještě s těmi jeho jizvami… To je fakt síla, chápeš?“

Spader přikývl. „Jo, máš pravdu.“

Několik dalších kilometrů ujeli opět v naprostém tichu, dokud Dunbar nepronesl do tmy: „Johne?“

„Ano?“

„Já vážně chci toho chlapa dostat.“

„Já taky.“

Už byli téměř u Desítky, když se Dunbar ozval ještě jednou: „Johne?“

„No?“

„Jestli se opravdu chceš rozejít s Hannou, dáš mi její číslo?“

3

Spader za sebou s pocitem úlevy zavřel dveře svého bytu. Byl to dlouhý a nesmírně náročný den. V této situaci by si většina lidí pomyslela „Je fajn být zase doma,“ ale Spader se stále nemohl přinutit k tomu, aby tento byt nazýval svým domovem. Domov měl tam, kde bydlel s Olivií – v třípokojovém viktoriánském domě v přímořském městečku Swampscott. Tady se milovali, tady večeřeli a poté společně sledovali filmy, tady diskutovali o tapetách do předsíně i o tom kdy počít děti, tady spřádali plány až do konce života – plány, které se nikdy nenaplnily. Domov pro něj zcela jistě nepředstavoval sterilní dvoupokojový byt v nepříliš reprezentativní části Salemu, víceméně dělnického města blízko Swampscottu, které bylo od Bostonu vzdálené něco přes dvacet kilometrů.

Salem, kdysi jeden z nejvýznamnějších námořních přístavů země, je nechvalně známý díky děsivému období ze své historie, období nevědomosti a davové hysterie. V roce 1692 přišly tři mladé ženy s tvrzením, že je sužují čarodějnice. Brzy nato se vězeňské kobky malé puritánské vesnice naplnily muži a ženami, které jejich sousedé obvinili z čarodějnictví. Během necelých čtyř měsíců bylo devatenáct lidí odsouzeno k smrti oběšením a jeden osmdesátiletý stařec byl „umačkán“: kat na něho postupně nakládal velké kameny, dokud nezemřel. Dodnes se Spader cítil nesvůj, když projížděl ulicemi a pozoroval, jak město na své neblahé minulosti vydělává. Kam se podíval, všude vznikaly nové obchody, které měly na vývěsním štítě čarodějnici, lebku nebo šibenici a ve výkladech další hrůzostrašné předměty. Restaurace nabízely míchaný nápoj Čarodějův šleh. Turisté absolvovali komentované prohlídky hřbitova nebo navštěvovali muzeum voskových figurín, kde mohli obdivovat čarodějnické procesy včetně závěrečných poprav, to vše v životní velikosti. Noční můru pak představoval Halloween. Pokud se vám podařilo koncem října kdekoli ve městě zaparkovat, mohli jste to považovat za stejně šťastnou náhodu jako hlavní výhru v loterii. Při vzpomínce na loňský Halloween si Spader zhluboka povzdechl, neboť si uvědomil, že za tři měsíce je opět říjen.

John si sundal sako, odepnul pouzdro se svým glockem a obojí přehodil přes opěradlo židle v obýváku. Vyhrnul si nohavici a uvolnil druhé pouzdro na pistoli, které obepínalo jeho kotník. Revolver ráže .38 opatřený tlumičem položil vedle glocku na židli. Na záznamníku mu blikala zpráva. První telefonát byl z telemarketingu. Jelikož Spader neměl zájem o víkend zdarma v Atlantic City výměnou za účast na krátké informativní schůzce o metodách sdílení času, ani se neobtěžoval zaznamenat si číslo, na které měl zavolat zpět. Druhý vzkaz byl od jeho syna Davida, který se ani nenamáhal skrýt svou podrážděnost, když mu sděloval, že si chce opět promluvit o škole. Spader pocítil úlevu, že už je příliš pozdě na to, aby se synovi ozval nazpět. David se školou těžce válčil, a tak Spader s Olivií rozhodli, že studium ukončí. Konec příběhu. I když oba svého syna milovali, v tomto směru nemínili ani jeden ustoupit a nezdálo se, že David jejich úhel pohledu v nejbližší době pochopí. A protože se Spader dnes večer absolutně necítil na hovory podobného typu, v duchu si poznamenal, že Davidovi zítra zavolá, a vzkaz vymazal. Třetí zpráva byla od Hanny. Ani tady se Spader nechtěl pouštět na tenký led, tudíž se alespoň pro dnešek rozhodl nevyslechnout si komentář ke svému zmizení v poněkud nevhodnou chvíli. Zbýval mu poslední, čtvrtý vzkaz.

„Johne, to jsem já.“ Olivia. Spader sám sebe nenáviděl za to, jak na něj hlas jeho ženy – jeho bývalé ženy – působil od doby, kdy se rozešli. Jako by se mu vždy přestalo dostávat dechu. Pravidelně pocítil okamžitou potřebu vyjít na čerstvý vzduch a dostat tak ze sebe veškeré vnitřní napětí. „Musíme se někdy sejít.“ O to víc se teď nenáviděl za prchavý a naprosto neopodstatněný záblesk naděje, který v něm vzbudilo těchto pár slov. „Doufám, že se máš dobře. No, vlastně volám kvůli svým starým fotkám. Myslím, že u sebe máš nějaká moje fotoalba, no a já bych si je ráda někdy vyzvedla, šlo by to?“ Přesně věděl, o jaká alba se jedná. Byla dvě. První mapovalo Oliviin život před Spaderem, druhé obsahovalo jejich společné fotografie. Spadera by zajímalo, zda skutečně stála i o to druhé album, nebo jen byla příliš útlocitná, aby mu na rovinu řekla: „Ráda bych si vzala své fotky z doby, kdy jsem tě neznala, zbytek si můžeš nechat.“

Spaderovi došlo, že nezachytil celý vzkaz, a tak si ho znovu přehrál.

„Nevím, možná jsi je vzal nedopatřením, když sis balil svoje věci. Určitě jsou u tebe. Doufám, že se někdy budeme moci sejít. Opravdu o ně hrozně moc stojím. A taky o setkání s tebou,“ dodala o něco později, než by se slušelo, napadlo Spadera.

Vymazal zprávu, zvedl sluchátko a vytočil číslo jejího mobilu. Když se ozvala hlasová schránka, zanechal vzkaz: „Olivie, tady John. Poslechl jsem si tvou zprávu. Ta alba jsem neviděl, ale možná jsou v některé z krabic, které jsem ještě nevybalil. Podívám se po nich zítra.“ Rozloučil se slovy „Zatím se měj“ a podařilo se mu na poslední chvíli nedodat „miláčku“.

Zamířil k lednici, vytáhl pivo Budweiser a s plechovkou v ruce vešel do druhé místnosti, kterou používal jako svou pracovnu. Otevřel spodní zásuvku psacího stolu a vytáhl dvě fotoalba ve vínových koženkových deskách. Usrkl piva, popadl první album a začal jím listovat. Černobílé vybledlé momentky z Oliviina útlého dětství a mládí. Usměvavé, zhruba roční batole s očima zářícíma nefalšovanou radostí, kterou se vyznačují pouze děti. Dvouletá baculatá holčička po kolena v dětském bazénku, na hlavě plátěný klobouček, pusa od ucha k uchu. Olivia sfoukávající svíčky na narozeninovém dortu. Olivia navlečená v halloweenských kostýmech, Olivia na školních besídkách, Olivia objímající své rodiče. Olivia se svým kokršpanělem, Olivia rozbalující vánoční dárky, Olivia na dětském táboře kdesi u jezera, Olivia na basketbalovém utkání, Olivia – maturantka odjíždějící na univerzitu. Spader se opět napil piva a dál listoval stránkami a dávno uplynulými roky. Roky života jeho bývalé ženy, která vyrostla z roztomilého dítěte v krásnou mladou dívku.

Přinesl si další pivo a vrátil se ke stolu. Starší album uložil zpátky do zásuvky, dopřál si několik doušků zlatavého nápoje a vytáhl druhé album. Snímek Olivie s rukama ovinutýma kolem jeho krku – první rande. Záběry zachycující šťastné okamžiky jejich společného života – výlety, taneční zábavy, večírky. Svatební fotografie. Svatební cesta včetně vany ve tvaru srdce. První dům. Druhý, větší a krásnější dům i se zbrusu novým autem zaparkovaným ve vjezdu. Šťastní rodiče syna Davida, který rostl před očima. Spader se smutně pousmál. Tady jsou s Olivií bezstarostní, plni očekávání, optimisticky hledící do růžové budoucnosti. Vypadá to, že Olivia se usmívá na každé fotce. Zamyslel se nad tím, kdy se usmívat přestala. Napil se a uvědomil si, že o tom ani nemusí přemýšlet. Ví to docela přesně.

Chtěl být na Olivii naštvaný. A nějakou dobu se mu to i dařilo. Měl vztek, že při něm nestála v jeho nejtěžším období, jak slíbila před knězem, než je prohlásil za manžele. Ale když byla pár měsíců pryč, první nával hněvu ho opustil a on začal uvažovat střízlivěji. Vzpomínal, jak se během svého martýria choval. Uvědomoval si, jakým byl manželem a koneckonců i otcem. Možná to nebyla Olivia, která z jejich manželství odešla. Možná ji ze dveří vyprovodil on sám. Když do jeho života vstoupil Eddie Rivers, soužití se Spaderem muselo být pro jeho nejbližší očistcem.

Eddie Rivers velmi rád uřezával lidem nohy. Vzrušovalo ho to. Své oběti si vybíral výhradně podle typu domů, v nichž bydleli. Nezáleželo mu na městě – operoval po celém státě Massachusetts – ale vždy se jednalo o obydlí pro jednu rodinu obklopené zahradou, nejlépe osázenou keři nebo stromy, i když vegetace nebyla hlavní podmínkou. Nějakou dobu pak vytipovaný dům sledoval, aby získal co nejvíc informací o jeho obyvatelích, a udeřil v době, kdy měl naprostou jistotu, že doma zůstal jen jeden člověk. Nezajímalo ho, kdo se stane jeho obětí. V tomto směru nebyl vybíravý. Mohl to být muž i žena, dítě, dospělý nebo stařec. Počkal si na vhodný okamžik, vloupal se do domu, svou oběť omráčil paralyzérem, spoutal a dal jí roubík, a nakonec jí uřezal nohy pod koleny rámovou pilou. Jeho postup se ve všech případech shodoval. Jakmile byly oběti zmrzačené, vyšel ven zadními dveřmi – vždycky svou špinavou práci dělal v pokoji v zadní části domu – přes okno sledoval krvácejícího ubožáka a masturboval do kapesníku. Část pravdy se podařilo odhalit během vyšetřování Riversových zločinů ještě před jeho zatčením, něco přiznal sám Rivers po svém uvěznění. Odborníci tvrdili, že ho vzrušuje jednak působení bolesti druhým lidem, jednak samotné sledování následků svého činu. Na svědomí měl celkem sedm lidí, kteří vykrváceli do příjezdu záchranné služby – čtyři muže, dvě ženy a desetiletého chlapce. Dvě oběti jako zázrakem přežily. Bohužel vyšetřovatelům moc nepomohly, protože Rivers nosil černou kuklu. Jediná věta, kterou ke svým obětem pronesl – a protože ji řekl oběma, policie předpokládala, že byla adresována i těm zbývajícím nešťastníkům, kteří nepřežili – zněla: „Nemám na výběr.“

Spader se případem zabýval patnáct měsíců, a nutno podotknout, že s nulovým výsledkem. Mezitím se časové intervaly mezi jednotlivými útoky zkracovaly, což je typické pro sériové vrahy. Poté, co zmasakroval svou první oběť, si dal Rivers téměř čtyřměsíční pauzu. Další oběť následovala po třech měsících, další po dvou a půl. Pak sedm týdnů. A tak to pokračovalo dál a dál. Vrah se vymykal kontrole.

Když poslední dva útoky dělil pouhý týden a dalších sedm dní uběhlo bez zvláštních událostí, Spadera přemohla úzkost. Vrah mohl udeřit co nevidět. Někomu se odpočítávaly hodiny, možná minuty života. Někomu hrozila příšerná smrt v bolestech jen proto, aby sadistický šílenec mohl onanovat. Obyvatelé předměstských částí v celém státě Massachusetts, obzvlášť majitelé jednopatrových domků se zadními dvorky, prožívali muka. A Spader si zoufal. Pak přišel anonymní telefonát. Dal detektivům tip na Eddieho Riverse, aby se na něj zaměřili dřív, než znovu udeří. Za normálních okolností by Spader nespěchal – důkladně by si Eddieho proklepl, v tichosti by sbíral důkazy, a teprve pak by ho sebral. Ale v tomto případě už v přesýpacích hodinách nezbýval skoro žádný písek, a tak se Spader nerozmýšlel. Spolu s Oscarem Wagnerem, který mu byl pro tento případ přidělen, zamířil do Východního Bostonu.

Rivers bydlel v činžovním domě v ulici lemované víceméně stejně zchátralými třípodlažními budovami. Spader s Wagnerem vystoupali po schodech vedoucích k druhému domu po levé straně, zastavili se u vchodových dveří a zazvonili na byt správce. Za necelé dvě minuty už kráčeli spoře osvětlenou chodbou vymalovanou odlupující se avokádovou barvou do druhého patra. Anonymní udání určitě nemůže sloužit jako podklad k domovní prohlídce, tím méně k zatykači, a proto jediné, co mohli detektivové udělat, bylo zaklepat na Riversovy dveře a pokusit se s ním promluvit. Za předpokladu, že Rivers je hledaný vrah, mohli doufat, že bude natolik hloupý, že s nimi vlídně pohovoří a třeba jim něco mimoděk prozradí. Nebo je dokonce pozve do svého bytu, kde se bude povalovat usvědčující důkaz, který jim poskytne důvod ho zatknout. A nebo ho jejich návštěva tak vyděsí, že udělá nějakou nepředloženost – něco, co ho přivede za mříže dřív, než bude moci opět zabíjet. A může nastat i nejméně pravděpodobná varianta: Rivers se zalekne, začne být obezřetný a pozmění svůj časový harmonogram. Před další obětí si dá delší odstup, což Spaderovi umožní dát dohromady tolik důkazů, aby ho uklidil z dosahu lidí dřív, než zase udeří.

Dveře se otevřely na délku bezpečnostního řetízku a v nich se objevil široký obličej s malýma očima, které na ně vrhly tupý nechápavý pohled. Spader se mu legitimoval se slovy, že si s ním potřebují promluvit. Rivers zašilhal na Spadera, pak na Wagnera. V jeho kalných očích se na zlomek sekundy mihl náznak poznání, možná i směsice pocitů. Nepřátelství a obavy? Spader si nebyl jistý. A ještě něco v nich zahlédl – něco, čeho si zprvu nevšiml. Uvědomil si, že tyto na první pohled tupé oči v sobě skrývají větší inteligenci, než by se dalo očekávat.

„Co to má znamenat?“ zeptal se bezvýrazně Rivers.

„Máme na vás jen pár otázek,“ pospíšil si Spader s odpovědí.

„Co chcete vědět?“

„Myslíte, že bychom mohli jít dovnitř?“

„Ne.“

„Bude to trvat jen chvilku.“

„V tom případě nevidím důvod, proč byste měli jít dál. Ptejte se.“

Rivers byl buď chytřejší, než se zdálo, nebo dost tvrdohlavý na to, aby je zarputile odmítal vpustit do bytu, ať už měl svědomí čisté nebo ne.

Spader zkusil jinou taktiku. „Pane Riversi, možná by vám nebylo milé, kdyby sousedé slyšeli, na co se vás ptáme. Chápete, co tím myslím?“

„Nemám žádná tajemství.“ Rivers se usmál a v tu chvíli Spadera jako blesk zasáhl instinktivní pocit, že stejný úsměv skrývala černá kukla, že se stejným úsměvem vrah řezal kousek po kousku nohy svých nebohých obětí. A tak se Riverse zeptal, kde byl v době jednotlivých útoků. „Obvykle trávím noci doma – sám, tudíž bez alibi.“

„Proč si myslíte, že potřebujete alibi?“

„Snažím se ušetřit váš drahocenný čas. Chystali jste se mě zeptat, kdo mi to může dosvědčit, a já vám už dopředu řekl, že nikdo.“

„A to víte tak bezpečně? Stojíte tu a jste schopen bez zaváhání tvrdit, že jste byl za poslední rok a čtvrt devět konkrétních nocí sám doma?“

Rivers se ušklíbl. „No, budu muset zkontrolovat diář, abych mohl s jistotou vyvrátit, že jsem třeba neměl nějakou schůzku, ale vsadím se, že jsem byl doma a koukal se na televizi. To totiž obvykle dělávám. Takže vy si myslíte, že to jsem já, kdo lidem uřezává nohy, hm?“

Spader s Wagnerem si vyměnili pohled. „Proč to říkáte, pane Riversi?“

„To jsou určitě ty noci, kdy zabíjel, že? No, slyšel jsem, že někteří přežili, nebo ne?“

„Ano, ptáme se přesně na ta data, kdy se staly vraždy. Jak jste to ale věděl?“

Rivers se znovu křivě usmál. „Myslíte si, že jsem na hlavu padlý? Ten chlap patnáct měsíců mrzačí lidi – a přesně tahle doba vás zajímá. Navíc jsem viděl váš půvabný obličej v televizi, na tiskové konferenci po těch vraždách.“

Spader přisvědčil: „Aha. Zajímáte se o ten případ nějak blíž, pane Riversi?“

„Ani ne. Ale ukazovali vás v televizi, před domem jedné z obětí. Já se vlastně na zprávy moc nedívám, ale dávali to hned po pořadu, který pravidelně sleduju – o forenzní medicíně, důkazech a tak. Takových pořadů je strašně moc, pletu si je. Ale dívám se na všechny. Jsou vážně zajímavé.“

Pokoušel se jim naznačit, že díky sledování tohoto typu pořadů se dokáže vyhnout obvinění a zatčení?

Spader se zadíval do Riversových mdlých očí – očí, které záměrně skrývaly inteligenci a pravděpodobně i mnohem temnější věci – a zase ho přepadl pocit, že tohle je jejich člověk. Rivers neuhnul pohledem a Spaderův pocit se rázem změnil v jistotu.

„Dostanu vás, pane Riversi,“ vypadlo ze Spadera asi neuváženě. „Dostanu vás za mříže.“

Riversovy oči už nevypadaly ani trochu tupě. Teď se v nich zračilo upřímné pobavení. A arogance. „Ale ne, nedostanete.“ Další úsměv. „Protože já to nebyl.“ Mrkl na Wagnera a dodal: „Dobrou noc, páni strážníci.“

„Detektivové,“ opravil ho Spader.

„Ach ano, sakra, omlouvám se, detektivové.“ Spader zaslechl zpoza zavírajících se dveří tichý smích.

Spader se přesunul do obýváku, kde se uvelebil v křesle. Fotky Olivie nechal v pracovně a otevřel si třetí pivo. Zavřel oči a snažil se nemyslet na Riversovy poslední oběti a na to, kolik jejich krve mu ulpělo na rukou.

„Jasně, znám toho chlapa, ale nemám páru o tom, kdo těm lidem řeže nohy. O tom jsem slyšel jenom v televizi. Jo, a zahlíd jsem vás v metru. Vypadal jste fakt ostře. Trochu ve stresu, ale jinak dobrý, vážně.“

J. R. Sands byl jedním ze Spaderových důvěryhodných informátorů, který mu v minulosti nesčetněkrát prokázal neocenitelnou službu. Jeho spolehlivé informace posloužily jako podklad pro mnohé zatykače v Bostonu a jeho okolí, včetně Východního Bostonu, kde bydlel Rivers i J. R. Sands. Sands byl nenápadný překupník kradeného zboží, tudíž přicházel do styku s řadou zástupců podsvětí v celé bostonské oblasti. Spader o jeho aktivitách věděl a nechával mu v jeho podnikání volnou ruku. Na oplátku se čas od času dostal k zajímavé informaci, takže se dalo mluvit o oboustranně výhodné spolupráci.

Po návštěvě Riverse bylo Spaderovi jasné, že musí jednat rychle, a proto zavolal Sandsovi. Jeho vnitřní přesvědčení, že pachatelem těch zvěrstev je Rivers, ho přimělo k akci. Spader neměl v ruce nic, co by ho opravňovalo toho grázla zatknout – jen anonymní udání a vlastní předtuchu. Nepochodil by dokonce ani u svých nadřízených, kdyby vyrukoval s požadavkem nechat Riverse několik dní sledovat. Pro svá tvrzení zkrátka neměl dostatek důkazů. Nemohl ale jen sedět s rukama v klíně a čekat , až Rivers znovu udeří.

Spader si dýchal na ruce, aby si je trochu zahřál. „Možná se k tobě doneslo, že ten zabiják zrychluje své tempo – zabíjí ve stále kratších intervalech.“

Stáli pod nadjezdem v jižní části Východního Bostonu, kde to čpělo močí a odpadky. Ostrý prosincový vítr si pohrával s útržky papíru, které poletovaly sem a tam a nejčastěji končily v tmavých koutech ulice.

Sands zafuněl a vyplivl chuchvalec hlenu, přičemž se zachoval jako pravý gentleman – neznečistil chodník mezi nimi, ale ohleduplně se trefil za své pravé rameno. „Jo, to jsem zaslech‘. Ale co já s tím? Říkám vám, že nemám ponětí, jestli Eddie někoho morduje.“

Spader nespokojeně potřásl hlavou. „Potřebuju dostat Riverse, Sandsi, a to hned. Tobě neunikne nic, co se v téhle oblasti semele.“

„To sice jo, ale on přece nezabíjí tady, ne?“

„To mě nezajímá.“

„Podívejte, detektive, kdybych něco věděl, řek‘ bych vám to, jasný? Nevím, proč bych měl bejt k tomuhle chlápkovi loajální. Sotva ho znám. Ale jak říkám, ke mně se nic takovýho nedoneslo. Přísahám.“

Spader upřeně zíral do tmavě hnědých očí svého informátora. Nad nimi se ozval rozčilený klakson.

Sands dodal: „Kurva, já fakt nic nevím, takže nemám páru, jak bych vám asi tak mohl pomoct z týhle bryndy. Soráč.“ Znělo to docela upřímně. „No tak, co kdybysme to zabalili? Je kosa.“

Spader velice potichu prohlásil: „Ano, asi to zabalíme.“ Sands si znovu odplivl a chystal se k odchodu. Vtom se ho Spader zeptal: „Máš rodinu, Sandsi? Ženu, možná děti? A co matka – ještě je naživu?“

Sandsovy oči získaly chladný odstín, jako by je zmrazil ledový vítr. Potřásl hlavou. „To je smutný, člověče, vážně smutný.“

„Co jako?“

„Jak dlouho se vlastně známe? Dvanáct, možná třináct let? A jeden o druhým nevíme ani ň. Dokonce ani to, jestli máme rodinu. No, měl jsem ženu, ale ta teď bydlí jinde. A moje děti s ní.“

Spader se chytil příležitosti. Netušil, zda se Sands zajímá o svou bývalou ženu, ale zcela jistě mu šlo o děti. „Riversovi nezáleží na tom, koho zabije. Klidně by si vybral tvoje děti, kdyby se mu zachtělo. Jen tak pro zábavu.“

„Váš člověk přece řádí jenom na předměstích, Spadere, a pokud jste si nevšim‘, tady žádný zelený trávníky ani tenisový kluby nejsou. Žádný matky tady nerozvážej svoje dětičky na fotbalový tréninky nebo tak něco.“

„O to tady nejde.“

„Tak o co teda jde?“ Bezstarostný Sands byl ten tam.

„Máš pravdu, tvoje dítě to nebude, ale mohlo by. Mohlo by to být tvoje dítě, nebo matka, nebo kamarád, nebo i ty. Nejspíš sice ne, protože jak jsi řekl, on pravděpodobně udeří někde na předměstí. Ať už si ale vybere kohokoli, ten někdo bude trpět – trpět tak, jak bys nepřál sobě ani nikomu jinému. A po něm tady zůstane rodina, přátelé – a ti všichni se budou trápit stejně, jako by ses trápil ty, kdybys přišel o své děti.“ Spader se zhluboka nadechl, věnoval Sandsovi poslední pohled a zamířil ke svému autu. „To jen abys měl o čem přemýšlet,“ dodal.

„Počkejte.“

Spader se otočil.

„Rivers je pěknej hajzl, ale jak jsem řek‘, absolutně netuším, jestli někoho vraždí. Ať máme v tomhle jasno.“

„Fajn. Tak proč jsi mě zastavil?“

„Jen mě tak napadlo… Víte, že je dealer?“

„Rivers? Prodává drogy? Několikrát jsem před jeho bytem hlídkoval a nezdálo se, že by tam byl velký frmol.“

„Věřte mi, člověče. Kšeftuje s tím svinstvem jenom vobčas – párkrát za měsíc. A nepravidelně, chápete? Mění místo i čas a vy musíte znát někoho, kdo zná někoho, kterej zná jeho rozvrh.“

„A jak ses o tom dozvěděl ty?“

Pauza. „No, sem tam si od něj taky něco koupím.“

Spader si to nechal chvíli projít hlavou. To by mohlo stačit. „A pamatuješ si, kdy naposledy u sebe doma prodával? Přesné datum?“

„Minulej čtvrtek.“

„Určitě? Je to na beton?“

„Spolehněte se, to je jistota. Minulej čtvrtek, sakra. Můj kámoš pro nás dva koupil trávu.“

„A předtím?“

Sands se zamyslel. „Prvního.“

„Jsi si jistý?“

„Naprosto. Ale nechápu, k čemu vám to je. Nemá to nic společnýho s těma vraždama.“

„To nechej na mně, Sandsi. A díky.“

Už měl ruku na klice auta, když za sebou uslyšel, jak si Sands odkašlal. Spader se otočil. Sands upřeně pozoroval své tkaničky od bot. Sněhobílou teniskou kopl do kamínku na chodníku.

„Myslíte si, že jsem vám tím trochu pomoh‘?“

„Nevím. Doufám v to.“

Spader zavolal Oscaru Wagnerovi na mobil. Wagner sice z práce dávno odešel, ale sdělil mu, že si dává nedaleko kanceláře pozdní večeři. Zapsal si všechny informace potřebné pro vydání příkazu k domovní prohlídce, vrátil se na Desítku, vyplnil formulář a zavolal soudci. Spader doufal, že to bude soudce Banks, koho Wagner zastihne, protože ten byl všeobecně známý tím, že při vydávání povolení nedělal potíže. Mezitím dal Spader dohromady tým, který u Riverse provede domovní prohlídku. Spader v té chvíli nemohl tušit, kolika lidem jeho a Wagnerovo počínání změní život.

Spader zajel na dohodnuté místo, opuštěný sklad kousek od Riversova bydliště, a čekal na Wagnerův telefonát. Johnův plán byl jednoduchý. Ačkoli neměl dost důkazů pro Riversovo zatčení kvůli podezření z vražd a pokusů o vraždu, mohl bez problémů požádat o povolení k domovní prohlídce Riversova bytu. Spader doufal, že během hledání důkazů o přechovávání a nelegálním prodeji drog možná narazí na nějakou stopu, která by Riverse spojovala s těmi vraždami. Pokud bude jejich prohlídka podložená soudním příkazem, všechno, na co přijdou, musí soud přijmout. A pokud budou mít štěstí a najdou důkazy Riversova zločinného jednání v jeho přítomnosti, nebudou potřebovat ani povolení k jeho zatčení. V tu chvíli už bude ten grázl figurovat jako podezřelá osoba a Spader si bude moci vychutnat slastný pocit, až mu nasadí želízka. John se modlil, aby vše vyšlo podle jeho představ. Modlil se, aby našli alespoň takové důkazy, které by Riverse uklidily za mříže na základě překupnictví drog. A modlil se, aby byl ten hajzl doma a nepáchal právě někde v okolí své ohavnosti.

Pětatřicet minut poté, co soudce Banks schválil příkaz k domovní prohlídce, se Spader s Wagnerem opět ocitli u Riversova činžáku. Zazvonili na správce a zanedlouho stoupali po schodech důvěrně známou avokádovou chodbou. U dveří bytu číslo tři se zastavili. Soudce Banks souhlasil s jejich názorem, že podezřelý může okamžitě po zazvonění zničit veškeré klíčové důkazy, a proto podepsal požadavek na neohlášené násilné vniknutí. Spader dodržel předepsaný postup a symbolicky „přehodnotil aktuální stupeň nebezpečí“. Dal rukou signál dvěma bostonským policistům, kteří udělali krok vpřed a rozhoupali těžké železné beranidlo. Vstupní dveře se vyvrátily z pantů. Spader, Wagner a dvojice policistů vběhli do bytu, identifikovali se a nařídili každému, kdo se nacházel vevnitř, aby se nehýbal.

Ocitli se v obývacím pokoji, kde naplno běžela televize. Lampa v rohu pokoje osvětlovala Eddieho Riverse. Vstal z pohovky, přičemž mu z levé ruky vypadla plechovka piva, a jeho pravice bleskurychle sjela za záda. Spader na něj vyštěkl, ať se nehýbe, ale Rivers příkaz ignoroval a vytasil pistoli. Spader mu nařídil, ať ji okamžitě odhodí, ale ani teď Rivers neuposlechl. Místo toho ji začal zvedat. Někdo zařval: „Zbraň!“

Adrenalin, který se Spaderovi rozlil po těle, jako by vnímání dalších událostí zpomalil. Připadalo mu, že se Rivers dokonce usmíval, když na něj zacílil. Spaderův revolver na oplátku mířil na Riverse, který jistě netušil, jak přesnou mušku John má. Na akademii v tomto směru předčil všechny spolužáky a svoje schopnosti si neustále zdokonaloval pravidelnými návštěvami střelnice. Při onom bizarním zpomaleném vnímání měl Spader dost času rozmyslet si kam střílet – má se trefit několika přesnými zásahy přímo do hrudníku, nebo „jen“ zneškodnit protivníka? Mohl dostat Riverse, aniž by ho zabil – v té setině sekundy reálného času Spader prostě věděl, že to dokáže – nebo mohl toho zkuzrvysyna beze všeho zastřelit a zastavit tak jednou provždy řádění bestie, která měla na svědomí strašlivou smrt sedmi lidí a doživotní zmrzačení dalších dvou. Spader vystřelil. Kulka zasáhla Riverse do pravého ramene, přesně podle plánu, pistole vyletěla Riversovi z ruky a spadla pod sedačku. Jeho úsměv zmizel.

Riverse prohledali, spoutali a poučili o jeho právech. Někdo navrhl, že by neměli se zavoláním záchranky tolik pospíchat – jen ať ten grázl klidně vykrvácí. Než sanitka dorazila, začali prohledávat byt a téměř okamžitě našli dostatek důkazů o nelegálních aktivitách spojených s drogami. Pokračovali v celém bytě a byli skutečně nesmírně důkladní. Zaznamenávali každičký podezřelý předmět včetně místa jeho přesného nálezu, aby nenechali Riversovu obhájci jedinou skulinku.

Zatímco policisté pročesávali byt, Spader se posadil k levnému poškrábanému konferenčnímu stolku, přesně naproti Riverse.

„Vím, že jsi je zabil, Eddie,“ začal s výslechem. „Uřezal jsi jim nohy a zabil jsi je. Je pouze otázkou času, než najdeme důkazy. Raději by ses měl přiznat. Přimluvím se pak u soudce, že jsi spolupracoval.“

„Běž do hajzlu.“ Rivers měl sice bolesti, ale myslelo mu to báječně. Navíc ho asi netěšila ta kulka v rameni.

„Teď jsi moc spolupráce neprojevil, Eddie. A nebyl jsi právě zdvořilý. Tak mě napadá, že bych ti mohl zajet pěstí do rány, což by se ti asi nelíbilo.“

Rivers byl dobře stavěný, pod zakrvácenou košilí se mu jasně rýsovaly svaly a vůbec nevypadal na to, že by se nechal zastrašit. Přesto ale hrozba fyzickým násilím byla o něco účinnější než cokoli jiného.

Blízko zakvílela siréna.

„Jedna z obětí byl desetiletý chlapec, Eddie. Nemusím ti doufám říkat, jak se ostatní vězni chovají k vrahům dětí, že? Určitě bych nechtěl být ve tvé kůži, až tě zabásneme. Naneštěstí pro tebe ti nebudeme stát za zadkem, až ti ho budou chtít natrhnout – jestli mi teda rozumíš. Být tebou, raději bych všechno vyklopil a soudce to pak zohlední.“

„Nemusím se s váma vůbec bavit,“ odsekl Rivers. „Znám svá práva.“

Zdálo se, že skutečně dával bedlivý pozor, když ho detektivové poučovali o jeho právech. Spadera to ovšem nezajímalo. „No tak, Eddie. Tak mi prozraď, proč jsi to dělal. Co jsi měl z toho, že jsi lidem uřezával nohy? Rajcovalo tě to? Fakt nechápu, jak jsi mohl jednou rukou držet pilu a druhou onanovat, ale zřejmě zvládáš několik úkolů najednou. Nejspíš to děláš proto, že si zkrátka nemůžeš pomoct. Dokazuješ si tak svou moc.“ Spader tehdy ještě nevěděl, že se Rivers ukájel až venku mezi keři, zatímco jeho oběti umíraly. Spader si všiml, jak Rivers stiskl zuby. Nebyl si jistý, zda to bylo bolestí nebo něčím jiným. „Uhodil jsem hřebík na hlavičku? Jinak se ti asi nepostaví, že?“

Snažil se Riverse vyprovokovat, aby mu ujelo něco kompromitujícího. Rivers skutečně otevřel ústa a Spader už se v duchu radoval. Ta bestie se ale usmála a klidně pravila: „Kolikrát to mám opakovat? Nejsem váš člověk.“

„Ale jsi, Eddie.“

Do pokoje se nahrnuli záchranáři a Spader jim musel uvolnit místo, aby se ujali Riverse. Brzy byli hotovi, naložili ho na nosítka a zamířili ven ze dveří. Když procházeli kolem Spadera, přes Riversův obličej se mihl stín opovržení. Pochyboval-li ještě Spader o Riversově vině, v tomto okamžiku se i ta poslední zrnka pochybností rozplynula.

Jakmile sanitka s Riversem odjela, Spader se zapojil do prohledávání jeho bytu. V jednom okamžiku se na něj Oscar Wagner obrátil se slovy: „Nemohl jsi mířit o pár centimetrů výš a doprava? Trefil bys toho hajzla rovnou mezi oči a bylo by po problému.“

Ani ne po dvaceti minutách se ze zadního pokoje ozval jeden z policistů: „Do prdele. Pojďte se na to podívat.“

To, na co narazil – a nejen to, neboť za chvíli toho našli mnohem víc – stačilo na deset doživotních trestů. Proces by byl jen pouhou formalitou. Nic už nebránilo spravedlnosti, nebýt jedné maličkosti – kdyby to Spader nezpackal. Díky tomu Eddie dostal šanci odkráčet na svobodu, naslouchat znovu svým démonům a pokračovat ve svých krutostech. A minimálně další dvě nevinné oběti za to zaplatily životem.

Spader ležel ve své posteli, oči zavřené, prázdnou – už čtvrtou – plechovku od piva na nočním stolku. Cítil se k smrti unavený. Unavený z celého dne a především z myšlenek na Riverse. Chtěl udržet oči zavřené a vzpomínky na zlé duchy v bezpečné vzdálenosti. Ale byly noci, kdy se to nedařilo a znepokojivé představy mu nedávaly šanci usnout. A tato noc nebyla výjimkou.

4

Spadera vytrhlo ze spánku ostré zazvonění. Rozespale zaklapl budík, ale zvonění nepřestávalo. Natáhl se po telefonu a vtom ucítil nepříjemné vlhko, které se mu rozlévalo do rozkroku. Podíval se mezi nohy a uviděl převrácenou poloprázdnou plechovku budweiseru, kterou patrně shodil, když sahal po sluchátku. Vůbec si nevzpomínal, že by si včera otevřel páté pivo, a tato nejistota v něm zanechala nepříjemný pocit. Pak ale přesvědčil sám sebe, že toho zase tolik nevypil, aby měl problémy s pamětí, a že včerejšek patřil mezi jeho nejdelší a nejnáročnější dny. Zvedl sluchátko těsně předtím, než to za něj udělal záznamník.

„Johne, probudila jsem tě?“

Olivia.

„Ne, byl jsem vzhůru. Chtěl jsem říct, měl bych být vzhůru. Kolik je hodin?“ Mrkl na budík. „Do hajzlu.“

Postavil teď už prázdnou plechovku na noční stolek a vstal z postele. Podíval se na prostěradlo, které bude muset vyměnit, než půjde večer spát, a začal si sundávat pivem nasáklé trenýrky.

„Johne, jsi tam?“

„Promiň, Olivie. Jo, jsem. Už teď mám zpoždění. Je fajn, že jsi zavolala, protože mi nezazvonil budík.“

„Možná by pomohlo, kdyby sis ho nastavil.“

Znala ho opravdu dobře. Se sluchátkem mezi ramenem a bradou se vsoukal do čistých slipů a poté si natáhl tytéž kalhoty jako včera.

„Promiň, miláčku,“ vyhrkl dřív, než si uvědomil, že už dávno není jeho „miláček“, a okamžitě své zbrklosti zalitoval. „Teď vážně nemám čas. Jestli sis chtěla promluvit o těch albech, ještě jsem se nedostal…“

„Ne, toho se to netýká. Můžu přijet jindy.“

„Přijet jindy? Ty jsi tady?“

„Parkuju před tvým domem.“

„Měla jsi zavolat předem.“ Kromě toho, že by se na její příchod duševně připravil, by ho její telefonát včas probudil a on by se před odchodem do práce mohl osprchovat – což skutečně potřeboval, obzvlášť v situaci, kdy jeho genitálie na dálku čpěly pivem.

„Volala jsem. Nezvedal jsi to.“

„Hm.“ Musel být skutečně naprosto vyřízený, když neslyšel zvonit telefon půl metru od ucha. Napadlo ho, že by se měl po tak hlubokém spánku cítit svěží, pak si ale uvědomil, že dvě hodiny sebekvalitnějšího odpočinku ho nespasí. „Vážně bych tě hrozně rád viděl, ale porada mi začíná za…,“ znovu vrhl pohled na budík, „… čtvrt hodiny. A protože jsem ji svolal já, nevypadalo by zrovna nejlíp, kdybych se dostavil pozdě.“

„Aha,“ prohlásila, „to je v pořádku. Možná se k nám můžeš připojit později, co říkáš?“

„K nám? David je tam s tebou?“

„Ano.“

Povzdechl si. „Kéž bych tušil, že přijedete.“

„Zašli jsme si tady poblíž na snídani a napadlo nás, že tě možná ještě stihneme před odchodem do práce. Jak jsem říkala, zkoušela jsem ti před chvílí volat. Když jsi mi nebral telefon, myslela jsem si, že jsi třeba ve sprše.“

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se, přičemž zápasil s tmavě modrou sportovní košilí.

„Ano, je.“

„Ještě stále nás nenávidí?“

Po chvíli zaváhání odpověděla: „V tomto ohledu se, myslím, nic nezměnilo.“

„A ty se domníváš, že bychom si o tom měli všichni znovu promluvit.“

„Přesně tak.“

Pomalu vydechl. „Poslouchej, za minutu jsem dole. Teď opravdu není vhodná doba, ale počkejte na mě, dobře? Už běžím.“

Proč ji požádal, ať počká? Mohl jí říct, že se jí ozve později, aby schůzku přeložil na jiný termín. Kromě toho, až si s nimi promluví, bude se muset vrátit zpátky do garáže pro auto a nabere další zpoždění. Pro tuto chvíli mu to ale bylo jedno – chtěl ji prostě vidět. A Davida také, samozřejmě.

„Tak dobře,“ souhlasila, „počkáme.“

Spader se hnal dolů po schodech, v jedné ruce kufřík z měkké kůže, v druhé nakousnuté jablko Golden Delicious. Vyběhl na ulici, kde u obrubníku čekala Olivia s Davidem.

„Vypadáš skvěle,“ pochválil Spader Oliviin vzhled a nutno podotknout, že nelhal. Něžné paprsky ranního slunce házely odlesky na její blonďatou hřívu, která spadala k ramenům a působila téměř jako svatozář – přesněji řečeno svatozář s červeným melírem. Barva jejích očí – tmavá modř zeměkoule focené z vesmíru – dodávala jejímu osmatřicetiletému obličeji mladistvý nádech. Elegantní pruhovaný kalhotový kostým obepínal její štíhlou vysokou postavu a působil nesmírně žensky.

„Díky,“ odpověděla a zdvořile dodala: „Ty taky.“

„Jsi pořád stejně špatná lhářka. Myslím, že ti v tom kostýmku bude dneska horko.“ Po chvíli rozpačitého ticha se Olivia usmála. „Chtěl jsem říct,“ usmál se i Spader, „že dnes má být dusno a ten kostým vypadá dost teplý. Ale sluší ti báječně.“

„Díky,“ sklopila oči a znovu se usmála.

Otočil se ke svému synovi, který se opíral o Oliviin vůz. „Ahoj Davide.“ Neočekával vřelé uvítání korunované objetím, a protože se mu zdálo podání ruky příliš formální, věnoval Davidovi pouze úsměv, který nebyl opětován. „Promiň, že jsem ti včera nezavolal zpátky, ale když jsem se vrátil domů, bylo už moc pozdě.“

David pokrčil svými širokými rameny. Ačkoli byli stejně vysocí, David měl o dobrých patnáct kilo svalové hmoty víc než jeho otec. Jeho štíhlé devatenáctileté tělo atleta a pohledný chlapecký obličej tvořily dohromady příjemný celek. V posledních měsících se ale tento obličej ve Spaderově blízkosti vždy zatvrdil. Spadera by zajímalo, zda má David tento výraz po ruce při všech příležitostech nebo jím obšťastňuje výhradně svého otce.

„Vím, že bychom si měli o spoustě věcí promluvit,“ neztrácel Spader čas, „ale už teď mám zpoždění. Svolal jsem poradu a celý dnešní den mám hrozně nabitý.“

„No jasně,“ pronesl tiše David, „děláš zodpovědnou práci.“

Spader se zarazil. „To je pravda.“

„A děláš ji fakt skvěle.“

„Nač ten sarkasmus, Davide?“

David pokrčil rameny.

„Chceš mi snad něco říct?“

David opět pokrčil rameny, ale po chvíli z něho vypadlo: „Nic zvláštního, jenom poslední dobou všude slyším, jak jsi ve svém oboru dobrý, to je celé. Jsou toho plné noviny i zprávy v televizi. Dokonce se mě na tebe ptají i někteří mí kámoši. Jsem na tebe vážně hrdý – syn Pikového Jacka. Fakt skvělé!“

„Davide, to by stačilo,“ přerušila ho ostře Olivia.

„Nechej ho, to je v pořádku.“ Spader se na Davida opravdu nezlobil, i když syn mohl projevit více taktu a soucitu. Přesto Davidovým pocitům rozuměl. Po smrti Petera Lisbona dostala média tučné sousto. A kombinace příčiny jeho smrti a Spadera, coby hlavního vyšetřovatele této kauzy, vedla k nevyhnutelnému srovnání s debaklem v případě Eddieho Riverse. Spader se stal kontroverzní postavou. Dvěma brutálními vraždami a zmrzačením handicapovaného muže si Galaxo vysloužil vlnu mediálního zájmu. Naneštěstí pro Spadera se s touto vlnou svezl i on sám. Ať už to bylo opodstatněné nebo ne, média Johna po osvobození Riverse ani v nejmenším nešetřila. Zdálo se, že každý den vznikaly nové příběhy, nové teorie předkládané novináři jako fakt, nové články, které zpochybňovaly postup úřadů – a Spadera – včetně jejich snahy chytit Galaxa. Objevovaly se pokusy najít paralelu mezi Galaxem a Eddiem Riversem, a nové titulky, které se ne vždy chytře snažily upoutat pozornost využitím Spaderovy přezdívky. Spader tušil, že to v nejbližší době nebude o nic lepší, spíše naopak. A tak před několika dny přestal číst noviny. Na televizi stejně naštěstí neměl čas.

„Davide,“ podíval se na syna s pochopením, „jediné, co ti k tomu můžu říct, je to, že děláme, co se dá, abychom toho člověka zastavili. Mrzí mě, jestli ti moje angažovanost v této kauze vadí. Ale my ho nakonec dostaneme, to ti slibuju.“ Spader se otočil k Olivii: „Takže k tomu našemu setkání. Dnešek je pro mě ztracený, ale jak to s vámi vypadá večer? Mohli bychom si zajít společně na večeři.“

Olivia zaváhala. „Máme s Jasonem na dnešní večer koupené lístky do divadla.“

Spader za žádnou cenu nechtěl dát najevo své pocity, takže pokračoval, jako by se ho Oliviina schůzka s novým přítelem nijak nedotkla. „No, vlastně si můžeme dát sraz jenom s Davidem. Povečeříme a probereme pár věcí. Co ty na to, chlape?“

Než mohl David odpovědět, Olivia se vložila do debaty: „S Davidem se samozřejmě můžete sejít kdykoli, ale co se týče diskuze o škole, ráda bych u ní byla taky.“

Spader přikývl. „A což takhle zajít si zítra společně na snídani? Vzal bych vás do bistra kousek odtud, kde dělají palačinky velké jako kolo od vozu. Co vy na to?“

„To zní dobře.“

„A co ty, Davide?“ obrátil se Spader k synovi. „Ty s přehledem spořádáš několik obřích palačinek, ne?“

„Klidně.“

„Beru to jako projev bezmezného nadšení.“ Pak se Spader zeptal Olivie: „Je pro vás sedm ráno moc brzy?“

„To je v pohodě.“

„Takže ujednáno.“

Na prchavý okamžik měl nutkání natáhnout se a políbit ji na rozloučenou, jako to dělával celých těch dvaadvacet let společného života. Ale proces loučení se teď změnil. John se proto na svou bývalou ženu jen usmál se slovy: „Zítra na viděnou,“ a vrátil se do domu.

Spader rychle kráčel bludištěm kanceláří a psacích stolů, které dohromady tvořily jeho pracoviště, když si všiml mladého policisty – pravděpodobně nejmladšího detektiva na oddělení – jak vychází z kopírovací místnosti. Mladíček zamířil k opačnému konci chodby, a tak na něj Spader zavolal: „Hej!“

Policista se zmateně otočil, podíval se na Spadera, rozhlédl se kolem a opět se pohledem vrátil ke Spaderovi.

„Ano, vy. Potřebuji laskavost. Jak se jmenujete?“

„Miller. Detektiv Robert Miller.“

Jako bych si to neuměl spočítat sám, že jsi detektiv, pomyslel si Spader a nahlas řekl: „Nevzpomínám si, že bychom se už setkali. Jste tu nový?“

„Ano, první týden.“

„Gratuluji. No, vzhledem k tomu, že právě jdete od kopírky, předpokládám, že s ní umíte zacházet. Já sice samozřejmě taky, ale dělá mi potíže zvětšování kopií. Zabere mi to vždycky spoustu času.“

„Ano?“ Podtext byl jasný: Tak proč mě zdržuješ svými kecy o vlastní neschopnosti? Co mi je do toho, že neovládáš tak jednoduchý kancelářský přístroj?

„Mám důležitou poradu, která začala…,“ Spader se podíval na hodinky, „… před čtyřmi minutami, a potřeboval bych udělat barevnou kopii fotky a dvakrát ji zvětšit. Pravděpodobně bych na to přišel sám, ale trvalo by mi to dobrých dvacet minut a na mě čeká šest lidí. Pomohl byste mi s tím?“

Spader věděl, co si ten zelenáč myslí: Konečně jsem to dotáhl na detektiva, posunul jsem se na žebříčku kousek výš, a zase mám dělat poskoka.

„Ale no tak, detektive Millere. Prosím vás o malou laskavost. Někdy vám to vrátím. Na tomto principu tady funguje naše vzájemná spolupráce, víte?“ Trocha pravdy na tom byla, ale taky notná dávka nadsázky.

Miller natáhl ruku a Spader mu podal fotku Stanleyho Pendletona.

„Detektive Spadere!“ ozval se za ním ženský hlas.

Spader se otočil. Rychlými kroky k němu mířila Anna Lamondová, administrativní síla kapitána Strutherse, jejíž funkce se zásadním způsobem lišila od funkce obyčejné sekretářky, alespoň tedy v Anniných očích. Její drobná postava se pohybovala s mechanickou přesností a úsporností. Na první pohled bylo patrné, že se celý svůj život snaží podat maximální výkon.

„Dobré ráno, Anno.“

„Detektiv kapitán Struthers chce s vámi mluvit.“

„Právě teď? Spěchám na poradu týmu. Už začala.“

„Pokud máte zpoždění už v této chvíli, znamená to, že jste šel pozdě ještě předtím, než jsem na vás zavolala. Měl byste si začít nastavovat budík alespoň o patnáct, dvacet minut dřív.“

Spader si povzdychl a zatvářil se, jako by její návrh zvažoval. „Dobrý tip. Díky. Kapitán mě opravdu potřebuje zrovna teď?“

„Vyřizuji jen to, co mi bylo řečeno, detektive, což v tomto případě bylo přání pana kapitána s vámi mluvit.“

Spader přikývl a obrátil se k Millerovi: „Můžete pak nechat fotku i s kopií na kopírce? Vezmu si je, až půjdu od kapitána. A ještě jednou díky, detektive.“ Nikdy nikoho na svém oddělení neoslovoval „detektive“, ale řekl si, že si u mladíčka udělá oko. Při pohledu na Millerův výraz se ujistil, že to zabralo.

Detektiv kapitán Struthers byl tvrdý, zkušený a všemi uznávaný policista. Jeho světlé vlasy už začínaly na spáncích prokvétat a protože posledních osm let strávil za psacím stolem jako vedoucí oddělení, mírně se zakulatil. Všichni jeho podřízení si ho nesmírně vážili a obdivovali jeho nesporné kvality – rozvahu i rozhodnost, schopnost řešit problémy s nadhledem a zároveň účelně, smysl pro povinnost i pro humor.

Struthers seděl vtěsnaný za svým psacím stolem. Stěny jeho pracovny mohly být ověšené početnou sbírkou nejrůznějších osobních ocenění, vyznamenání a momentek s místními politickými a právnickými špičkami. Místo toho visela na jinak prázdné zdi jediná ateliérová fotografie Struthersovy manželky se čtyřmi blonďatými syny.

„Anna mi říkala, že už jdete pozdě na poradu. Nezdržím vás dlouho.“

Spader marně uvažoval, jak to Struthersova sekretářka – totiž administrativní pracovnice – dokázala. Pověděl jí přece o svém zpoždění až na chodbě, pak ji následoval do šéfovy kanceláře a nevšiml si, že by poté se Struthersem prohodila jediné slovo. Není divu, že její schopnosti se staly na oddělení legendou.

„Máte přesné informace, kapitáne.“

„Zajímá mě jediná věc: jak jste pokročili s případem Galaxo?“

Odpověď byla nasnadě. Tápali ve tmě. Ten psychopat jim věnoval jako pozornost dvě mrtvoly a návdavkem jednoho zmrzačeného vozíčkáře, aniž by se ovšem obtěžoval zanechat na místě činu jakékoli stopy DNA či jiné důkazy. Spader sice bystře odhadl, že to není to pravé, co chce jeho nadřízený slyšet, nicméně musel jít s pravdou ven.

„Sakra,“ reagoval na jeho sdělení Struthers. „Víte, proč jsem vám tento případ přidělil, ne?“

„Protože jsem nejlepší detektiv, kterého máte?“

„Je to vůbec pravda?“

„Podle statistiky ano.“

Při slově statistika Struthers mávl rukou, jako by odháněl mouchu. Ale Spader věděl, že šéf má o práci svých podřízených dobrý přehled. A Johnova úspěšnost měřená počtem uzavřených případů převyšovala úspěšnost jeho kolegů, přičemž případy, které řešil, patřily k těm nejsložitějším.

Struthers se nedal: „Řekněme, že jste skutečně nejlepší detektiv na mém oddělení. Ale to nebyl jediný důvod, proč jste vyfasoval tento případ.“

„Já vím.“

Struthers se na chvíli zamračil. „Tím, že jsem vás delegoval na tento případ, jsem hodně riskoval. Z hlediska sympatií veřejnosti to zavání velkým průšvihem – pro vás, pro naše oddělení, a hlavně pro mě. Ale přesto jsem Galaxa přidělil vám, protože věřím, že máte z mnoha důvodů nejlepší šanci toho grázla chytit. Ale jestli se mýlím…“ Ztratil se ve vlastních, patrně neradostných úvahách.

Struthersovy důvody samozřejmě zahrnovaly zjevnou podobnost s případem Eddieho Riverse, který Spader rovněž řešil, aby pak bezmocně pozoroval Riversovo propuštění na svobodu na základě formálních nedostatků. A ty byly částečně způsobeny i Spaderovým pochybením. Spousta lidí mu to dávala za vinu, a proto Struthers hodně riskoval, když Johnovi ten případ postoupil. Poté, co se ukázalo, že se jedná o záležitost státní policie, jako nejjednodušší řešení se nabízelo ponechat případ Reggiemu Wilkinsovi, dalšímu detektivovi na oddělení, který spolu s místní policií pracoval na případu první Galaxovy oběti. Jakmile bylo téměř jisté, že druhý útok v jiném okrsku nese stejný rukopis a je tudíž s největší pravděpodobností dílem téhož pachatele, případ přešel do kompetence státní policie.

„Musím vám sdělit,“ navázal Struthers, „že okresní prokurátor Rawling měl na věc poněkud odlišný názor než já. Hodně jsme o vašem jmenování hlavním vyšetřovatelem kauzy Galaxo diskutovali. Důvod vám asi nemusím říkat.“ Důvod byl totiž zřejmý: Spaderovo pochybení, které vedlo k propuštění Eddieho Riverse na svobodu. „Ale k Rawlingově cti musím přiznat, že mi nakonec projevil svou plnou důvěru a je ochoten dát vám šanci.“

Byl to skutečně riskantní tah, který na Spadera udělal dojem. Pokud by se, nedej bože, zase něco „nepodařilo“, Rawlinga, Strutherse i Spadera by tisk ukřižoval a mohli by se s další kariérou nadosmrti rozloučit. Přesto ale rozhodnutí Spaderových nadřízených dávalo smysl: pokud opravdu věřili, že Eddie je jejich pachatel, potom skutečnost, že Spader znal jeho případ nejlépe, a navíc měl silnou osobní motivaci nasadit mu želízka, ospravedlňovala volbu Spadera jako nejlepšího kandidáta. Struthers ovšem správně tušil, že tento případ bude ostře sledován médii i veřejností a že jeho rozhodnutí svěřit ho Spaderovi bude opakovaně zpochybňováno.

Spader nevěděl, zda se od něho očekává odpověď, a tak prostě jen přikývl.

„Chci být do detailu informován o průběhu vyšetřování,“ dodal Struthers.

„Samozřejmě, kapitáne.“

Struthers se odmlčel. „Vím, že to nemusím zdůrazňovat, ale přesto: potřebuji, abyste tomu případu věnoval maximální úsilí. Mám tušení, že z toho bude pěkná bouřka. Nevyvíjí se to dobře a já si nejsem jistý, jestli je můj deštník dost velký pro mě, natož pro nás oba. Takže úkol je jasný: chytit tu svini dřív, než přijde průtrž, rozumíte?“

Spader přikývl a uvažoval, zda si kapitán tuto rozsáhlou metaforu promyslel předem.

„Omlouvám se za zpoždění,“ vyhrkl udýchaný Spader, když vpadl do zasedací místnosti detektivního oddělení okrsku Essex. Na dlouhý stůl položil svůj kufřík a vedle něho papírovou složku, kterou mu cestou na poradu předala sekretářka. „Byla to dlouhá noc.“

„Jak se jmenovala?“ zeptala se potutelně Amanda Casselová, policistka ve Spaderově oddělení. Stále ho překvapovala svou dvojí tváří – jako spolupracovnice se projevovala naprosto profesionálně, schopná a houževnatá kolegyně, která ale dokázala být mimo kancelář i velmi ženská a svůdná, obzvlášť v místních restauracích a barech.

„Má sestru?“ zajímalo někoho jiného. Spader si ani nevšiml, kdo byl ten vtipálek.

Otázky vyvolaly zachichotání malé skupinky lidí usazených kolem stolu. Smích je však velmi rychle přešel, když Spader prohlásil: „Jmenovala se Louise Pendletonová a netuším, jestli má sestru. Má ale syna na vozíku, kterému včera v noci ta bestie uřezala ucho.“

Následovalo hrobové ticho. Pak někdo potichu zakašlal.

„Omlouvám se,“ pokrčil rameny Spader. „Fakt jsem měl těžkou noc.“

Rozhlédl se po detektivech v zasedací místnosti. Většina s pochopením pokývla hlavou. Spader jim připomněl své jméno a funkci a potom je nechal, aby se mu jeden po druhém představili. Kapitán Struthers chtěl tento naléhavý případ co nejrychleji dovést do zdárného konce, proto dal Spaderovi příkaz, aby si vzal na pomoc všechny, kdo právě nebyli doslova zahlceni prací. Takže kromě Dunbara si Spader vyžádal tři další detektivy z oddělení – Leona Fratella, Amandu Casselovou a Reggieho Wilkinse – aby mu byli v případě potřeby k ruce. Zároveň získal Spader pravomoc oslovit kohokoli na oddělení se žádostí o pomoc s tím, že případ Galaxo má přednost před ostatními kauzami. Spaderovy detektivy doplňovali dva místní policisté z Newburyportu a Belmontu, odkud pocházely první dvě oběti. Operační skupinu rozšířil také Ken Matthews, jehož Spader potkal minulou noc v bytě Pendletonových.

Spader si odkašlal: „Takže, vy všichni zhruba tušíte, proč jste tady. Dovolte mi teď sdělit vám konkrétní informace.“ Vytáhl fotku a připevnil ji na tabuli na stěně. „První oběť, Andrew Yasovich, šedesát tři let.“ Snímek zachycoval postaršího usměvavého muže kolem šedesátky. „Jak vidíte, běloch. Co nemůžete vidět, je fakt, že byl vdovec, pracoval jako advokát, bydlel a svou praxi provozoval v Newburyportu.“

„Na první pohled jsem poznal, že byl právník,“ vložil se do toho Reggie Wilkins. „Podíváte-li se zblízka, uvidíte jazyk jako břitva.“ Wilkins byl asi o dva roky mladší než Spader – ostrý policista s ostrými instinkty a ještě ostřejším smyslem pro humor.

Spader se usmál a počkal, než se uklidní pobavený šum publika. „Takže dál,“ pokračoval ve výkladu. „Osmého června obdržela tísňová linka v Newburyportu oznámení, které přišlo z Yasovichova domu, ale v telefonu se nikdo nehlásil. Vypadá to, že náš pachatel sám vytočil devět-jedna-jedna a teprve pak opustil místo činu. Když policisté dorazili do bytu, našli pana Yasoviche připoutaného k židli. Po bradě a hrudníku mu stékala krev. Měl vyříznutý jazyk. V ústech mu rozhodně nezůstal. Ještě před příjezdem záchranky si Yasovich posunky vyžádal papír a tužku. Napsal slova žlutá maska a divný hlas a musel jsem si vybrat. Pak dostal rozsáhlý infarkt.“ Během svého výkladu napsal Spader černým fixem zmíněná slova na tabuli. „Yasovich měl slabé srdce, prodělal několik srdečních příhod a zážitek s pachatelem byl poslední hřebíček do rakve. Zemřel, než přijela záchranka. Tou dobou místní policie nemohla mít tušení, o co jde.“

„Pro nás to vypadalo jako obyčejná vražda,“ ozval se hromotluk od opačného konce stolu. Byl to Rick Monteleone, detektiv z Newburyportu. „Chtěl jsem říct, kromě toho, že měl vyříznutý jazyk.“

Spader do toho vstoupil: „Newburyport na tom případu pracoval, dokud se neobjevila druhá oběť, která nesla podobné znaky mučení. Pak už bylo jasné, že se s největší pravděpodobností jedná o téhož pachatele. Teprve v té chvíli jsme to převzali my. K oběti číslo dvě se ostatně zanedlouho dostanu.“

„Johne?“ obrátila se na něho Amanda. „Co jsi myslel tím, když jsi před minutou řekl, že Yasovichův jazyk mu v ústech rozhodně nezůstal? Kde teda byl?“

„Našly se důkazy, že pachatel ho dal nejprve do popelníku, pak si to ale rozmyslel a přendal ho do mikrovlnky – aniž by ji ovšem zapnul – pak pro změnu do mixéru, a nakonec ho nechal v ledničce v přihrádce na maso. A než odešel, zavolal na tísňovou linku.“

„Měl Yasovich děti?“ zajímal se Ken Matthews.

„Jeho jediný syn Mike zahynul před šesti lety při automobilové nehodě. Bylo mu šestadvacet.“

„Takže syn podezřelý být nemůže,“ podotkl se svým typickým suchým humorem Wilkins.

„Tentokrát ne,“ odvětil mile Spader.

„Pachatel asi nechtěl oběť zabít, že ne?“ ujistila se Amanda. „Chci říct, že když někomu vyříznu jazyk, nepředpokládám, že na to zemře. A navíc pak zavolal záchranku.“

Spader přitakal. „Přesně tak. Domnívám se, že jenom chtěl, aby ten člověk trpěl. Pachatele vzrušuje, když působí druhým bolest a pak pozoruje jejich utrpení. Možná ani nevěděl o tom, že má Yasovich nemocné srdce. Pracujeme prozatím s hypotézou, že neměl v úmyslu svou oběť usmrtit.“

„Ale na druhou stranu by mu to ani moc nevadilo.“

„To je jisté,“ souhlasil Spader, zatímco ze složky vytahoval další fotku. Na tabuli připevnil pohledný usměvavý obličej Petera Lisbona a podíval se do svých poznámek. „Oběť číslo dvě. Peter Lisbon, třicet let, rovněž běloch. Rozvedený, bývalá manželka žije v Burlingtonu. Nemáme nejmenší důvod si myslet, že by s tím měla co do činění, a její rozrušení ze smrti manžela působilo opravdově. V každém případě – třicátého června, dvaadvacet dní po prvním útoku, přichází další tísňové volání, tentokrát z Belmontu. A opět se nikdo neozve. Když do Lisbonova bytu dorazí policie, najde ho v kuchyni připoutaného k židli. Jeho nohy končí krvavými pahýly, useknutá chodidla mu leží na klíně. Byl v šoku a zesláblý obrovskou ztrátou krve, ale ještě nám stihl říct, že ho napadl Galaxo, mimozemšťan. Možná jste o něm slyšeli. Máte-li někdo děti nebo přátele s dětmi, určitě víte, že se jedná o postavu z dětského kresleného seriálu. Ačkoli Lisbon nebyl zcela při smyslech, dokázal nám sdělit, že vetřelec měl masku Galaxa – která je mimochodem žlutá, což odpovídá popisu, který jsme získali od první oběti – a mluvil jeho podivným hlasem. Rovněž Lisbon dostal na výběr ze dvou možností. Pachatel pak ale změnil názor a ,nabídl‘ mu jiné dvě varianty: buď Lisbonovi polije obličej kyselinou, nebo mu usekne obě chodidla. A teď past: když si Lisbon nevybere, pachatel mu provede obě věci. Lisbon se očividně rozhodl zachovat si neporušený obličej, což ho nejspíš stálo život. Poté, co mu Galaxo uřezal chodidla, zavolal tísňovou linku a zmizel. Zmrzačený Lisbon však do příjezdu sanitky zemřel. Přestože byl policistům schopen popsat pachatelovu masku a průběh té hrůzy, ztratil příliš mnoho krve. Dopadl stejně jako Galaxova první oběť – ani jemu už záchranáři nedokázali pomoci.“

„Kdybych vypadal jako on,“ ozval se jeden z detektivů, „volil bych stejně.“ Byl to Leon Fratello, padesátník se zbrázděným obličejem. Protože kouření bylo v budově přísně zakázáno, Fratello místo bafání žmoulal cigaretu mezi palcem a ukazovákem. „Kdybych měl upsat duši čertu, aby mi splnil přání, chtěl bych vypadat jako on.“

„Tvoje žena by s tebou jistě souhlasila,“ podotkla Amanda.

„Každá změna by byla k lepšímu,“ přisadil si Wilkins.

„Dobře, dobře,“ ukončil jejich plodnou diskuzi Spader. „Každopádně z úředních hlášení vyplynulo, že tyto dva případy spolu úzce souvisí a že oba vyšetřovací týmy hledají patrně tutéž osobu. Bylo zjevné, že pachatel operuje na velkém území, a proto případ převzala státní policie. A jelikož mám nějaké zkušenosti se sériovými vraždami, připadla tato kauza mně.“ Odmlčel se a po chvíli dodal: „Teď dobře poslouchejte. Mám k Peteru Lisbonovi ještě jednu informaci. Jeho otec pracoval šestadvacet let u státní policie. Zastřelil ho nějaký překupník drog, je to devět let. Zemřel při výkonu povolání.“

Po chvilce zaraženého ticha se Amanda plaše zeptala: „A co jeho matka? Žije?“

„Já osobně jsem s ní nemluvil, ale ano, je naživu. Estelle Lisbonová, šedesát let, bytem v Holyoku. Vím jen to, že je úplně na dně. Pochopitelně. Ale určitě vám nemusím říkat, že vzhledem k tomu, že Peterův otec byl jedním z nás, stává se pro nás jeho případ tak trochu osobní záležitostí. Peter je něco jako naše širší rodina.“

Kolem stolu se rozhostilo uctivé ticho. Spader dal kolegům čas, aby vše vstřebali, a pak pokračoval: „Takže Galaxo uřezal své druhé oběti chodidla. Můžeme pouze hádat, zda chtěl, aby Lisbon jen trpěl, nebo zda bylo jeho cílem zabíjet. Možná jen neodhadl, jak rychle člověk vykrvácí. Nezapomínejte, že jakmile skončí ta svoje jatka, okamžitě volá záchranáře a policii. Zdá se, že i když své oběti mrzačí, jeho primárním zájmem není jejich smrt. Alespoň tomu vše nasvědčuje.“

„Jsem si jistý, že Yasoviche i Lisbona tato teorie uklidnila. Nechť odpočívají v pokoji,“ pravil Wilkins.

Spader komentář ignoroval a vytasil se s další fotografií. „A teď k doposud poslední oběti z minulé noci.“ Na tabuli se objevila zjizvená tvář Stanleyho Pendletona.

„No, Peter Lisbon to teda není,“ prohlásila zklamaně Amanda.

„Stanley Pendleton, dvacet devět let. Pokud vás to zajímá, ty jizvy pochází z nehody v dětství. Od té doby je také upoután na invalidní vozík. A minulou noc mu náš pachatel uřízl ucho.“

Ozvalo se tiché zaklení, někdo zděšeně reagoval „Ježíši Kriste“, a další si ulevil slovy „Zasraný cvok“.

„Nechci, aby to vyznělo cynicky, ale Pendletonova ztráta je naše výhra. Konečně máme o Galaxovi mnohem víc informací.“ Spader jim zprostředkoval, co se dozvěděl od Pendletona, a Matthews jeho výklad tu a tam doplnil. Nakonec se dostal ke slovu i Dunbar, aby dodal fakta získaná od paní Pendletonové.

„Ježíši,“ rozhořčeně zavrtěl hlavou policista z Belmontu. „Ten hajzl napadl invalidu.“

„A neštítil se na starou paní použít paralyzér,“ přidala se Casselová.

„Nezapomeňte ani na to, že Lisbonova malého kluka připravil o tátu,“ dodal Spader.

„Proč nezmrzačil i matku?“ zeptal se věcně Fratello.

Spader pokrčil rameny. „To zatím netušíme. Já osobně se domnívám, že buď nebyla pro jeho mučení ten správný typ, nebo pracuje podle nám neznámého scénáře, do kterého mu prostě nezapadala.“

„Měla štěstí,“ podotkl Fratello.

„Pokud považuješ za štěstí, že tě někdo uprostřed noci přepadne a zneškodní paralyzérem, omámí chloroformem, zamkne do skříně, a až se probereš, najdeš svého handicapovaného syna bez ucha… Každopádně, dámy a pánové, toto je náš pachatel.“

Spader všem ukázal obrázek vytištěný z internetu. Galaxo, Hvězdný Mstitel! Galaxo byl sytě žlutý, a to od krátkých, jakoby useknutých antének, které se tyčily na lysé lebce, až po konec své baňaté brady. Jeho třpytivě zelené oči se leskly nadšením. Široce a šťastně se usmíval a odhaloval tak mezeru mezi předními zuby. Spader připevnil i tuto podobiznu na tabuli. Vysvětlil, že maska obsahuje zařízení, kterým se každý hlas změní na vysoký pisklavý zvuk. Dva z přítomných detektivů jeho slova potvrdili s tím, že jejich děti mají tuto hračku doma. „Vždycky jsem si říkal, že je na ní něco strašidelného,“ podotkl jeden z nich.

„Dítě našich sousedů má podobnou masku doma,“ přidal se Wilkins. „Myslím, že představuje nějakého robota z filmu. Když na mě mluví, slyším dětský hlas s ozvěnou. Ale pořád to zní jako dítě.“

„Poslední dobou už tyhle strojky hodně vylepšili,“ vložil se do diskuze Dunbar. „Včera jsem viděl masku Galaxa v hračkářství. Předváděl mi ji tam jeden prodejce. Nepoznal bych, že to mluví dospělý chlap. Znělo to úplně stejně jako ta zatracená komiksová postava.“

„To nasvědčuje naší teorii, že pachatel nemá v úmyslu své oběti vraždit,“ přemýšlela nahlas Amanda.

Spader přisvědčil. „Správně, protože jinak by se přece neobtěžoval měnit si hlas, kdyby se jich chtěl zbavit. Pokud ho ovšem z nějakého nepochopitelného důvodu nevzrušuje Galaxo jako takový. V tomto ohledu je těžké cokoli předjímat. Ale já osobně si myslím, že všechny důkazy prozatím podporují teorii, že jeho primárním cílem není smrt jeho obětí. Takže,“ pokračoval, „kromě toho, co jsem vám tady nastínil, nevíme o našem pachateli nic. Dává si pozor. Nezanechal po sobě jedinou použitelnou stopu. Pendleton nám řekl, že měl rukavice. Včera naši technici sice našli fragment otisku, ale prý se z něho nedá nic vyčíst. Až doteď nemáme žádný profil DNA. Získali jsme pouze pár vláken, která by mohla pocházet z jeho černé teplákovky, takže to teď prověřujeme. Nikdo ze sousedů si ničeho nevšiml.“

„A co ta lepicí páska, kterou používá?“

„Úplně běžná. Dostanete ji všude. Stejně jako nástroje, jimiž mučí své oběti. Nic přepychového, žádné specifické nářadí, které je typické pro určité profese, prostě obyčejné tuctové věci. Nemůžeme si mnout ruce, ukázat na někoho prstem a říct: Aha, tak to musel být Řezník Sam nebo Doktor Kildare. Tohle zboží se nabízí v každých domácích potřebách.“

Dunbar dodal: „A když chcete, paralyzér si normálně objednáte přes internet.“

„A co chloroform?“ nevzdával se Wilkins.

„Na tom pracuje Leon. Máš něco nového, Leone?“

„Ne, a ani to nevypadá moc nadějně,“ odpověděl Fratello. „Není až tak těžké ho sehnat. Obchody se zdravotnickým materiálem, lékárny… A můžete ho už taky koupit na internetu. Možná si tyhle firmy vedou záznamy o všech transakcích – tedy za předpokladu, že se nedělo nic nezákonného, což samozřejmě nelze vyloučit – ale stejně nemáme jistotu, zda pachatel nepoužil kradenou kreditku nebo nenakupoval v hotovosti pod falešným jménem. Pracuju na tom, ale moc optimistický nejsem.“

„A kdy jsi, prosím tě, naposledy byl?“ zeptala se Casselová.

Fratello pokrčil rameny. „O tom teď s tebou nehodlám diskutovat, Amando. Ale řekněme, že jsem dokonce méně optimistický než jindy.“

„A co samotná maska Galaxa?“ zeptal se Matthews.

„S ní se nikam nedostaneme,“ odpověděl Dunbar. „Nabízí je každé hračkářství v zemi. Začaly se vyrábět asi před dvěma lety a od té doby se jich prodaly miliony. Náš pachatel si ji mohl pořídit kdykoli. I kdybychom náš průzkum omezili jenom na Massachusetts, nikam nás to nedovede – týdně si jich lidi koupí stovky.“

„Když už se bavíme o těch maskách,“ podotkl Spader, „asi jejich výrobcům i prodejcům zamotáme hlavu. Vím, že tisk i televize už veřejnost informovaly o aktivitách Galaxa, ale byl bych rád, kdybychom se k varování přidali i my. Chci proto, abychom ještě dnes připravili k vydání oběžník, který bychom rozeslali médiím – leták s informacemi o zločinci, který páchá své trestné činy pod maskou Galaxa.“ Obrátil se na Dunbara: „Mimochodem, Gavine, mohl bys pro nás jednu masku opatřit, co říkáš? Chci sám zjistit, jak to zařízení na změnu hlasu funguje a jak moc se hlas skutečně změní.“

„Když už tam budu, nechceš přinést ještě nějakou hračku?“ ujistil se Dunbar.

„Prozatím jen tu masku, díky. Ještě k tomu letáku: sdělíme lidem, ať zamykají dveře. Nebudeme to však specifikovat – nechceme veřejnost děsit. O to se už postarají novináři – už teď z toho dělají senzaci. My jim v tom rozhodně pomáhat nebudeme. Spíš bychom měli plnit funkci objektivních zpravodajů: varovat, ale zabránit panice. Víte, jak to myslím. Kdo je schopen do dnešního odpoledne něco smysluplného vytvořit?“

Wilkins zvedl ruku.

„Díky, Reggie. A to nás přivádí zpátky k obětem,“ prohlásil Spader. „Co o nich víme?“

Následovala chvíle ticha. Všichni usilovně přemýšleli nad Spaderovou otázkou. Konečně se ozval policista z Belmontu: „Všichni jsou to muži a běloši.“

Spader přisvědčil. „To je pravda. A není toho o moc víc, co by je spojovalo, žádná zjevná souvislost. Široký věkový rozptyl, různé okrsky, i když vše v rámci státu Massachusetts.“

„Všichni bydleli v rodinných domcích,“ navrhl Dunbar.

Spader se na něho podíval a přikývl. „Dobře, Gavine. Ale pocházeli z různých společenských vrstev. První obětí byl právník, ale měl svou soukromou praxi a moc nevydělával ani nespořil. Lisbon byl bankéř, kterému se naopak dařilo. Pendleton sice pracoval z domu, navrhoval webové stránky, ale zdá se, že ho finančně dost podporovala matka. Dali by se považovat za nižší střední třídu.“

„Měli mezi sebou ti tři nějaké vazby?“ zeptal se Wilkins.

„Zatím jsme na žádné nepřišli, ale zdaleka jsme v tomto ohledu neukončili pátrání. Jde o to, zda si náš pachatel vybírá oběti náhodně nebo ne.“

„Tak tomuhle já říkám pravá detektivní činnost,“ pravil Wilkins, čímž vyvolal vlnu smíchu.

Spader se usmál. „I kdyby je vybíral náhodně, musel je nějak najít. Nějak se museli dostat do jeho hledáčku. Pokud se nám podaří zjistit jak, můžeme ho vypátrat. A kdyby se nejednalo o náhodný výběr, pak se na ně zaměřil cíleně a my musíme přijít na to proč.“

„Mně osobně to připadá jako náhodný výběr,“ ozval se Fratello.

„Mně sice taky, Leone, ale ještě nemáme pohromadě všechny indicie, takže nemůžeme dělat předčasné závěry.“

„To taky neříkám. Jen mapuju situaci.“ Strčil si do pusy cigaretu a sáhl do kapsy pro zapalovač, jako by zapomněl na přísný zákaz kouření. Pak ji ale zase roztržitě z úst vytáhl.

„Takže,“ pokračoval Spader, „pokud tady existuje jakákoli spojitost mezi oběťmi, musíme na ni přijít, než náš člověk znovu udeří. Vezmeme-li v úvahu, jak daleko od sebe ti lidé bydleli, nemůžeme předpokládat, že spolu chodili do stejné tělocvičny nebo čistírny, nakupovali ve stejné samoobsluze nebo se nechávali prohlížet u stejného urologa. Přesto tam může nějaká souvislost být. Možná před pěti lety bydleli ve stejném činžáku. Možná budeme muset pátrat ještě hlouběji v minulosti. Kam chodili na střední školu? Nebo snad na základku?“

„Myslíte, že by to sahalo tak daleko?“ zeptal se někdo z pléna.

„Do háje, vůbec nevím. Možná se byli minulý měsíc všichni podívat na zápas Yankees proti Soxům.“

„Pane Bože,“ povzdechl si Wilkins. Pohledy všech přítomných se upřely na jeho vážnou tvář. „Jestli je to tak, jak říkáš, možná plánuje zabít dalších šestatřicet tisíc lidí, kteří byli na stadionu.“ Ten chlapík byl sice zábavný, ale jeho vtípky ne vždy publikum ocenilo.

„Možná tím pověřím tebe, Wilkinsi,“ usmál se na něho Spader. „Nemělo by to být zase až tak nudné. Zjistíš, kdo všechno tam byl, navštívíš je, proklepneš a sepíšeš obsáhlou zprávu. To nezní špatně, že?“

„A co kdybych na chvíli zavřel hubu?“ opáčil Wilkins.

„Jde mi o to,“ pokračoval Spader ve svých úvahách, „že pokud si své oběti vybírá podle nějakého předem daného klíče, musíme na to co nejdřív přijít. Pak bychom možná byli schopni zjistit, na koho se chystá příště, a zabránit mu v tom.“

„Já si stejně pořád myslím, že je to jen náhoda, žádný plán.“ Fratello už zase žmoulal cigaretu mezi prsty.

„Beru v úvahu, Leone. Takže to shrnu. Uvedl jsem tady fakta, ale potřebujeme si promluvit se všemi přáteli obětí – to znamená projít jejich adresáře, mailové kontakty, prostě cokoli, abychom získali ta jména. A pak je prověříme. S tím už jsme ostatně začali u prvních dvou obětí. Požádám jednoho z vás, aby stejným způsobem pokračoval na Pendletonovi. Musíme pokrýt co nejvíc lidí, mluvit s každým, kdo by mohl mít s případem jakoukoli spojitost. Zaměstnavatelé, kamarádi současní i minulí, milenci i bývalí partneři. Pendleton je sice na volné noze, ale měli bychom zajít i do knihovny, kde dělal dobrovolníka. Chci vědět všechno o pohybu obětí dva měsíce předtím, než je Galaxo dostal. Možná mu v té době zkřížily cestu. Je to rutinní postup, nic vám nemusím vysvětlovat. Budeme telefonovat, klepat na dveře, cokoli, co nás napadne.“

„Zatím toho nemáme moc, na čem bychom mohli stavět,“ podotkl pesimisticky Fratello.

„To ne,“ souhlasil Spader, „ale možná na něco brzy narazíme. Už jsem mluvil se zástupcem místní FBI. Dávám dohromady podklady pro vypracování profilu pachatele. Profil Galaxa nám vyhotoví ve Washingtonu.“

Ozval se společný povzdech.

„Já vím,“ připustil Spader, „my všichni máme na tyhle profily od odborníků z FBI stejný názor, ale občas se stane, že na pachatele docela sedí, a já teď vítám jakoukoli pomoc. Budeme to brát s rezervou, zachováme si zdravý rozum a kdoví? Třeba nám to trochu pomůže rozšifrovat pachatelovu osobnost a hlavně motivy. Možná se dostaneme tak blízko, že ho najdeme dřív, než bude mít na svědomí další oběť.“

„To zní báječně,“ neodpustil si ironii Wilkins. „Udělali by mi i horoskop?“

„Požádej je, ať nám dodají ještě čísla do loterie na příští týden,“ ozvalo se z pléna.

„A mně by zase mohli prozradit, kam se podělo to tělo, které jsem měla ve dvaceti,“ přidala se Amanda. „Je v čudu.“

Spader zvedl omluvně ruce, jako by se vzdával. „Dobře, dobře. Chápu vás, ale dejme tomu šanci, ano?“

„Vraťme se na moment ke Galaxovi,“ navrhl Fratello. Potřásl hlavou. „Lidi, cítím se jako idiot, ale i dítě mojí sestry nosí pyžamo s obrázkem Galaxa. Je to úplné šílenství. Každopádně jsem se chtěl zeptat: porovnaly se tyto zločiny, které máme v systému VICAP? Možná bychom měli štěstí a získali tak vodítko.“ Šlo o mezinárodní informační systém, tzv. Program dopadení pachatelů násilných trestných činů, jehož úkolem bylo shromažďovat, porovnávat, ověřovat a analyzovat veškerá data vztahující se k násilné trestné činnosti.

Spader se odmlčel déle, než by se slušelo, a Dunbar sklopil oči.

Spader si povzdychl. Nechtěl se touto cestou vydat. „No, nějaká podobnost s mým předchozím případem tady je,“ přiznal neochotně. „Stejně jako náš pachatel, i Rivers nosil masku. Galaxo svým obětem uřezává části těla – jazyk, chodidla, ucho. Rivers měl tutéž zálibu, ale zaměřoval se výhradně na nohy, zatímco Galaxo se v tomto směru neomezuje.“

Když Spader skončil, v místnosti se rozhostilo nepříjemné ticho. Johnovi bylo jasné, že většina policistů se dala co se týče případu Eddie Rivers rozdělit do dvou základních kategorií. Buď se přikláněli k názoru, že Spader na jeho propuštění nenese vinu, nebo se naopak domnívali, že to je právě on, kdo zapříčinil, že zvrácený vrah opět běhá na svobodě, připravený kdykoli znovu zabíjet, což taky okamžitě udělal. Spadera by zajímalo, do které kategorie má zařadit detektivy, kteří mu tady celou dobu pozorně naslouchali. Snažil se uvěřit, že většina přijala oficiální prohlášení, které označilo za hlavního viníka Oscara Wagnera, ale Spader nebyl tak naivní, aby doufal, že tomu tak bylo u všech.

„Je toho víc,“ přiznal nakonec Spader. „Rivers taky mluvil o výběru. Galaxo dával svým obětem na výběr – alespoň tak to bylo s Lisbonem a Pendletonem, a my nemáme důvod se domnívat, že s Yasovichem jednal jinak. Na druhou stranu Rivers vždycky svým obětem řekl, že nemá na výběr. A další věc: jak správně poznamenal tady Gavin, Riversův modus operandi s jeho výstřední mánií vyžadoval rodinné domky se zadním vchodem ze zahrady a Galaxo si doposud vybíral stejný typ obydlí. Odpovídá i výběr lokality. Oba dva operovali v různých městech, ale vždycky jen na území státu Massachusetts. A poslední věc – oba používali paralyzér. To je k podobnostem všechno.“

Opět se na chvíli rozhostilo ticho. Někdo si odkašlal. Někdo se zavrtěl na židli a ta pod ním zapraskala. Spader se potřeboval pohnout z místa, a tak dodal: „Je tu ale i spousta rozdílů, kromě těch, které jsem už zmínil. Jako například skutečnost, že Riversův zájem číslo jedna byla smrt jeho obětí, zatímco Galaxo chtěl, aby přežily, takže dokonce před svým odchodem zavolal tísňovou linku. Chci tím říct, že seznam rozdílů je nekonečný.“ Nadechl se a pokračoval: „Podívejte, někteří z vás možná tápou, ti noví asi ani neví. Dostal jsem tenhle případ částečně i proto, že se v něčem skutečně podobá kauze Rivers. Eddie Rivers se oficiálně začal pohřešovat dva týdny poté, co byl propuštěn z vězení, což bylo před třinácti měsíci.“

Po chvíli hrobového ticha se Matthews zeptal: „A vy se domníváte, detektive, že existuje nějaká šance, že by se mohlo opravdu jednat o stejného pachatele?“ V jeho hlase nebylo ani stopy po nějakém odsouzení nebo výčitce – jako by mluvil člověk, který se příběhem Riverse nezabýval a neznal tak Spaderovu roli v celé tragédii. Spader si však byl naprosto jistý, že si Matthews tuto kauzu pečlivě prostudoval.

Spader si nechal chvíli na rozmyšlenou. Nechtěl, aby jeho odpověď vyzněla jako obrana. Musel volit slova víc než opatrně. „Říkejte mi Johne, a teď k vaší otázce. Ne, nemyslím si to.“

Wilkins se potichu zeptal: „Ty bys opravdu tuhle stopu vzdal? Byl to šílenec. Z toho, co si o něm pamatuju, vyplývá, že kdyby chtěl začít znovu, nedělalo by mu nejmenší problém vrátit se sem a pokračovat ve svých zvrácenostech.“

Spader si povzdychl. A opět si dával pozor na to, co řekne. „Nechci, abychom ztráceli kvůli Riversovi moc času, ale nesmíme ho ani podcenit. Takže vyvěsíme jeho fotku na zastávkách a poštách, protože i když ho policie stále má od jeho posledních vražd v hledáčku, veřejnost na něho mohla zapomenout. Jinými slovy: kdo se toho ujme?“

Zvedla se něčí ruka.

„Díky,“ opáčil Spader a opět se odmlčel. Nakonec prohlásil: „Každopádně moji nadřízení se Riversem taky znovu zabývají s tím, že jestli je tady sebemenší možnost, že by figuroval v případu Galaxo, je to na mně. A proto jsem vás svolal. Venku řádí zvíře bez kousku svědomí a neštítí se…“ Zarazil se a pak se opravil: „Ne, je horší než zvíře, protože zvířata se nechovají záměrně krutě. Co dělá tahle bestie – od krutých možností výběru až po kruté zacházení s oběťmi – je daleko za hranicí chování jakéhokoli zvířete. On si to prostě užívá.“

Znovu se podíval na obličeje obětí připíchnuté na tabuli. Pak se otočil a upřeně se zahleděl do tváří lidí sedících kolem stolu. Přitom je oslovil: „Tenhle chlap, ten zasraný Galaxo, je totální cvok, ale je taky prohnaný. Nezanechal po sobě jedinou použitelnou stopu. Připadá mi to… nevím, ale zdá se mi, jako by si s námi pohrával. A mám neodbytný pocit, že tato hra bude velmi brzy pokračovat. První a druhou oběť dělilo dvaadvacet dní, další následovala za pouhých dvanáct. Nelze s jistotou tvrdit, že intervaly se budou i nadále zkracovat, ale vyloučit to nemůžeme. Jinými slovy – nemáme moc času. Hrozí, že velice brzy někdo ztratí něco důležitého – možná část těla, možná i život.“ Očima zabloudil ke žlutému obličeji mimozemšťana na tabuli. „Pokud ho my nedostaneme dřív.“

5

Spader měl obě ruce plné – v jedné třímal svůj neodmyslitelný kufřík, v druhé šálek kávy – a tak neměl šanci potřást nabízenou pravicí Oscara Wagnera. Spader zanechal členy svého týmu na Desítce, aby obvolali kohokoli, kdo by mohl vědět něco bližšího o Stanley Pendletonovi. Na třech obětech Galaxa pracovaly tři různé skupiny detektivů, kteří se snažili získat co nejvíc relevantních informací, přičemž méně slibné kontakty vyřizovali přes telefon, ty slibnější pak osobně. I Spader měl telefon většinu času u ucha, ale právě v této chvíli byl na cestě za Pendletonovými sousedy, aby si s nimi promluvil o tom co, a jestli vůbec něco, té noci viděli nebo slyšeli. Ačkoli té noci samozřejmě spali, Spader se rozhodl je osobně navštívit. Sousedé skýtali tytéž možnosti jako všichni potenciální svědci – mohli něco vidět, ale stejně tak mohli trpět náhlou dočasnou slepotou. Raději se nenechat do ničeho vtáhnout.

Proto chtěl Spader pozorovat jejich výraz, když jim bude klást otázky. Neměl toho teď moc na práci, a navíc věděl, že čím víc dotazů, tím větší šance, že někdo něco pustí – svědek se může obávat, že policie tuší, že toho ví víc, než je ochoten přiznat. Kromě toho si chtěl Spader prohlédnout Pendletonův dům za denního světla. Byl asi v polovině parkoviště, když zahlédl Wagnera, který k němu mířil od svého vozu. Spader se na něj usmál. Wagner upustil nedopalek cigarety a zamáčkl ho patou. Napřáhl pravici a Spader se nerozhodně podíval na své plné ruce.

„Ale no tak,“ pokrčil rameny Wagner, „to neřeš.“

Spader v žádném případě neobviňoval Wagnera z toho, co se stalo – špatné svědomí měl částečně i on sám – a nechtěl, aby u Wagnera vzbudil jakékoli podezření, proto mu podal svůj šálek, srdečně si s ním potřásl rukou a pak si vzal kávu zpátky.

„Rád tě vidím, Oscare,“ prohlásil vřele. „Vypadáš dobře.“

„Měl by sis zajít k očnímu, Johne. Není na mě moc pěkný pohled.“ Zasmál se a v tu chvíli ho přepadl pronikavý kuřácký kašel. Spader mu chtě nechtě musel dát za pravdu. Skutečně nevypadal dobře. John věděl, že oba jsou přibližně stejně staří, takže Wagnerovi bylo něco přes čtyřicet, ale klidně by se mohl vydávat za pětapadesátníka. Jeho vlasy, které si Spader pamatoval jako tmavě hnědé s elegantně prokvétajícími skráněmi, zjevně vzdaly svůj boj s časem a získaly špinavě šedý odstín plísně na shnilé broskvi. Spader si rovněž všiml, že i Wagnerovy tváře dostaly nezdravě šedivý nádech – barvu pleti člověka, který tráví veškerý svůj čas vevnitř a jediné světlo, které se ho dotkne, je odraz neonu zpoza baru. A přesně takové zvěsti Spader o Wagnerovi zaslechl. Ačkoli se Oscar nikdy nedal nazvat abstinentem, své pití měl vždy pod kontrolou, což se teď patrně změnilo. Příšerně zhubl, šaty na něm visely jako na anorektické figuríně z výkladu. A potom ty jeho oči. Unavené oči barvy telecích jater ponechaných na slunci.

„Čekáš tu na mě?“ zeptal se ho Spader.

„Jo. Říkal jsem si, že bych tě mohl pozvat na kávu.“

Spader se podíval na šálek ve své ruce.

„Do háje,“ prohlásil Oscar. „Tak mě můžeš pozvat ty, ne?“

Olízl si rty. Působil nervózně. Jako by tady ani nechtěl být. Spaderovi došlo, že spolu stojí na parkovišti, kde Wagner vždy parkoval. Odtud chodíval na Desítku, dokud nedostal padáka. „Ty asi zrovna někam jdeš, že? Děláš na velkém případu… No, asi jsem neměl chodit. Ale ty jsi mi nezavolal zpátky, a tak…“

„Jé, sakra promiň,“ vyhrkl Spader, „moc se ti omlouvám, Oscare. Dostal jsem zprávu, že jsi mi volal, ale úplně jsem to vypustil. Vážně mi to je moc líto.“ Spader nelhal. Ten vzkaz přišel v nejméně vhodnou dobu, den po vraždě Petera Lisbona, a malý růžový papírek se nějakým záhadným způsobem z Johnova psacího stolu ztratil.

„Nic si z toho nedělej. Jak vím, jsi zavalený prací. Snad někdy jindy, co ty na to? Někdy brzy. Rád bych s tebou mluvil.“

Spader se podíval na hodinky, přičemž se soustředil hlavně na to, aby si obsah kelímku nevylil na košili. „Víš co, u nás káva stejně nikdy za moc nestála a po tvém odchodu se to nijak nezměnilo. Pojď, dáme si ji někde jinde.“ Spader se nahnul dopředu, vylil tmavě hnědou tekutinu do kanálu a prázdný šálek odnášel ke svému autu zaparkovanému na dohled.

„Počkej,“ zarazil ho Wagner a díval se přitom na vůz, který právě míjeli. „Cožpak tohle není tvoje auto?“

„Ne.“

„Člověče, a já si o sobě myslel, že jsem policajt. A teď už ani nevím, jaké jsi měl auto. Není divu, že mě vyrazili.“

Spader si pomyslel, že to spíš mělo co dělat s případem Eddieho Riverse, ale neřekl nic.

Wagner seděl naproti Spaderovi u malého stolku. Před sebou měl papírový kelímek, který stále posouval sem a tam, otáčel ho mezi prsty a usilovně se vyhýbal pohledu bývalého kolegy. Nikotinem zabarvené ruce se mu občas zachvěly. Kávy se prozatím ani nedotkl. I když se nechoval vyloženě neuroticky jako alkoholik toužící po hltu své drogy, bylo zřejmé, že by před sebou raději viděl sklenku něčeho ostřejšího.

Spader usrkl ze svého šálku a opatrně se zeptal: „Tak o co jde, Oscare? Vlastně jsme nezůstali ve spojení, i když jsi před pár týdny volal – znovu se omlouvám, že jsem se ti neozval zpátky – a teď se najednou objevíš. Můžu pro tebe něco udělat?“

Wagner si přestal hrát s kelímkem a upřeně se zadíval na jeho tmavý obsah. „Je to pro mě těžké, Johne.“

Na okamžik Spaderovi blesklo hlavou, že se Oscar chce omluvit za to, co se přihodilo před dvěma lety – za svou vlastní nedbalost, která vedla k propuštění Eddieho Riverse na svobodu, a za veškeré následky, které to s sebou přineslo. Téměř okamžitě ale tuto myšlenku zavrhl.

„Ale no tak, Oscare, známe se přece dvanáct let, možná i víc. Co máš na srdci?“

Wagner potřásl hlavou. „Ty víš, Johne, jak se mě bez obalu zbavili. A to všechno kvůli tomu hajzlovi Riversovi, který odkráčel volný jako pták jenom kvůli formalitě. To se ostatně v naší branži stává každou chvíli. Jenže oni potřebovali obětního beránka. Potřebovali ukázat, že si to někdo odskáče. A tak vybrali mě.“ Odmlčel se a pak dodal s hořkostí v hlase: „Prostě jsem neprávem zaplatil já.“

Má pravdu, pomyslel si Spader, byl jsem to já, kdo měl Wagnera kontrolovat a zabránit tak průšvihu. Ale Wagner se přece jen v jedné věci spletl. Nikdy se nestal obětním beránkem, jak tvrdil. Tato role připadla Spaderovi. John skutečně cítil obrovskou osobní zodpovědnost za to, co se stalo. S jistotou věděl, že kdyby se tehdy zachoval jinak a přijal jiná rozhodnutí, další vývoj by nedopadl tak, jak dopadl. A Rivers by ty dva roky strávil zbytečnými pokusy zvrátit nebo alespoň zmírnit svůj doživotní trest. John měl ovšem také na paměti, co odhalilo důkladné šetření celé záležitosti. Wagner si dal před sepsáním návrhu na zatčení dvě piva. Skutečně to byl alkohol, který ovlivnil Oscarovu schopnost podat formálně bezchybný zatykač? Spader to nedokázal posoudit. Možná ne. Ale kdo to mohl s jistotou prokázat? A Spader si pamatoval, že Wagner byl už jednou kvůli pití ve službě potrestán – pár let předtím, než spolu začali pracovat. Navíc se to mohlo stát vícekrát. Co se týče Johnovy osobní zkušenosti s Oscarem, on sám nebyl nikdy svědkem toho, že by Wagnerovo popíjení jakýmkoli způsobem ovlivnilo jeho výkon – tedy alespoň do oné osudné noci – ale tato jediná chyba (spolu s dávným incidentem) zjevně stačila k tomu, aby vedení přijalo patřičná opatření. Takže navzdory roli, kterou v celém případu hrál i Spader, a navzdory faktu, že v očích veřejnosti to byl právě on, který všechno zpackal, černého Petra dostal Wagner: buď mohl odejít sám na vlastní žádost, nebo být potupně vyhozen. Tento nátlak nebyl vyvíjen proto, že by potřebovali někoho, kdo by si veřejně sypal popel na hlavu. Wagner dostal ultimátum, protože sepsal zatykač pod vlivem alkoholu, přičemž se ukázalo, že v něm byly formální nedostatky. Díky tomuto pochybení unikl sériový vrah spravedlnosti.

„Vím, že jsi to neměl vůbec lehké,“ částečně mu dal za pravdu Spader. I když s jeho pojetím nesouhlasil, musel něco říct. „Teď pracuješ u bezpečnostní agentury, že?“

„To je minulost. Skončil jsem tam před pár měsíci.“

„Co se stalo?“

„Ti hajzlové mě vyrazili. Obvinili mě, že v práci piju.“

„Což nebyla pravda.“

„Sakra, nebyla. Ten den ráno jsem si sice dal jedno nebo dvě, ale já mám alkohol pod kontrolou, na to můžeš vzít jed. A když jsem přišel do práce, byl jsem v naprosté pohodě. Kromě toho, ježíšmarjá, cožpak jedno malé pivo způsobí, že si nevšimnu usnoplenýho fracka, který schovává v kapse kalhot DVD? Do prdele, byl jsem třináct let detektiv! Snad zvládnu uhlídat zlodějíčky v supermarketu, ne? Pivo nepivo.“

„Mrzí mě, že se to všechno tak semlelo, Oscare. Co chceš teď dělat?“

Wagner si odfrkl. „No, nemůžu říct, že bych měl moc na výběr. Pomáhat a chránit je všechno, co umím, a vy mě zpátky do stavu nechcete, v tom mám jasno. Totéž platí o soukromých agenturách, protože tam si mě už nepozvou ani na vstupní pohovor. Naše stará dobrá státní policie se na mně vážně podepsala, Johne.“

Spadera začaly Wagnerovy zjevné pokusy hodit vinu na někoho jiného unavovat. „Skutečně?“

„To si piš. Jedna jediná chybička, pár piv vypitých během služby, nic hrozného. A kdy se to stalo? Asi tak před dvanácti lety, počítám. A navíc o nic nešlo. Jo, kdyby mi tak proklouzl nějaký vrahoun, zatímco já bych si dával šlofíka v autě na palubní desce – ale nic takového. Sprostě mě udal jeden rádoby policajt, který si všiml dvou prázdných lahví vzadu ve voze, a navíc se mu zdálo, že ze mě táhne. Kretén. Slyšel jsem, že už ani není u policie. Kéž bych věděl, kde bydlí. Každopádně, i když se nic nestalo, potrestali mě. Týden bez peněz plus disciplinární zápis. A tohle udělali několikrát. No a tyhle zasraný záznamy mi nakonec zlomily vaz. Všichni už dávno zapomněli na ty bezvýznamné incidenty, dokud se mi nestala ta věc s Riversem. Šli po mně, připomenuli si mé prohřešky a byl jsem v prdeli.“

Spader nevěřil svým uším. Ta věc s Riversem – čímž Wagner myslel sériového vraha usvědčeného ze závažných trestných činů, který krátce po propuštění brutálně zavraždil dvě děti – se stala jemu. Ne Riversovým obětem, ne jejich pozůstalým, ale jemu. Spadera šokovalo, jak hluboko Wagner klesl.

Wagner už zase zíral do temných hlubin své nedotčené kávy, takže si nevšiml Spaderova pohledu – směsice znechucení a soucitu. „Měli se mnou zacházet líp, Johne. Měli ignorovat ten první incident, dělat, že se nic nestalo – což je ostatně pravda. Měli si mě vzít stranou, promluvit mi hezky v soukromí do duše, jako školákovi v ředitelně, a nechat to být. Nic oficiálního. Ale oni se rozhodli to zapsat. Pokaždé.“ Spader si uvědomil, že Wagner právě nevědomky přiznal několikeré porušení pracovní kázně. Zkrátka a dobře – při výkonu povolání pil. „Rozhodli se mě prostě zbavit, a tak pokračovali v těch svých pitomých záznamech. No a když se stala ta věc s Riversem a oni hledali obětního beránka a zároveň záminku kopnout mě do prdele, chytili se těch povídaček o vlivu alkoholu na mé pracovní výsledky.“ Visel teď na Spaderovi pohledem, jako by se ptal, proč v jeho situaci není místo něho on sám. „Řekni mi pravdu, Johne. Všiml sis někdy, že by měl alkohol vliv na moji práci?“

Spader si nechal chvíli na rozmyšlenou a pak po pravdě odpověděl: „Ne, Oscare, toho jsem si nikdy nevšiml. Ale…“

„Přesně tak. Ale jakmile mě v agentuře načapali s trochou alkoholu v krvi, moje slavná historka s pitím v práci se zase dostala na přetřes. Personální oddělení státní policie jistě poslalo pravdivá a nezaujatá doporučení. A tak jsem letěl. Chápeš, co tím chci říct, Johne?“

„Ne tak zcela,“ přiznal Spader.

„Já vlastně taky ne. Prostě mě štve, že nějaký byrokrat, který celé dny prosedí za stolem a nemá páru o tom, co obnáší práce v terénu, chlap, který si nikdy neumazal svoje ručičky špínou ulic jako já, teď o mně bude rozhodovat. A to, jak se ke mně zachová, pak ovlivní celý můj další život. Jsem si jistý, že to byl pokaždé jiný kretén, ale vždycky to muselo jít oficiální cestou. Nikdy jsem nedostal šanci urovnat to mezi čtyřma očima. A ten poslední zasraný debil zašel tak daleko, že mě kvůli Riversovi připravil o práci. Předpokládám, že to byl on, kdo pak obratem informoval agenturu o důvodu mého vyhazovu, takže potom stačil hlt piva a ocitl jsem se zase na dlažbě.“

„Víš to jistě?“ zeptal se Spader. „Myslím to, že někdo z personálního řekl agentuře o tvé… minulosti.“

„Jistě ne, ale to je přece jasné,“

Spaderovi se to nezdálo jasné ani trochu. Upřímně řečeno, pracujete-li u bezpečnostní agentury a po příchodu do zaměstnání je z vás cítit alkohol, koledujete si o okamžitý vyhazov, ať už jste předtím nějaký záznam měli nebo ne.

„Podívej se, Johne, jenom se ti snažím říct, že už jsem unavený z lidí, kteří mi rozhodují o životě. To není fér. Věnoval jsem službě obyvatel Massachusetts své nejlepší roky a oni na mě takhle. Cožpak teď nemůžu jít ani na zasraný pohovor?“

Rozhovor se začínal ubírat směrem, který se Spaderovi ani trochu nezamlouval. Nechtěl poslouchat Wagnerovy řeči, nelíbil se mu pohled na bývalého skvělého parťáka, z něhož zbyla jen zahořklá kreatura, na kdysi schopného a zodpovědného policistu, který opravdu obětavě sloužil státu, ale jehož fatální chyba způsobila smrt minimálně dvou nevinných lidí. Spader posmutněl, když se díval na zlomeného muže před sebou.

„Jak už jsem řekl,“ přerušil tok stesků Spader, „zdá se, že sis užil svoje. Nedávno jsi mi volal, ale já jsem se ti zapomněl ozvat zpátky. Co jsi potřeboval, Oscare?“

Wagner na moment zaváhal. Odkašlal si a spustil: „No, víš, tak jsem si říkal, že máš možná pocit, jestli mi něco nedlužíš. Myslím za to, že jsem vzal tehdy všechno na sebe.“ Ježíši, pomyslel si konsternovaně Spader, Wagner dnes žongluje s fakty jako cirkusák. „Já netvrdím, že mi něco dlužíš, ale že ty máš možná ten pocit.“ Spader ho neměl. „No a tak jsem si myslel, že bys pro mě možná chtěl něco udělat.“

„Jako například?“

„Abych řekl pravdu, nevzpomněl bych si na tebe, kdybych tě nezahlédl v televizi kvůli nějakému případu. Už vím – když tomu chlápkovi uřezali chodidla. Mimochodem, to ti nezávidím.“ Spader přikývl a čekal, co z Wagnera vypadne. „Zkrátka,“ pokračoval Oscar, „vzpomněl jsem si, že když jsme ještě pracovali spolu, jednou v noci jsi byl mimo službu a náhodou jsi překazil loupež v nákupním středisku.“

Spader si tu událost dobře pamatoval. Šel si tehdy těsně před zavírací dobou koupit nějakou drobnost, a když se ani po deseti minutách neobjevil jediný zaměstnanec, pojal podezření. Bylo sice možné, že se prodavač zdržel ve skladu, ale deset minut se Spaderovi zdálo skutečně přespříliš. Nakoukl proto do zadní místnosti a zahlédl něčí nohy. Nezvaný host seděl na zemi za regály se zbožím. Spader vytáhl svého glocka, vklouzl do skladu a namířil na překvapeného lupiče, který bez jediného slova odporu upustil svoji osmatřicítku a zvedl obě ruce.

„A?“

„A tak jsem si říkal, že by si tě mohli pamatovat.“

„Kdo?“

„V tom marketu. Prodavači nebo majitel,“ vysvětloval Wagner. „Kde to vlastně bylo? V Circuit City?“

„Ne, v RadioShack.“

„Máš pravdu, RadioShack. Prostě jsem si myslel, že si tě možná pamatují a že bys jim mohl zavolat. Víš, přimluvit se za mě. Alespoň aby mě pozvali na pohovor. Zkrátka jsem si říkal, že bys to pro mě rád udělal, když máš možná dojem, že mi něco dlužíš. Já netvrdím, že to tak je, Johne, ale třeba je to tvůj pocit.“

Spader vůbec takovým pocitem netrpěl a v žádném případě by s čistým svědomím nedoporučil Wagnera pro práci v ochrance. Ale možná by se mohl přimluvit za ten pohovor. Nicméně nemohl zavírat oči nad Oscarovým popíjením v pracovní době.

„Oscare, jestli pořád piješ, měl bys spíš uvažovat o jiném druhu zaměstnání. Poptal bych se po nějaké papírové práci. V kanceláři, chápeš. Nebo bych…“

„Proboha, Johne, ty taky! Jsem přece policajt. To je práce, která se ke mně hodí. Pořád je pro mě lepší dělat pro nějaké bezpečáky než sedět u stolu a hrabat se ve složkách.“

Spader se zděsil pohledu ve Wagnerových očích. Byly plné vzteku a zášti a Spader si nebyl jistý, zda jsou tyto emoce namířené pouze proti oněm byrokratům, kteří podle Oscarova tvrzení zruinovali jeho kariéru a život. Johna nezajímal způsob, jakým Wagner hledal viníky všude kolem – jako dítě se stříkací pistolí, které míří na všechny kromě sebe. Ale svazovalo ho pomyšlení na léta strávená společnou prací, na roky přátelství, a nedokázal ho nechat odejít, aniž by mu dal nějakou naději.

„Už musím běžet, Oscare,“ řekl omluvně a začal vstávat. „Ale obvolám pár lidí. Uvidíme, co se dá dělat.“

„Díky, Johne,“ odpověděl bezbarvě Wagner. Spader ale vnímal i podtext. To je to nejmenší, co můžeš udělat.

6

Uběhly dva dny, aniž by detektivové zaznamenali v případu Galaxo jakýkoli průlom. Jejich úsilí prozatím nepřineslo žádné ovoce. Dobrou zprávou bylo, že nikdo další nenahlásil ztrátu části těla. Vyšetřovací tým pokračoval ve svých telefonátech – a nepokročil ani o píď.

Ačkoli se Spader s případem nikam neposunul, snažil se uvést do pomyslného pořádku alespoň svůj osobní život. Zvečera zavolal Hanně, omluvil se jí za to, jakým způsobem od ní včera odešel, a poté jejich vztah s definitivní platností ukončil. Vysvětlil jí, ať si to nebere osobně, že je úžasná, ale problém spočívá v tom, že on stále miluje svou bývalou manželku. Odpověděla, že to chápe, ale kdyby se někdy jeho city změnily, má jí zavolat. Pokud by v té době byla volná, mohli by navázat tam, kde skončili. Byl to ten nejvlídnější rozchod, jaký kdy zažil, a jen z tohoto důvodu chvíli bojoval s pokušením znovu jí zatelefonovat a svůj hloupý nápad odvolat. Pokud je tak skvělá při rozchodu, oč úžasnější by byla, kdyby to s ní myslel vážně. Ale nakonec jí nezavolal. Bez ohledu na její nesporné kvality – krásu, inteligenci, sexuální přitažlivost a nadhled – jí stále k dokonalosti chyběla jedna věc: Oliviiny oči. A když o tom tak přemýšlel, nejen to. Neměla ani její vlasy, smích, gesta a specifický smysl pro humor.

Poté, co ukončil hovor s Hannou, zavolal bývalé manželce. Jejich naplánovanou společnou snídani musela před pár dny kvůli nějaké blíže nespecifikované záležitosti zrušit, a tak jim chvíli trvalo, než našli jiný termín, který by oběma vyhovoval. A proto jí teď Spader telefonoval. Chtěl ji ujistit, že se nic nezměnilo a že se zítra uvidí. Zároveň ji informoval, že zatím neměl čas projít své věci, ale že se brzy po těch albech podívá. Bohužel ji nezastihl doma, a ve své snaze nedat na sobě znát zklamání se mu podařilo zanechat velmi neosobní vzkaz. Přál si, aby se mohl vloupat do jejího domu, záznam vymazat a zanechat jiný. Možná by to udělal nebýt obavy, že by ho načapala sama Olivia se svým novým přítelem. Představa těch dvou, jak se objímají a na sobě nemají nic než hodinky, Spaderově náladě nepřidala.

A tak teď ležel v posteli a koukal na televizní obrazovku, která hlásala, že pro dnešek její vysílání skončilo. Cloumaly jím nepříjemné myšlenky a emoce, a spolu se dvěma pivy tvořily téměř výbušnou směs. Přemýšlel nad Olivií a dobou, kdy byli šťastní. Matně tušil, že se v jejich štěstí tu a tam objevovaly i trhlinky, ale nedokázal si je vybavit. Taky si vzpomněl na Hannu, ale jen na okamžik, což si určitě nezasloužila. Pak se v myšlenkách znovu vrátil k Olivii, ale ne na dlouho. Jakmile dopil třetí plechovku, proti své vůli se začal zabývat pochmurnou záležitostí, kterou v době plné bdělosti vědomě zasouval do nejtemnějších koutů své mysli. Tam přebýval Eddie Rivers.

Výsledek procesu s Riversem byl předem daný. Důkazy proti němu mluvily jasně. Během domovní prohlídky, jejíž oficiálním cílem mělo být usvědčit Riverse z překupnictví drog, policisté našli, co ve skutečnosti hledali: v zásuvce nočního stolku Rivers schovával fotografie svých devíti obětí. Každý snímek zachycoval ty ubožáky už bez nohou. Na několika z nich byly oběti v bezvědomí nebo mrtvé – zemřely buď na svá zranění, nebo v důsledku ztráty velkého množství krve. Na třech fotkách ale evidentně žily a byly při vědomí. Jejich hrůzou rozevřené oči mluvily za vše.

V krabici nedbale ukryté ve skříni pak detektivové našli doklady, které je přivedly k soukromé úschovně nedaleko Riversova bydliště. Na základě příkazu k domovní prohlídce použili závitnici, aby prolomili číselnou kombinaci na zámku Riversovy skříňky. Narazili na zlatou žílu. Spousty fotek obětí před i po amputaci, fotoaparát, kterým Eddie pořizoval snímky, paralyzér. Lepicí páska, která sloužila ke svazování obětí, černá teplákovka a černá maska. Několik párů gumových rukavic, z nichž dva nesly stopy krve tří obětí. Rivers byl očividně velmi opatrný. Přicházel sem vždy těsně před svými činy a okamžitě po nich, aby se co nejrychleji zbavil důkazů proti sobě. Ale fotky potřeboval mít blízko, protože i tak se projevovala jeho úchylka. A našlo se toho mnohem víc. Víc než dost na to, aby tato kauza byla předem rozhodnutá. Titulky jako „Pikový Jack je král“ stvořily novou celebritu: detektiv John Spader, pohledný skromný policista, udělal přítrž Riversovým zvěrstvům. Jeho úspěch spolu s přirozeným šarmem a dávnou přezdívkou napomohly tomu, že se stal novou tváří policejního sboru státu Massachusetts. Komisař ho nabádal, aby dával rozhovory do rozhlasu a vystupoval v ranních zprávách, i když nemohl zacházet do detailů vyšetřování. Ačkoli nebyl svou novou rolí nadšený, Spader se tohoto úkolu ujal s poctivým nasazením a vzal útokem svět v záři reflektorů, aniž si přitom nechal vzít skutečnou detektivní práci. Jeho přirozené vystupování, schopnost i na první pohled patrná skromnost mu zajistily lásku a obdiv publika.

A pak se to vše zhroutilo. Riversovi obhájci se rozhodli zpochybnit každičký důkaz, který detektivové získali při domovní prohlídce a v úschovně – což bylo to jediné, čím mohla obžaloba operovat. Podle obhajoby obsahoval příkaz k domovní prohlídce sepsaný Wagnerem na Spaderovu žádost faktické nedostatky a chyby. V takových případech soud zkoumá domovní prohlídku „ze všech úhlů“. V praxi to znamená, že na veškeré důkazy nalezené během takové prohlídky – jakkoli inkriminující – se pohlíží jako na získané ilegální cestou. Týkalo se to všeho, co našli v Riversově bytě včetně fotografií a dokladů od úschovny, čímž se stal nepřijatelným i celý její obsah. Právníci to nazývají „ovocem ze zakázaného stromu“. Riversova kauza tak ztroskotala na formálních nedostatcích soudního příkazu, které odhalila pečlivá nestranná kontrola.

Spader přesně instruoval Wagnera, co má do příkazu k prohlídce zahrnout. Wagner byl profesionál a podobných formulářů vyplňoval bezpočet. Jedním ze základních prvků příkazu byl předpoklad, že Rivers je podezřelý z překupnictví a prodeje drog, kterého se měl dopustit ve svém bytě ve dvou konkrétních dnech. Jelikož měl být podle tvrzení v příkazu k prohlídce sledován, právě v těchto dnech byl doložen zvýšený pohyb osob, které k Riversovi přicházely a odcházely, což podle zkušeností policistů mohlo znamenat obchodování s drogami. Spader ale v tomto bodě lhal, protože měl k dispozici pouze data, která získal od svého informátora. Bohužel se přihodilo to, co nikdo nečekal: podnapilý Wagner zapsal do formuláře jedno datum špatně. Jedna z nocí, kdy měl sledovaný Rivers prodávat drogy, byla uvedena evidentně nesprávně. Wagner se zmýlil o jeden den, napsal druhého místo prvního. A Spader Wagnerovi důvěřoval natolik, že jeho práci nezkontroloval.

Na základě chybného zápisu data v příkazu k domovní prohlídce podal obhájce obžalovaného písemný návrh k zamítnutí všech důkazů zajištěných v Riversově bytě i v úschovně, neboť tyto důkazy byly získány nezákonným způsobem – staly se „ovocem ze zakázaného stromu“, a tudíž nebyly pro soud přijatelné.

Soud vyslechl argumenty obhajoby a vyzval Spadera i policistu, který tvrdil, že Riverse sledoval, aby zaujali stanovisko. Spader měl dvě možnosti. Mohl přiznat, že datum bylo nesprávně vyplněno, a nechat žalobci prostor, aby poukázal na fakt, že tento omyl není pro případ směrodatný. To skýtalo určitou naději, že soudce podpoří postoj obžaloby a návrh Riversova obhájce zamítne. Na druhou stranu mohl Spader trvat na tom, že datum uvedené v příkazu je správné a obžalovaný se buď mýlí, nebo lže. Jinými slovy, Spader mohl křivě vypovídat. Žalobce chtěl, aby Spader omyl přiznal a dal jim naději spor vyhrát. Zastával názor, že mají padesátiprocentní šanci, že soudce uzná platnost příkazu bez ohledu na chybu, Spader o tom ale nebyl přesvědčený. Trval na tom, že jediná možnost jak odhalit jeho podvod je dokázat, že na inkriminovanou noc má Rivers neprůstřelné alibi. Jednalo se o noc poté, co Eddie skutečně drogy prodával. K takovému důkazu by Rivers potřeboval alespoň jednoho důvěryhodného svědka, který by potvrdil, že s ním té noci byl a Rivers drogy neprodával. Klíčovým slovem bylo slovo věrohodný. Kdo mezi Riversovými známými mohl být důvěryhodnější než respektovaný státní policista? Samozřejmě tady existovala malá pravděpodobnost, že někdo z Riversových zákazníků mu přispěchá na pomoc s tvrzením: „Ne, to se pletete. Koupil jsem si sice od Eddieho dávku, ale prvního, ne druhého,“ nicméně k této variantě se Spader nepřikláněl. Rozhodl se proto trvat na tom, že obě data jsou uvedena správně a Rivers je tahá za nos.

Netahal. Kdyby byl Wagner napsal jakékoli jiné datum než druhého, Spaderův odhad by nejspíš vyšel. Nikdo by Riverse nepodržel… alespoň ne nikdo, komu by soud uvěřil. Naneštěstí Oscar zapsal dvojku. A Riversova obhajoba čekala, dokud se Spader jasně nevyjádří, aby pak s plnou silou udeřila. Na základě záznamů z nemocnice obhájce lehce dokázal Spaderovu lež. Druhého večer totiž Rivers šlápl na střepy z rozbité pivní lahve a strávil několik hodin na urgentním příjmu, než mu tam nohu sešili. Naneštěstí pro Spadera čekání v nemocnici přesně spadalo do doby, kdy podle jeho svědka proudily do Riversova bytu zákazníci lační drog. K dispozici bylo i přísežné prohlášení lékaře na pohotovosti, že právě on ošetřoval Eddieho Riverse.

Důkazy proti Riversovi byly zamítnuty. Všechny do jednoho. Obžalobě nezůstalo nic než pokus o útok na veřejného činitele a kladení odporu při zatýkání, protože i když je příkaz k domovní prohlídce nebo k zatčení nezákonný, je nelegální bránit se výkonu práva. Obhajoba navíc zpochybnila Spaderovo tvrzení, že Rivers neodhodil zbraň, ale naopak ji proti němu namířil. Tyto pochybnosti nakonec vedly obžalobu ke stažení obvinění z pokusu útoku na policistu. Zůstalo jediné bezvýznamné obvinění, a to z kladení odporu. Veřejnost byla pobouřena. Celý národ viděl, jak několikanásobný brutální vrah odchází od soudu s ročním trestem odnětí svobody. Když Rivers vítězoslavně opouštěl soudní síň, věnoval Spaderovi sladký úsměv.

Zatímco podle obžaloby existovala reálná naděje na zamítnutí Riversova návrhu s poukazem na to, že Wagnerova chyba neměla na celý případ podstatný vliv, křivá výpověď Johna Spadera obrátila dosud slibný vývoj kauzy naruby. Soudce byl zjevnou lží pobouřen a podle obžaloby právě tato skutečnost významnou měrou přispěla k jejich prohře. Státní zástupce dokonce zvažoval vymáhání úhrady soudních výloh na Spaderovi, ale jeho hlavním zájmem bylo celou tuto prekérní záležitost co nejrychleji smést ze stolu a především ji ututlat před veřejností. Nakonec velmi důrazně požádal státní policii, aby se věci chopila sama a interně ji vyřešila. Na základě váhavého návrhu kapitána Strutherse došlo k důkladnému prošetření kauzy, které vedlo k jednoznačnému závěru. Oscar Wagner byl shledán vinným, a to na základě toho, že vyplnil příkaz k domovní prohlídce pod vlivem alkoholu, přičemž mu přitížily jeho předchozí prohřešky. Pití ve službě se Oscaru Wagnerovi vymstilo.

Spaderova role nebyla zdaleka tak jednoznačná. Buď se ohledně dat uvedených ve formuláři mýlil, nebo se dopustil záměrné lži. V prvním případě se nabízelo kárné opatření kvůli nedbalosti, přesněji řečeno „zanedbání povinností“. Mnohem vážnější důsledky by ovšem měla křivá výpověď, která je považována za trestný čin. Navíc Spaderovi hrozilo potrestání za „chování neslučitelné s chováním státního úředníka“ a „neprofesionální přístup“. Mohl přijít o práci. Spader se nikdy nedozvěděl, zda byl zproštěn obvinění zásluhou nedostatku důkazů proti němu nebo díky tolerantnímu postoji vyšetřovatelů. Co když měl vážně pravdu Oscar, když tvrdil, že v jeho osobě našli obětního beránka a dalšího nepotřebovali? Ze Spaderova pohledu však bylo nejpodstatnější, že vyvázl s týdenním odebráním platu a jeho profesionální pověst byla zachráněna. Vláda a státní policie se k němu zachovaly vlídně. Jak ale John záhy zjistil, média a veřejnost tento postoj nesdílela.

Měsíc poté, co Rivers nastoupil svůj směšný trest ročního odnětí svobody, ho Spader navštívil ve vězení. Přes tlusté sklo, které je oddělovalo, se zadíval do Riversova samolibého obličeje s vybledlými podlitinami na tváři a kolem oka. Eddie mu pohled opětoval a usmál se.

„Ále, to jsou k nám hosti. Snad ne samotný Pikový Jack!“

„Ty moc dobře nevypadáš,“ prohodil Spader.

„Hm, zažil jsem tu jednu špatnou noc, ale teď už jsem na samotce. Kvůli své vlastní bezpečnosti. Takže mám soukromí, televizi… A na jídlo si taky nemůžu stěžovat.“ Olízl si rty. „Podívejte, Spadere, říkal jsem vám přece, že jsem ty lidi nezabil.“

„Ale zabil.“

„No, kvůli tomu jsem do vězení nešel. A nikdy nepůjdu. Takže to vyjde nastejno – jako bych to neudělal.“ Odmlčel se a po chvíli dodal: „Tak to zkrátka vidím já. Myslím ale, že to těm ubohým obětem a jejich rodinám moc nedá.“ Usmál se tím svým prohnaným úsměvem a postavil se. „Rád jsem vás viděl, Spadere, ale měl bych jít zpátky do cely. Blíží se čas oběda a dneska má být hamburger se sýrem.“

Dobré chování vyneslo Riversovi propuštění po necelých devíti měsících. Když vycházel z hlavní brány věznice, Spader ho pozoroval z protějšího chodníku. Rivers ho zahlédl, jak se opírá o auto, a než nastoupil do čekajícího taxíku, přátelsky Johnovi pokynul. Netrvalo to ani dva týdny, když Gregory a Elaine Tannenbaumovi našli po návratu z kina useknuté nohy svého devítiletého syna Justina a sedmnáctileté slečny na hlídání Tammy Wolkerové. Pahýly byly vedle vchodu do domu naskládané jako palivové dříví. Aby úřadům co nejvíc ulehčil práci, poskytl jim Rivers nové vodítko: Namočil prst do chlapcovy krve a nakreslil písmeno „J“ spolu s pikovým symbolem. Vedle toho připsal vzkaz „Dárek pro tebe na rozloučenou.“

A pak zmizel. Ačkoli každý věděl, že se před svým zatčením dopustil několika brutálních vražd, právo zakotvené v ústavě mu zaručovalo nedotknutelnost do doby, než se proti němu najdou jiné důkazy. A to bylo vysoce nepravděpodobné, neboť policie již všechno našla. Tyto důkazy však už nikdy nemohla u soudu použít. Jinými slovy – Rivers unikl spravedlnosti. Vyklouzl ze smyčky jako had.

A místo toho, aby s úlevou začal někde jinde nový život s čistým štítem, vrátil se okamžitě ke své „práci“, aby si na konto připsal další dva životy. Spader ale věděl, že krev obětí ulpěla i na jeho vlastních rukou.

Pivo nefungovalo. Spader se pod přikrývkou převaloval sem a tam, pak se vydal do koupelny v naději, že mu pomůže studená sprcha na obličej, a nakonec sebou zase praštil na postel. Už se ani neobtěžoval zakrýt. Ležel s rukama pod hlavou, zíral do stropu a chmurně přemítal jak přivolat spánek.

Bezprostředně po Riversových posledních vraždách se na Spadera vrhla média a ze všech stran zkoumala jeho úlohu ve zpackaném procesu. Byl shledán vinným ve všech bodech veřejné obžaloby. Z uctívaného hrdiny, který dopadl vraždící zrůdu, se přes noc stal opovrhovaný padouch – muž, kvůli jehož neschopnosti nebo nedbalosti se bestii otevřela klec. Není třeba dodávat, že bestie neztrácela čas zbytečnými okolky.

Zdálo se, že po této tragické události Spader nemohl vystrčit nos, aniž by mu někdo nepřipomněl jeho pochybení. Novinové titulky ho zahrnovaly výčitkami a servítky si skutečně nebraly: „Pikový Jack stojí se založenýma rukama“. „Rivers se směje Pikovému Jackovi do očí.“ „Vrah osvobozený chybou policisty znovu udeřil.“ Tyto články obvykle doplňovala fotografie Riversova prohnaného obličeje, který jako by se Spaderovi vysmíval. Občas noviny posloužily i snímkem Spadera. Nejhorší ale byly fotky Justina a Tammy, dětí, jejichž zbytečná smrt padala i na Spaderovu hlavu. Lidé, kteří poznali jeho tvář z novin či televize, na něho buď pohlíželi s neskrývaným opovržením, nebo otevřeně vyjadřovali své soudy o jeho detektivních i lidských schopnostech, přičemž zpochybňovali jeho právo dýchat s nimi stejný vzduch.

Ano, oficiální stanovisko úřadů Spadera zaštítilo: veškerá vina padla na Wagnera, Spader byl pouze uveden v omyl. Spader však tušil, že více než neoficiálně jeho nadřízení tušili, co udělal a proč tento pokus vůbec učinil. Pomyšlení, že soudce ho považuje za nýmanda, který napomohl Eddiemu na svobodu, mu na náladě rovněž nepřidávalo. Navíc si byl dobře vědom toho, že v očích mnoha lidí selhal, zpackal co se dalo, křivě vypovídal a potrestání unikl o vlásek. Celé měsíce se k němu jeho kolegové chovali chladně a udržovali si odstup. Někteří neskrývali své pohrdání, jiní otevřeně prohlašovali, že měl Riverse rovnou zastřelit. Oscar Wagner se mu sice v soukromí omluvil, ale nikdy nevystoupil veřejně, aby své pochybení vysvětlil. Spader si přál, aby Oscar prokázal více odvahy a sebekritiky, ale pak si uvědomil, že na tom vlastně nesejde. Wagner musel odejít, takže trestu neušel. Kromě toho Spader věděl, že to byl jeho případ. Měl se zachovat jinak.

Spadera unavovaly noci jako byla tato – noci, kdy ležel s otevřenýma očima, hleděl do tmy a hlavou se mu honily myšlenky na všechny jeho chyby, sporné úsudky a stíny, se kterými se musel naučit žít. V takových chvílích si přál, aby mohl vrátit čas. Nechal by si Wagnerem přečíst vyplněný příkaz k domovní prohlídce ještě předtím, než by ho odnesl soudci Banksovi k podpisu. Nebo by si ho předtím přečetl důkladně sám. Občas litoval, že tehdy před soudem lhal. Měl přiznat, jak se věci mají, a třeba by to vyšlo. Ale téměř vždycky si přál, aby tenkrát při domovní prohlídce namířil svou zbraň trochu výš a víc vpravo.

7

Spader položil sluchátko a protřel si unavené oči. Měl včera déle spát. Více spánku, méně piva. Seděl za stolem ve své kanceláři a právě ukončil telefonát se Stanley Pendletonem, doposud jedinou obětí, která přežila Galaxův útok. Chtěl se ujistit, zda si Pendleton ještě něco nevybavil – cokoli, co by je posunulo v pátrání alespoň o kousek dopředu. Bohužel se nic nového nedozvěděl. Spader docílil pouze jediné věci: ve Stanleym zanechal vcelku oprávněný dojem, že policie přešlapuje na místě a nemá se čeho chytit. Spader zavřel oči a znovu si je protřel. Když je otevřel, uviděl přicházet jednoho ze zaměstnanců. Podal Spaderovi několikastránkový fax a tiše se vzdálil. Spadera napadlo, že asi nepůsobí příliš činorodým dojmem, ale v tu chvíli mu to bylo upřímně jedno.

„Co je to?“ otázal se Dunbar od vedlejšího stolu plnou pusou. Zase něco žvýkal.

„Fax od FBI.“

„Ten slibovaný Galaxův profil?“

Spader přikývl.

„Páni, to si teda pospíšili.“

Spader si dokument pozorně prohlížel. „V úvodu se píše, že tento případ se jim zdál velice zajímavý, a proto se do toho tak rychle dali. Vlastně dal – zvláštní agent Dwight W. Daniels.“

„Měli bychom zvláštnímu agentu Danielsovi poslat kytici. Takže na co přišel?“

„Píše tady, že Galaxo je zlý a nebezpečný člověk.“

„Zatímco ty jsi celou dobu tvrdil, že je neviňátko. Co kdybys mi sdělil podrobnosti?“ Dunbar se chopil misky vlašských ořechů a s louskáčkem v ruce se pohodlně zabořil do židle.

Spader začal předčítat celou zprávu, přičemž se snažil ignorovat občasné křoupání a mlaskání. Její autor psal, že prostudoval materiály, které mu Spader zaslal – soupis faktů s následnou zprávou, vyplněný formulář z patologie, mapy okolí, fotografie z místa činu včetně videa a tak podobně – aby mohl vypracovat profil Galaxa. Upozorňoval, že profilování pachatelů je spíše odhad podložený informacemi a zkušenostmi než vědecká disciplína, a poukázal na skutečnost, že jakákoli pozdější informace, byť se zdá nepodstatná, může ve velké míře ovlivnit dříve vypracovaný profil. Poté, co se tímto způsobem zvláštní agent D. W. Daniels vzdal jakékoli odpovědnosti, rozepsal se o svých „obecných dojmech“ z „typu osoby“, kterou „možná“ Spader hledá. Spadera napadlo, zda Danielse nezklamalo, že v této jediné větě nenašel prostor pro další kličky a vytáčky.

„Říká se tady, že máme co do činění s organizovaným útočníkem, který své zločiny předem plánuje, staví na odiv svou autoritu a moc a na místě činu nezanechává téměř žádné stopy.“

„Píše tam taky něco, co bychom ještě nevěděli?“

„Dej mu šanci, Gavine. To byla jenom první věta. Dále říká, že hledáme muže mezi pětadvaceti a čtyřiceti lety, i když se tento odhad může o pár let lišit.“

„Dwight si rád kryje záda,“ zamumlal Dunbar.

„Domnívá se, že se jedná o bělocha, protože většina sériových vrahů jsou běloši a navíc většina vrahů zabíjí v rámci své rasy – a všechny Galaxovy oběti byly běloši.“ Spader četl dál. „Náš pachatel má možná mírně nadprůměrnou inteligenci. Zcela jistě absolvoval střední školu a zvláštní agent věří, že studoval i vysokou, kterou ale z nějakých důvodů nedokončil. Odhaduje, že za sebou nemá víc než jeden nebo dva roky studií. A skutečnost, že řádí pouze v Massachusetts, nahrává domněnce, že pokud opravdu studoval na univerzitě, muselo to být v tomto státě.“

„Jak proboha Daniels přišel na to, že Galaxo studoval vysokou? A že ji nedokončil?“

„Počkej, mrknu se… Píše, že náš podezřelý je inteligentní a prohnaný, takže pravděpodobně navštěvoval střední školu. Ovšem fakt, že vždy uřízne jen jednu nebo dvě části těla, ne víc, a skutečnost, že nikdy neudělá nic navíc – žádné další zmrzačení, žádné přímé zabití, dokonce ani nezůstane na místě činu tak dlouho, aby dosáhl plného sexuálního uspokojení (pokud je to právě to, co hledá) – zkrátka toto všechno nasvědčuje tomu, že nedotahuje věci do konce. Nemá to v sobě, proto ani nedokončil vzdělání.“

Dunbar rozlouskl další ořech a chvíli ho žvýkal. Přitom si získané informace nechával projít hlavou. „Na co ještě náš specialista přišel?“

„Podívám se… Že Galaxo je samotář.“

„Vážně zajímavé. Kdo by asi tak kamarádil s magorem, který lidi pro zábavu seká na kousky?“

„Pravděpodobně dokáže fungovat ve společnosti, aniž by budil podezření.“

„Přesně z toho mi vždycky běhá mráz po zádech. Chlap, který sedí v kině ve stejné řadě jako ty, holič, který ti stříhá vlasy, instalatér, který ti spravuje záchod… Tráví dny vlastně úplně nenápadně jako každý druhý, ale v noci, když se většina národa dívá na tu pitomou bednu, vyráží do ulic a řeže lidi na kousky.“

„Máš pravdu, sérioví vrazi by měli nosit zvláštní trika nebo tak něco,“ usmál se Spader, „aby každý občan věděl, s kým má tu čest.“

„Jen se snažím říct, že je to děsivé.“

Spader nemohl nesouhlasit. „Dále se tady píše, že Galaxo je pravděpodobně jedináček a jeho rodiče jsou asi oba naživu. Otec má v rodině dominantní postavení, je těžké se mu zavděčit. Možná fyzicky svého syna zneužíval – ať už sexuálně, nebo jiným způsobem – ale v tomto bodě si je autor profilu méně jistý. Oba rodiče pracují nebo pracovali, ačkoli matka mohla začít s výkonem povolání později, jak je zvykem u matek malých dětí. Vzhledem k tomu, že všechny oběti byly mužského pohlaví, podezřelý může – ale taky nemusí – být homosexuál. Z toho rovněž vyplývá, že pravděpodobně není ženatý a ani nežije ve společné domácnosti se ženou, s níž by ho pojil romantický vztah.“

„Vážně se tam píše, že může i nemusí být teplouš?“

„Přesně tak.“

„To člověka potěší, když FBI umí tak parádně kličkovat. Z téhle slátaniny se asi Galaxovu adresu nedozvíme, že?“

„Ale ano. Tady je: Main Street číslo jedna.“

„Super. Tak ho jedeme sebrat.“

Spader pokračoval ve vážnějším tónu: „Daniels předpokládá, že pachatel bydlí někde na předměstí, které pro něj představuje oblast pohody a bezpečí. Proto své činy směřuje právě sem.“

„A co se v profilu říká o tom, jak galantně se Galaxo zachoval k Pendletonově matce? Tu jedinou nechal na pokoji, ne?“

„Počkej, podívám se. Tady to je. Podezřelý možná trpí skrytým strachem z osob ženského pohlaví, takže si od ní držel celou dobu odstup. To ostatně zapadá do domněnky, že může být homosexuál.“

„Správně. Může, ale taky nemusí.“

„Přesně tak.“

Spader dál listoval dokumentem. „Ježíši, Gavine, musíš ty ořechy chroustat právě teď? Šíleně mě to rozptyluje.“

„Mám na stole i velké balení chipsů. Chceš, abych se do nich pustil místo ořechů?“

„To raději zůstaň u těch ořechů. Takže, co tu máme dál? Podezřelý používá místo revolveru paralyzér a chloroform. Život si neusnadňuje ani elektrickým nářadím, raději sáhne po ruční pilce, což vede odborníka k přesvědčení, že pachatel nesedí v kanceláři, ale živí se manuální prací.“

„Třeba řezník?“ navrhl Dunbar.

„No, zcela určitě je řezník ve svém nočním zaměstnání.“ Spader pokračoval ve čtení. „Tady je přesný citát: Pachatel je vážně narušený jedinec.“

„Díky Bohu za FBI. Proč ale nosí masku?“

„Prý nechce, aby byl vidět jeho obličej.“

„Ty jsi vážně borec, Johne. Proč zrovna masku dětského hrdiny?“

„Vteřinku, kouknu se… jo, tady to je. Maskuje se ze zjevného důvodu, aby skryl svou tvář…“

„Jedna – nula pro tebe.“

„… a utajil svůj hlas.“

„Což dává smysl.“

„To zcela jistě. Může říkat, co chce, hraje tu svoji pitomou hru na možnost výběru, a oběti ho nemohou identifikovat ani podle obličeje, ani podle hlasu.“

„Takže skutečnost, že používá dětskou masku, neznamená nic? Myslím z psychologického hlediska,“ zajímalo Dunbara.

„Zvláštní agent Dwight W. Daniels tomu nepřikládá žádný specifický význam. Předpokládám, že kdyby se i pro dospělé vyráběly masky s technologií, která mění hlas, a náš pachatel by se stále držel dětského Galaxa, pak by to jistě význam mělo. On ale pravděpodobně pouze sáhl po nejvhodnější variantě – masce s nejnovější technologií.“

Dunbar mlčky přikývl, zatímco Spader si potichu dál procházel zprávu. Bojoval přitom s pokušením vrhnout se na kolegu, vyrvat mu louskáček a mrštit jím do kouta.

John teď začal číst nahlas: „Způsob, jakým Galaxo lidem uřezává bez zjevných emocí části těla, ukazuje na výjimečnou citovou netečnost a zároveň rozpolcenost ve vztahu k pocitům druhých lidí. Je si vědom toho, že jim působí bolest, ale vůbec ho to nezajímá. A miluje pocit nadřazenosti – od svazování svých obětí k nutnosti výběru. Je pánem situace, ovládá prostor i čas. A chce, aby si toho byly jeho oběti dobře vědomy.“

„Dokud nezemřou,“ doplnil Dunbar. „Ale počkej, něco mi tu nesedí. Když se všechno točí kolem té jeho nadřazenosti, proč potom dává svým obětem na výběr? Pokud chce opravdu dokázat, jak má všechno pod kontrolou, proč jim neuřeže tu část těla, o kterou má zájem? Proč je nechá vybírat?“

Spader chvíli potichu studoval spis, než našel odpovídající pasáž. „Profil pachatele v tomto směru zachází do významných detailů. Má to mít co do činění se spouštěčem jeho jednání. Je tady úzká souvislost se samotným motivem, s nějakou událostí, která tomu všemu předcházela a posunula křehkou psychiku pachatele za hranici racionálního chování.“

„O jakou událost šlo?“

„Galaxo očividně trpí pocitem, že možnost volby negativně ovlivnila jeho život.“

„Což znamená?“

„Nějaká jeho rozhodnutí nebo rozhodnutí někoho jiného ho patrně vykolejila a on se domnívá, že se jeho život mohl vyvíjet jinak.“

„U takového magora může být spouštěčem třeba vyhazov z práce nebo rozchod se ženskou.“

„Máš pravdu,“ přitakal Spader. „A jestliže se agent Daniels nemýlí, potom to skutečně mohlo být rozhodnutí Galaxova šéfa nebo milenky, které ho nutí dávat obětem na výběr. Ale klidně v tom může být i něco úplně jiného. Třeba chtějí strhnout jeho domek, protože má tudy vést železnice, zatímco on se domnívá, že mohla vést jinudy. A nebo mu pojišťovna nechtěla vyplatit pojistku z důvodů, které on vnitřně nepřijal – kdoví? A tak se mstí a požaduje, aby ti chudáci měli možnost výběru.“

„To sedí,“ připustil Dunbar s plnou pusou vlašských ořechů. Spader si zoufale přál, aby je kolega konečně spolykal. Jak je možné, že jsme my dva zůstali tak dlouho přáteli? Dunbar pokračoval: „Řekněme, že neexistuje žádná souvislost mezi oběťmi a my nebudeme schopni nic najít. To by pak znamenalo, že si je vybírá čistě náhodně a jediným měřítkem je, aby byli doma sami.“

„Takže první subjektivní rozhodnutí.“

„Přesně tak. Koho si zvolit za oběť. Následuje další projev – jak by se to dalo nazvat – zvůle? Zkrátka přichází s nabídkou trestů. Pendletonovi a Lisbonovi navrhl několik variant, ale potom je změnil, nemám pravdu? A vzpomeň si – když vyřízl své první oběti jazyk, dlouho s ním manipuloval, dával ho na různá místa, než ho konečně uložil do lednice vedle kečupu. Jako by nám chtěl naznačit, že to všechno je náhodný výběr.“

Spader se na chvíli opět zabral do zprávy. „Jako bys ten profil četl dřív než já, Gavine. Daniels tady píše víceméně totéž, co jsi právě řekl. Měl bys zvážit, zda nechceš vstoupit do služeb FBI.“ Oběma bylo jasné, že by musel být o dobrých deset let mladší.

„Jdi se vycpat. Takže jak to vidíš ty?“

„Myslíš tu nahodilost? Přesně to do sebe zapadá – místa činu, popisy svědků. I podle zvláštního agenta Danielse to dává smysl.“

„Ale mě zajímá tvůj názor.“

„Ještě nevím, co si o tom mám myslet. Tvoje teorie je každopádně lepší než všechno, s čím jsem zatím přišel já.“

„Je v tom profilu ještě něco?“

„To by asi bylo všechno. Kromě samotného závěru, kdy si náš odborník Dwight W. Daniels zase kryje záda výrokem, že se samozřejmě v některých bodech může mýlit – včetně rasy a věku podezřelého.“

„Je si alespoň jistý živočišným druhem? Třeba k nám opravdu zavítal mimozemšťan.“

Spadera to rozesmálo.

„Co myslíš, Johne? Jak moc se trefil?“

„To zjistíme, až toho hajzla chytíme. Dáme kopie tohoto faxu všem lidem v našem týmu s tím, že jim ještě zítra zavolám. V tom profilu je i pár vodítek, která musíme prověřit, a protože my sami jsme zatím s ničím průlomovým nepřišli, prověříme je pěkně jedno po druhém.“

Spader si všiml Dunbarova výrazu.

„No jo, Gavine, oba víme, že FBI nemá křišťálovou kouli, a nebylo těžké navážet se do Danielsovy nic neříkající zprávy, ale na druhou stranu jsme zažili případy, kdy nám profil pomohl chytit pěkné grázly. Takže dokud nebudeme mít něco pořádného v ruce, budeme pokračovat v pátrání s pomocí profilu coby návodu. Rozumíš – jenom návod, nic víc. Samozřejmě to nebude jediný úhel pohledu. Jakmile přijdeme na cokoli nového, půjdeme po tom. Tedy za předpokladu, že na něco přijdeme. Do té doby prověříme vysoké školy a univerzity v celém Massachusetts, přičemž se zaměříme na všechny bělošské studenty, kteří v minulosti – řekněme pětadvacet let zpátky – předčasně ukončili studia.“

„A co ta manuální práce? Na to se vybodneme?“

„To chceš projít všechny autoservisy, sklady a továrny v celém státě a zjišťovat, jestli nemají zaměstnance, který rád nosí dětskou masku a krájí lidi na kousky?“

„Domníval jsem se, že bys ten úkol mohl přidělit tomu čipernému vlezdoprdelkovi Wilkinsovi.“

Spader věděl, že si z něho kamarád utahuje, ale opáčil: „No, mohli bychom se zaměřit i tímhle směrem, za to nic nedáme. Vezmeme seznam jmen, který dostaneme z univerzit, a proklepneme lidi, kteří skončili v dělnických profesích.“

„To bude nadílka! Bez titulu jich bude makat rukama většina.“

„Uvidíme. Každopádně lidé, kteří se živí manuálně, budou naší prioritou číslo jedna. Ale nemůžeme úplně vypustit bílé límečky jen proto, že si to myslí náš oblíbenec Dwight W. Daniels. I když vzhledem k tomu, že nic jiného nemáme, musíme prozatím vycházet ze závěrů profilu. Jakmile budeme mít jména zběhlých studentů – dělníků, zaměříme se přednostně na ty, kteří stále bydlí v Massachusetts, mají oba rodiče a jsou jedináčci. A musí na ně sedět fyzický popis. Chlapy pod metr šedesát nebo nad metr devadesát vyloučíme, stejně jako vyžlata a dvoumetrákové jedince. Možná jich zase nebude tak moc, kteří budou vyhovovat našim požadavkům. A na ty se podíváme trochu důkladněji. Zjistíme, zda někdo z nich nedostal v poslední době padáka nebo kopačky. To by pak byl horký favorit. A kdyby nám z toho žádné jméno nevyšlo a neobjevily se ani nové důkazy, pak bychom kritéria přehodnotili a rozšířili náš seznam.“

Dunbar mlčky přikývl. Nakonec se tiše zeptal: „Připadal ti jako Eddie Rivers?“

„Kdo?“

„Ten podezřelý, na kterého Daniels vypracoval profil.“

Spader pomalu vydechl a sevřel rty. „Částečně možná jo. Pokud si dobře pamatuju, opravdu chodil pár semestrů na vysokou. Myslím, že to byla Bunker Hill Community College. Ale netuším, jestli jeho rodiče ještě žijí a zda má sourozence.“

„Živil se rukama,“ připomněl Dunbar a měl pravdu. Rivers pracoval jako karosář v jednom autoservisu.

Spader mírně rozladěně zakroutil hlavou.

„Vím, že na Riverse v tomhle směru nesázíš,“ pokračoval Dunbar, „ale musíš si přiznat, že ho nemůžeš jen tak vyloučit. Profil celkem sedí.“

Spaderovi nezbylo než to připustit. „Ale stejně si myslím, že máme větší šanci najít vraha přes tu vysokou a další důkazy, které nám Daniels přihrál. Střílíme naslepo, ale kdoví? Třeba budeme mít štěstí.“

Dunbar přikývl. Po chvilce rozlouskl další ořech a prohodil: „Když už tak mluvíme o štěstí…“

„Nehodlám ti dát Hannino číslo, na to zapomeň.“

„Do háje.“

8

Jeff Golding jemně popostrčil svého čtyřletého syna z dosahu automaticky se zavírajících garážových vrat. Jeho manželka stála u vchodových dveří a postupně odblokovala pětimístný číselný bezpečnostní kód. Jakmile se na panelu objevilo zelené světlo, Jeff s Dannym následovali Emily do kuchyně. Golding zavřel dveře a znovu aktivoval bezpečnostní systém. Emily zamířila k záznamníku, aby zkontrolovala případné zprávy, Golding otevřel ledničku a vyndal z ní láhev vody. Danny vystřelil z místnosti a hnal se nahoru do svého pokoje.

„Žádnou televizi!“ zavolala za ním Emily.

„Jenom jeden příběh, mami,“ ozval se Dannyho prosebný hlásek.

„Už je pozdě, Danny,“ podpořil manželku Jeff. „Je čas jít do postele.“

Golding si odlil třetinu láhve do sklenice a nabídl vodu své ženě. Trošku si usrkla a vrátila ji Jeffovi.

„Dneska nejsem vůbec unavený,“ usmál se. „A co ty?“

„Je dost pozdě, Jeffe. A Danny nevypadá, že by se chystal jít spát.“

„Ale není zase tak pozdě, co ty na to?“

Vrátila mu úsměv. „Cože? To jako až Danny usne?“

„Už to je víc než týden. A já zítra nemusím vstávat nijak brzy. Ty ostatně taky ne – říkala jsi přece, že máš schůzku až kolem poledne, nebo ne?“

„Já jen říkám…“

Zmlkla. Golding se chtěl zeptat, co se stalo, ale vtom to uslyšel taky.

„Co to bylo? Televize?“ obrátil se ke své ženě.

„Vypadá to tak.“

„Měl by začít konečně poslouchat, Em.“ Zvýšil hlas: „Danny, maminka jasně řekla, že pro dnešek už žádná televize!“

Z pokoje se slabě ozvalo: „Ale to není televize.“

Golding si s manželkou vyměnil zmatený pohled. Chvíli neslyšeli nic než tiché vrčení ledničky. A pak to zaslechli znovu. Podivný, nepřirozeně pisklavý hlas.

„To je Galaxo,“ identifikovala zvuk Emily, „ten mimozemšťan.“

„Takže Danny nám lže? To snad není možné!“ Jeff teď téměř křičel: „Danny, ty se tam díváš na televizi a klidně nám lžeš. Zklamal jsi nás. Takže ji okamžitě vypni a hajdy do postele.“

„Já nelžu, tati. To vážně není televize.“

Golding ženě podal láhev s vodou a vešel do pokojíčku. Nejprve zkontroloval televizi, ale přístroj byl skutečně vypnutý. Zmateně se rozhlédl po tmavé místnosti. Dannyho nikde neviděl…

Ledový strach mu sevřel hrdlo. Jeho oči zaregistrovaly obrys, který si rozumově odmítal připustit. Pohled, který se mu naskytl, by se hodil do zábavního parku nebo na narozeninový večírek – to by pak Jeff s úsměvem sáhl po foťáku nebo po kameře. Ale ne tady a teď. Bylo to příliš neskutečné. Danny seděl na klíně Galaxa, postavy z dětského seriálu, který tak rád každou sobotu sledoval a jehož motiv zdobil jeho pyžamko i ložní povlečení. Seděli v tmavém rohu pokoje v křesle, které se v chladném měsíčním světle vyjímalo téměř přízračně. V tu chvíli si Golding vzpomněl na znepokojivé informace v médiích, jimž kvůli pracovnímu vytížení nevěnoval přílišnou pozornost. Teď se ale situace radikálně změnila: ten šílenec se jim nějakým záhadným způsobem dostal do domu a jeho syn mu byl vydán napospas. Golding cítil, jak se mu hrůzou svírá srdce.

„Tati, Galaxo je tady,“ zapištěl radostně Danny. „Přišel mě navštívit. Přímo k nám domů!“

Golding se probral ze strnulosti, zaťal pěsti a vykročil směrem k obludě.

„Nepřibližujte se,“ ozval se nepřirozeně skřípavý hlas. „Jsem ozbrojený.“

Golding se zastavil. Co mohl udělat? Co by měl udělat? Ježíši, ani za nic netušil jak se zachovat. Vůbec nic ho nenapadalo. A navíc neměl nejmenší představu, jak se ten cvok dostal do domu. Alarm byl přece zapnutý. Jeff nemohl tušit, že Galaxo několik hodin předtím trpělivě číhal, než ráno všichni odešli, a pak nenápadně obešel dům, aby se dostal k zadnímu vchodu. Zabralo to sice pár minut, ale nebylo to nic složitého. Poté už mu nezbývalo než čekat. Neotvíral dveře, protože podle červeného světla na panelu přímo nad verandou bylo zřejmé, že je zapnutý bezpečnostní systém. Prostě jen stál ve stínu verandy a soustředil se na zvuky v přední části domu. Jakmile zaslechl otevírající se garážová vrata, opatrně vystoupil na denní světlo a popadl kliku zadního vchodu. Když se na panelu bezpečnostního systému objevilo zelené světlo, tiše otevřel dveře a vstoupil do domu. Neslyšně za sebou zavřel a počkal, až Golding opět zakóduje bezpečnostní zařízení. Jeff o tom všem nic nevěděl. Jediné, co ho v tuto chvíli zajímalo, byla skutečnost, že jeho syn se nachází v bezprostředním ohrožení.

„Chci tu zbraň vidět,“ vypadlo z něho nakonec. Pokud u sebe ten magor nic neměl, Jeff byl rozhodnutý vymlátit z něho duši. Nezalekl by se ani nože. Vztek spolu se strachem o syna mu zvýšily hladinu adrenalinu natolik, že ho mohla zastavit pouze střelná zbraň.

Galaxo pozvedl hrozivě vypadající černou bouchačku a Golding vzdal jakoukoli myšlenku na útok. Nemohl riskovat. V sázce bylo zdraví, možná i život jeho malého syna.

„Co chcete?“ zmohl se na otázku.

„Miláčku, proč tady…“ Emily se zastavila na prahu dětského pokoje. Pochopila celou situaci mnohem rychleji než před chvílí Golding a sáhla po telefonu na zdi blízko dveří.

„Zastřelím ho,“ varoval ji ostře Galaxo.

Emily zaváhala, ruku stále ve vzduchu. Podívala se na manžela, který zakroutil hlavou, a ruka jí klesla.

„Pojďte sem do pokoje,“ vyzval ji Galaxo. „Postavte se vedle Jeffa.“

Ví, jak se jmenuju, napadlo Goldinga. Nevybral si nás náhodně. Emily ho popadla za ruku a stiskla silou, jakou by u ní Jeff nikdy nečekal.

„Prosím, neubližujte mu,“ hlas se jí zlomil.

„Mami, co se děje?“

Dannyho hlásek byl tak jemný. Chlapeček si vůbec neuvědomoval hrůzu celé situace, napětí, které ochromilo jeho rodiče. Byl tak maličký, tak nevinný. Golding cítil, jak mu doslova puká srdce. A s jistotou pochopil, že kdyby se s Dannym cokoli stalo, ztratil by vůli k životu. Nacházel se v bezvýchodné situaci. Nechtěl v žádném případě ohrozit Dannyho ani svou manželku, a tak jen bez hnutí stál a bezmoc v něm probouzela čiré zoufalství.

„Tati? Co se ti nelíbí? Galaxo přišel, aby si se mnou pohrál. Sám mi to řekl.“

Jeff syna nechtěl vyděsit, a tak se přinutil k nevýrazné odpovědi: „To vidím, Danny.“

„To je přece skvělé, že?“

Na to už Jeff nedokázal zareagovat.

„Takže?“ otázal se Galaxo a Golding by přísahal, že v tom pisklavém hlase rozeznal výsměšný tón.

„Ano, Danny, to je opravdu skvělé. Mohl bys teď, prosím, zůstat chvíli potichu, aby si tatínek promluvil s tím… s Galaxem?“

Emily neudržela slzy, ale Jeff ji neměl možnost nijak utěšit ani uklidnit. Veškerou duševní silou se teď soustředil na toho zkurvysyna, který měl na klíně Dannyho.

„Nechci, abys mu ublížil,“ přešel Golding k tykání, protože se nedokázal přimět tomu parchantovi vykat.

„To nechci ani já,“ pravil vlídně mimozemšťan.

Bylo to děsivé a bizarní zároveň. Hlas komiksového hrdiny zněl úplně stejně jako v televizi, jeho rty se vůbec nepohybovaly a neměnný úsměv na žluté tváři odkrýval mezeru mezi předními zuby.

„Co teda chceš?“ vyjel na vetřelce Golding.

„Především bych nerad děsil to dítě, pokud je možné tomu zabránit.“

Sevření Emilyiných prstů se nepatrně uvolnilo.

„Vážně?“

„Samozřejmě. Co si to o mně myslíte?“

„Když mu nechceš ublížit, proč ho teda nepustíš?“

„Vy se nejspíš domníváte, že jsem padlý na hlavu.“

„Pořád ti zůstane zbraň.“

„Podívejte,“ prohlásil Galaxo, „usnadním vám to. Nechám Dannyho odejít a vy ho můžete poslat do jeho pokoje, ale vystřídá ho jeho půvabná maminka. Co vy na to?“

Ach Bože, chce znásilnit Emily.

„Dovolte mi, abych vás uklidnil, Jeffe,“ pravil obřadně mimozemšťan. „Nechci ublížit ani Emily.“

Zná i její jméno. „Určitě?“

„Na to můžete vzít jed. Jsem tady kvůli vám.“

„Ach tak.“ Golding si mírně oddechl, ale pokud měl být sám k sobě upřímný, přílišnou úlevu nepocítil. Do prdele.

„Dohodnuto?“ ujišťoval se Galaxo. „Tady Danny odskotačí do postýlky a Emily přijde ke mně.“

„Ale já si chci hrát, Galaxo,“ žadonil Danny. „Nechci jít ještě spát.“

„Jestli budeš hodný chlapec a uděláš, co ti teď řekne táta, někdy za tebou zase přijdu.“ Galaxo mrskl po Goldingovi pohledem a dodal: „Když to nebudeš čekat. Jako překvapení, víš? Líbilo by se ti to, Danny?“

„Jo.“

„Ale teď mě dobře poslouchej, Danny,“ pokračoval přísně Galaxo. „Chci, abys šel rovnou do postele. Umíš zavolat policii?“

„Jasně. Mamka a taťka mě to naučili. Jen vytočím devět, a pak jedna a zase jedna.“

„Správně, Danny. Jsi šikovný klučina.“ Danny se nadmul pýchou. „Ale já ti teď říkám, že jestli zavoláš policii, zabiju mamku i taťku. Chápeš?“

Danny zmateně zamrkal. Podíval se na Galaxa, pak na svého otce a opět na mimozemšťana. V Goldingově hlavě vířily myšlenky jedna přes druhou, ale v tuto chvíli zvítězila jedna jediná: zoufale si přál, aby jeho syn už nikdy nic podobného nemusel poslouchat.

„Danny,“ zavrkal Galaxo, „pokud zavoláš policii, vezmu tuhle pistoli a střelím oba tvé rodiče rovnou do hlavy. Už mi rozumíš?“

Přes celou šířku pokoje si Golding ve studeném měsíčním světle všiml, jak se po hladké tvářičce skutálela slza.

„Chci, abys mi odpověděl, Danny. Chceš, aby tvoji rodiče umřeli?“

Danny prudce zavrtěl hlavou. Úzká ramínka se otřásala potlačovanými vzlyky.

„Protože pak by to byla tvoje vina, kdyby umřeli, víš? To bys vážně chtěl?“

„Ježíši,“ vložil se do toho Golding. „To už by stačilo. Půjde spát, a když mu nařídíme, aby nikam nevolal, poslechne nás.“

„Mám vaše slovo?“ ujistil se Galaxo.

„Ano.“

„To mi stačí. Pojďte ke mně, Emily.“

Jeffa překvapilo, jak Emily dokáže svůj stisk ještě zesílit. Obrátil se k ní a jemně ji pobídl: „Budeš muset, miláčku. Slibuju, že nedovolím, aby ti ublížil.“

Podívala se mu do očí a snad mu uvěřila. On sám si zoufale přál, aby dokázal svému slibu v případě nutnosti dostát. Emily se nejistými kroky vydala směrem ke Galaxovi.

„Klekněte si na podlahu vpravo od této židle, obličejem k Jeffovi.“

Udělala, jak jí řekl. Galaxo si přehodil pistoli z levé ruky do pravé a přitiskl hlaveň zezadu k její hlavě. Musela dotek chladného kovu ucítit, protože ztuhla a unikl jí panický vzlyk.

„Fajn,“ prohodil vesele Galaxo, „takže dobrou noc, Danny.“

Pomohl chlapci seskočit ze svého klína a hoch se rozběhl k otci. Po rozkošné tvářičce mu stékaly slzy. Golding poklekl na jedno koleno a přitiskl syna k sobě. Dannyho slzy mu smáčely obličej.

„To by stačilo,“ prohlásil rezolutně Galaxo, „sladké sny, Danny. A nezapomeň – žádná policie.“

Danny se podíval na otce.

„Danny, chci, abys šel rovnou do postýlky, jasný? Zavři dveře, pěkně se přikryj, dej si na hlavu polštář a hned usni, ano?“

„Mám si oblíct pyžamo?“

„Dneska můžeš jít spát tak, jak jsi. Jenom si vyzuj boty.“

„Já nikam nechci jít, tati.“

„Utíkej, miláčku.“ Vyznělo to naléhavěji, než měl Jeff v úmyslu – všiml si výrazu v synově tváři – a tak dodal: „Přijdu za tebou později, až už budeš spát. Zkontroluju tě, kdyby ses odkopal.“ Nebyl si vůbec jistý, zda mluví pravdu. „Jasný?“

Danny popotáhl. „Mamka přijde taky?“

„To víš, že ano. A teď už šupem do postýlky. Mám tě moc rád.“

Danny váhavě vyšel z pokoje. Ve dveřích se ještě naposledy ohlédl po otci a pak už jeho drobná postavička zmizela z dohledu. Dveře se zavřely.

„Výborně,“ pochválil Jeffa Galaxo. Na chvíli se rozhostilo nepříjemné ticho. „Jste úžasný otec,“ dodal. „Na rozdíl od toho mého.“

„Lituji, ale soucit po mně nechtěj. Raději mi už konečně prozraď, co tady pohledáváš.“

Galaxo zaváhal. „Takže přímo k věci, hm? Tak jo. Chci, aby sis dobře prohlédl tuhle bouchačku u hlavy tvojí ženy. Dále bych uvítal, kdyby sis uvědomil, že stačí jediný můj pohyb prstem a budeš tady muset vyměnit koberec. A nejspíš i znovu vymalovat. Rozumíš mi?“

Golding ani nezaregistroval, že Galaxo přešel k tykání. Měl dojem, jako by to všechno probíhalo mimo čas i prostor, jako by on sám byl jen divákem nějaké přihlouplé divadelní hry.

„Ano.“

„Fajn. Žádné hrdinství, jasný?“

Golding mlčel.

„Protože si nemyslím, že jsi hlupák, beru tvoje mlčení jako souhlas. Teď pojď ke mně.“

Golding zaváhal a Galaxo zlostně vyštěkl: „Beze všeho zmáčknu spoušť, ty natvrdlý debile! Dělej, co ti říkám!“

„Dobře, dobře, jen se uklidni.“

Jeff se zhluboka nadechl a zamířil ke Galaxovi.

„Pomalu,“ varoval ho mimozemšťan.

Golding tedy zpomalil. Dokázal by to? Dokázal by po něm skočit a vyrazit mu zbraň dřív, než by stačil zmáčknout kohoutek? Věřil, že ano. Ale pokud by se mýlil, nikdy by svůj omyl nemohl napravit. Už by ostatně ani nechtěl žít.

„Stůj!“

Golding se zastavil asi metr od šílence, který držel pistoli u hlavy jeho ženy.

„Tak,“ pravil Galaxo svým skřípavým pisklavým hlasem, „a teď pravidla hry. Dám ti na výběr ze dvou možností. Na rozmyšlenou budeš mít jednu minutu. Jestliže se do té doby nerozhodneš, vyberu za tebe. Nějaké otázky?“

„Vůbec tomu nerozumím.“

„Ale no tak, Jeffe, nehraj to na mě. Nic těžkého to není. Vážně chceš, abych to zopakoval?“

„Ne, já… asi chápu, co po mně chceš.“

„Prima. Takže teď mi dej chvilku, abych si to mohl promyslet.“ Naklonil svou velkou žlutou hlavu, jako by skutečně hluboce uvažoval. „Už to mám. Nezapomeň – je to na tobě. Takže poslouchej. Buď tvoji ženu střelím do týla – to je první možnost – nebo si prořízneš zápěstí kuchyňským nožem. To je alternativa číslo dvě. Vnímáš mě?“

Emily znovu vzlykla. Golding měl v hrdle knedlík obřích rozměrů.

„Počkat,“ ozval se Galaxo, „to není až tak zajímavé. Smrt jednoho nebo druhého, to je nuda, nemyslíš? Kde je napětí, kde je dilema? Kromě toho, každý milující manžel, každý pravý muž – a to ty jsi, soudě podle všech těch fotek na stěnách, kde hraješ ragby a skáčeš padákem – zkrátka každý správný chlap by zachránil svoji ženu a sebe by obětoval. Takže ne, to nebyl šťastný výběr. Hm.“

Galaxo opět naklonil hlavu. Uběhlo půl minuty. Golding paralyzovaně zíral na pistoli zabořenou do hebkých vlasů své manželky. Její oči ho němě žádaly o pomoc, kterou jí předtím tak sebevědomě slíbil. Nikdy to nezvládne. A ona bude mrtvá.

„Ach,“ zvolal nadšeně Galaxo, „už to mám! To je něco úplně jiného. I když se obávám, že se ti to taky nebude moc líbit. Ale pokud chceš, aby Emilyin mozek zůstal na svém místě, jistě se rozhodneš správně.“

Golding zadržel dech.

„Ty obrázky na zdech mě přivedly na báječný nápad,“ vysvětloval radostně Galaxo. „To jsi ty, ten horolezec, že? A zase ty, tentokrát sjíždíš na kajaku divokou řeku. Předpokládám, že ten lyžař, který se řítí ze strmého svahu, jsi taky ty. A co ten hráč ragby? Dokonce i boxer! No, vidím, že jsi muž každým coulem, Jeffe. Což se mi hodí. Přišel jsem totiž s nabídkou činnosti, do které se ti asi moc nebude chtít, ale ty se jistě rozhodneš správně. Takže tady jsou tvé možnosti: buď mě orálně uspokojíš – rozumíš mi dobře, prostě mi ho vykouříš – nebo…,“ dramaticky se odmlčel, „nebo uříznu tvé ženě jedno ňadro.“

Ticho. Napětí v místnosti by se dalo krájet. Ježíši, slyšel jsem dobře? To přece nemůže být pravda!

„Měří se ti čas,“ upozornil Jeffa Galaxo.

Teprve teď si Golding všiml časoměřiče ve tvaru jablka v Galaxově levé ruce. Ten cvok ho musel mít celou dobu u sebe.

„Padesát vteřin, Jeffe.“

„Počkej,“ snažil se Golding získat čas, „nemůžeš po mně přece chtít, abych…“

„Čtyřicet pět vteřin.“

Bože, je tu takové horko. Ten vzduch se ani nehne. Cožpak nejde klimatizace?

„Čtyřicet vteřin, Jeffe.“

Golding se podíval na svou ženu, na děs v jejích očích a slzy bezmoci, které se jí kutálely po tvářích.

„Musí přece existovat nějaká jiná varianta,“ zkusil to znovu. „Přej si něco jiného. Musíš…“

„Víš, kdo jsem, ne?“ zeptal se Galaxo svým vysokým hlasem, který začal Goldinga přivádět k šílenství. „Jistě jsi o mně slyšel ve zprávách.“

„Já… ano, slyšel.“

„Pak musíš vědět, že už mám na kontě několik lidí. Udělám, co si zamanu, a nikdo mi v tom nezabrání. Zneškodním tě chloroformem, za což mi budeš vděčný – ledaže by ses raději díval na to, jak si budu pohrávat s Emily. Takže zatímco budeš spinkat, provedu jí menší operaci a tebe pak dokonce ani nezabiju. Máš moje slovo, že se potom vytratím z vašeho života. Ale ty se budeš muset vyrovnat se svou volbou a jejími následky. Budeš muset spoustě lidí včetně tvého syna vysvětlit, jak ses zachoval – co se stalo a jak jsi tomu mohl zabránit. Celý zbytek života budeš žít s vědomím, že jsi způsobil zmrzačení své manželky, k němuž vůbec nemuselo dojít. Stačilo provést obyčejnou věc, fyzický akt, který si lidé dělají navzájem dnes a denně. Zbývá pětadvacet vteřin, Jeffe. A nezapomeň na moje pravidlo – když si nevybereš, vyberu za tebe já. Nevím, co všechno jsi o mně slyšel, ale dneska své zásady trochu měním. Obvykle to probíhá tak, že když si člověk, který má se mnou tu čest, nevybere včas, jsem připraven se zachovat, jako by si zvolil obě varianty. Je mi ale jasné, že tě dost dobře nemůžu přimět, abys mi ho vykouřil. Proto musím mít po ruce náhradní řešení – chloroform nebo kulku – a přitom samozřejmě uříznu Emily jeden z jejích nádherných prsů. Ani nebudu chamtivý, vezmu si jenom jeden. Nicméně ještě pořád máš možnost tomu zabránit, Jeffe.“

Bože, prosím, zastav to. „Nemůžeš po mně chtít něco jiného? Myslím třeba… proč trváš zrovna na…“

„Už ses dostal pod dvacet vteřin, Jeffe. Prosím tě, nenuť mě, abych ublížil Emily. Do toho se mi vážně nechce.“

To hrozné tikání je tak hlasité. Jak můžu přemýšlet, když ten zpropadený budík pořád tiká?

„Jeffe, měl by sis uvědomit, že dodržím do posledního detailu všechno, co ti tady říkám. Jestli mě budeš dál rozptylovat těmi svými pitomými žvásty, nebudu se s tím párat a prostě ji zastřelím. Když neuděláš, co po tobě chci, zneškodním tě a pak jí uříznu kozu, už ti to konečně došlo?“ Odmlčel se a po chvíli dodal: „Hele, já ti rozumím. Pro chlapáka jako jsi ty to asi není jednoduché, ale na druhou stranu – přece nechci zase tak moc, ne? Lidi to dělají pořád. Ženské kouří chlapy. Homosexuálové si ho kouří navzájem. Vsadil bych se, že i ta tvoje krasotinka ti ho občas vykouří, nemám pravdu? A dělá to jenom proto, aby sis trochu užil. Cožpak jsi takový pokrytec nebo sobec, abys neudělal totéž pro ni? Vždyť jí hrozí zmrzačení. Už jen posledních deset vteřin, Jeffe.“

Golding si nebyl jistý, kdy přesně začal Galaxo křičet, ale jeho hlas nabýval stále víc na síle.

Jeff už nepokrytě naříkal. „Prosím, prosím, prosím…“

„Jeffe?“ pronesla tiše Emily.

Galaxo zakroutil hlavou. „Do prdele, Jeffe, tvůj čas téměř vypršel a JÁ UŽ TI PAK DO HAJZLU NEDÁM ŠANCI! VYBER SI TEĎ.“

„Nemůžu to udělat,“ vzlykl.

„V momentě, kdy budík zazvoní, tě zneškodním, ať tak či onak, a pak se začnu věnovat Emily. A věř mi, nebude z toho moc nadšená. Takže… čtyři… tři… dva… JEDNA…“

„Udělám to,“ špitl Golding.

Cink.

Chvíle naprostého ticha.

„Opravdu?“ ujišťoval se Galaxo. „Asi to pro tebe nebylo jednoduché rozhodování. Ale jestli tě to potěší, rozhodl ses správně. Teď si klekni. Ano, přesně sem.“

Galaxo se velice pomalu postavil. Golding uslyšel kovový zvuk, jak o sebe narážely nože v kapsách Galaxových černých kalhot. Nepřestával přitom mířit na Emilyinu hlavu, jen přesunul hlaveň z týla k temeni.

„Prosím, nedělej to,“ zaprosil naposledy Golding.

„No, vlastně veškerou práci uděláš ty. Hele, neházej to na mě. To ty ses rozhodl, Jeffe, ne já. A nezapomeň, že mám pořád prst na spoušti. Jeden podezřelý pohyb a BUM! Rozumíš?“

„Rozumím.“

„Takže do toho.“

Galaxo se volnou rukou dotkl zipu svých černých tepláků, rozepnul je a vytáhl svůj úd. Golding už neplakal. Veškeré emoce ho opustily. Nepociťoval už strach ani znechucení, dokonce ani hněv. Pak se podíval nahoru na Galaxův široký, falešný a odpudivý úsměv. Uvědomil si, že přece jen něco cítí. Když pohledem zabloudil k očím své ženy těsně předtím, než je zavřela, pocítil stud. Spalující, nervy drásající, nekonečný stud.

9

Palačinky byly opravdu téměř tak velké jako Spaderova hlava. Náplň se vyzývavě tyčila do výšky, máslo se nádherně rozpouštělo a stékalo po kapkách na oválný podnos, kde se mísilo s ovocným sirupem. Pokrm vypadal naprosto neodolatelně a Spader si v duchu nadával, že si pro sebe objednal obyčejnou omeletu. David si přesto plného talíře nevšímal. David, který za normálních okolností udivoval své okolí neuvěřitelným apetitem, zatím neochutnal ani jedno sousto. Místo jídla rozmrzele zíral z okna, zatímco jeho rodiče vedli rozpačitý hovor. Poté, co se Spader zdvořile zajímal o divadelní hru, kterou jeho bývalá žena navštívila se svým stále relativně novým přítelem, a poté, co Olivia neméně zdvořile odpověděla, že se jim večer vydařil, poté, co se Olivia zajímala, zda si Spader našel čas na ta alba, a poté, co Spader tvrdil, že čas ještě neměl, ale že si ho během dne udělá, se obrátil k synovi: „Davide, mrzí mě, že nám to tak dlouho trvalo, než jsme se sešli, ale konečně jsme teď tady, abychom si promluvili. Co máš na srdci?“

David odtrhl pohled od okna a zaměřil se na otce.

„Nechci, abyste mě vzali pryč ze školy.“

Spader si povzdychl. „Víme, že to nechceš. Ale o tom jsme už diskutovali mnohokrát. Není se o čem bavit. My svůj názor nezměníme.“

David se zadíval na své silné velké ruce a zvolna prohlásil: „Ničíš mi život, táto.“

„Kdo? Já?“

„Jo, ty.“

„Jak to, že jenom já?“

Do rozhovoru se vložila Olivia: „K tomuto řešení jsme dospěli společně – já i tvůj otec, Davide. A jsme přesvědčeni, že jsme se rozhodli správně.“

„Byl to hlavně tátův nápad, mami. On s tím přišel první a ty jsi ho jenom podpořila, aby ses vyhnula dalším sporům. Kdo by se s ním chtěl hádat?“

„To není pravda,“ ohradila se striktně Olivia. „A není to ani fér. Neudělali bychom tak závažné rozhodnutí, které ovlivní tvůj další život, aniž bychom to dobře promysleli.“

David se ani neobtěžoval odpovědět a upřeně se zadíval na Spadera: „Jestli změníš názor, ona ho změní taky.“

Oliviin hlas ztvrdl: „Nemluv o mně, jako bych tady nebyla, Davide. Je ti to jasné?“

David neodtrhl pohled od otce. „Ničíš mi život.“

Spader to neslyšel poprvé. Po čtyřech úspěšných letech na střední škole David zakončil první rok vysokoškolských studií s výsledkem, který se dal za úspěšný považovat jen stěží. První semestr byl sice hluboko pod jeho standardem, ale stále neexistoval reálný důvod k obavám. Spader slýchával o problémech dětí svých kolegů a známých, které zpočátku vysokoškolských studií bojovaly nejen s učivem, ale především s nově nabytou svobodou mimo pečlivý rodičovský dohled. Mladí lidé se museli naučit najít rovnováhu mezi studiem a společenským životem, a to zabralo nějaký čas. Ale Davidův druhý semestr předčil i ta nejhorší očekávání, kdy sklouzl z průměru ke známkám sotva podprůměrným. Trenér lakrosu ho varoval, že ho nenechá hrát za univerzitu, pokud opět nezíská stipendium.

„Mně se naopak zdá, Davide,“ prohlásil Spader, „jako by ses ty sám snažil za každou cenu zničit si svůj život. Měl jsi dobře našlápnuto. Polovinu školného krylo stipendium, měl jsi šanci hrát lakros na univerzitní úrovni – a to všechno jsi hodil za hlavu. Je nám s maminkou jasné, že něco není v pořádku, a to od doby, kdy jsi nastoupil na vysokou.“

„Já jenom potřebuju, abyste mi dali šanci, než se to srovná.“

„Šanci jsi dostal. Už po prvním semestru jsme tě varovali, že musíš zabrat. A ty ses místo toho zhoršil. Jestli ti to nedochází, platíme za tvá studia dost velké sumy. Museli jsme si vzít na náš dům druhou hypotéku…“

„Na mámin dům.“

„Na mámin dům, abychom tě udrželi na škole. A nemíníme vyhazovat peníze oknem. Plýtváš našimi prostředky.“ Odmlčel se a po chvíli dodal: „Děláme si starosti, Davide.“

„To nemusíte, budu v pohodě.“

„Víme, že budeš. Jednou. Ale teď nejsi, a proto musíme jednat.“

Kluci, s nimiž se David přátelil na střední škole – podle Spaderova přesvědčení všichni do jednoho slušní hoši – se rozptýlili na univerzity po celé zemi a jeho syn začal trávit čas s novými lidmi. Spader sice nikoho z nich osobně neznal, zaslechl pouze několik jmen – Lucas, Kenny, Desmond – ale bylo zřejmé, že mají na Davida zhoubný vliv. Ačkoli David působil jako silný velký mladík, vnitřně byl nejistý a zranitelný. A třebaže nikdy nepatřil k vůdčím typům, jako středoškolák se v žádné situaci nenechal svést na scestí. Tvrdil, že v životě nezkusil drogy, a Spader mu věřil. Pak ho na koleji chytili při činu – kouřil se svými novými kamarády marihuanu, takže byl podmínečně vyloučen. David sice přísahal, že se to stalo poprvé a naposledy a že se nikdy nedotkl tvrdých drog, ale Spader už nevěděl, čemu může věřit. David se po příchodu na univerzitu změnil a odcizení otce se synem se stále prohlubovalo.

Spaderovi se ulevilo, když skončil školní rok. Domníval se totiž, že se David opět začne scházet s dávnými přáteli, kteří rovněž přijeli domů na prázdniny. Ale od Olivie se dozvěděl, že se s nimi David ani jednou neviděl. Zato prý od konce školy nestrávil jedinou noc doma a své matce odmítal sdělit, kde a s kým je. Mohli se jen dohadovat, že chodí za kamarády z vysoké, kteří bydlí v blízkém okolí. Olivia navíc začala Davida podezírat, že dost pije a možná i bere drogy.

„Takže si to shrneme, Davide,“ zrekapituloval problém Spader. „Kašleš na studium, riskuješ stipendium, máš špatné kamarády. Navíc jsi začal pít – mnohem víc, než bys měl – a ty to víš.“ Když se David neohradil, Spader pokračoval: „Trávíš celé noci někde venku, aniž by ses mně nebo mamince obtěžoval říct, kam a s kým jdeš. A to všechno začalo s příchodem na vysokou školu. Nezbývá nám než se domnívat, že buď nejsi ještě zralý, nebo ti něco nesedí na této konkrétní škole. Tak jako tak tě z ní vezmeme pryč.“

„Definitivně přijdu o stipendium.“

„Možná dostaneš další na jiné univerzitě.“

„Jediné univerzity, které by mě přijaly, jsou venku, ne v tomhle státě. Nejbližší je v Illinois.“

„Kdoví, možná právě tohle ti pomůže. Úplná změna prostředí.“

„Já nechci žádnou změnu prostředí, táto,“ namítl David, přičemž poslední slovo vyplivl jako kyselý citron. „Chci si žít dál svým životem – protože to je do prdele můj život. Ne tvůj. A umím si o něm rozhodovat sám.“

David s ním nikdy podobným způsobem nemluvil. Vyzývavě hleděl na otce a svaly na předloktí se mu napínaly, jak vztekle zatínal pěsti. Spader se zhluboka nadechl a pak potichu řekl: „Tak zaprvé: už nikdy s námi nemluv tímhle tónem. Ani s jedním z nás, jasný? A za druhé: klidně si rozhoduj o svém životě, až budeš bydlet sám a budeš se sám taky živit.“ Spaderovi došlo, že začal používat slovník svého mrtvého otce.

„Půlku školného si hradím ze svého stipendia. A ubytování si platím z peněz, které jsem si minulé léto vydělal na brigádě, když jsem natíral domy.“

„Pořád zbývá druhá polovina školného, které platíme my. A jak už jsem tě upozornil, nehodláme vyhazovat prachy na tvé pití, flákání a promarněné šance dosáhnout kvalitního vzdělání.“ Po chvíli se zeptal: „Je v tom nějaká holka? Proto nechceš odejít ze školy? Přece bys s ní mohl zůstat ve spojení, vídali byste se o prázdninách i během roku.“

David si odfrkl, zavrtěl hlavou a pak jen řekl: „Jenom se tady předvádíš před mámou, abys na ni udělal dojem.“

„Prosím?“

„Zjevně pro ni máš pořád slabost, i když už dávno randí s jiným chlápkem, a ty se trapně snažíš hrát si na tvrdého a přitom starostlivého tatíčka. Patrně si myslíš, že si z tebe sedne na zadek.“

„To už by stačilo, Davide. Trapný jsi ty.“ Olivia se viditelně naštvala, ale Spader mlčel. David měl pravdu ohledně jeho citů k bývalé ženě, mýlil se ovšem v druhém bodě obžaloby. Spader si za svým stanoviskem k Davidovým studiím pevně stál.

„Podívej se, Davide,“ pokračovala už klidněji Olivia, „vraťme se ještě na chvíli k financím. My netvrdíme, že ti nechceme školu platit. Jen říkáme, že tahle univerzita pro tebe zřejmě není to pravé, a proto si uděláš rok volna, zklidníš se a na podzim se přihlásíš jinam. Školy, které tě přijaly loni, to nejspíš udělají znovu…“

Pokud sis nezkazil známky natolik, že už tě nebudou chtít nikde, pomyslel si ne zrovna optimisticky Spader.

„… nebo se můžeš hlásit na jiné univerzity, které jsou blíž domovu, když o to tak stojíš. Ale teď potřebuješ především pauzu, protože takhle to dál nejde. Ta škola tě ničí.“

„Ano? A jak, prosím tě?“

Spader odpověděl za Olivii: „Mohl by ses dostat do vážných problémů s alkoholem a možná i drogami. Nebo by se tvůj prospěch propadl tak hluboko, že by ses nestačil divit. A zkus pak sehnat místo se samými čtyřkami. A to nemluvím o možnosti vyhazovu. Myslíš si, že by se další univerzity přetrhly, aby tě získaly? Nehledě na to, že když přijdeš o stipendium, nebude v našich silách udržet tě na škole. Na to prostě nemáme.“

David zase zíral z okna. Pak velice jemně prohlásil: „Ani si neumíte představit, jak vás nenávidím.“ Použil sice plurál, ale Spader tušil, komu ta slova ve skutečnosti adresoval.

„Mrzí mě, že to tak cítíš,“ pokrčil rameny Spader, „to mi věř. Protože tě mám rád víc než kohokoli jiného na celém světě. Udělám pro tebe všechno, budu riskovat i tvůj hněv a pohrdání, abych tě ochránil.“

„Zemřel bys kvůli mně?“

Spader nezaváhal ani na okamžik: „Samozřejmě.“

David se podíval otci zpříma do očí. „Tak to dokaž.“

Davidovo sdělení bylo jasnou výzvou. Olivia zalapala po dechu a chystala se něco namítnout, ale Spader zakroutil hlavou. „Jsme rozhodnutí, Davide, takže ti radím, aby ses s tou myšlenkou smířil. V září už do školy nenastoupíš. Teď by ses měl zase vrhnout na natírání domů, ať si něco našetříš. Přestaneš propíjet noci, přestaneš se toulat bůhvíkde. Budeš se držet v bezpečné vzdálenosti od lidí, kteří tě svádějí na scestí. A začneš se dívat po univerzitách, které by pro tebe od příštího roku připadaly v úvahu.“

„Ničíš mi život, táto,“ opakoval zarputile David, „a to ti nikdy nezapomenu.“

Nebude to první život, který jsem zničil, napadlo Spadera, když vtom mu v kapse zadrnčel mobil.

„Pardon,“ omluvil se a podíval se na displej. „Spader,“ ohlásil se.

„Galaxo se včera v noci zase činil,“ informoval kolegu Dunbar.

„Sakra,“ reagoval Spader polohlasně. Olivia i David mlčky pozorovali, jak se tuto novinu snaží vstřebat.

10

„JE TO TĚŽKÁ otázka, pane Goldingu, ale omlouvám se, musím ji položit. Dosáhl pachatel… podařilo se mu…“

„Ne, neudělal se, jestli myslíte tohle, detektive Spadere. Neměl…“ Golding zavřel oči, jako by se pokoušel vytěsnit vzpomínku z paměti. „Neměl jsem ho v puse dost dlouho.“

Spader mlčky přikývl a poznamenal si něco do notesu – ne proto, že by si musel tuto informaci zapsat, ale protože se domníval, že Golding nebude v té chvíli stát o oční kontakt. Spader s výslechem počkal, dokud se nevzdálil výjezdový tým. Tentokrát byl sám, neboť Dunbar prověřoval jeden z mnoha anonymních tipů, které v drtivé většině případů nikam nevedou. Tento ale zněl docela důvěryhodně a zajímavě, a tak si nedovolili zcela ho ignorovat. V domě se nyní nacházel pouze Spader, manželé Goldingovi a jejich malý syn, který si hrál ve svém pokoji. Dannyho už Spader v přítomnosti rodičů vyzpovídal, ale nedozvěděl se nic užitečného.

Golding se nadechl. „Neměl jsem ho v puse dlouho. A nebyl… sakra… dokonce ani nebyl…“

„Chápu, jak je to pro vás náročné, ale pokračujte, prosím.“

„Vůbec jsem vás nechtěl volat,“ pronesl tiše Golding, „ale manželka naléhala, a tak…“

„Rozumím, pane, a jsem rád, že jste ji poslechl. Včera v noci se u vás stal zločin. Má ho na svědomí pachatel, který už zavraždil dva lidi a dalšího zmrzačil. Cokoli se o něm dozvíme, nás může přivést na jeho stopu. Musíme ho chytit, zabránit mu v jeho řádění.“

„Četla jsem o tom v novinách,“ vložila se do rozhovoru Emily. „Poznala jsem, že to je tentýž člověk. Pochopila jsem, že vás musíme zavolat.“

Paní Goldingová seděla na pohovce vedle svého manžela. Položila mu ruku na stehno a povzbudivě ho stiskla. Jeff ji odstrčil.

„Ježíši,“ zděsil se Golding. „Tohle bude taky v novinách? Zdálo se mi, že jsem tady před chvílí zahlédl dodávku novinářů. Do hajzlu, to je konec.“

„Ne, pane Goldingu,“ pospíšil si s odpovědí Spader, „do žádného zpravodajství se tyto podrobnosti nedostanou. Sdělíme jen to nejnutnější – že se do vašeho domu vloupal vetřelec, že se domníváme, že by mohlo jít o stejného pachatele, který v masce Galaxa napadl i předchozí oběti, ale detaily se novináři nedozvědí. To vám mohu slíbit.“

Golding si svýma silnýma rukama promnul oči. Byl to vysoký a statný muž, o něco vyšší než Spader, s hlavou jako kvádr cementu a svalnatým tělem. Na první pohled bylo patrné, že denně tvrdě manuálně pracuje. Obrázky na stěnách napovídaly, že se nebojí žádné výzvy. Přesto Spader věděl, jak vnitřně trpí a jak je do hloubi duše otřesen a pokořen. A tento rozhovor jeho ponížení ještě umocňoval.

„Pane Goldingu, před chvílí jste chtěl něco dodat – něco jako ani dokonce nebyl. Nedokončil jste větu.“

Golding stiskl zuby a pomalu pronesl: „Ani ho neměl tvrdého. Víte, jeho pták… jeho penis. Nebyl ztopořený.“

Spader přikývl a opět se soustředěně zahleděl do notesu. „Omlouvám se, paní Goldingová, ale přece jen jsem dostal žízeň. Mohl bych poprosit o ten ledový čaj, který jste mi před chvílí nabízela?“

Podívala se na Spadera, poté na manžela. „Samozřejmě. Hned jsem zpátky.“

Spader se probíral svými zápisky, dokud se nevzdálila. „Kde jsme to skončili? Ano, už vím. Vraťme se na chvilku k tomu, kdy jste souhlasil udělat… udělat to, co po vás chtěl.“

Golding sevřel pěsti. „Musel jsem. Pohrozil, že jinak ublíží Emily. Že jí uřeže… uřeže jeden prs.“

„Plně vás chápu. Je dobře, že jste mu vyhověl, protože ten člověk je vrah, který nemá zábrany a bezpochyby by svou hrozbu splnil.“

„A taky říkal, že jestli se o něco pokusím, zastřelí ji. Ale ta pistole byla jenom kuličková. A ani nebyla nabitá. Nechal ji tady, přímo u mě. A byla kuličková. A nebyla nabitá,“ opakoval zoufale Golding.

„To jste ovšem v té chvíli vůbec nemohl tušit. Viděl jste pouze zbraň u hlavy vaší ženy. Zachoval jste se správně. Takže – rozepnul si kalhoty, ano?“

„Jo, to přesně udělal.“

„Sundal si i spodní prádlo?“

„Ježíši, musíme mluvit i o takových podrobnostech?“

„Je mi to moc líto, ale musíme. Mám ještě několik otázek, ale pokusím se být stručný. Takže – stáhl jste mu…“

„Ne, nestáhl jsem mu slipy. Vyndal ptáka otvorem v boxerkách. Nic si nesundával. A já mu taky nic…“

Spader přitakal. „Dobře. Takže potom jste… vzal jste jeho penis do úst a…“

„Měl jsem ho v puse a ten hajzl několikrát přirazil, pak ptáka vytáhl a volnou rukou ho zastrčil zpátky do tepláků. Bylo to jen pár vteřin – pět, maximálně deset. Ale připadalo mi, jako by to nemělo konce.“

Spader si něco naškrábal do notesu.

„Pane Goldingu, teď ještě jedna nepříjemná otázka. Existuje šance, že po sobě zanechal nějaké chlupy?“

„Myslíte v mojí puse? Pane Bože.“

„Možná jste nějaký chlup později vyplivl. Nebo vytáhl z úst. Nic takového?“

Golding zíral z okna, jeho pohled směřoval skrz Spadera, jako by byl detektiv neviditelný. Čelistní svaly se zaťaly. „Ne. Žádné chlupy.“

A tím pádem ani žádné stopy DNA, pomyslel si chmurně Spader. „Dobře. Tak další nepříjemná otázka, pane Goldingu. Myslíte si, že byste jeho penis poznal, kdybyste ho znovu uviděl? Doufám sice, že už se to nikdy nestane, ale kdybychom museli identifikovat podezřelého…“

„Většinu doby jsem měl oči zavřené, detektive.“

„Chápu.“ Spader nahlas zavolal: „Paní Goldingová, mám teď na vás jednu nebo dvě otázky. Mohla byste na chvíli?“

Okamžitě se objevila ve dveřích se sklenicí ledového čaje v ruce. Přistoupila ke Spaderovi a podala mu nápoj. Spader si ze slušnosti usrkl, ačkoli neměl ani trochu žízeň. Posadila se na pohovku a položila dlaň na ruku manžela. Jeff ucukl a odtáhl se.

„Co následovalo poté, když vám pachatel nařídil, ať vstanete, pane Goldingu?“

„Zase se posadil a pořád přitom tiskl zbraň Emily k hlavě. Nemohl jsem nic dělat. Nemohl jsem se na něho vrhnout, protože nás držel v šachu. Myslel jsem, že je ta pistole nabitá. Že v ní jsou opravdové náboje. Proč jsem si to jen myslel?“

„Každý na vašem místě by si myslel totéž,“ uklidňoval ho Spader. „Každý by věřil jeho hrozbě – že kdybyste nesplnil, co po vás chce, hrozně by ublížil vaší ženě, nebo by ji dokonce zastřelil. To by ve vaší situaci neriskoval nikdo.“

Golding zakroutil hlavou. „Původně řekl, že se mám rozhodnout – buď zemře Emily, nebo já, a já bych si bez váhání vybral sebe, to bych vážně udělal, ale on to pak změnil a Emily chtěl uřezat prs nebo… nebo já… já jsem měl…“

„Rozumím,“ vysvobodil Goldinga z rozpaků Spader, „a zcela vás chápu. Teď mi, prosím, řekněte, co se stalo, když si pachatel znovu sedl.“

Golding se pustil do vyprávění a jeho manželka občas doplnila podrobnosti. Galaxo jim sdělil, že musí někomu zanechat vzkaz a že se musí jednat o vzkaz psaný krví. Omluvil se s tím, že dnes nechce nikomu ublížit, že už dosáhl svého, ale že ten vzkaz skutečně musí napsat. Dále jim oznámil, že on svou krev nemíní obětovat, Emily že musí zůstat klečet, a proto se nabízejí dvě varianty: buď probudí Dannyho, nebo použije Jeffovu krev. Aniž by oddálil zbraň od Emilyiny hlavy a spustil oči z Goldinga, sáhl Galaxo do malé sportovní tašky, která celou dobu ležela na podlaze v jeho blízkosti, a vytáhl z ní lovecký nůž s dvaceticentimetrovou čepelí. Hodil ho Goldingovi k nohám se slovy, že se má říznout tak hluboko, aby poskytl dostatečné množství krve. Golding se tedy řízl do dlaně – Spaderův pohled sklouzl k obvazu na jeho levé ruce – a podle Galaxových instrukcí namočil pravý ukazovák do kaluže krve, aby napsal vzkaz na stěnu vedle televize. Pak Galaxo mrskl po Goldingovi hrací kartou a nařídil mu, aby ji nožem připíchl těsně pod nápis. Spader se už po několikáté podíval na neohrabaně načmáraná červenohnědá tlustá písmena: Je těžké strávit mé nové triky? Pod nápisem se šklebila štěrbina, v níž ještě nedávno vězel nůž s připíchnutou pikovou kartou.

Při pohledu na nápis, který byl nepochybně adresovaný jemu, se Spader neubránil vzpomínce na podobný vzkaz psaný před rokem – rovněž pro něho, rovněž načmáraný krví nevinné oběti. Tehdy byl ale autorem nade vši pochybnost Eddie Rivers. K napsání tohoto vzkazu vlastní krví byl donucen Jeff Golding. Kdo ho ale vymyslel? Kdo byl jeho skutečným tvůrcem? Zdálo se, jako by se někdo snažil Spadera přesvědčit, aby autorství připsal samotnému Riversovi.

„A co se stalo potom? Co udělal, když jste napsal vzkaz a připíchl na zeď tu kartu?“

„Hodil mi kus bílé látky a láhev. Od jednoho z vašich lidí jsem se dozvěděl, že v ní byl chloroform.“

„Ano, byl. Takže vy jste ho měl aplikovat sám na sebe?“

„Nechtěl jsem, ale on sliboval, že jestli ho poslechnu, neublíží Dannymu ani Emily. Kdybych ale neudělal, co po mně chtěl, přísahal, že je oba zabije. A tak jsem to udělal. Víte, vážně jsem si myslel, že ta bouchačka je opravdová, chápete? A tak jsem nalil tu věc na hadr, zašrouboval jsem láhev, jak mi řekl, a vdechoval jsem ten sajrajt, dokud jsem neztratil vědomí.“

„Stále mi držel zbraň u hlavy,“ pokračovala v líčení událostí Emily, „a nařídil mi, ať vytočím devět-jedna-jedna, ale pak ať nechám sluchátko vyvěšené a nic do něj neříkám. Prosila jsem ho, ať neubližuje Dannymu, ať se k němu ani nepřibližuje, a on mi to slíbil, přísahal, že to dodrží. Myslím, že mi pomohlo, že mě nechal vytočit to číslo. Zkrátka – uvěřila jsem mu, že Dannyho nechá na pokoji. Neměla jsem ostatně na vybranou.“

„Ne,“ souhlasil s ní Spader, „to jste skutečně neměla.“

„A tak jsem se pokřižovala, čichla si chloroformu a omdlela.“

Golding dodal: „Další věc, kterou si pak oba vybavujeme, je policie. Vaši lidi prohledali celý dům, našli vedle mě ležet tu kuličkovou pistoli a Dannyho, který byl zavřený ve svém pokoji. Chválabohu, nic se mu nestalo, jenom byl vyděšený.“

Spader si opět něco zaznamenal a pak se ujistil: „Říkal jste, že se domníváte, že pachatel byl běloch, je to tak?“

„Uviděl jsem to, než jsem… než jsem zavřel oči.“

Spader přikývl. „Ale ani jeden z vás ho nepoznal, že? Třeba podle hlasu – i když měl masku? Nezněl vám povědomě, například jako někdo, koho znáte nebo s kým jste se někdy předtím potkali?“

„Měl hlas úplně stejný jako ta pitomá postava z komiksu,“ nepřekvapil Spadera Golding.

„Přesto – možná byste si mohli vzpomenout na nějaký detail. Což takhle zvláštní výběr slov? Styl mluvy a způsob vyjadřování? Něco charakteristického?“

Zakroutili hlavami.

„Označili byste ho za inteligentního člověka? A nebo naopak působil, řekněme, jednoduše? Myslím s nižším vzděláním.“

„Kdybych měla hádat,“ začala Emily, „přikláněla bych se k tomu, že byl inteligentní. Pravděpodobně měl vyšší vzdělání. Co si o tom myslíš ty, Jeffe?“

Golding se nepřestával dívat na Spadera. „Jo, taky bych řekl.“

„Dobře. To je užitečná informace. Napadlo by vás ještě něco, co by nám mohlo pomoci? Co říkal, jak se choval, cokoli.“

„Nic,“ zakroutil kategoricky hlavou Golding. Už se ani nenamáhal skrývat své podráždění a nervozitu.

Emily Goldingová mírně naklonila hlavu doleva a upřeně se zadívala na vzorek koberce pod svýma nohama. Zamyšleně se zamračila. „Paní Goldingová? Vzpomněla jste si snad na něco?“

„Ano. Ano, myslím, že ano. Asi to nebude nic podstatného, ale vyjádřil se v tom smyslu, že jeho otec se k němu nechoval moc hezky.“

„Opravdu?“

„Jo,“ probral se ze strnulosti Golding, „teď si to taky vybavuju. Říkal, že prý jsem úžasný otec, pak chvíli mlčel a nakonec dodal něco jako na rozdíl od toho mého.“

„Pomohlo vám to nějak?“ nedalo to Emily.

„Možná ano,“ přisvědčil Spader, „to ještě v tuto chvíli nevím. Ale je výborné, že jste si na to vzpomněli. Přesně takové střípky informací někdy pomohou rozlousknout celý případ. Ještě něco?“

Golding pokrčil rameny.

„Fajn. Takže víme, že jste ho popsali jako podsaditého muže. Co byste řekli o jeho chůzi nebo charakteristických gestech? Neobjevilo se v nich něco, co by se vám zdálo povědomé? Něco, co by vás přivedlo k domněnce, že jste ho už někde viděli, nebo se s ním dokonce osobně setkali?“

Opět záporná odpověď.

„Vypověděli jste, že znal vaše jména.“

Golding přitakal. „To je pravda, ale absolutně netuším, jak je zjistil.“

„Dobře, moc vám děkuji. Oba jste nám udělali velkou službu. Moc jste nám pomohli.“

Spader jim podal svou vizitku s tím, že mají zavolat, jakmile si vzpomenou na cokoli – i kdyby to z jejich pohledu byla nepodstatná maličkost. Slíbili, že to udělají. Spader se tedy rozloučil a začal se zvedat k odchodu. Už byl téměř u dveří haly, když se otočil. Golding zíral bez hnutí před sebe. Jeho manželka seděla jen pár centimetrů od něho, ale nebyl mezi nimi žádný kontakt a Spadera napadlo, že ty centimetry jsou ve skutečnosti celé míle. Emily nejistě zvedla ruku, přiblížila ji k manželově dlani a pak ji nechala spadnout do svého klína.

Spader chtěl Goldingovi zdůraznit, jaké měl oproti předchozím Galaxovým obětem štěstí – všichni tři přišli o nějakou část těla a dva dokonce i o život – ale při pohledu na toho velkého muže, na fotografie zdobící stěny a na způsob, jakým se odtahoval od své ženy ho napadlo, že se Golding za šťastného asi vůbec nepovažuje.

„Pane Goldingu,“ odhodlal se Spader nakonec, „pro všechno na světě, věřte mi, že jste se zachoval správně. Ochránil jste svou rodinu. Nevím, jestli pro vás můj názor něco znamená, ale chci vám říct, že vás obdivuji. Jste muž na svém místě.“

„Jenom pitomá kuličková pistolka,“ mumlal si spíše pro sebe Golding. „Vůbec jsem nemusel… A ani nebyla nabitá.“ Vstal z pohovky, vyšel francouzským oknem na verandu a sesunul se na židli. Hlavu si položil do dlaní a okolí pro něj přestalo existovat. Spader pokynul paní Goldingové na rozloučenou a odešel.

11

„A Golding to vážně udělal?“ nevěřil svým uším Wilkins. „To snad ne.“

„Ale ano,“ přesvědčoval ho Spader.

„Ježíši, to já bych nikdy nemohl.“

„Kecy. A jestli nekecáš, pak jsi zasraný zbabělec.“

Ostatní členové týmu odpoutali oči od svých sendvičů a v mírném úžasu se zadívali na Spadera. Byl mezi nimi i jeden nový obličej – policista z okrsku, v němž došlo k napadení Goldingových. Ačkoli Spader objednal sendviče, neboť svolal schůzku v době oběda, sám se jídla ani nedotkl. Vůbec nepociťoval hlad.

„Co to má znamenat?“ nevěřícně se zeptal Wilkins plnou pusou. Druhou část sendviče třímal v ruce jako štít a z koutku úst mu visel cíp rozžvýkaného salátu.

„Říkal jsem, že jsi kýbl sraček. Když někdo drží zbraň u hlavy ženy, kterou miluješ, uděláš cokoli, abys ji zachránil. Abys ji zachránil před smrtí nebo celoživotním zmrzačením, jestli to teda chápeš. A jestli ne, pak pro mě nejsi nic než zasraný zbabělec.“

„Ježíši, Johne, uklidni se. Jen jsem se snažil říct…“

„Vím, co ses snažil říct. A jsi normální sketa. Golding by si raději vybral vlastní smrt než to, co musel podstoupit, kdyby riskoval jen svůj život, ale myslel na ženu a dítě. Proto udělal všechno tak, aby je ochránil. Je to hrdina, Wilkinsi. A pokud nám tady tvrdíš, že ty bys nic takového neudělal, tak jsi lhář nebo sobecký zbabělec. A vyndej si laskavě ten zasraný salát z huby, ano? Je mi z tebe nanic.“

Wilkins opravdu poslechl a položil pohoršující zeleninu na papírový ubrousek. Přitom zíral na Spadera. „Sakra, co to do tebe vjelo?“

„Nic.“ Spader se zhluboka nadechl. „Promiň. Prostě odteď jenom jez a poslouchej, ano?“ Konečně si i on ukousl ze svého sendviče. Salát z tuňáka s krájeným celerem a cibulí. Nebylo to špatné, ale on zkrátka neměl hlad.

Wilkins zakroutil hlavou a vrátil se ke svému obědu, zatímco Spader členy týmu detailně informoval o všem, co se dozvěděl před dvěma dny od Goldingových. Někteří už sice něco málo věděli, ale protože všichni detektivové měli dost své práce, Spader se rozhodl svolat poradu až na dnešek. Doufal, že třeba někdo z nich přijde s nějakým novým kamínkem do mozaiky, která prozatím víceméně zela prázdnotou. Navíc čekal na aktualizovaný profil pachatele, neboť FBI do něj zahrnula nejčerstvější poznatky založené na Galaxově posledním útoku.

Když skončil, obrátil se k tabuli za sebou. Kromě map, poznámek, obrázku stále usměvavého obličeje Galaxa a dalších fotek tam visely podobizny všech čtyř Galaxových obětí – od Yasoviche vlevo až po Goldinga zcela vpravo. Pod každou fotografií byly připevněny informace související s každým z těchto zločinů.

„Je zjevné,“ pokračoval po chvíli Spader, „že Galaxův poslední útok se vymyká jeho dosavadním zvyklostem. Musíme začít uvažovat jinak. Zaprvé – tentokrát nikoho nezmrzačil. On sám nikomu ze tří členů rodiny Goldingových neublížil, i když přinutil Jeffa, aby se sám řízl, protože po něm chtěl napsat krví ten vzkaz. Ale co je podstatné: Galaxo neměl potřebu ho pořezat, což znamená zvrat v našem dosavadním vyšetřování. Už nemůžeme stavět na domněnce, že mu dělá dobře způsobovat druhým bolest.“

„Ale na druhou stranu způsobil Goldingovi nepředstavitelné emocionální utrpení, alespoň tedy podle mého názoru,“ namítla Amanda Casselová.

„To je pravda. Viděl jsem Goldinga těsně poté a mluvil jsem s ním, takže můžu potvrdit, že trpěl. Ale to je jiný druh bolesti. Musíme teď k případu přistupovat jinak. Z našeho pohledu se všechno změnilo.“

„Je Galaxo…“ Wilkins zaváhal a Spader se obával dalšího špatného vtipu. „Je teď Galaxo méně násilnický? A pokud ano, není to pro sériového vraha neobvyklé?“

„To by byla pravda,“ vysvětloval Spader, „kdyby se skutečně jednalo o sériového vraha. Ale já si nejsem jistý, že tahle nálepka na našeho pachatele sedí. Především – abys mohl mluvit o sériovém vrahovi, musíš mít tři samostatné vraždy. V tomto případě se ale staly jenom dvě. Zadruhé – nezdá se, že by jeho prvotním úmyslem bylo zabíjet. Prostě neodhadl následky. Ale v něčem máš pravdu. Vážně není typické, aby se násilník začal u dalších zločinů chovat méně drasticky. Většinou je to právě naopak. Ale čím víc o tom přemýšlím, tím míň jsem si jistý, že jeho chování je mírnější. Záleží na úhlu pohledu, ale netroufl bych si soudit, co bylo horší – jestli uřezání Lisbonových chodidel nebo vyříznutí Yasovichova jazyka tři týdny předtím. To bych netvrdil. Pak následoval Pendleton, kterému jenom uřízl ucho, a nakonec Golding s psychickou újmou. Nedává to smysl.“

„Dalo by se říct, že to nemá žádný vzorec,“ dodal Fratello.

„Přesně tak. A navíc přidal nové prvky. Například střelnou zbraň.“

„To ale přece byla jen kuličková pistole, ještě k tomu nenabitá,“ ozval se někdo z pléna.

„Přesto – nikdy předtím bouchačkou nemával. Taky změnil denní dobu. Neobjevil se v noci jako obvykle, ani hned nepoužil chloroform nebo paralyzér. Místo toho k nim dorazil k večeru, když byli vzhůru, vzal si na klín jejich syna, čímž držel v šachu paní Goldingovou, a použil zastrašování, aby přinutil Goldinga udělat to, kvůli čemu tam patrně přišel. Nakonec nechal Emily, aby zavolala policii a záchranku – ani to neudělal sám jako předtím – a oba donutil, aby se sami zdrogovali chloroformem.“

„A ani jeden nebyl svázaný lepicí páskou,“ dodal Dunbar. „Předpokládali jsme, že ho to vzrušuje.“

„Navíc ten největší rozdíl,“ doplnil výčet Spader, „sexuální zneužití Goldinga.“

„Nezapomeň na zprávu, kterou ti zanechal,“ přisadil si Fratello, „spolu s kartou.“ Spader přikývl. „Skoro to vypadá na jiného pachatele.“ Spader opět mlčky přitakal.

„Myslíte si, že mohlo jít o nějakého dalšího chlapa, možná teplouše, který chtěl přinutit heterosexuála, aby mu vykouřil, a přitom kopíroval našeho pachatele? Že si prostě nasadil masku Galaxa a využil jeho pověsti pro svůj vlastní zájem?“

„Určitě nemůžeme vyloučit napodobitele,“ odpověděl Spader, „ale stejně tak musíme počítat i s variantou, že se jednalo o našeho člověka. Jinak by se nám mohlo stát, že přehlédneme něco zásadního – nějakou důležitou charakteristiku, typický rys pachatele. A nezapomeňme, že modus operandi zůstává podobný. Stále dává svým obětem na výběr – poté, co původní nabídku možností změní. A tento detail se na veřejnost nedostal, takže napodobitel neměl šanci tohle zjistit. Ano, pořád máme značné mezery – to všichni dobře víme – ale ani to není všeobecně známo. Další podobnost je použití chloroformu, no a pak samozřejmě ta maska a černá teplákovka. Proto máme dost důvodů se domnívat, že se stále jedná o téhož pachatele, ačkoli musíme mít pořád na zřeteli, že ho může někdo kopírovat.“

„Já to stejně nechápu,“ ozval se Fratello. „Proč ta felace? Za předpokladu, že se jednalo o našeho člověka, proč změnil pravidla? A k čemu byl dobrý ten vzkaz?“

„Možná sis právě odpověděl,“ pokrčil rameny Spader. „Důvodem prostě mohlo být poslat mi vzkaz. Existuje jistá pravděpodobnost, že právě o tom byl celý ten incident s Goldingem. Možná nám – mi – chtěl ukázat, že má všechno pod kontrolou, že může udělat, cokoli si zamane.“

„Co přesně v té zprávě bylo?“

Spader zabloudil pohledem ke svým poznámkám, ačkoli se mu krvavý nápis vryl navždy do paměti. „Stálo tam: Je těžké strávit mé nové triky? Jinak vás asi nepřekvapí, že karta byla naprosto běžného typu, samozřejmě bez otisků, k sehnání úplně všude. Tudíž neexistuje žádný způsob, jak ji vystopovat.“

„Takže ty si myslíš, že navštívil Goldinga jen proto, aby ti zanechal vzkaz?“ ujišťoval se Dunbar.

„Neříkám, že si to myslím. Jen o tom mluvím jako o jedné z možností. Chce, abychom věděli – abych já věděl – že to je on, kdo má navrch. Může ubližovat nebo nemusí. Uřezat kus těla nebo ne. Když se mu zachce, dokáže donutit muže jako je Golding, aby ho orálně uspokojil. Má zkrátka všechno a všechny pod kontrolou.“ Kolegové přikyvovali. Spader dodal: „To je pouze jedno z vysvětlení pro to, co se stalo u Goldingových. Stejně tak ale mohl udělat, co udělal, z důvodů, které zatím nechápeme. Možná má nějaký plán, který ještě neznáme. Možná přece jen existuje nějaká spojitost mezi oběťmi, na kterou jsme dosud nepřišli.“

Těsně předtím diskutovali o tom, že Jeffrey Golding s největší pravděpodobností nemá nic společného s žádnou z předchozích obětí – ostatně jako ani předchozí oběti neměly mezi sebou žádnou spojitost. Jediná věc, která všechny poškozené dávala dohromady, byla skutečnost, že se vždy jednalo o muže z rodinného domku na předměstí. Kromě této podobnosti se zdálo, že Galaxo se při výběru obětí neřídí žádným pravidlem. Pendleton nikdy předtím neslyšel ani o Yasovichovi, ani o Lisbonovi, a Golding se naprosto stejně vyjádřil o všech třech obětech.

Spader vytáhl z kufříku sadu sešitých stránek a podal je Dunbarovi, který si jednu ponechal a zbytek poslal dál. Zatímco kopie kolovaly, aby mohly být rozebrány, Spader se opět ujal slova: „Všichni jste právě obdrželi aktualizované verze Galaxova profilu, vypracované zvláštním agentem FBI Danielsem. Před dvěma dny jsem mu faxoval detaily ohledně Galaxova nejnovějšího útoku a jak je vidět, dal si záležet, aby je do profilu zakomponoval. Dnes ráno mi ho poslal faxem a vy ho teď držíte v rukou. Důkladně si ho přečtete později, pro tuto chvíli vypíchnu nejdůležitější body – jak se přepadení Goldinga podepsalo na změně profilu.“

Během svého proslovu se Spader odvolával na dokument, který všichni měli před sebou: „Za předpokladu, že Goldingovy navštívil sám Galaxo, a ne jeho napodobitel, se jedná o podezřelého, který stále dokazuje svou potřebu dominantního postavení. I když tentokrát nikomu fyzicky neublížil, fakt, že přinutil Goldinga k orálnímu sexu – to je Danielsův výraz – odpovídá jeho praktickému zaměření, což podle zvláštního agenta podporuje teorii, že se živí spíše manuálně než kancelářskou prací. Galaxovo konstatování, že Golding je narozdíl od jeho otce dobrý rodič, koresponduje s Danielsovou domněnkou, kterou vyjádřil už dříve, že vztah Galaxa k otci nebyl bezproblémový.“

„Až doteď byly všechny oběti muži,“ ozval se Wilkins. „Je možné, že si do nich Galaxo promítá svého otce, a proto se jim mstí?“

„Je to určitě jedna z teorií, které zvažujeme. Dokonce i Daniels to naznačuje jako velmi pravděpodobné. I když nás to nedovede přímo k pachateli, může to být motiv, skrytý hluboko v jeho psychice.“

„Píše zvláštní agent Daniels ještě něco zajímavého?“ zeptal se Dunbar.

„To by tak asi bylo všechno.“

„Můžeme se na moment vrátit ke vzkazu, který nechal u Goldinga?“ požádala Casselová. „Jak se v něm mluví o nových tricích, které je těžké strávit. Před týdnem jsme se na poradě bavili o možnosti, že Galaxo je ve skutečnosti Eddie Rivers, nemám pravdu? Takže se ptám: nemohl by to být skutečně Rivers, který nám sděluje, že se vrátil a zkouší nové triky?“

Spader byl chvíli potichu. „I já jsem tuto možnost zvažoval. Přesto si myslím, že ať už je Galaxem kdokoli, snaží se nás přesvědčit, že je ve skutečnosti Rivers. Tím, že mluví o nových tricích, se máme domnívat, že už ho přestalo bavit odřezávat lidem nohy a že se přeorientoval na jiné formy mučení – fyzické i psychické.“

„A není to možné?“

Spader se nadechl k odpovědi, zamyslel se a odpověď formuloval jinak: „Určitě je, a proto si nemůžeme dovolit Riverse coby podezřelého zcela vyloučit. Ale přesto si myslím, že je vysoce nepravděpodobné, že to je on. Já se domnívám, že Galaxo buď předem plánoval navléct to tak, aby jeho zločiny od začátku vypadaly jako Riversovy, což by nás navedlo špatným směrem, nebo poté, co začal – a možná poté, co mi byl tento případ svěřen – ucítil příležitost toho využít a kalit vodu.“

Do diskuze vstoupil Fratello: „Ale nevylučujeme kvůli tomu možnost, že se jedná o Riverse, že? Někdo totiž před chvílí volal, že má pro nás tip. Prý viděl muže, který odpovídal Riversovu popisu – přesně toho dne, kdy byli přepadeni Goldingovi – kolem čtvrté odpoledne na benzínové pumpě jižně od Wakefieldu.“

Spader sebou trhl. Fratello žmoulal cigaretu mezi prsty.

„Což je tam, kde bydlí Goldingovi, že?“ dodal celkem zbytečně Rick Monteleone.

„Někdo tvrdil, že viděl na benzínce člověka, který vypadal jako Rivers, a to pár mil od domu Goldingových?“ nevěřil svým uším Spader. „Kdy jste mi to hodlali sdělit?“

„Právě jsem to udělal,“ ohradil se Fratello. „Dostal jsem ten tip těsně před poradou, a tak jsem poslal na místo dva pochůzkáře s jeho fotkou. Dají nám vědět, jestliže něco zjistí. Uklidni se, Johne, všichni táhneme za jeden provaz.“

Spader se zhluboka nadechl. „Tak zaprvé: vůbec to nemusel být Rivers. Není ničím nápadný, takže proč by měl? Mohl to být úplně kdokoli. Zadruhé: co když volal přímo náš pachatel, Galaxo? Je to zvláštní náhoda, nemyslíte? Někdo zahlédne Riverse blízko místa činu, a to jen pár hodin před vloupáním. Anonymní udání, nic víc, které ovšem vyloučí pravého pachatele.“

„Za předpokladu, že náš člověk skutečně není Rivers,“ nedal se Fratello. „Co když ho opravdu někdo viděl?“

„Rivers už je dlouho nezvěstný,“ trval na svém Spader a sám sebe slyšel, jak v jeho hlase zaznívá víc emocí, než by si přál. Přesto si nemohl pomoci. „Krátce po svém propuštění Rivers zabil ty dvě děti, Justina Tannenbauma a Tammy Walkerovou, a pak se po něm slehla zem. Po nějakou dobu se objevovaly zprávy, že byl spatřen, a já jsem je všechny prověřil. Naposledy byl prokazatelně zpozorován před více než sedmi měsíci. Říkám vám, že zmizel. Nemá proč se vracet a zabíjet další lidi.“

„Proč ne?“ zajímalo Amandu.

Spader pomalu ztrácel trpělivost. „Protože by to byla hloupost. A Rivers hloupý není.“

„To ne,“ ozval se znovu Fratello, „ale bylo by to šílené a on je setsakra šílený, na to nezapomeň. Takže proč by se koneckonců nemohl vrátit?“

„Ty víš, Fratello…“ Spader se zarazil a podíval se na Dunbarovu ruku na svém předloktí.

Dunbar potichu řekl: „Všichni víme, že nechceš, aby Rivers byl pachatel, protože si uvědomuješ, co by to v tom případě pro tebe znamenalo, ale my musíme stále počítat i s touto variantou, chápeš?“

Spader zaváhal. Neměl jinou možnost než tuto alternativu připustit. „Tak dobře. Máme o čem přemýšlet. Možná to byl opravdu Rivers, koho zahlédli v inkriminovanou dobu blízko místa činu. Budeme to mít na zřeteli. Leone, dej mi pak vědět, co zjistili ti pochůzkáři.“

„Je tu ještě něco, Johne, o čem musíme přemýšlet,“ upozornil Spadera Dunbar. „Ať už to byl kdokoli, kdo Goldinga napadl, má to co dělat s tebou osobně. Nechal vzkaz adresovaný přímo tobě, nejspíš ve snaze vyvolat přesvědčení, že se vrací duch z tvé minulosti, aby se dal znovu do díla.“

Spader se chystal odpovědět, ale Dunbar ještě neskončil: „Podívej, Johne, všichni víme, že ta věc s Riversem pro tebe nebyla ani trochu příjemná. A člověk nemusí být génius, aby si spočítal, jak tě to pořád žere – ačkoli víme, že to nebyla tvoje vina.“

„Co tím chceš říct?“

„No, asi tak: stejně jako musíme počítat s možností, že se nám vrátil na scénu Rivers, je nutné zvážit i variantu, že pachatel je někdo, kdo má s tebou nevyřízené účty, Johne.“

Spader se snažil tento nový úhel pohledu ve vyšetřování chvíli vstřebat, zatímco ostatní z něj nespustili oči. Nakonec přikývl: „Je to jedna z reálných možností. Nicméně bych to nepřeceňoval – možná kdyby mi nechával vzkazy od začátku, nebo kdyby se všechny jeho zločiny víc podobaly Riversovým… Ale určitě bychom to měli vést v patrnosti.“

Pod tíhou jejich upřených pohledů Spader pocítil únavu a podráždění. Rozhodl se přenést pozornost všech zúčastněných někam jinam.

„Jak jsme na tom se seznamem zběhlých studentů místních univerzit za posledních pětadvacet let? To jsi měl na starosti ty, Wilkinsi, že ano?“

„Jo. Vzal jsem si k ruce dva pomocníky a začali jsme s telefonáty, já navíc absolvoval i několik osobních návštěv, a prozatím si na spolupráci nemůžeme stěžovat. Veškeré údaje se zaznamenávají elektronicky, takže jediné, co musí na studijním oddělení udělat, je najít konkrétní stránky, vytisknout je a poslat faxem. Bohužel máme v Massachusetts na můj vkus trochu moc vysokých škol, a tak to trvá dlouho. Na nejbližší univerzity mimo stát jsme se ještě ani neobrátili. Nicméně už nějaké seznamy máme a zahlédl jsem i pár známých jmen.“

„Vážně? Někdo zajímavý?“

„Například tady Fratello zdárně ukončil pouze jeden semestr na Severovýchodní univerzitě.“

„Běž se vycpat, Wilkinsi,“ odměnil kolegovo investigativní úsilí Fratello.

„Co se stalo, Leone,“ nenechal se odbýt Wilkins, „propadl jsi z tělocviku?“

„Říkám ti, jdi se vycpat.“

„Takže dál,“ přerušil slovní potyčku Spader, „ještě někdo známý?“

„Věděl jsi, že tvůj starý kámoš Oscar Wagner má za sebou dva ročníky Massachusettské univerzity, než přešel na akademii?“

„Vlastně jo,“ vzpomněl si Spader, „ale dávno mi to vypadlo z hlavy.“

„A pak je tu Jeffrey Golding,“ pokračoval ve výčtu Wilkins, „který chodil rok na Harvard. Pochybuju ovšem, že se vloupal do vlastního domu a sám si kouřil ptáka, i když bych se vsadil, že tady Leon by to dokázal.“

„Přísahám, Wilkinsi, že…“

Wilkins už zase zašel příliš daleko. Nastal čas nasadit mu náhubek. „Wilkinsi, takže si to ujasníme, ano? Pokud nechceš vyfasovat záznam o sexuálním obtěžování na pracovišti, brzdi. Máme tady dnes hosty a oni jistě nestojí o tvé pitomé školácké vtípky hraničící se šikanou.“

„Pitomé se říkat může?“ opáčil vzdorovitě Wilkins. Spader se na něj chvíli upřeně díval, až Wilkins zavrtěl hlavou a sklopil oči k papírům ve své ruce. „Takže dál. Žádná další zajímavá jména se prozatím neobjevila, ale ještě nám zbývá celá řada škol. Pokračujeme rychle, ale i tak to zabere spoustu času. A jelikož to děláme z velké části proto, že zvláštní agent Daniels došel patrně na základě čtení z kávové sedliny k závěru, že náš pachatel chodil na vysokou maximálně dva roky, můžu jen doufat, že naše práce není zbytečná.“

„To je pravda, protože moc času nemáme,“ přidala se Amanda Casselová. „Pachatel zrychluje. Zhruba třítýdenní interval mezi první a druhou obětí, pak dvanáct dní, než přišlo na řadu číslo tři. A teď vydržel čekat jen šest dní, než se vrhl na pana Goldinga.“

„Musíme se zkrátka snažit zastavit Galaxa co nejdříve,“ souhlasil Spader. „Ale jak už jsem říkal na minulé poradě, dokud nebudeme mít v ruce něco konkrétnějšího, budeme se řídit profilem vypracovaným agentem FBI. Oni vědí, co dělají. A teď postupně – co kdo máte?“

Detektivové, kteří rozpitvávali soukromý život obětí, si vzali slovo. Spader neskrýval své zklamání. I když kolegové nebyli zdaleka u konce vyšetřování, jejich dosavadní postup byl logický a důkladný. Přesto se neobjevilo nic, žádné slibné vodítko, které by mohlo na celý případ vrhnout alespoň trochu světla. Navíc se stále nepodařilo najít jakýkoli styčný bod mezi oběťmi. Detektivové v pátrání došli až k jejich školním létům. Žádná z obětí nenavštěvovala tutéž střední nebo základní školu. Jinými slovy – tým se nepohnul z místa. Když Spader poslouchal zprávy o úsilí detektivů – úsilí, které vedlo odnikud nikam – vybavil si větu Thomase Edisona o svém převratném vynálezu. Než konečně přišel na správný materiál k výrobě žárovky, provedl deset tisíc marných pokusů. Vědec měl podle svých vlastních slov použít opačný postup: místo deseti tisíc pokusů, předem vyloučit deset tisíc nevyhovujících látek. Ale zatímco vědecké bádání nejspíš Edisona uspokojovalo, Spader se nedokázal ubránit pocitu zmaru. Po dnech usilovné práce stále přešlapovali na místě.

12

Ian Carmichael byl policistou celý život. Při první možné příležitosti, hned po absolvování střední školy, nastoupil na akademii a uniformu sundal až při odchodu do vynuceného důchodu. Začínal jako pochůzkář v okrsku jižního Bostonu, mezi irskými gangstery a pouličními klany mladistvých. Na detektiva se vypracoval v neuvěřitelně krátké době, již po čtyřech letech služby, a později několikrát s díky odmítl teplé kancelářské místečko v ústraní, aby zůstal v centru dění. Chtěl chytat kriminálníky a nutno dodat, že se mu to dařilo. Poté, co ho předpisy donutily kariéru ukončit, neboť podle nějakého blíže nespecifikovaného nařízení přesáhl produktivní věk, otevřel si Green Hills – kuriózní irskou hospodu plnou tmavého dřeva, tmavých rohových stolů a tmavých zákazníků, kteří si většinou vystačili sami. Byla to putyka často navštěvovaná policisty mimo službu, i když většina z nich dávala přednost podniku Carmichael, další typické irské hospodě, která byla jen pár kroků od nejbližší policejní stanice. Carmichael, který si otevřel svou putyku před více než třiceti lety, nebyl v žádném příbuzenském vztahu s Ianem Carmichaelem. Svůj podnik prodal v dražbě za nejvyšší nabízenou cenu Italovi jménem Albano. Protože Ian nemohl svou hospodu pojmenovat po sobě, zvolil poetický název Green Hills. A právě pro toto místo měl Spader již léta slabost, a to hned z několika důvodů. Zaprvé, chodívalo sem pár policistů, ale nikdy ne moc. Zadruhé, pokud jste o to požádali nebo pokud to vyplynulo z řeči vašeho těla, nikdo vás neobtěžoval a mohli jste tu vysedávat o samotě, nikým nerušeni, jen se svými myšlenkami. Dnes večer Spader ani jeho tělo nemuseli nic říkat. Podnik byl téměř prázdný. Třetí důvod pro Spaderovu náklonnost k této hospůdce byl fakt, že jste vždycky zastihli starého Iana za barem, jak míchá a nalévá drinky.

„Dáš si ještě jedno, Johne?“ zeptal se Carmichael.

„Ještě jedno?“ opakoval Spader a upřeně přitom pozoroval odraz své tváře na naleštěném mahagonovém povrchu barového pultu. Neunikl mu podtext otázky – Carmichael mu naznačoval, že se pro dnešek blíží svému limitu. Spader mlčky přikývl a v tom okamžiku před ním stálo další pivo, které barman natočil dřív, než položil svou otázku. To byla další věc, která tady Spaderovi vyhovovala. Ian věděl, kdy si chtěl dát člověk ještě jedno, kdy měl dost a kdy by si ještě dal, ale už měl přes míru. Spader si vybavil noc několik měsíců poté, co Eddie Rivers zmizel, jakmile zavraždil dva další nevinné lidi. Tehdy Spader vypil příliš mnoho v rekordně krátkém čase. Nevzpomínal si už přesně, co komu řekl, ale pamatoval si rozvášněný dav štamgastů, kteří se kolem něho shromáždili. V té chvíli se do věci vložil Carmichael, proklestil si cestu rozzuřenými hosty, Spadera přišpendlil jedním pohybem paže k baru a pouhým pohledem agresory rozehnal. Pak silnými prsty uchopil Spadera za zápěstí, rozevřel mu dlaň a vzal mu klíče od auta. Usadil ho na stoličku na konci baru a koutkem oka ho pozoroval tak dlouho, dokud hučení ve Spaderově hlavě neustoupilo, dokud se negativní emoce v sále nerozplynuly v malátnou únavu a dokud se poslední hosté jeden po druhém nevytratili do tmy, přičemž Spadera častovali nenávistnými pohledy. Poté Carmichael zamkl lokál, odvezl Spadera jeho autem domů a zpátky si vzal taxíka. Až druhý den si Spader uvědomil, jaké měl štěstí, že si toho večera vybral Green Hills. Měl za sebou další z řady špatných dní, potřeboval se uvolnit a zbavit se stresu, který ho paralyzoval, a překonat zlověstné bušení v hlavě, které ho zbavovalo soudnosti. Kdyby se ho Ian neujal a nezabavil mu klíče od vozu, kdoví, jak by to tehdy dopadlo – možná by Spader někoho zmlátil do bezvědomí, možná by se sám stal obětí útoku, případně by ve svém stavu usedl za volant a najel do auta plného nevinných lidí. Když se po nějaké době opět zastavil v Green Hills, objednal si u ostražitého Iana pivo, jedním douškem vyprázdnil sklenici a při odchodu zanechal dvacetidolarovku jako spropitné. Vlastně měl dát mnohem víc.

„Máš něco na srdci?“ přerušil Carmichael Spaderovy vzpomínky. Spader si neuvědomoval, že by si potřeboval vylít srdce, ale vlastně ho Ianův odhad situace nepřekvapil. Carmichael byl totiž známý svým udivujícím šestým smyslem – takže pokud se zeptal, zda má člověk něco na srdci, bylo téměř jisté, že tomu tak je.

„Přemýšlím o případu, na kterém právě dělám. Vážně oříšek.“

„Četl jsem o tom,“ odvětil Carmichael svým irským dialektem, takže to vyznělo jako čít sem to. Spader Iana poznal až jako majitele baru, proto netušil, zda byl jeho přízvuk vrozený, nebo ovlivněný snahou navodit v podniku skutečně irskou atmosféru.

„Hraje si se mnou,“ dodal na vysvětlenou Spader.

„S tebou osobně? Nebo s policií jako takovou?“

„Přímo se mnou. Snaží se mě vytočit.“

Carmichael přikývl a tiše se zeptal: „Někdo, koho znáš?“

Spader přesně věděl, koho měl Ian na mysli.

„Ne.“

Carmichael znovu přikývl.

Spader si usrkl piva. „Nalej si taky jedno, Iane. Na mě.“

„Oceňuji tvé gesto, Johne, ale když jsem to tady před pár lety otvíral, trochu jsem to s pitím přeháněl, a tak jsem toho nechal.“

„Chybí ti to?“

„Každý podělaný den mýho života.“ Slovo podělaný v Ianově podání vyznělo jako podaný, což Spadera rozesmálo víc, než by za normálních okolností mělo. Nejspíš to bylo zvýšeným obsahem alkoholu v krvi.

„Užij si tohle pivo, Johne, je to pro dnešek tvoje poslední,“ nenechal ho na pochybách Carmichael.

Spader chtěl něco namítnout, pak si ale uvědomil zbytečnost své snahy, a tak se zařídil podle Ianovy rady. Vychutnal si poslední doušek, zamrkal, a když jeho oční víčka odmítala poslušnost, naznal, že Carmichael měl opět pravdu. Bude se muset vracet domů velice opatrně.

Povzdychl si. „Moje dítě si podělalo svůj vlastní život,“ zamumlal do sklenice. V předchozích dnech zanechal Davidovi dvě zprávy, obě zůstaly bez odezvy.

„Nechej mě hádat. Dává vinu tobě?“

Spader vzhlédl. „Neminul ses povoláním? Pověs to tady na hřebík a běž dělat psychologa.“

„Nevadí ti, že se ptám, že? Jsou v tom drogy nebo holka?“

„Možná obojí. Nevím. Bereme ho pryč z vysoké. Jeho první ročník dopadl katastrofálně. Teď chodí každou noc ven a odmítá nám sdělit kam a s kým. Absolutně nepůsobí dojmem, že by věděl co se životem. Tak jsme se s manželkou rozhodli, že potřebuje nějaký čas, aby si srovnal priority.“

„S manželkou? Ty sis ji znovu vzal?“

„Dej si pohov, Iane.“

Carmichael se usmál. Spader vzdychl. Olivia mu zanechala po oné nevydařené rodinné snídani vzkaz, v němž se omluvila za Davidovo chování. Ačkoli se nezmínila o svých albech fotografií, Spader dobře věděl, že na ně nezapomněla. Vysvětlení se nabízelo: chtěla sdílet vzpomínky ze svého mládí s člověkem, s nímž několik měsíců chodila. Spader si z nějakého záhadného důvodu neuměl udělat čas, aby jí je předal. Nabízely se přece důležitější povinnosti, které nepočkaly. Spader si opět lokl piva a olízl si pěnu z horního rtu.

„A jak se manželce daří?“

„Bývalé manželce,“ opravil Iana důrazně Spader a jízlivě se na něho podíval. „Děkuji za optání, daří se jí skvěle. Kromě problémů s Davidem teď vypadá opravdu spokojeně a šťastně. Možná to má co do činění s jejím novým přítelem – pokud vím, nějaký doktor. Jo, vážně je v pohodě. Ještě jednou díky za optání.“

Carmichael se znovu zakřenil. „Chceš znát můj názor, Johne? Myslím si, že se to všechno zase urovná. S klukem, s tvými city k tvojí bývalce, a hlavně s tím podaným cvokem.“

Slovo podaný vyvolalo u Spadera další záchvat smíchu.

„Hele, tamhle přichází tvůj starej kámoš.“

Spader se podíval do zrcadla za barem a uviděl ve dveřích Oscara Wagnera. Otřel si rukou zpocené čelo orosené dusným vlhkem pozdního večera a zamířil k opačnému rohu místnosti. Neposadil se, ale zůstal stát, jako by si chtěl své pití odnést k jednomu ze stolů v přítmí baru. Spader si neznatelně usrkl svého piva a začal pociťovat mírnou závrať – staré známé bušení ve spáncích, které ho ve vzpomínkách přeneslo do okamžiku, kdy mu Carmichael zabavil klíčky od auta.

„Chodívá sem často?“

„Dříve jo, ale poslední dobou jsem ho tady neviděl. Omluvíš mě na moment?“

Spader sledoval, jak barman míří k Wagnerovi a cestou utírá barový pult. Vyměnili si několik vět, které Spader nezaslechl, a Carmichael sáhl pro láhev s jantarovou tekutinou. Nalil do sklenice na tři prsty whisky a podal ji hostu.

Wagner ji jedním douškem vypil a poslal prázdnou sklenici směrem k Ianovi. Ten ji opět naplnil a poté se otočil k Oscarovi zády, nejspíš proto, aby se vyhnul opakování celého rituálu. Wagner vypadal, jako by se chystal i druhou dávku vyprázdnit na ex, pak si ale všiml Spadera. Věnoval mu pokřivený úsměv, uchopil svou sklenici a přišoural se k bývalému kolegovi.

„Hej Johne,“ oslovil ho, „dáš si se mnou?“

Spader se marně snažil ignorovat neodbytné bušení v hlavě. „Ian říkal, že tohle je pro dnešek moje poslední dávka. Měl bych ho poslechnout.“

Spader sledoval Wagnerův pohled směřující ke starému barmanovi, který se opíral o poličku s likéry. Jeho založené svalnaté ruce prozrazovaly na sedmdesátníka netypickou sílu.

„Neobviňuju tě,“ prohodil Wagner.

Chvíli se v tichosti věnovali svým drinkům.

„Ty mě sleduješ, Oscare?“

„Sleduju?“

„V tomto týdnu je to už podruhé, co se vidíme.“

„Osm dní. A poprvé jsem tě hledal. Tentokrát to byla pouhá náhoda. Zašel jsem na drink a ty tady sedíš.“

„To je ale štěstí, co?“

Wagner ho chvíli pozoroval přimhouřenýma očima, pak se zamračil. „Něco tě žere, Johne?“

Spader na něj civěl a v mozku mu hučelo, jako by stál u obrovského elektrického generátoru. „Mám teď toho moc.“

Wagner soucitně přikývl. „To bych řekl. Proto mě taky neštve, že jsi mi ještě nevolal nazpátek, jak jsi slíbil.“ Spader vzhlédl od svého piva. „Víš, jak jsme se bavili, že se zeptáš na to místo pro mě. Vím, že jsi vyfasoval případ toho cvoka v masce mimozemšťana, který seká lidi na kousky. To tě teď asi udržuje v pohybu, co?“ zasmál se Wagner.

Když se Spader podíval do Oscarova vyhublého šedého obličeje, bušení ve spáncích ještě zesílilo. Něco v nějaké části jeho mozku mu dávalo nějaký signál, který ale přes to bušení nedokázal rozluštit. Koutkem oka viděl Carmichaela, jak ho bedlivě pozoruje, jako by tušil, že ve Spaderově hlavě se honí nehezké myšlenky a marně hledají cestu ven. Asi jsem zase přebral, napadlo ho jediné možné vysvětlení. Měl zůstat doma, ale měl chuť pít, a když pijete sami u sebe doma, pijete skutečně sami, zatímco když pijete sami v baru, není vaše osamocené popíjení už tak okaté. Spader se díval na Wagnera, který zjevně čekal na odpověď, a Spaderovi najednou došlo, proč to bušení ve spáncích. Možná podvědomě očekával Oscarův příchod – a vnitřní hlas, který předtím přes elektrický generátor neslyšel, teď přidal na síle. Spader ztěžka zamrkal a pohledem zamířil pryč od Wagnera. Jeho oči líně klouzaly po neonových nápisech nad zrcadlem za barem, které propagovaly piva nejrůznějších značek. Nejblíže byla reklama na Coronu – mexické pivo v irské hospodě, což Spaderovi na okamžik přišlo komické. Žlutý nápis svítil do přítmí baru, a když se Spader otočil zpět k Wagnerovi, všiml si, že i jeho obličej se žlutě leskne. Nejistý úsměv jako by byl na tváři přilepený a slova sotva doléhala ke Spaderově sluchu.

Wagner v zamyšlení pohyboval sklenicí sem a tam a upřeně přitom pozoroval cákající tekutinu. „Myslíš, že bys to někdy mohl udělat?“

„Udělat co?“

„To co dělá ten tvůj Galaxo.“

„Zabíjet lidi?“ nevěřícně zíral na bývalého kolegu Spader. „Uřezávat jim kusy těla? Ne, to určitě ne. Ty snad ano?“

Wagner se zamračil. „Chceš mi namluvit, že ses nikdy neocitl v situaci, kdy jsi měl chuť střílet? Ani když jsme v tom byli až po krk – myslím ten Riversův případ – nikdy tě do prdele nenapadlo, že bys mohl překročit hranici?“

Spader zakroutil hlavou.

„Ani potom, když ho propustili a on zabil ty dvě děti?“

Spader se podíval do Wagnerových zkalených očí. „Chápu to dobře, že tebe to napadlo?“

„Myslím, že se to každému občas stane. Většina lidí to ale neudělá, v tom je ten vtip. Ale každého by zajímalo vědět, jaké to je – provádět to co ten řezník. A nebo se jen tak procházet s odjištěnou zbraní po nákupním centru. Ale jak říkám, většina lidí zůstane jen u představ.“ Spader jeho názor nesdílel. Ani v nejmenším se nedomníval, že by většina lidí snila o činnosti tohoto druhu. Pak se Wagner zachichotal. „Ale Johne, zatraceně, jen si z tebe dělám prdel, to přece víš. Měl by ses vidět.“ Znovu se hrdelně zasmál.

„Chodil jsi někdy na vysokou, Oscare?“ změnil téma Spader.

„Na vysokou? Proč tě to zajímá?“

„Tak chodil, nebo ne?“

Wagner pokrčil rameny. „Jo, ale už hodně dávno. Vydržel jsem to dva roky. Proč?“

„Jen tak.“ Spader uchopil sklenici a jedním douškem dorazil její obsah. Zase slyšel ten vnitřní hlas, který mu přehrával jeho předchozí rozhovor s Wagnerem. Tehdy Oscar skučel, nadával a stěžoval si na lidi, jejichž rozhodnutí ovlivnila jeho další život a způsobila mu problémy. Podíval se do Wagnerova žlutého obličeje a pomalu pronesl: „Kde jsi byl tu noc?“

„O jaké noci to mluvíš?“

„Pondělí večer.“ Večer, kdy Jeff Golding musel kouřit Galaxovo péro.

„Nejspíš doma. Tam totiž bývám nejčastěji.“ Něco podobného slyšel i od Eddieho Riverse. „Jo, myslím, že jsem byl doma. Proč se ptáš?“

„Pokoušel jsem se ti dovolat,“ zalhal Spader.

„Vážně? A kvůli čemu?“

„Chtěl jsem ti říct, že jsem nechal zprávu řediteli toho obchodu, jak jsme se o něm bavili. Když jsi byl doma, proč jsi mi to nezvedal?“

„Asi jsem usnul. Zavolal ti už zpátky?“

„Ty jsi neslyšel zvonit telefon?“

„Pravděpodobně ne. To se mi stává. Možná jsem si dal pár piv – to pak neslyším telefon ani zvonek u dveří.“

Spader přikývl. Málem se zeptal, kde byl Oscar v době vraždy Petera Lisbona – a taky Andrewa Yasoviche. Nebo tu noc, co Stanley Pendleton přišel o ucho. Naštěstí však byl natolik střízlivý, že se včas zarazil. „Jo, už jsem se tě na to chtěl onehdy zeptat – jak se daří tvému otci?“

Přes Oscarův obličej se mihl pobavený výraz. „Mému otci? Cožpak ty ses s ním někdy setkal?“

Spader předstíral, že o tom přemýšlí. „Jo, myslím že jsme se před několika lety potkali. Tak jak se má?“

„Stále žije na Floridě,“ ubezpečil Spadera Wagner. „A pokud mi je známo, nemá v úmyslu ji opustit. Naposledy jsme se viděli, když tady byl na výletě se svou partičkou důchodců – ale to už je pár let. Strávil tu den, dva. Možná tehdy ses s ním setkal, ne? Já jsem s ním šel na oběd.“

„No, to bude asi ono. Bylo to od něho pěkné, že tě navštívil. Zastavil se i za tvými sourozenci?“

Wagner ho chvíli upřeně pozoroval. „Ten starý páprda mě nenavštívil. Prostě si udělali s těmi jeho kámoši výlet a nějak se jim poštěstilo dorazit až do Bostonu. Upřímně mě překvapilo, že měl moje číslo a že mi zavolal, když už tady byl. A sourozenci? Nikdy jsem žádné neměl.“ Vypadal, že má ještě něco na jazyku, ale pak si to očividně rozmyslel. Nakonec se zeptal: „Tak zavolal ti ten ředitel zpátky, nebo ne?“

Spader zakroutil hlavou. „Dám ti vědět, až se mi ozve. Je fakt zvláštní, že jsi tady na mě dneska narazil. Chodím tu tak jednou, maximálně dvakrát týdně, a ještě nikdy jsem tě tu od doby, co jsi od nás odešel, nezahlédl. Prostě šťastná náhoda.“

Wagner mlčky přitakal, otočil se kolem dokola na své barové židličce a pak se opřel zády o barový pult. Jeho obličej se teď ocitl ve stínu, žlutý neonový odstín byl ten tam.

„Takže mi dáš vědět, až se ten chlap ozve, jo?“

Spader přikývl.

„Díky, kámo. Věděl jsem, že je na tebe spolehnutí.“ Dopil svou whisky, sklenici položil na pult a naposledy věnoval Spaderovi svůj pokřivený úsměv. Pak se k baru obrátil zády se slovy: „Už se zvedám. Nechceš vzít domů?“

„Ne, díky. Mám tu svoje auto.“

„Vážně se cítíš na to sednout za volant? Moc dobře nevypadáš.“ Ty máš co mluvit. „Máš teď toho moc. Spousta stresu, málo spánku. Tam venku se potuluje psychopat, který ti nechává krvavé vzkazy. A kdoví? Třeba je to nějaký starý kámoš, který se vrátil do města, co ty na to? Aspoň teda někteří lidi si to myslí. To tě musí strašně žrát. Možná bys mě měl nechat, abych tě odvezl domů.“

Spader se podíval do Wagnerových očí a zdály se mu starší, než by měly být, a chladnější, než kdy bývaly. „Ne, Oscare, fakt jsem v pohodě. Díky. Jak ses dozvěděl o těch vzkazech psaných krví?“ Tato informace se do médií nedostala.

„Pořád mám na oddělení kamarády, Johne, nemám pravdu?“ Usmál se a zbytečně dodal: „Myslím tím třeba tebe.“

Možná to bylo alkoholem nebo pozdní hodinou, možná permanentním stresem, a nebo to byly Spaderovy oči, které si s ním pohrávaly, ale něco ve Wagnerově pohledu jako by ho varovalo.

„Samozřejmě jsi můj kamarád, Oscare,“ zmohl se na chabou a pramálo přesvědčivou odpověď Spader.

„No, a mám jich tam víc. Nejspíš jsem se o těch vzkazech dozvěděl od někoho z nich.“

Zírali jeden na druhého, jako by se nemohli odtrhnout pohledem, než se Wagner znovu usmál a prohodil: „Rád jsem tě viděl, Johne. Jeď opatrně.“

Spader pozoroval, jak se Wagner zvedá a míří ke dveřím, a pak se otočil zpátky k baru, kde na něj čekal šálek kouřící voňavé kávy. Podíval se na Iana, který se už zase opíral o pult.

„Nejsem si jistý, jestli jsem ho někdy měl rád,“ prohlásil Carmichael s pohledem upřeným za odcházejícím hostem. „Možná někdy ano, ale to už si nevybavuju.“

„Býval fajn,“ pokrčil rameny Spader.

„A co na něho říkáš teď?“

„Teď? Nevím, co si o něm mám myslet.“ Podíval se na tmavý nápoj před sebou. „Díky, ale já už večer kávu nepiju, Iane.“

„Nerad se hádám s kamarádem, obzvlášť ne ve svém vlastním podniku. Zavání to nedostatkem pohostinnosti. Ale musím s tebou polemizovat, brácho. Dneska večer kávu piješ. Pokud teda nechceš, abych ti zase vzal klíčky.“

Spader o tom chvíli uvažoval a potom zvedl šálek ke rtům.

13

„DOBRÉ RÁNO, SPADERE,“ pozdravil detektiva kapitán Struthers, přičemž působil dojmem, že alespoň pro něj dnešní ráno dobré není ani náhodou. „Můžete mi laskavě prozradit, na čem se zasekl případ toho zasraného Galaxa?“

Struthers vypadal minimálně o rok starší než před devíti dny, kdy spolu naposledy mluvili. Spader šéfovu otázku chvíli zvažoval. Upřímně řečeno netušil jak odpovědět. Napadlo ho, zda nemá Struthersovi sdělit své podezření týkající se Oscara Wagnera, jemuž Struthers také nějakou dobu velel, pak si to ale rozmyslel s tím, že ještě nenastal pravý okamžik. Vlastně se jednalo o pouhé tušení, neopodstatněný pocit zakládající se jen na negativních vibracích, které Wagner signalizoval. Spader se proto rozhodl nechat si svá nepodložená obvinění pro sebe.

„Slyšel jste někdy o tom, jak se Edison vyjádřil ohledně svých pokusů se žárovkou, kapitáne?“

„O těch deseti tisících nezdarů, nebo úspěchů – nebo čeho to vlastně?“

Spader přikývl.

„Chcete mi nejspíš naznačit, že za sebou dosud máte řadu omylů.“ Neodsuzoval ani nekáral, zkrátka jen konstatoval fakta.

„Domnívám se, že jste to formuloval naprosto přesně. Udělali jsme velký pokrok, jen nevíme, zda to bylo správným směrem.“

„Hm. Dnes nemám náladu na šprýmy a hádanky. Proč mi prostě nesdělíte, kam jste došli a co plánujete dál?“

Spader tedy zrekapituloval jejich dosavadní úsilí – zkoumání života obětí, jejich okolí a posledních aktivit, dotazování lidí, kteří by mohli vnést do vyšetřování trochu světla, odkaz na profil vypracovaný zvláštním agentem FBI Dwightem W. Danielsem včetně různých směrů, jimiž se pátrání ubíralo. Snažil se být stručný, ale přitom důkladný, aby nic podstatného nevynechal. Struthers ho pozorně poslouchal, tu a tam přerušil Spaderův výklad zasvěceným dotazem a přispěl několika návrhy. Spader očekával okamžitý vyhazov. Struthers studoval lesklý povrch svého pracovního stolu, který byl bez jediné poskvrnky. Zpozoroval kancelářskou sponku, jak vykukuje zpoza stohu perfektně seřazených dokumentů, vzal ji a opatrně přemístil do horní zásuvky. Spader stále napjatě čekal. Konečně se mu kapitán podíval do očí.

„Asi vám nemusím zdůrazňovat, jak je okresní prokurátor Rawlings zainteresovaný do tohoto případu. A od té doby, co ten podělaný Galaxo zabil svou druhou oběť, shodou okolností syna zesnulého policisty, mám Rawlingse pořád za zadkem. Právě před chvílí jsem strávil patnáct plodných minut na telefonu a snažil se ho ubezpečit, že jsme neudělali chybu, když jsme ten případ přiklepli vám. Připomenul jsem mu důvody, proč jste to byl právě vy. Netají se tím, že nikdy naší volbou nebyl nadšený. Nakonec ji posvětil, ale jen proto, že jsem na něj tlačil a že mi důvěřuje. Všechno má ale své meze. I on si musí krýt záda. Neříkám vám to proto, abych vám přidělával vrásky. Je to můj zájem. Chci, abyste věděl, na čem jste. Rawlings v žádném případě nepotřebuje čelit obviněním, že jsme hned na začátku vyšetřování udělali kritickou chybu, když jsme do čela kauzy jmenovali vás.“

Odmlčel se.

„Řekl jsem mu, že neudělali,“ pokračoval po chvíli Struthers, „a za tím si stojím. Mám pro toto své rozhodnutí pádné důvody, mimo jiné i fakt, že jste skutečně dobrý detektiv.“

Spader vyčkával.

„Snažím se vám vysvětlit, pod jakým tlakem teď pracuji, což jistě sám dobře víte. Doposud jsem vás s tím neobtěžoval, ale situace se pro mě začíná přiostřovat, což znamená, že ten tlak pocítíte i vy. A ten zmetek Galaxo si s námi pohrává, což se mi ani trochu nezamlouvá – a jistě vám nemusím zdůrazňovat, jak to vnímá prokurátor.“

„Se mnou.“

„Prosím?“

„Pohrává si se mnou osobně.“

„Když s vámi, tím pádem i s námi všemi.“ Struthers zakroutil hlavou. „Stal se jediným tématem všech těch pisálků, hlavní mediální hvězdou. A to všechno jen díky té podělané masce, kterou ten hajzl nosí, aby plnil přední stránky novin. Každý jeho prd se neprodleně dostane do zpráv a bude událostí číslo jedna. Já netvrdím, že se nesnažíte – vím, že děláte maximum, abyste toho zkurvysyna dostali – ale každý další den, který stráví na svobodě, znamená šanci pro nějakého pitomce od novin, aby si mohl vycucat z prstu nové zaručené informace o fantómovi města.“ Sklopil oči k desce stolu a spíš pro sebe dodal: „A oni jsou v tom neúnavní.“

„Eddie Rivers,“ nadhodil Spader.

„Určitě jedna z jejich hypotéz,“ souhlasil Struthers.

Spader několik takových článků četl. Stále dokola omílaly detaily Riversových zločinů včetně fatálního pochybení, které vedlo k jeho propuštění z vězení po pouhých devíti měsících místo toho, aby za mřížemi strávil zbytek svého života. Ani jeden z článků neopomenul zdůraznit vinu státní policie, konkrétně pak Johna Spadera.

„Vím, že vám to nezůstalo utajeno,“ pokrčil rameny Struthers. „A taky jsem si vědom toho, jak vás to vysává. Vy i já dobře víte, že to byl Oscar Wagner, kdo podělal ten soudní příkaz, ne vy.“ Spader chvíli neodpovídal.

„Nejsem si jistý, pane, že se všichni mýlí.“

Struthers ho pozoroval o něco déle. Spader věděl, že jeho nadřízený mu nepřipomene jeho svědectví ohledně soudního příkazu k domovní prohlídce. Ať už Spader vědomě lhal nebo se mýlil, nikdy se o tom otevřeně nediskutovalo.

„Tak jako tak ho musíme chytit, a to co nejdříve. Nejenom proto, že nám stále připomíná, co se stalo před dvěma lety, ale především kvůli nebezpečí, které hrozí s jeho každým dalším dnem na svobodě. Čím déle běhá venku, tím větší máme šanci, že budeme vyšetřovat nový mord.“

„To já přece vím, kapitáne, a chci ho dostat stejně jako vy. Kromě toho netoužím po tom, abyste vy nasazoval kůži kvůli mně – dost na tom, že je v tom se mnou celé oddělení.“

Struthers se zamyslel. „Letmo jste to už zmínil, ale přesto se musím zeptat: jaká je podle vás pravděpodobnost, že se za tou idiotskou žlutou maskou mimozemšťana skrývá Eddie Rivers?“

Spader nezaváhal ani na okamžik. „Špatná.“

Struthers mlčky přikývl. Po chvíli ticha se zamračil: „Počkejte, jak tomu mám rozumět? Špatná v tom smyslu, že to pravděpodobně je Rivers, což by pro nás všechny samozřejmě bylo špatné, protože každá další mrtvola by nám byla přičtena na vrub, a nebo špatná ve smyslu mizivá – jako že pachatel není Rivers?“

„To druhé.“

„Co druhé?“

„To druhé vysvětlení.“

Struthers opět přikývl. „Ale pořád tady ta možnost je, že?“

Spaderovi nezbylo než to připustit.

„Do hajzlu. Tisk pořád dokola omílá tuhle teorii, což přispívá samozřejmě k tomu, že i prokurátor a guvernér se jí začínají zabývat, přičemž ani jednomu se nezamlouvá vývoj celé kauzy. Nevypadáme právě nejlépe.“

„Budeme vypadat lépe, až lapneme Galaxa a zavřeme ho do konce života. To nás v očích veřejnosti očistí.“

„Podaří se to, než znovu udeří?“

„Vynasnažíme se. Nemůžu vám ale lhát, kapitáne – taky můžeme tenhle zápas projet.“

„Do hajzlu.“

„Kde jsi byl?“ zajímalo Gavina Dunbara, když Spader vstoupil do šatny. Dunbar seděl na dřevěné lavičce mezi šatními skříňkami nahý a celý zpocený. Bílý ručník ležel vedle něho a Spaderovým jediným přáním pro tuto chvíli bylo, aby se Dunbar zahalil. Spader měl sice do puritána daleko, přesto ale nevyhledával podívanou na mírně obtloustlé nahé chlapíky.

Spader položil svůj kufřík na lavičku a začal si rozepínat košili. Jeho sportovní bunda zůstala viset v kanceláři.

„Co tím myslíš?“

„Hned ráno jsem tě zahlédl, jak mizíš v šéfově pracovně, a pak se po tobě slehla zem. Tak jsem si šel zaběhat a říkal jsem si, že si tě najdu, až se vrátím. Co pantáta chtěl?“

Spader se vysoukal z košile, která navzdory ranní hodině – bylo teprve půl desáté – nasákla v dusném vlhku potem. Smotal ji do klubíčka a použil ji jako ručník k utření zbytků lepkavého potu z obnaženého trupu. Pak ji odhodil na podlahu vedle své skříňky.

„Kapitán by ocenil, kdybychom mu co nejdříve dodali Galaxa,“ vysvětloval Spader. „Tak ty sis šel zaběhat?“

„No jasně.“

„Jak to, že jsem tě nikdy předtím běhat neviděl?“

„Provozuju to každý měsíc. Myslel jsem, že to víš.“

„Ty chodíš běhat každý měsíc? To jako jednou měsíčně?“

„No a? Pomáhá mi to.“ Dunbar si konečně omotal ručník kolem pasu a sáhl do skříňky pro šampon. „Tak kde jsi dnes ráno byl, když jsi opustil šerifa?“

„Na střelnici.“

„Na střelnici? Proč proboha?“

Spader zavřel svou skříňku. „Potřebuju se udržovat ve formě.“

„Jo, to my všichni. Ale proč zrovna dneska ráno? Kdy jsi naposledy použil v práci bouchačku?“ Zavřel oči a zatvářil se provinile. Oba to věděli až moc dobře: když trefil Eddieho Riverse, aniž by ho zabil. Oba taky věděli, kolikrát si Spader ten osudný okamžik přehrával a litoval, že Riverse nechal naživu… že nemířil trochu výš a doprava. „Promiň, kámo.“

„Na střelnici mi to dobře myslí. Měl bys to zkusit.“

„Ty na střelnici přemýšlíš?“

„Úplně o všem.“

„To je psina. A o čem jsi přemýšlel tentokrát?“

Spader se rozhlédl. Dva policisté stáli u svých skřínek o pár metrů dál, třetí je míjel směrem ke sprchám. „Dej si sprchu a pak přijď za mnou. Řeknu ti, o čem jsem přemýšlel.“

„O Oscaru Wagnerovi,“ řekl Spader.

Dunbar se překvapením rozkašlal a několik kapek ledové kávy se mu skutálelo po bradě. Utřel si ji papírovým ubrouskem, přičemž se mu podařilo pobryndat si košili. „Sakra. To byla moje poslední čistá. O Wagnerovi?“

Šli po ulici a oba usrkávali z kelímku osvěžující nápoj. Spader to nechtěl rozebírat na Desítce ani na veřejných místech jako jsou kavárny nebo restaurace, obzvlášť ne poblíž jejich pracoviště, kam často zavítali kolegové z branže – a tak si vzali kávu s sebou a korzovali na čerstvém vzduchu.

„To je můj nejnovější úhel pohledu,“ pokrčil rameny Spader.

„Jak jsi přišel na Oscara Wagnera?“

Spader o tom chvíli přemýšlel. Bylo to jen tušení – podivný pocit, který neměl žádné jiné opodstatnění než sled pouhých náhod, podpořený včera večer světelnými efekty v Green Hills. Měl však na paměti, že i náhody mohou často znamenat hodně, a navíc jeho instinkty ho málokdy zklamaly. Wagner zcela nepochybně vysílal signály, které si Spader netroufal ignorovat.

„Já netvrdím, že je to on, Gavine, na to nezapomínej. Ale určité věci mě nenechávají v klidu.“

„Ten chlap mi nikdy neseděl, ale přesto bych ho asi neobvinil z toho, že to je psychopat, který krájí lidi na kousky.“

„Dovol mi, abych ti to vysvětlil, a pak mi řekneš, co si o tom myslíš ty.“

Dunbar přikývl. Plivl na ubrousek a začal zuřivě čistit kávovou skvrnu na své košili.

„Tak fajn,“ nadechl se Spader. „Nejprve Galaxo. Pracujeme s teorií, že ten chlap je dost inteligentní a patrně chodil na vysokou, i když nanejvýš dva roky. Pracuje manuálně, je jedináček, nevychází se svým otcem, který nejspíš ještě žije, a nedávno zřejmě prodělal zkušenost, která ho vykolejila a nastartovala sérii jeho zločinů. A je všeobecně známo, že jednou z nejčastějších negativních zkušeností je ztráta zaměstnání. Stačíš mě vnímat?“

„To víš, že jo. Sakra, to asi nepustí, že?“

„Dokud to nevypereš, tak ne. A ani to není jisté. Takže se na to teď vykašli a raději dávej pozor.“

„Já dávám pozor,“ ohradil se dotčeně Dunbar a vyhodil promočený a roztrhaný ubrousek do nejbližšího odpadkového koše. Košili teď pokrývaly nejen nahnědlé skvrny, ale i miniaturní kousíčky mokrého ubrousku, které na látce zůstávaly viset navzdory Dunbarovým zuřivým pokusům je odstranit. „Do prdele.“

Spader jeho výlevy ignoroval a snažil se mu věřit, že skutečně pozorně sleduje výklad. „A teď k samotnému Wagnerovi. Je těsně nad věkovou hranicí, kterou ve svém profilu udává zvláštní agent Daniels. A nezapomeň, že sám Daniels připouští odchylky oběma směry.“

„Dwight W. Daniels.“

„Správně. Další shoda: Wagnerovi to pálí.“

„Taky bych řekl.“

Potkali dvojici detektivů. Mířili patrně do podniku, který Dunbar se Spaderem před chvílí opustili s kávou v ruce. Jeden z detektivů byl mladý Miller, jehož onehdy Spader požádal o laskavost. Druhý policista jménem Suarez pracoval na oddělení delší dobu, přesto se ale řadil k mladším členům sboru. Spader si pomyslel, že si Miller zaslouží další lichotku.

„Detektive Millere,“ oslovil ho, „minulý týden jste mi opravdu hodně pomohl. Zachránil jste mi kůži. Jsem vaším dlužníkem.“

Miller chvíli vypadal překvapeně, ale snažil se svůj údiv statečně skrýt. „To nebyl problém,“ odvětil za chůze.

„Co pro tebe ten zelenáč udělal, prosím tě?“ nedala zvědavost Dunbarovi.

„Okopíroval mi jednu fotku.“

„Proč jsi mu teda nepoděkoval jenom za kopii?“

„Kdybych to formuloval takhle, Suarez by se dozvěděl, o jakou prkotinu se jednalo. Tak je to ale čistě na Millerovi, jak to bude interpretovat. Přizná-li, že šlo jenom o kopii, je to jeho věc. Když bude tvrdit, že jsem ho požádal o radu ohledně nějakého případu a on mi pomohl, nic mě to nestojí, ale tomu klukovi to udělá na oddělení slušnou reklamu.“

„Ty jsi takový cukroušek, Johne! Dej mi pusu.“

Spader se ujistil, že nikdo není na doslech – především jiní policisté – a pokračoval: „Takže, jak jsem řekl, Wagner je inteligentní. A chodil dva roky na univerzitu. Pracoval na oddělení, kde neseděl u stolu, ale spíš makal rukama. A minulý týden se mi svěřil, že ho vyhodili z dalšího zaměstnání. Neustále mluvil o tom, jak mu jiní lidi rozhodují o životě a jak ho to žere. I když to bylo nesouvislé tlachání, pořád dokola se vracel ke špatným volbám, které mu zkazily kariéru. Je přesvědčený, že ho tato rozhodnutí stála místo u policie i v soukromém sektoru.“

Dunbar se chytil. „A Galaxo dává na výběr. Pořád mluví o dvou možnostech.“

„Přesně tak. A přemýšlej dál. Kdyby se Wagner chtěl pomstít státní policii… pomstít mně… nenašel by lepší způsob než všem připomenout Eddieho Riverse – jedno z našich největších selhání. Mých selhání. A mimochodem, právě tenhle případ Wagnerovi zlomil vaz.“

Dunbar souhlasně přikyvoval.

„A je toho víc,“ pokračoval Spader. „Vraťme se ještě k profilu FBI. Wagner nikdy neměl sourozence a taky se moc nemusí se svým otcem, který je stále naživu.“

„Tohle všechno si pamatuješ z doby, kdy jste spolu pracovali?“

„Zeptal jsem se ho včera večer.“

„Ty jsi s ním včera mluvil?“

Spader mu tedy začal vyprávět, jak se Wagner zničehonic objevil v Green Hills, kam podle slov Iana Carmichaela nezašel už pěkně dlouho, a jak tam zcela náhodou potkal Spadera. Dodal, že se Wagner vyjádřil docela jasně o svém vztahu k otci, nechal si však pro sebe některé soukromé postřehy – například to, jak Wagner jednu chvíli vypadal jako žlutý šklebící se Galaxo nebo jak jeho vizáž vzbuzovala hrůzu. I tak toho ještě zůstávalo dost.

„Na pondělní večer a noc nemá alibi.“

„To pondělí, kdy Golding musel…“

„Ano.“

„Ty ses ho zeptal i na alibi?“

„Za co mě máš? Předstíral jsem, že jsem se mu pokoušel ten večer dovolat. Ptal jsem se, kde byl. Tvrdil, že doma popíjel – samozřejmě sám – a nejspíš telefon přeslechl.“

„Čili žádné alibi.“

„Ani náhodou.“

„Zajímal ses i o ty další tři noci, kdy Galaxo řádil?“

„To by bylo příliš riskantní. Můžeme to zjistit později.“

„Ale Wagner není gay, že ne?“

„To netuším. Ale nemyslím si to. Nicméně my nevíme jistě, jestli je Galaxo homosexuál. V tom nemá jasno ani zvláštní agent FBI. To, co Galaxo provedl Goldingovi, mohlo mít jiný důvod.“

Dunbar přitakal. „Taky si myslím. Hele, tamhle jde náš zabiják!“

Spader se otočil a zahlédl malého, asi pětiletého chlapce, jak vychází z hračkářství a drží se svého otce za ruku. Na předním díle jeho košile se vyjímal Galaxův usměvavý žlutý obličej.

„Bože,“ ulevil si Dunbar, „podívej se na všechny ty sračky.“

Spader sledoval Dunbarův pohled do výkladu obchodu, který kolemjdoucím nabízel širokou škálu hraček a nejnovějších výstřelků módy. Největší část zabírala polička plná nejrůznějších postaviček, skládaček, panenek a samozřejmě zářivých masek Galaxa.

„To není právě vkusné nechat to svinstvo všem na očích, zatímco nějaký cvok v téhle masce pobíhá po Massachusetts a řeže lidi na kousky,“ kroutil hlavou Dunbar.

„Možná to není o vkusu, ale o dobrém načasování,“ prohodil zamyšleně Spader. „Já bych řekl, že majitel obchodu to do výkladu naaranžoval záměrně – aby vydělal majlant. Galaxovy zločiny jsou vlastně skvělá reklama.“

„Něco jako promyšlený marketingový tah? To snad ani není možné.“

Spader pokrčil rameny a pokračoval v chůzi. „Je tu ještě jedna věc.“

„Jaká?“

„Zapomeň teď úplně na teorii, že by Eddie Rivers mohl být Galaxo. To je prostě blbost.“

„Dobře.“

„Přivede nás to ke dvěma základním variantám: buď mi Galaxo nechal vzkaz proto, abych si myslel, že to byl Eddie Rivers, čímž by nás zmátl a přivedl na falešnou stopu, a nebo má něco osobního přímo proti mně a z toho důvodu mě chce vytočit a zesměšnit. Řekněme, že je v tom skutečně něco osobního. Možná něco jako nespravedlivý vyhazov, protože on sám se považuje za obětního beránka kvůli chybě, kterou jsem udělal já nebo přinejhorším my oba.“

„A Oscar Wagner ti dává vinu za to, že kvůli Riversově případu dostal padáka on, a ne ty.“

„No, minulý týden mi naznačoval, že jsem možná jeho dlužníkem – za to, co se stalo.“ Dunbar přikývl.

„Podívej se,“ dodal po chvíli Spader, „já netvrdím, že Oscar by mohl provádět ty hrůzy, které má na svědomí Galaxo, ale možná by stálo za to si ho trochu proklepnout. Ale nenápadně, jasný?“

„Naprosto souhlasím.“

Wagner skutečně mohl mít mezi policisty stále nějaké přátele, jak tvrdil. Pokud ale byl ten šílený zabiják opravdu on, čehož se Spader obával, nesměli ho svým podezíravým přístupem vyplašit. Spader si přesně vybavil výraz jeho očí tu noc v baru. Vůbec mu nepřišlo zatěžko představit si tytéž oči skryté za maskou Galaxa. Napadlo ho, jak by asi Wagner vypadal s nožem nebo ruční pilkou v ruce, před sebou oběť přivázanou lepicí páskou k židli – a s hrůzou mu došlo, že ani tato představa mu nepřipadá zcela absurdní. Dokonce před sebou realisticky viděl obraz svého syna, ba i bývalé ženy, jak se na takové židli svíjejí v nepředstavitelných mukách. Wagner přece věděl, kde bydleli. Znal Olivii i Davida. Jestliže opravdu svaloval veškerou vinu za svůj zpackaný život na Spadera, kdoví, čeho byl schopen? Nejprve by se možná spokojil s veřejným zostuzením Spadera tím, že by dokázal jeho neschopnost chytit nepolapitelného Galaxa. Poté by přešel k osobnímu útoku – donutil by Spadera vyrovnat se se ztrátou stejně, jako se Wagner musel vyrovnat s tou svou.

Nic z toho ovšem Spader nemohl použít jako důkaz. Všechno, z čeho vycházel, byla jen souhra náhod a podivných okolností. A někdy náhoda mohla být skutečně náhoda. Upřímně řečeno – sám nevěděl, čemu může věřit. Ale jeho instinkty ho varovaly. Jak snadné pro něj bylo začít Wagnera podezírat, jak snadné bylo přivést Dunbara k témuž závěru… Veškeré indicie směřovaly k rozhodnutí zaměřit se na bývalého kolegu zblízka a důkladně.

Později téhož dne Spader svolal několik členů vyšetřovacího týmu pro případ Galaxo – pouze ty, kteří pracovali na jeho oddělení. Nechtěl do toho zatahovat nikoho zvenčí, alespoň ne prozatím. Personál místních policejních oddělení nemusel vědět, o čem přesně diskutují. A tak se Spader postavil do čela konferenční místnosti s Dunbarem po pravici. Leon Fratello, Reggie Wilkins a Amanda Casselová se usadili kolem stolu a vyčkávali. Spader jim sdělil tytéž skutečnosti i dohady týkající se Oscara Wagnera, které předtím probíral s Dunbarem. Chtěl vidět jejich reakce, potřeboval zjistit, zda jeho podezření někoho z přítomných šokovala. Casselová Wagnera neznala, ale její dva kolegové ano. Spadera překvapilo, že ani jeden nepovažoval jeho teorii za zcela nemožnou či neuvěřitelnou. Oba si dokázali Wagnera v roli Galaxa živě představit, obzvlášť Fratello, který na Oscara po jeho vyhazovu několikrát náhodně narazil. Pro Spadera měly reakce kolegů důležitou vypovídací hodnotu. Rozpustil poradu se slovy, že si Wagnera diskrétně proklepne, a připomněl všem zásadu naprosté mlčenlivosti.

Když mířil o hodinu později ke svému autu, nebyl si vlastně jistý, v co doufá a co očekává. Bylo by to krásné, kdyby se blížili rozuzlení tohoto zapeklitého případu. Všichni by si oddychli, především by už ale nikomu nehrozilo zmrzačení nebo smrt. Na druhé straně se ale z hloubi duše bránil představě, že bývalý policista a starý přítel – byť také bývalý – by se zodpovídal z tak těžkých zločinů, které měl na svědomí onen záhadný Galaxo. V tu chvíli si Spader uvědomil, že vlastně vůbec nezáleží na tom, co si přeje on sám. Co bylo, bylo. Pokud byl jejich člověk skutečně Wagner, udělají jeho řádění přítrž a nastane klid. Pokud to Wagner nebyl, budou pokračovat v pátrání tak dlouho, dokud pachatele nedostanou.

14

Spader se zadíval do Galaxových rozzářených smaragdových očí a měl sto chutí vrazit mezi ně pěst. Přihlouplý mimozemšťanův úsměv mu situaci nijak neulehčoval. Maska na něj zírala ze sedadla spolujezdce, což Spadera začínalo vyvádět z rovnováhy. Popadl ji a odhodil za sebe.

Upřímně řečeno, byl to jeho nápad, aby Dunbar masku v hračkářství zakoupil. Spader cítil nutkavou potřebu mít ji u sebe, aniž dovedl pojmenovat pravý důvod svého počínání. Možná se ztotožňoval s pověrami kmenových náčelníků, kteří věřili, že předměty získané od nepřátel jim zaručí moc a nadvládu nad protivníkem. Z praktičtějšího hlediska zde vznikla možnost masku důkladněji prozkoumat a zjistit, jak dalece její technologie dokáže modifikovat hlas člověka. A tak mu ji dnes ráno Dunbar přinesl. Spader si ji prozatím nevyzkoušel. Čas by si jistě našel, ale z nějakého důvodu se mu ta myšlenka přestala zamlouvat.

Kromě masky nepřinesly poslední dva dny nic nového. Vyšetřovací tým stále zkoumal rodinný a pracovní život obětí, prověřoval slibná jména odpadlých vysokoškoláků a zabýval se mnoha dalšími nezbytnými, byť na první pohled přízemními úkony. Mezitím se Spader nenápadně zaměřil na Oscara Wagnera. Dunbar už navštívil Wagnerovo poslední působiště a diskrétně si promluvil s jeho zaměstnavatelem, který ho kvůli popíjení na pracovišti nekompromisně vyrazil. Neopomněl ani několik nejbližších spolupracovníků. Pokud by Wagner zůstával podezřelý, Spader by asi musel kontaktovat i jeho sousedy. Tuto variantu ale zatím nemínil zkoušet, aby Oscara předčasně nevyplašil.

Až dosud měl Galaxo tendenci útočit v noci, a proto se Spader po večeři vydal k Oscarovu bytu ve Walthamu – dělnickém městě vzdáleném zhruba dvacet kilometrů od centra Bostonu. Včera zaparkoval před jeho domem něco málo po půl desáté a nespustil z něho oči až do půl třetí ráno, kdy konečně usoudil, že Wagner se pro tuto noc nehne z bytu.

Dnešního večera se situace opakovala. Spader zajel k obrubníku před domem, zkontroloval čas – opět půl desáté – a rozhodl se ukrátit si čekání smysluplnou činností. Nasadil si masku Galaxa a pronesl několik vět, aby sám na sobě vyzkoušel účinky technologie měnící hlas. Po pár minutách odhodil masku na sedadlo vedle sebe. Napadlo ho, jak podezřele asi musel v očích náhodných kolemjdoucích vypadat. Naštěstí už bylo dost pozdě a tma, takže ho nejspíš nikdo nezahlédl. Padla na něj únava, protože spánkový deficit stále narůstal. Ručička hodin se pomalu blížila k jedenáctce a vidina rozestlané postele byla čím dál lákavější. Koneckonců sledování Wagnera zřejmě nikam nevedlo. Spader začal vážně pochybovat, zda jeho představa Oscara Wagnera cupitajícího za další obětí v černém oblečku a masce Galaxa byla reálná. Vtom Wagner skutečně vyšel z domu. Měl na sobě tmavé oblečení a v ruce nesl malou sportovní tašku. Spader ho konsternovaně pozoroval, jak se vydal dolů ulicí směrem ke svému vozu a vklouzl za volant. Spader mu nechal náskok několik vteřin a pak se nenápadně pustil za ním. Při sledování Wagnerova auta si Spader dával pozor, aby nevzbudil podezření. Udržoval si patřičný odstup, jednou dokonce odbočil k benzínce, jako by chtěl natankovat, a teprve po chvíli se opět zařadil do kolony za Wagnerem.

Nejprve si Spader myslel, že si Oscar prostě vyrazil do baru. Brzy ale opustili Waltham a ocitli se na výpadovce ve směru na Boston. Dálnice skýtala Spaderovi větší anonymitu, sledování proto bylo snazší. Jakmile Wagner odbočil Jižní spojkou, Spader udělal totéž. Jeli dalších dvacet minut, až skončili v přímořském městečku Hull jižně od Bostonu. Velká část zdejších obyvatel denně dojížděla do zaměstnání trajektem, který v pravidelných intervalech brázdil vody Bostonského zálivu.

Wagner teď zvolnil, jako by si nebyl jistý kudy dál. Dvakrát dokonce zastavil, rozsvítil si světlo v kabině auta a zdálo se, že studuje mapu nebo možná nějaké své ručně psané poznámky. To sice do jisté míry ztížilo Spaderovo poslání, nicméně Wagner si svého stínu nevšiml ani teď. Spader uvažoval, zda by bylo stejně snadné pověsit se nepozorovaně na Oscara v době, kdy byl v aktivní službě.

Wagner konečně zaparkoval před skromným obydlím s malinkým udržovaným trávníkem, které stálo na rohu dvou ulic. Spader proto musel jeho vůz minout a doufat přitom, že ho Wagner nezaregistruje. Pro všechny případy mírně odvrátil tvář, když se ocitl na jeho úrovni.

Projel několik ulic v sousedství a spoléhal na svůj orientační smysl, aby se vrátil ke stejnému domu, ale pro jistotu z jiného směru. Tentokrát ale neměl v úmyslu držet se příliš blízko. Místo toho zastavil na ulici kolmé k té, na níž parkoval Wagner, a posunul se tak, aby škvírou mezi dvěma domy viděl na přední část Oscarova auta. Vypnul motor. Všude bylo ticho, horký vlhký vzduch se lehce vlnil. Wagner si jistě ve voze větral, a proto mohl Spadera přes spuštěná okna zahlédnout. John pro tento případ raději zhasl světlo v kabině, otevřel dveře a za chvíli je zase zabouchl, aniž by se pohnul z místa. Nakonec stiskl tlačítko dálkového ovládání a alarm zapípal. Tím vzbudil zdání, že se nějaký opozdilec vrací z tahu domů.

Spader zavolal na oddělení a nadiktoval kolegům adresu domku, před nímž hlídkoval Wagner. Obratem se mu dostalo informace, že majiteli jsou manželé Halpertovi, oba něco ke čtyřicítce. To bylo pro tuto chvíli vše, co stálo za to zjišťovat. Mohl se dozvědět, jaká mají auta nebo kolika dopravních přestupků se v minulosti dopustili, ale nic z toho Spadera nezajímalo. Potřeboval odpověď na jedinou otázku: proč se o ně zajímá Oscar Wagner. To ovšem z registru vozidel vyčíst nemohl.

Wagner měl ke svému sledování jistě nějaký pádný důvod. Mohl by se snad jeden z manželů stát další Galaxovou obětí? Nebo možná oba dva? Zkoumal Wagner dům proto, aby se vzápětí vrátil s maskou na obličeji a pilkou v ruce? Měla se tuto noc stát další vražda? Možná už měl svou výbavičku s sebou – co asi skrývala jeho malá sportovní taška?

Spader seděl bez hnutí a poslouchal, kdy se ozve otevírání dveří auta. Když pak Wagner po patnácti minutách odjel, aniž by svůj vůz opustil, Spader si zhluboka vydechl úlevou. Neobtěžoval se ho po zpáteční cestě sledovat. Wagner s největší pravděpodobností zamířil rovnou domů. Nejspíš zjistil, co potřeboval. Na Spaderovi teď bylo přijít na to, co měl Wagner za lubem. V duchu si umínil, že hned ráno vznese požadavek na střežení domu Halpertových, dokud záhadu kolem Wagnera nevyřeší. Kdyby byla jeho žádost zamítnuta, bude alespoň informovat místní policii s tím, aby několik následujících nocí pravidelně projížděla touto oblastí a monitorovala ji.

Půl minuty po Wagnerově odjezdu Spader nastartoval, odlepil se od obrubníku, věnoval poslední zvědavý pohled malému domku na rohu a zamířil nejkratší cestou k domovu.

15

„Rozumíš pravidlům?“ zeptal se šílenec skřípavým hlasem komiksového hrdiny. Matt Finneran přikývl ne proto, že by skutečně plně pochopil, co se s ním děje, ale protože se zdálo, že cvok ve žluté masce očekával odpověď, a lepicí páska přes Mattova ústa vylučovala verbální komunikaci. Další lepicí páska mu bránila v pohybu, nemohl proto vstát a vytlouct z toho magora duši.

Finneran věděl, s kým má tu čest. Četl o něm v novinách, viděl televizní zpravodajství. Ten chlap napadl, zabil a zmrzačil několik lidí. Finneran si podrobnosti nepamatoval. Teď mu ale bylo jasné, že před ním stojí totální blázen, který s sebou vláčí tašku plnou ostrých nástrojů, jež podle všech dostupných informací neváhá použít.

„Matte, chci mít jistotu. Rozumíš pravidlům? Vezmi si čas na rozmyšlenou.“

Finneran udělal, co mu bylo řečeno. Znovu si všechno nechal projít hlavou. Dostane na výběr ze dvou možností. Měl si zvolit jednu, jinak ten grázl pohrozil, že se zachová tak, jako by si vybral obě. Finneran se podíval na Galaxa a znovu němě přikývl.

„Dobře,“ prohlásil spokojeně Galaxo. „Takže teď k tvým možnostem. Musíš si vybrat jednu, jasný? Připraven? Tak pozor: buď ti vydloubnu oči lžící, nebo ti uříznu koule elektrickým porcovacím nožem. Odborně se tomu říká kastrace. Volba je na tobě.“

Finneranovy oči se rozšířily hrůzou. To snad ne! Zprávy v médiích ho nepřipravily na to, co konkrétně ten bastard lidem dělá. Oči, nebo koule? Do prdele.

„Nevím, nevím,“ přerušil Finneranovy zoufalé myšlenky Galaxo, „to možná není nejlepší nápad. Dej mi chvilku…“

Finneran zhluboka nasál nosem vzduch a snažil se zklidnit dech. Nechtěl panikařit. Existovala z toho cesta ven? Silně o tom pochyboval. Bydlel sám, navíc ve staré budově s masivními stěnami. I kdyby se pokusil přelepenými ústy křičet o pomoc, nedával si moc šancí, že by ho sousedé zaslechli. Navíc bylo dávno po půlnoci, všichni tvrdě spali. A věděl, že bez cizí pomoci se z těsného sevření nedostane – to už marně zkoušel. K židli ho poutala několikrát obtočená páska, z níž nebylo úniku. Ne, ten cvok si s ním bude moci dělat, cokoli si zamane.

Finnerana napadlo, zda dnešní noc bude jeho poslední. Matně si vybavil, že pár Galaxových obětí přežilo. Bude mít i on takové štěstí?

Uvědomil si nastalé ticho. Galaxo přemítal. Pak zakroutil hlavou.

„Víš, myslím si, že nic lepšího než ty předchozí varianty už nevymyslím. Takže tady jsou znovu tvé možnosti: oči, nebo koule. Až nastavím budík…,“ pro názornost zvedl kuchyňský časovač ve tvaru jablka, „…budeš mít minutu na rozmyšlenou. Za normálních okolností lidem sundávám pásku z pusy, aby mohli odpovědět, ale tohle je byt a já nehodlám riskovat, že využiješ příležitosti a začneš volat o pomoc. Třeba by tě někdo uslyšel. Proto potřebuju, aby ses vyjádřil neverbálně, jasný? Už to mám. Když se rozhodneš, že ti mám vydloubnout oči, začneš rychle mrkat. No a budeš-li chtít přijít o koule, můžeš – nevím – třeba zahoupat boky. Chápeš?“

Ježíši Kriste, bylo jediné, co Matta napadlo. Takže je to fakt tady. Ten zkurvysyn to opravdu udělá. A Finneran nemá šanci se bránit. Prohrál.

„Chci, abys mi naznačil, že rozumíš, Matte. Je nesmírně důležité, abys své možnosti chápal. Takže buď teď hned kývneš, nebo z tebe vytluču duši tímhle šroubovákem.“ Sáhl do malé sportovní tašky na kuchyňském stole a vytáhl velký tmavý kovový šroubovák. Finneran bez váhání přikývl.

„Tak fajn,“ pronesl zvesela Galaxo svým nezaměnitelným vibratem, „jdeme na to. Znovu připomínám: jestli sis vybral oči, zamrkáš, když koule, zavrtíš se. Připravit – pozor – teď.“

Natáhl budík a umístil ho na kuchyňskou linku. Jablko pokojně stálo a tiše odpočítávalo sekundy. Jeho tikání přivádělo Finnerana k šílenství.

Oči nebo varlata. Dobrý Bože. Nepochyboval, že Galaxo splní svou hrozbu. Tak jako tak ho zmrzačí na celý život, a pokud si Matt nevybere, následky budou dvojnásobně horší.

„Právě uplynulo deset vteřin, Matte,“ upozornil ho jemně Galaxo. „Skutečně by ses měl…“

Finneran zavlnil boky. Galaxo na něj chvíli bez hlesu upřeně zíral.

„Téměř dvacet vteřin je pryč, zbývá čtyřicet.“

Finneran vystrčil pánev dopředu, jak mu jen lepicí páska dovolila.

„To je… Vážně ses tak rozhodl?“

Finneran přikývl. Znovu zuřivě zakroutil pánví. Galaxo pár předlouhých sekund mlčel. Budík stále potichu tikal.

„Neber to na lehkou váhu, Matte. Přísahám, že ti opravdu uřežu koule. Nejspíš mi nevěříš, ale já to fakt udělám. Takže si to ještě raději rozmysli. Máš něco přes půl minuty.“

Finneran opět rozhýbal boky a zasténal přes lepicí pásku.

„Chceš mi namluvit, že raději přijdeš o koule než o oči?“

Finneran prudce přikývl.

„Zbláznil ses?“ Otázka, která se ozvala zpoza dětské masky, Finnerana téměř rozesmála. Místo toho ale zakroutil hlavou a znovu pohnul pánví. „Co jsi to za chlapa?“

Tik, tik, tik, tik, tik… Galaxo na něj němě civěl. Když opět promluvil, radostný tón, který až dosud zazníval z hlasu Galaxa, Hvězdného Mstitele, zmizel. „Ty mi asi nerozumíš, tupče. Vezmu elektrický nůž a uříznu ti koule. Do prdele, to udělám! Tak si to nechej projít tou svojí natvrdlou hlavou a rozhodni se líp.“

Finneran si to nemusel znovu promýšlet. Bylo mu už ke třiceti a nikdy nenavázal vážnější vztah. Měl nadváhu a upřímně řečeno, byl ošklivý. Kdyby své nedostatky alespoň mohl vyvážit příjemnou osobností – nebyl ale ani přátelský, ani zábavný. S lidmi to zkrátka nikdy neuměl. Proto došel k závěru, že varlata vlastně k životu nepotřebuje a nejspíš ani v budoucnu potřebovat nebude. Jasně, žádný muž by o ně nechtěl přijít, obzvlášť ne tímto způsobem, ale Matt si říkal, že se bez nich obejde. Ovšem jeho oči…

Finneran je umělec. Maluje. Zkoušel i sochařinu. A těch pár lidí, jimž svá díla ukázal, ho ubezpečovalo, že má nadání. Byli prý dojati. Ještě sice nic neprodal, ani se o to nepokusil, ale věděl, že jednoho dne – až bude připraven ukázat své výtvory světu – se stane slavným a uznávaným umělcem. Doteď svá díla skladoval v garáži za domem rodičů, kterou pro něj i pro jeho sestru přestavěli na ateliér. Ukázalo se však, že sestřin talent není zdaleka tak výrazný jako Mattův. Prozatím patřily všechny jeho výtvory pouze a výhradně jemu samotnému. Mohl se na ně jít kdykoli podívat. Mohl se v duchu přenést do světa fantazie, kterou přenesl na plátna, mohl si vybavit pocity, které doprovázely jejich vznik, mohl volně dýchat, ocitnout se daleko od reálného světa, v němž nikdy nepoznal lásku, pravé přátelství, dokonce ani kamarádství. Ale jednoho dne svá díla představí světu, dojme mnohem víc lidí, udělá si jméno. A k tomu mu jeho varlata nikterak nepomohou. Nikdy se sice nestane otcem, nikdy neuspokojí milenku, ale vytvoří ještě mnoho nádherných uměleckých děl – nosí v sobě úžasné bohatství, které touží předávat dál. A k tomu potřebuje zrak.

„Zbývá dvacet vteřin, Finnerane,“ vyštěkl zuřivě Galaxo. „A nejenom že ti uřežu koule, ufiknu ti i ptáka. Rozumíš? Udělám z tebe ženskou. Takže si to naposledy rozmysli.“

Finneran opět několikrát pohnul boky a v tu chvíli ho zasáhl do čelisti Galaxův šroubovák. Matt ucítil křupnutí. Nesnesitelná bolest mu explodovala do celé hlavy.

Tik, tik, tik…

„Máš posledních patnáct vteřin, ty patetický idiote, a jestli se nerozhodneš správně, stáhnu z tebe kůži zaživa. Posloucháš mě?“

Finneran věděl, co je podle toho šílence správné rozhodnutí. Vší silou se snažil nemrknout, nechtěl vyslat špatný signál. Oči se mu zalily slzami a on je nechal volně stékat dolů po tváři. Zatímco měl oči doširoka otevřené, opět několikrát zakýval pánví ze strany na stranu, přičemž podvědomě očekával další úder šroubovákem.

Galaxova ruka v černé rukavici zuřivě stiskla kovový nástroj.

„Co jsi to za ubožáka?“ zuřivost v jeho hlase byla v přímém protikladu k usměvavému obličeji mimozemšťana. „Jsi vůbec chlap? Kdo by si vybral oči místo genitálií? Do hajzlu.“

Tik, tik…

„Zamrkej těma svýma zasranýma očima.“

Finneran nedovolil víčkům pohnout se ani o milimetr. Přes slzy, které zaplavily oči, skoro neviděl. Slyšel Galaxa pod maskou těžce a chraplavě oddychovat.

„Tak bude to? Mrkni!“

Finneran rozkazu neuposlechl.

„Do prdele, dělej!“

Cink.

Jediné, co Finneran slyšel, bylo Galaxovo hlasité oddechování. Zíral na Finnerana. Pak se otočil k jasně červenému budíku, který přestal měřit čas a jen tiše odpočíval na kuchyňské lince. Finneranovi se zdálo, že zaslechl hluboký hrdelní zvuk – jako divoké zvířecí zavrčení. A pak se k němu Galaxo obrátil.

16

Telefon zazvonil, když se Spader hrbil na jednom konci pohovky. Na druhém konci se válela maska Galaxa a pozorovala ho svýma zářícíma zelenýma očima. Složka s Galaxovým případem ležela na poškrábaném konferenčním stolku, který tam zanechal předchozí nájemník. Spader ale spis nestudoval – na to byl příliš unavený. S malým zájmem sledoval válečný film, který právě dávali v televizi. Ani si nebyl jistý jeho názvem. Nicméně mu to připadalo jako dobrá varianta jak strávit další z řady bezesných nocí. Spader se konečně uvolnil, nechal se unášet dějem, ocitl se na frontě a zapomněl na své vlastní prohrané bitvy, což samo o sobě přinášelo úlevu. Proto zazvonění telefonu vnímal jako rušivý a nežádoucí zvuk. Ostatně před druhou ráno by to uvítal málokdo.

„Spader,“ ohlásil se nepříliš vlídně.

„Tady Gavin. Ty jsi vzhůru? Hloupá otázka, když jsi právě zvedl telefon. Už se ti to doneslo?“

„Ne, co? Do prdele, co se stalo?“

„Další vražda.“

Ach Bože, pomyslel si zoufale Spader. Kdyby jen sledoval Wagnera při jeho návratu z Hullu, mohl mu zabránit…“

Dunbar přerušil jeho chmurné úvahy: „Je to Oscar Wagner.“

„Do prdele,“ zmohl se Spader na nepříliš inteligentní reakci.

Na mysli mu vytanula záplava nesourodých otázek – jako hejno holubů, které se najednou rozletí všemi směry, když je vyrušeno náhodným cyklistou nebo dítětem na skateboardu. Sděloval mu snad Dunbar, že se Spader nemýlil ve svém podezření a Wagner byl opravdu onen záhadný Galaxo? Chytili ho snad při činu? Ale Gavin se zmiňoval o vraždě. Možná přišli pozdě a oběti už nebylo pomoci. Než Spader stačil položit jedinou otázku, Dunbar dodal: „Je mrtvý.“

Spader se nevěřícně zamračil. „Počkej, Gavine – kdo je mrtvý?“

„Vždyť ti to říkám. Oscar Wagner.“

Spader otevřel ústa, ale odpověď zamrzla v půli cesty.

„Jsi tam, Johne? Slyšíš mě?“

„Oscar že je mrtvý? To potom není… Nerozumím tomu. Co se stalo?“

„Uvidíš to sám. Struthers nás chce všechny mít u Oscara doma, kde ho zabili. Myslí si, že bys u toho chtěl být.“

Spader seděl jako omráčený. A taky se cítil trochu provinile. Na okamžik byl zklamaný, že Wagner je po smrti – ne proto, že se jednalo o bývalého kolegu a kamaráda, ale protože jeho smrt znamenala, že Galaxo je někdo jiný. Dovedou někdy tenhle zpropadený případ do zdárného konce? Spader potřásl hlavou a do telefonu řekl: „Má pravdu, chci být u toho.“

Spader se řítil po Lexington Street ve Walthamu, pak zabočil doprava na School Street. Po několika metrech před sebou uviděl blikat modré policejní majáčky, které házely přízračné odlesky na zvědavé tváře ve všech oknech kolem. Spader se i po letech služby nepřestával divit neutuchajícímu zájmu lidí o neštěstí svých blízkých. Zaparkoval u obrubníku hned za sanitkou, která stála za dodávkou státní policie. Spader vyšel po schodech, legitimoval se policistovi hlídkujícímu u vchodu do domu, a podle jeho instrukcí pokračoval do třetího patra k bytu číslo 3 C.

Nikdy uvnitř bytu nebyl, ačkoli poslední dvě noci trávil před domem. Wagner se sem přestěhoval poté, co přišel o zaměstnání u policie a kamarádský vztah s Johnem se ocitl na bodu mrazu. Spader stoupal po schodech a očima bloudil po oprýskaných stěnách, jejichž barva připomínala vybledlou barvu avokáda na chodbě domu, v němž bydlel Eddie Rivers.

Byt číslo 3 C nebylo těžké najít. Pouze u jediného vchodu ve třetím patře stál policista s poznámkovým blokem a pouze z jedné předsíně čouhala čísi chodidla. Spader se prokázal odznakem, zlehka se nadechl a nakoukl škvírou ve dveřích.

Byt byl dostatečně prostorný, ale podle toho, co Spader ze své pozice viděl, se jednalo o špinavé doupě ne nepodobné skládce. Poškrábané zdi, koberce poseté tisíci skvrnami různého stáří a původu, jejichž identifikace zabere vyšetřovatelům týdny. Nábytek z výprodeje, jehož jednotlivé kusy dohromady tvořily víc než nesourodý celek. Pozornost ale na první pohled upoutal Oscar Wagner, ležící na zemi v kaluži krve, obličejem vzhůru, s očima široce rozevřenýma. Spader zamrkal a pak se podíval znovu, tentokrát profesionálním pohledem detektiva. Napočítal půl tuctu otvorů po kulkách – pár jich dostal do trupu, jedna zasáhla krk a nejméně dvě obličej. Ať už ho zabil kdokoli, mačkal spoušť tak dlouho, dokud nevyprázdnil zásobník.

Spader opatrně překročil Wagnerovy nohy a vešel do bytu. Ignoroval detektivy i policejní techniky, kteří zevrubně prohledávali místo činu, a věnoval pozornost pouze mrtvole. Toto tělo, tento muž, který před ním ležel, býval kdysi jeho přítel. Pracovali spolu. Chodili společně na oběd i na pivo, smáli se stejným vtipům, vyprávěli si své zážitky. Spader se podíval na zakrvácený obličej, v němž se zračilo překvapení, a snažil se spojit si ho s tváří, kterou si chtěl navždy zapamatovat – ne tu šedou, vychrtlou karikaturu posledních dní, ale podobu z předchozích let, podobu kolegy a kamaráda s mírně ospalýma očima, dobráckým úsměvem a nakažlivým smíchem. Blízko Wagnerovy pravé ruky se válela malá sportovní taška, kterou u něj Spader už dříve viděl.

„Do prdele.“

Spader vzhlédl a uviděl Dunbara stojícího ve dveřích.

„Přesně to mě taky napadlo,“ odvětil Spader. „Zdá se, že ten neznámý vrah ho srazil hned první kulkou, ale nepřestal střílet, dokud neměl prázdný zásobník.“

„Oni ti to neřekli?“

„Co?“

„Mají vraha. Vlastně se nehnula z bytu. Sedí v jednom z těch policejních aut tam dole.“

„Nehnula? To jako že vraždila žena?“

„Matka Petera Lisbona. Vypadá to, že Wagner šel dnes večer někam ven a ona si na něho počkala na schodišti, dokud se nevrátil. Když odemykal dveře, nejspíš na něj promluvila, on se otočil – a už ho měla na mušce.“

Šok z toho, co se právě dozvěděl, Spadera zcela paralyzoval. Plně si dopad Dunbarových slov uvědomil až po chvíli.

„To já ho zabil, Gavine.“

„Kecy, Johne. Nemohl jsi vědět…“

„Do hajzlu, to já jsem zabil Oscara. Sakra.“ Spader poslepu ucouvl a narazil na ošumělý gauč, aniž si uvědomil možnost kontaminace místa činu. Jeden z techniků s kratičkým zrzavým ježkem na hlavě se k němu vrhl.

„Promiňte, detektive…“

Dunbar ho mávnutím ruky odehnal. Konejšivě poklepal Spadera po rameni.

„Johne, neblázni. Přece jsi nemohl předpokládat, co se stane. Kromě toho – někdo musel informaci, že ho podezíráme, pustit na veřejnost. Ten by si měl dávat vinu, ne ty.“

Spader zhluboka vydechl a postavil se. I když oceňoval Dunbarova slova, moc útěchy mu nepřinesla. Věnoval proto raději pozornost zrzounovi, který se neslyšně pohyboval po bytě a pořizoval fotodokumentaci.

„Mohl bych vás požádat o laskavost?“ Ukázal na sportovní tašku u Wagnerovy pravé ruky. „Zaměřte se, prosím, co nejdříve na tuto tašku a dejte mi pak vědět, co v ní bylo.“

„Ano, pane.“

Spader se naposledy podíval na mrtvého Wagnera. „Mrkneme se, kdo tomu tady velí.“

„To není třeba,“ ujistil ho Dunbar a pokynul směrem k vysokému kostnatému muži ve zmačkaném obleku, který k nim právě mířil. Než se stačil zeptat, co jsou zač, oba se legitimovali svými odznaky.

„Mike Crossland,“ představil se detektiv walthamského okrsku a podal jim ruku.

„Detektive Crosslande,“ oslovil ho Spader, „jak už asi víte, oběť byla svého času zaměstnancem našeho oddělení, a proto jsme teď tady. Požádali jsme o povolení pracovat na tomto případu s vámi.“

Crossland pomalu přikývl. „Nevypadá to nijak složitě,“ pokrčil rameny. „Nemyslím si, že bychom potřebovali pomoc.“ Spader neodpověděl a Crossland ho chvíli pozoroval. „Ale samozřejmě budeme rádi, když s námi budete během vyšetřování spolupracovat.“ Spader měl podezření, že Crossland byl vyššími místy instruován v tom smyslu, aby byl státním detektivům plně k dispozici, neboť se jedná o diskrétní záležitost. „Klidně se tady porozhlédněte, pokud chcete,“ dodal nakonec Crossland.

Působil příjemným dojmem. Nejspíš ho vnitřně trápilo, že má za zády státní policii, ale upřímně se snažil nedávat své rozpoložení příliš najevo. Spader s povděkem přikývl a oba s Dunbarem začali důkladně prozkoumávat místo činu. Vtom zazvonil Spaderův mobil.

„Spader.“ Chvíli mlčky poslouchal. „Ten hajzl. Kde?“ Dunbar ho zvědavě pozoroval. „Dejte nám čtvrt hodinky.“ Zaklapl telefon a obrátil se k Dunbarovi. „Galaxo dnes v noci zase udeřil,“ řekl potichu. „Zmlátil toho člověka málem k smrti a nakonec mu vydloubl oči, patrně lžící.“

„Zmlátil? To není jeho styl.“

„Navíc se tentokrát útok odehrál v bytě, ne v rodinném domku, což taky neodpovídá jeho dosavadním zvyklostem. Jedeme tam.“

Přistoupil k zrzavému technikovi, který právě pokládal Oscarovu tašku na konferenční stolek.

„Kdo velí vašemu týmu?“

„Seržant Stern – tamhle,“ ukázal směrem ke vstupu do bytu.

Dunbar se Spaderem zamířili k muži s hruškovitým tělem, který právě klečel vedle Oscara a měřil vzdálenost mezi mrtvolou a pohovkou. Spader počkal, než si poznamená výsledek do plánku Wagnerova bytu, a pak představil sebe i Dunbara. Potřásli si rukama. Spader se znovu rozhlédl po bytě a uvědomil si, že zahlédl pouze dva další techniky, ačkoli v kauzách Galaxo se jich na místě činu vždy pohybovalo mnohem více. Dávalo to ovšem smysl. Případ Galaxo neměl obdoby. Táhl se už hodně dlouho a vyřešení bylo v nedohlednu. Naopak tady se jednalo o vraha, který byl tak slušný, že na místě činu počkal i s kouřící zbraní v ruce.

„Potřebovali bychom si s vámi na minutku promluvit v soukromí, seržante,“ požádal ho Spader.

Muž přikývl a následoval Spadera a Dunbara směrem ke Crosslandovi, který stál u poličky s telefonem vedle kuchyně a probíral se stohem pošty.

„Můžeme si promluvit, detektive?“ zeptal se ho Spader.

Crossland šlehl pohledem po technicích, pak kývl a zamířil do zadní části bytu se Spaderem, Dunbarem a Sternem v patách. Ocitli se v Oscarově ložnici. Spader se ani neobtěžoval s prohlídkou místnosti – stejně tady nebylo co k vidění.

Podíval se na detektivy se slovy: „Potřebujeme, abyste to tady pořádně prošli. Nic vám nesmí uniknout.“

„To přesně máme v úmyslu, detektive,“ odvětil Crossland se špatně skrývaným podrážděním v hlase. „A jsem si jistý, že seržant Stern to cítí stejně.“

„Omlouvám se, jestli to vyznělo, že nejste dostatečně důkladní. Jen jsem… je to citlivá záležitost. Abych byl upřímný – to, že mrtvý byl kdysi státní policista, není jediným důvodem, proč jsme s detektivem Dunbarem tady.“

Spader se odmlčel. Crossland čekal. Stern ho tiše pozoroval.

„Byl bych vám vděčný, kdybyste si to nechali pro sebe – existují určité indicie, že Wagner mohl mít nějakou spojitost s Galaxovými zločiny. Jistě jste o nich slyšeli.“

„Kdo by neslyšel?“ odpověděl Crossland. „Chcete snad říct, že oběť, která pracovala u policie, měla co do činění s tím, co dělá Galaxo?“

„Nevíme to jistě, jsou to pouhé spekulace.“ Podíval se na Sterna a pak zpátky na Crosslanda. „Od vás potřebujeme, abyste to tady pročesali mnohem důkladněji, než se to za normálních okolností u tak jasného případu dělá. Žádám vás o pomoc – hledejte cokoli, co by nás mohlo posunout v případu Galaxo dopředu.“

Crossland přikývl. „Jasně.“

Stern dodal: „Dělal jsem na jednom z Galaxových zločinů. Mám představu, po čem se musíme dívat.“

„Předpokládám, že jste ještě neprohledávali jeho auto,“ nadhodil Spader.

„Ještě ne,“ přitakal Stern.

„Moc by mě zajímalo, zda tam nenajdete něco… něco mimořádného, neobvyklého.“ Jako například velkou žlutou masku.

„Myslím, že vám rozumíme, detektive,“ ujistil Spadera Crossland.

„Díky. A ještě jednou bych rád zdůraznil citlivost tohoto případu. Pokud Oscar Wagner nebyl zapletený do Galaxových činů, nechceme jeho jméno vláčet bahnem. Kdyby se provalilo, že jsme ho podezírali, pošpinilo by to jeho památku. Jednou to byl policista, takže mu něco dlužíme, nemám pravdu?“

Crossland i Stern přikývli. Spader se raději nedíval na Dunbara, který jistě zachytil ironii v jeho žádosti o diskrétnost. Spader se chystal probrat únik informací na nejbližší poradě, i když si nedělal iluze, že by se někdo přihlásil k tomu, že ať už záměrně, nebo neúmyslně prozradil paní Lisbonové, kudy se ubírá vyšetřování vraždy jejího syna. Bylo to vlastně docela pochopitelné – vdově po bývalém policistovi, které právě zabili syna, lidé ze soucitu rádi pomohou. Ale jestliže Wagner neměl s Galaxem nic společného, Spader mu skutečně něco dlužil – alespoň se pokusí zamezit šíření nepodložených fám.

Spader podal oběma mužům svou vizitku. „Seržante Sterne, prosím, informujte mě o všem, co zjistíte. A pokud skutečně přijdete na nějakou vazbu mezi obětí a Galaxem, prosím vás o okamžitou zprávu… samozřejmě poté, co budete informovat detektiva Crosslanda,“ dodal diplomaticky. „A detektive,“ obrátil se ke Crosslandovi, „vám moc děkuji za spolupráci a porozumění, a zároveň i vás žádám o jakékoli nové informace, pokud se vyskytnou. Tento případ nám nedává spát a tamten člověk byl můj kolega a přítel.“

Crosslandův nepřístupný výraz mírně zjihl. „Spolehněte se. Objeví-li se cokoli důležitého, budete okamžitě kontaktován.“

Pak už se oba se Sternem chystali k odchodu. Vtom je zastavila Spaderova poslední otázka: „Ještě jedna věc. Víte už přesný čas smrti?“

„Sousedé slyšeli výstřely něco po půl druhé,“ odpověděl Crossland.

Jakmile se vrátil z Hullu. „Děkuji.“

Když všichni odešli, Dunbar skepticky poznamenal: „Myslíš, že něco najdou?“

„Nevím. Spíš o tom pochybuju, ale musíme získat jistotu, nebo ne?“

Přešli zpět do obývacího pokoje.

Dunbar Spaderovi připomněl: „Tvrdil jsi, že budeme na místě další vraždy do patnácti minut.“

„Galaxova poslední oběť bydlela jen pár bloků odsud.“

Dunbar se zamračil. „Cože? Kdy se to vlastně stalo? Chci říct, před nebo po… prostě – předtím, než byl Wagner zastřelen, nebo až potom?“

„To ještě nevím.“

„Takže teoreticky Wagner pořád zůstává podezřelý?“

„Záleží na načasování,“ pokrčil rameny Spader.

Přistoupil k zrzavému technikovi, který ho uvítal slovy: „Detektive, tady jsou věci z té tašky.“

Spader se zadíval na konferenční stolek, na němž byla rozložena řada předmětů: krátké páčidlo, dlouhý kuchyňský nůž, černá vycpaná ponožka a rulička lepicí pásky.

„Ta ponožka je plná drobných,“ vysvětloval technik, „ještě jsem je nestačil spočítat.“

Spadera více zaujala lepicí páska a kuchyňský nůž. Svěřil se Dunbarovi, jak Wagnera sledoval do Hullu k domku manželů Halpertových, kdy měl Wagner tuto tašku s sebou.

Dunbar stál vedle Spadera a pozorně si prohlížel jednotlivé předměty. „Nevidím tu paralyzér,“ řekl po chvíli uvažování. „A i ta lepicí páska vypadá jinak, nezdá se ti? Je mnohem tmavší než ta, kterou používá náš pachatel.“

Spader mu musel dát za pravdu, nicméně namítl: „Možná jim v obchodě jeho oblíbená barva došla. A co když si paralyzér zapomněl vzít, nebo ho tentokrát neplánoval použít? Mohl ho třeba nechal tam, kde si schovával svoje další věci – zbraně, nástroje, suvenýry z míst jednotlivých vražd – co ty víš. A nebo Oscar nebyl ten člověk, po kterém jdeme. Tak jako tak se zdá, že měl tašku napěchovanou podezřelými věcmi a hlavu plnou divných nápadů.“

17

Spader se ocitl ve tmě, a to v přeneseném smyslu i doslova. Ležel na pohovce ve svém obývacím pokoji, světla zhasnutá, oči zavřené, za víčky černočerné nic. Zajímalo ho, jestli teď totéž prožívá Oscar Wagner, ať už je kdekoli. Taky hledí do nekonečné tmy nebo tam není nic k pozorování? Co vlastně člověk vidí, když zemře? Možná vůbec nic – ani bílé světlo, ani neproniknutelnou tmu – zkrátka nic. Optimistická vyhlídka.

Wagner nebyl Galaxo. A zemřel kvůli Spaderovi. Alespoň částečně kvůli němu. Jistě, byla to matka Petera Lisbona, která zmáčkla spoušť, a někdo z vyšetřovacího týmu – téměř určitě některý detektiv z oddělení, který jí prozradil podezření namířená proti Wagnerovi – ale Spader to všechno začal. Jeho jako prvního napadlo, že by mohla existovat spojitost mezi Galaxem a Oscarem, a tím spustil lavinu událostí, které dovedly truchlící matku k šesti výstřelům na muže, kterého mylně považovala za vraha svého syna. Spaderovo nepodložené podezření namířilo hlaveň na hruď jeho kamaráda.

Spader dostal chuť na pivo. Vzpomínka na Oscarovy poslední měsíce a roky, které strávil v alkoholovém opojení, jej však od otevření láhve odrazovala. K čertu s tím, pomyslel si nakonec – potřeba napít se byla silnější než všechna předsevzetí. A koneckonců, hodilo by se připít na Oscarovu památku. I na omluvu. Ne za to, co se stalo před lety, ale za včerejší noc. A možná i za to, že se ani nenamáhal zvednout telefon a vytočit jedno číslo, aby kamarádovi pomohl sehnat práci. Spader se strachoval sám o sebe – co by se mohlo stát, kdyby na základě jeho doporučení přijali člověka, který v pracovní době pije. Přitom místo obav o vlastní reputaci si měl spíš dělat starosti o muže, který býval celé roky jeho dobrým přítelem a který se ocitl v nesnázích. Spader se zmítal v protichůdných pocitech. Možná se zachoval správně, když se rozhodl nepodat Wagnerovi pomocnou ruku. Jistotu ale neměl. Teď mu ovšem jeho mozek odmítl poslušnost. Ne, už o tom nebude přemýšlet. Dá si raději pivo.

Popadl orosený Budweiser a vrátil se na gauč. Pane Bože, co všechno zažil v posledních čtyřiadvaceti hodinách! Nejprve přišlo zjištění, že bývalý kolega a hlavní podezřelý v případu Galaxo je po smrti, následně pohled na Oscarovu mrtvolu, pak přesun do bytu Matthewa Finnerana. Tady je pro změnu čekaly zakrvácené stěny i koberce. Co je to jen za svět? A čas se choval stejně bezohledně jako sám Galaxo – žádná vodítka, žádná snaha ukázat cestu jak z toho všeho ven. Ačkoli se tentokrát zdálo, že v případě Finnerana Galaxo ztratil sebekontrolu, kterou dosud tak zřetelně dával na odiv, přesto se mu i tentokrát podařilo nezanechat jedinou kloudnou stopu. Žádné otisky prstů, žádná DNA – prostě nic. A přestože očividně ztratil nervy, zachoval si natolik chladnou hlavu, že před svým odchodem opět vytočil tísňovou linku. Ano, nic po něm v bytě nezůstalo. Zato si něco odnesl… Finneranovy oči. A nezapomněl napsat Spaderovi další vzkaz – prstem v gumové rukavici namočeným do Mattovy krve. Na kuchyňské zdi přímo nad telefonem, jehož sluchátko zůstalo vyvěšené, se skvěl rudý nápis: Zase mě necháš vyklouznout, Johne?

Mazané. Chytré. Šílené.

Finneran naštěstí přežil. Chvílemi se potácel mezi životem a smrtí, několikrát upadl do kómatu a vypadalo to, že se nedočká rána. Ale bojoval a lékaři doufali, že druhý den bude schopen výslechu.

Před polednem Spader obdržel zprávu, že Finneran je při vědomí a chce učinit výpověď. A tak ho s Dunbarem navštívili na jednotce intenzivní péče. Ačkoli četli zprávu o jeho zraněních, skutečnost předčila i ta nejhorší očekávání. Byl brutálně zbitý hasákem. Zlomená čelist a rozdrcená lícní kost. Oční jamky, o nichž detektivové věděli, že jsou prázdné, byly zakryty obvazy. Ze Spaderova hlediska byla nejhorší právě zlomená čelist, neboť oběti znemožňovala vypovídat. Přesto se detektivům díky nezměrné trpělivosti podařilo dostat z Finnerana popis jeho hrůzného zážitku. Když se vrátil z kina kolem jedenácté večer, Galaxo už čekal v jeho bytě, zaútočil na něj paralyzérem a omámil jej chloroformem. Později se Matt probudil přivázaný k židli. Nebyl si ovšem jistý, jak dlouho byl v bezvědomí, kdy ho začal Galaxo mučit a kdy konečně odešel. Tísňové volání přišlo přesně v 1.51 ráno, jedenáct minut poté, co byl o několik bloků dál zastřelen ve svém bytě Oscar Wagner. Za předpokladu, že se svědkové střelby nemýlili – a nebyl žádný důvod se domnívat, že by tucet sousedů vědomě udávalo špatný čas – byl tou dobou Galaxo ve Finneranově bytě. Jinými slovy – Oscar Wagner nemohl být Galaxo.

Spader si dal doušek piva a vzdychl. Uvědomil si, že v hloubi duše doufal ve Wagnerovu vinu. Všechno by bylo jednodušší, zachránilo by to další nevinné životy. Teď byl ale Oscar mrtvý a Spadera trápily výčitky svědomí. Nicméně důkazy nasvědčovaly tomu, že Wagner nebyl neviňátko. Určitě něco chystal. Johna varoval jeho šestý smysl, jímž zachytil negativní vibrace, které Wagner poslední dobou vysílal. Spader si ho zákonitě spojil s případem Galaxo, a podezření tak bylo na světě. Taška, kterou si s sebou Wagner vzal na výlet do Hullu, hovořila za vše. Oscarovy úmysly nebyly čisté – plánoval totiž zaútočit na Roberta Halperta, manažera bezpečnostní agentury, která s Wagnerem před několika týdny ukončila pracovní poměr.

Spader se v myšlenkách zatoulal do Green Hillu, kde se mu Wagner svěřil, že si pohrává s představou překročit pomyslnou hranici, udělat něco šíleného, možná i někomu ublížit. Obrátil to pak sice v žert, ale Spadera neoklamal. John si teď byl zcela jistý, že si Oscar tehdy skutečně nedělal legraci. Možná by své představy nerealizoval, možná mu stačilo jen fantazírovat o napadení bývalého šéfa. Snad jen čas od času přijel před Halpertův dům, chvíli tam pobyl a s hlavou plnou nebezpečných násilnických myšlenek se pak zase ubíral k domovu. Ale co kdyby své fantazie jednoho dne přece jen uskutečnil? Co když jeho smrt zachránila Halpertovi život? A co když ne? To už se Spader nikdy nedozví. Tato nejistota se stala další věcí, s nimiž se bude muset naučit žít.

Najednou si na něco vzpomněl. Zamířil do své pracovny, unaveně se sesunul do židle a vytáhl ze zásuvky alba fotografií, která patřila Olivii. První album položil stranou. Neměl chuť prohlížet si v této chvíli fotky z doby, než se poznali a krátce poté, když ještě spolu byli šťastní. To opravdu nepotřeboval. Místo toho se zaměřil na album číslo dvě, které zachycovalo jejich společný manželský život.

Otevřel album a rychle jím listoval, dokud nenašel obrázek, který hledal. Byl to snímek jeho a Oscara, který Olivia pořídila na zahradě Desítky při společném pikniku. Oscar tam stál, v jedné ruce pivo, v druhé párek, a šklebil se do objektivu. Byl krásně opálený – našedlý odstín barového povaleče získal o mnoho let později. Se Spaderem právě úspěšně zvládli zásah, při němž šlo o život rukojmí, a všichni kromě pachatele se dostali domů zdraví a šťastní. Tou dobou byli s Wagnerem přátelé. Eddie Rivers se vším, co provedl s jejich životem i životy jiných lidí, byl v nedohlednu. Toho dne, tak dávno, foťák navždy zachytil moment štěstí a bezstarostnosti. A právě usměvavý snědý Wagnerův obličej si chtěl Spader vtisknout do paměti.

Zavřel album. Znovu usrkl piva a pohledem sklouzl ke starším fotografiím. Po chvíli váhání se jimi začal probírat. Bože, Olivia byla krásná holčička! Její mírně nesouměrný úsměv se nikdy zcela nenarovnal a nutno podotknout, že ještě zdůrazňoval její půvab. Tady má asi sedm let, stojí po kolena ve sněhu a je zababušená od hlavy k patě. A na této fotce jede na koni. To jí je zhruba dvanáct. A znovu Olivia, tentokrát na letním táboře. Spader se zadíval do usmívajících se tváří dětí i jejich vedoucích. Kam se všichni poděli? Kde je jim konec? Zůstali spolu ve spojení, nebo by se už ani nepoznali, kdyby se náhodně potkali?

Spader zvedl pivo k ústům, ale na půli cesty se zastavil. Prověřoval někdo z týmu, zda se Galaxovy oběti neznaly z letních táborů, ať už jako vrstevníci, nebo jako instruktoři? Vzhledem k tomu, že se jim doposud nepodařilo najít spojitost mezi nimi, Spadera napadlo zaměřit se na jejich dávnou minulost. To by mohlo klapnout. Ano, byla to jen jedna z mnoha nepodložených hypotéz, ale prověřit se musí.

Natáhl se po telefonu a začal vytáčet Oliviino číslo. Po čtvrté číslici se zarazil. Sakra, je už pozdě, téměř půlnoc. Co když už spí? A nebo hůř – co když vedle ní zaslechne hlas jejího nového přítele?

Kašlu na to. Tohle nepočká. Vyťukal zbývající číslice. Olivia to zvedla při druhém zazvonění.

„Ano?“ Její hlas sice zněl zastřeně, ale ne natolik, aby si Spader musel dělat výčitky, že ji vytrhl z nejhlubšího spánku. Doufal, že neuslyší mužský hlas, který se bude ptát: Kdo to je, miláčku?

„Olivie, to jsem já. Omlouvám se, že volám tak pozdě, ale je to důležité.“

„Co se děje? Je všechno v pořádku?“

„Ale jo. Vlastně ani ne. Doslechla ses, že včera v noci byl zavražděn Oscar Wagner?“

„Oscar? Ach Bože. Včera jsem měla napilno. Pokud to odvysílali ve zprávách, neviděla jsem je. Co přesně se stalo?“

„To ti řeknu jindy, ano? Ale potřeboval jsem se tě na něco zeptat.“

„Dobře, poslouchám.“

„Přemýšlel jsem o těch fotkách, které chceš zpátky – a promiň, ještě jsem je nevyhrabal – ale vzpomněl jsem si na jednu konkrétní. Jsi na ní vyfocená s dětmi na letním táboře. Mám pravdu? Jezdívala jsi na tábory?“

„Na tábory? Jo, párkrát jsem na nich byla. A na střední škole jsem tam dělala instruktorku. Proč?“

„Dokázala by sis vzpomenout na jména některých dětí, které tam byly s tebou?“

„Jezdila jsem s kamarádkou Kathy Cirillovou.“

„A co někdo další? Nepamatuješ si další jména?“

Následovala chvíle ticha. „Ne, myslím, že ne.“

„Ani jedno?“

„Ne.“

„Nezůstala jsi s někým z nich ve spojení?“

„V té době mi bylo osm, devět let. Ne, s nikým jsem se už potom neviděla. A pochybuju, že to má někdo jinak. Vracíš se ke kamarádům ze školy, k lidem, se kterými se pravidelně vídáš, a zákonitě zapomeneš na děti, s nimiž jsi strávil jen pár týdnů.“

„A kdybys na některého z nich náhodou narazila – nevím, třeba na ulici, nebo uviděla jejich fotku – myslíš, že bys je poznala?“

Zasmála se. „O tom silně pochybuju. Víš, jak to bylo dávno?“

„To mě taky napadlo. Nepamatuješ si náhodou jméno toho tábora?“

„Kam jsem v dětství jezdívala? Dobrodružství divočiny. Proč?“

„Jen tak ze zvědavosti. Díky, Olivie. A promiň, jestli jsem tě probudil.“

„Neprobudil, ještě jsem byla vzhůru.“

Doufám, že sama.

„Takže se ještě jednou omlouvám.“

„Johne?“

„Ano?“

„Jsi v pohodě? Myslím kvůli Oscarovi.“

Chvíli o té otázce přemýšlel. „Moc ne, Olivie. Zatím určitě ne.“

Když zavěsil, nechal v kanceláři zprávu Leonu Fratellovi.

„Leone, to jsem já, Spader. Potřebuju, abys hned ráno něco udělal. Najdi člověka, který prověřuje osobní životy Galaxových obětí, a dej mu úkol. Musí se zeptat Goldinga a Pendletona, zda v dětství nejezdili na tábory – letní, sportovní, hudební, prostě jakékoli. Finnerana navštívím sám. A někdo by měl totéž zjistit o Yasovichovi a Lisbonovi. Vím, že jsou mrtví, ale jejich blízcí by to snad mohli vědět.“ Napil se piva a pokračoval: „Je to jenom hypotéza, Leone, ale zatím jsme žádné jiné spojení mezi oběťmi nenašli. Taky je možné, že je nic nespojuje, že si je Galaxo prostě vybírá náhodně, ale zkusit to musíme. Díky. Zítra se uvidíme.“

Spader vyprázdnil plechovku a zavřel fotoalbum. Potřeboval se vyspat. Jen doufal, že se mu to podaří – že mu myšlenky na Oscara Wagnera, Galaxa nebo Olivii nezabrání v usnutí.

O půl hodiny později byl na cestě do Green Hills.

18

Když Leon Fratello ráno přišel do kanceláře, našel za stolem Spadera, který tam už přes hodinu seděl a zapisoval si nějaké poznámky do své složky. Vlastně se snažil smysluplně zabít čas, než bude možné zavolat Mattu Finneranovi a zeptat se ho, zda nebyl jako dítě na táboře. Bojoval s nutkáním zatelefonovat mu už po cestě do práce, ale nakonec se rozhodl pár hodin počkat. Měl na paměti, čím si chudák mladík prošel, i to, že teď leží bez hnutí v nemocnici, patrně pod silnými sedativy. Fratello otevřel malý zápisník.

„Když byl Jeffrey Golding na střední škole,“ začal Fratello, „dva roky po sobě pracoval jako instruktor na letním táboře Wiki-Wah-Nee v Massachusetts. Zní to jako nějaké indiánské jméno.“

„Jméno domorodých Američanů,“ opravil ho Spader.

„Vždyť to říkám. Taky jsem dnes ráno mluvil s Lisbonovou bývalkou. Tvrdila, že její manžel mohl jako dítě jezdit na tábor. Nebyla si ale stoprocentně jistá a už vůbec si nevzpomněla na jméno toho tábora.“

„Nabídl jsi jí možnost Wiki-Wah-Nee?“

„Ne, Johne, protože jsem úplný pitomec. Samozřejmě jsem se jí na to ptal. Říkala, že to klidně mohl být tenhle, ale v žádném případě by na to nepřísahala. Nezapomeň, že to bylo tak deset nebo dvanáct let předtím, než se ti dva potkali, a navíc tyhle indiánský jména zní všechny stejně, takže se jí ani nedivím.“

„Jména domorodých Američanů,“ nevzdával se Spader.

„No právě. A měj na paměti, že si vlastně ani nebyla jistá, jestli na tom táboře vůbec byl.“

Ale možná byl, pomyslel si Spader. V týle ucítil známé šimrání. Tento pocit míval vždy, když tušil, že se případ pohnul dopředu a jednotlivé střípky začínají tvořit ucelenou mozaiku. Možná tudy vede cesta.

„A co Yasovich? Mluvil jsi s jeho sestrou?“

„Vzbudil jsem ji – bydlí v Idahu. Abych řekl pravdu, byla zmatená, úplně mimo. Yasovichovi bylo něco málo přes šedesát a ona působila ještě starším dojmem.“

„Co říkala?“

„Tvrdila, že Yasovich nikdy na tábory nejezdil. Nikdy na žádném ani nepracoval, nebyl tam ani jako dobrovolník.“

Šimrání sláblo. Asi i tohle vodítko vyzní do ztracena. „A Pendleton?“

„Před chvílí jsem položil telefon. Prý na žádném táboře nebyl. Nemohl si to dovolit.“

„Do háje.“

„Přesně tak, Johne. Takhle se asi nikam nedostaneme. Jedna oběť byla jako instruktor na táboře dva roky po sobě, další tam možná byla jako dítě, přičemž to není vůbec jisté, nehledě na to, že to mohl být úplně jiný tábor než v případě první oběti. Zbylé dvě oběti na táboře nikdy nebyly. Koukl jsem se i na internet – jen v Massachusetts je dětských táborů na tucty, a to nepočítám tábory v okolních státech, které jsou autem snadno dostupné.“

„Tolik?“

Fratello přikývl. „A kromě dvou obětí, z nichž pouze jedna měla nabeton co do činění s táborem, tady máme další dvě, které mimochodem dělí více než třicetiletý věkový rozdíl, a ty na táboře nikdy nebyly. Zkrátka – z toho nic smysluplného nekouká.“

„Ne, to máš pravdu. Ale i tak moc díky za pomoc.“ Do hajzlu.

Spader strávil zbytek dne tím, že dával dohromady jednotlivé kousky informací. Vyslechl každého člena vyšetřovacího týmu, přijímal zprávy, dával návrhy. Aktualizoval údaje. Hovořil se zvláštním agentem Danielsem, aby ho informoval o posledním útoku Galaxa s tím, že mu co nejdříve pošle fotografie z místa činu včetně detailního popisu celé události. Daniels díky tomu bude schopen vypracovat přesnější profil pachatele. Jestli to k něčemu bude.

Spader většinu doby proseděl za stolem, probíral v duchu veškerá fakta, která měli k dispozici, a snažil se na ně podívat z jiného úhlu. Možná něco přehlédli. Musí přece existovat nějaké vodítko, které je přivede k cíli. A při tom všem se zoufale snažil vytěsnit z hlavy vzpomínku na Oscara Wagnera. Když odbila šestá, musel konstatovat, že nepřišel na nic. To volalo po dalším pivu.

Spader si hrál s kulatým papírovým táckem. Roztáčel ho jako obrovskou minci na krásném mahagonovém baru Iana Carmichaela. Green Hills nebyl v tuto dobu moc plný, ale to bylo dáno časnou hodinou. I tak by Spader uvítal ještě větší klid. Většina hostů seděla u stolů osamoceně nebo v párech a zamyšleně konzumovala svoji tekutou večeři. Pár chlapíků si hlasitě vyměňovalo své zážitky a úspěchy na golfových hřištích či v postelích, a tak se Spader rozhodl dorazit svůj poslední Budweiser – dnes neměl na Guinesse náladu – pro případ, že by mu alkohol kázal říct nebo udělat nějakou nepředloženost.

V duchu si znovu procházel smutný osud Matta Finnerana a jeho podezření rostlo. Galaxo byl totální cvok. Otázkou zůstávalo, co chystá příště – a Spader na to musel co nejrychleji přijít. A o to se právě pokoušel v Green Hills. Poté, co v rychlém občerstvení zhltl jeden střední hamburger, zamířil kolem osmé rovnou sem – a už tu vysedával tři hodiny. Nebýt dvou uřvaných idiotů u protějšího stolu, přemýšlení by mu šlo o poznání lépe. Naštěstí však byla dnešní Ianova obsluha podezřele pomalá, a tak se ti dva ke Spaderově úlevě rozhodli zvednout kotvy a pokračovat v jiném lokále. Když odešli, Spader s povděkem kývl na Carmichaela, který se nonšalantně opíral o barový pult. Díky svému záhadnému instinktu barmana nejen pochopil, že Spader dnes potřebuje být sám, ale dokonce i vycítil, že usilovně nad něčím přemýšlí a bez expresivních opilců bude ve své činnosti mnohem úspěšnější. Carmichael mu kývnutí se spikleneckým mrknutím oplatil.

Spader opět roztočil papírový tácek a pozoroval ho, jak rotuje. Před časem se svěřil Dunbarovi, že se mu dobře přemýšlí na střelnici, a podobnou službu mu prokazovalo i menší množství alkoholu v krvi. Cítil, že se jeho mysl osvobozuje a bez omezení – i bez špetky logiky – se toulá po různých místech, kam by jinak nezabloudila. A tak si dal několik piv a nechal alkohol působit na mozek s cílem spojovat si na první pohled nesouvisející fakta z Galaxova případu. Vzpomínky a fotky pořízené na místech činů, obrázky tváří jednotlivých obětí, jejich zranění. Veškerá známá fakta o obětech – věk, povolání, bydliště. Vše, co doposud zjistili o Galaxových zvyklostech. Jeho modus operandi i to, čím se poslední dva zločiny lišily. Možnosti výběru, které svým obětem nabízel, včetně toho, jak svá rozhodnutí měnil. Krvavé vzkazy, které v posledních dvou případech zanechal na stěnách. Profil pachatele vypracovaný zvláštním agentem FBI Danielsem. Čím víc se tím vším zabýval, tím méně mu do sebe kousky skládačky zapadaly. Zřejmě potřeboval změnit postup, podívat se na případ novým, neotřelým způsobem. Musel znovu vidět fotografie, znovu si pročíst zprávy a své vlastní poznámky. Bylo mu ovšem jasné, že na barovém pultu si stěží rozloží obsah svého kufříku, a proto se rozhodl odjet domů. Když vstával z barové stoličky a nejistě zamával Carmichaelovi na rozloučenou, v mozku mu vířily vzpomínky, fakta, představy a budweiser. Venku ho uvítal vlahý noční vzduch.

Cesta domů se naštěstí obešla bez incidentů, ale Spader si dobře uvědomoval nezodpovědnost svého počínání. Nebyl sice opilý, nicméně v hlavě měl totální zmatek a cítil, jak ho tento případ přivádí k šílenství. Ztrácel soudnost, jediným smyslem jeho života se teď stalo dopadnout Galaxa. Tato posedlost sice výborně sloužila k chytání zločinců všeho druhu, ale v žádném případě nebyla užitečná při řízení, obzvlášť pod vlivem alkoholu.

Auto zaparkoval v podzemní garáži a po schodech vyšel do svého bytu v druhém patře. Když byl vevnitř, zamknul za sebou pečlivě dveře a natáhl se po vypínači. Jeho pravá ruka se ho již téměř dotkla, když se mu do mozku přes pivní nánosy probojovala alarmující informace, která by za normálních okolností dávno aktivovala jeho obranný systém. Ve dveřích do kuchyně stála bez hnutí něčí postava. Obývací pokoj tonul ve tmě, ale v kuchyni se svítilo a tmavá, hrozivě vypadající silueta se jasně rýsovala proti světlu. Spader okamžitě zaregistroval neobvyklý tvar hlavy tohoto člověka – příliš široké tváře, náznak krátkých tykadel. Navštívil ho sám Galaxo, a v tuto chvíli stál jen metr od něho.

„Ahoj,“ pozdravil Spadera oním pištivým, hrůzu nahánějícím hlasem mimozemšťana, který shodně popisovaly všechny přeživší Galaxovy oběti.

Spader se mohl pokusit sáhnout po zbrani, ale na to stál Galaxo příliš blízko. Kdyby byl ozbrojený, Spader by proti němu neměl nejmenší šanci. A tak co nejrychleji zareagoval. Vrhl se na vetřelce a vrazil do něj ramenem, přičemž síla jeho útoku odhodila oba dva do kuchyně. Spader Galaxem mrštil proti lednici a potěšilo ho, když uslyšel jeho bolestivý výkřik.

„Do prdele,“ zasípal Galaxo, „ne…“

Tělo, které Spader cítil pod tmavou mikinou, bylo pevné a svalnaté, a Spader nesměl promarnit svou šanci. Koneckonců, bylo mu jedenačtyřicet, a ačkoli se stále cítil v dobré kondici, nemohl se měřit s fyzicky zdatným šílencem. Nehodlal mu proto věnovat ani vteřinu na nadechnutí. Narovnal se a vrazil mu pěstí rovnou mezi oči. „Au, sakra,“ zařval Galaxo a Spader ho udeřil znovu. Před třetím výpadem ale zaváhal o zlomek vteřiny déle, což Galaxovi umožnilo sebrat síly. Odhodil Spadera tak drsně, že detektiv přistál na kuchyňském stole. Nohou se zachytil o dřevěnou židli, podobnou těm, k nimž Galaxo přivazoval před mučením své oběti, a naprosto neelegantně přistál na podlaze přímo na zadku. Těžce se sbíral ze země a přitom každou chvíli čekal, kdy na něj Galaxo zaútočí – ať už nožem, paralyzérem nebo revolverem.

Galaxo se však ze svého místa u lednice nepohnul ani o píď a Spaderovi se tak podařilo dostat se opět do vzpřímené pozice. Ukázalo se, že Galaxo není ozbrojený. Držel si ruku před maskou a hlavu mírně nakláněl dozadu. Spader rozepnul kožené pouzdro a jedním prudkým pohybem vytáhl svůj glock. Zamířil Galaxovi doprostřed hrudníku a užuž se chystal zmáčknout spoušť.

„Ani hnout, ty bastarde,“ varoval ho.

„Bože, to bolí,“ stěžoval si Galaxo svým podivným vysokým vibratem.

„Lehni na zem, ty hajzle. A ruce za záda.“

Galaxo spustil ruku, kterou dosud držel před obličejem, a podíval se na Spadera.

„Okamžitě udělej, co jsem ti řekl, jinak přísahám, že to do tebe našiju.“

Galaxo rychle zvedl ruce nad hlavu a zvolal: „Ježíši, tati, nestřílej!“

Spader překvapením zamrkal. Tati?

„To jsem já, David, tvůj syn,“ pravil hlas komiksového hrdiny. Spader ucítil, jak mu po pravém spánku stéká krůpěj potu. „Tati, prosím tě, polož tu bouchačku.“

Spader se zblízka podíval na Galaxovy ruce a snažil se v jeho hlase rozpoznat něco z Davida. Neslyšel nic. Ta technologie vážně neměla chybu.

„Ježíši, tati, vždyť jsi mi dal začátkem léta klíče od tohohle bytu, nevzpomínáš si? Našel jsem tu masku v obýváku a jen tak pro srandu jsem si ji nasadil. Ani jsem tě neslyšel vejít.“

Spaderovi se zdálo, jako by odněkud z bytu zaslechl nepatrný zvuk. Nebyl si jistý, ale měl dojem, že něco slyšel. Co když to byl David, připoutaný k židli a volající přes lepicí pásku o pomoc? Tím by se vysvětlovalo, že Galaxo věděl o tom klíči. Ale možná to všechno existovalo jen ve Spaderově zjitřené mysli.

„Sundám si masku,“ prohlásil Galaxo.

„Řekl jsem jasně, ani hnout!“ Další potůček potu si našel cestu do Spaderových očí. Zamrkal.

„Proboha, táto, cožpak nepoznáš vlastního syna?“

Spader si uvědomil, že teď opravdu zaslechl něco povědomého – modulaci, tón, intonaci – nedokázal to identifikovat. Pomalu spouštěl revolver a přitom nepřestával pozorovat Galaxovy ruce. Galaxo postoupil o krůček dopředu a začal dávat paže dolů. Spaderova zbraň na něj ihned namířila a Galaxovy ruce opět vyletěly vzhůru. Vtom se mu vyhrnul levý rukáv a odhalil stříbrný pásek. Spader okamžitě poznal hodinky, které věnoval svému synovi před dvěma lety k vánocům. Skutečně tady stál David. Ale počkat – pokud se sem Galaxo vloupal, nebyl pro něj problém hodinky Davidovi sebrat. Sakra.

„Co jsem ti dal letos k narozeninám?“ napadla Spadera kontrolní otázka.

„Cože? K narozeninám? Dal jsi mi šek na sto dolarů.“

Spader konečně spustil zbraň a vrátil ji do pouzdra. David si s úlevou sundal masku Galaxa. Vlasy měl potem přilepené k lebce a z nosu mu tekla krev. Utřel si ji hřbetem ruky.

„Davide, promiň, myslel jsem…“

„Rány rozdávat umíš, jen co je pravda,“ odtušil David. Prošel kolem Spadera a masku hodil při odchodu z kuchyně na stůl. Spader ho následoval do obýváku. Zhluboka se nadechl a snažil se nemyslet na to, jak blízko se ocitl tragédii. Vždyť nechybělo mnoho a kvůli té pitomé masce zastřelil vlastního syna.

„Davide, je mi to vážně moc líto. Netušil jsem, že jsi tady, a když jsem tě uviděl v té masce…“

„Jo, to chápu. Ale stejně už musím jít.“

„Ježíši, pokus se vžít do mojí situace, ano? Snažím se najít cvoka, který pobíhá v téhle masce, mrzačí a vraždí lidi. A pak přijdu domů a najdu tě v kuchyni ve stejném převleku.“

„Jo, jasně. Prostě jsem ji uviděl na stole a myslel jsem si, že neuškodí zkusit si ji. Jak se zdá, spletl jsem se.“

„Davide, chlap, po kterém jdu, nosí přesně tuhle masku. To od tebe nebylo nejchytřejší.“

„Jsi skvělý táta, vážně. Nejprve mě zmlátíš a pak mě začneš urážet.“

David si znovu utřel krev, která nepřestávala téct, a obrátil se k odchodu.

„Počkej,“ pokusil se ho zastavit Spader, „určitě sis přišel promluvit, ne? Posaď se. Dáme si pár piv.“

„Už jsi měl i tak dost kalný zrak, když jsi přišel. Možná proto jsi mě málem zastřelil.“

„Davide, uklidni se. No tak, sedni si. Promluvíme si…“

„Teď už nemám náladu. Někdy jindy.“

„Alespoň mě nechej trochu tě umýt.“

David se cynicky rozesmál. „Ty mi teď nabízíš otcovskou péči? To se ti teda fakt povedlo, táto.“

Rozhodným pohybem si odemkl, rozrazil dveře a s hlasitým bouchnutím odešel. Spader se za ním málem rozběhl, pak si ale řekl, že to pro tuto chvíli nemá smysl. Možná svého syna zahanbil, když mu dokázal svou fyzickou převahu. Nebo byl David vyděšenější, než si hodlal připustit – nikomu nedělá dobře, když na něj míří nabitá zbraň. A nebo se Davida dotklo, že ho vlastní otec – navzdory masce – nepoznal. Ať už byly důvody jakékoli, David se teď na důvěrný rozhovor necítil. A přestože by Spader jejich vztah rád urovnal, musel sám sobě přiznat, že ani jemu teď do řeči nebylo. Stejně by každý opakoval jen své vlastní argumenty a nehodlal by ze svého stanoviska ustoupit. Spader by svůj názor nezměnil a David by ho nehodlal akceptovat, takže vlastně bylo dobře, že syn odešel. Kromě toho měl Spader v plánu něco jiného.

Posadil se za stůl a kolem sebe si rozložil veškeré materiály týkající se případu Galaxo – fotky, poznámky, zprávy. Vedle postavil konvici plnou kávy, ačkoli byly dvě ráno a právě dopíjel druhý šálek. V hlavě mu rezonovalo Davidovo obvinění, že zásluhou alkoholu napadl a málem zastřelil vlastního syna. Nesouhlasil s tím. Když vešel do bytu, uviděl před sebou tvář, respektive masku člověka, jehož se snažil už celé týdny dostat, a zareagoval jako každý policista. Přesto ho nenechával chladným Davidův názor, že další pivo pro něj nebylo správnou volbou. Spadera napadlo, zda by neměl přehodnotit svůj vztah k alkoholu a jeho konzumaci v rozumné míře omezit.

Usrkl trochu kávy a myšlenkami zabloudil zpět k případu. Kousky skládačky do sebe vůbec nezapadaly. Proto je promíchal a začal je zkoumat z jiného úhlu pohledu, přičemž věnoval zvláštní pozornost těm, které jej nejvíc znepokojovaly. Občas nechal pracovat své podvědomí. Znovu si lokl kávy a očima pomalu přejížděl fotografie a dokumenty rozložené na stole. Po chvíli se mu v hlavě rozsvítily maličké žárovky – nijak silné, spíše jako drobná světýlka na vánočním stromečku. Ale i to byl pokrok.

Přeskupil si v duchu kousky skládačky a v tu chvíli se mu před očima začal zhmotňovat překvapivý a děsivý obrázek. Zpočátku se to zdálo téměř nepravděpodobné. Ale čím víc o tom uvažoval, tím větší smysl to dávalo. A přestože to stále působilo neuvěřitelně, získal neodbytný pocit, že bude schopen tento případ brzy uzavřít.

19

„Ježíši Kriste, Johne,“ zamumlal Dunbar pusou plnou párku v rohlíku. Spader s napětím očekával, kdy jasně žlutá hořčice přistane na přítelově košili. „Nejprve vyrukuješ s Wagnerem, což bylo samo o sobě dost přitažené za vlasy, a teď tohle?“

„No dobře,“ připustil Spader, „Wagner nevyšel. Ostatně jsem nikdy s jistotou netvrdil, že je to on. Jen jsem ho chtěl trochu proklepnout.“

„A teď?“

„Teď bych vsadil boty, že mám pravdu.“

„Ale Stanley Pendleton je mrzák. Vždyť se pohybuje na vozíku, propána. Pokud si dobře vzpomínám, ani jedna z obětí se nezmínila, že by kolem nich Galaxo kroužil v kolečkovém křesle.“

Vraceli se z oběda a po cestě ho dojídali. Ačkoli bylo teprve něco málo po poledni, vlhkost vzduchu dosahovala devadesáti procent a dusné horko je téměř paralyzovalo. Spader nedokázal pochopit, jak v těchto atmosférických podmínkách může Dunbar pozřít vřelý párek. A co hůř, tenhle exemplář se točil na roštu celý den, a podle toho taky vypadal a zřejmě i chutnal. Poté, co Dunbar spolkl obří sousto čokoládové tyčinky, kterou si dal jako neodmyslitelný dezert, vešli do metra, kde si Spader koupil sendvič s tuňákem. Teď procházeli Washington Street a snažili se vyhledávat stín.

„Dovol, abych ti vysvětlil, co mě přivedlo k Pendletonovi.“

„Tak do toho,“ pobídl kolegu Dunbar.

„Znovu jsem si procházel zprávy jednotlivých členů našeho týmu. Díval jsem se na seznam jmen lidí, kteří předčasně ukončili univerzitní studia – víš, ten seznam, který vypracoval Wilkins – a přitom jsem narazil na Pendletona.“

„Ten taky chodil na vysokou?“

„Jo, jeden rok, v Suffolku.“

„No a?“ namítl Dunbar. „Wilkins našel spoustu jiných známých lidí, třeba takového Goldinga…“

„Ale Golding má svědka – jeho manželka tam celou dobu byla s ním. Kromě toho – kdyby sis chtěl vymyslet napadení, předstíral bys, že jsi musel jinému chlapovi vykouřit ptáka?“

„V tomhle máš nejspíš pravdu.“

„Fajn,“ pokračoval Spader, „takže jsem přemýšlel o Pendletonovi. Vytáhl jsem si jeho fotku a nechal jsem ji působit na svou představivost. Prostě jsem si sám pro sebe hrál hru Co kdyby? A pak jsem si položil otázku: Co kdyby tenhle chlápek nebyl na kolečkovém křesle? Mohl by pak být naším člověkem?“

„A rozhodl ses, že by mohl? Když na chvíli pomineme kolečkové křeslo, co jeho postava? Ten kluk je hubeňour, a Galaxa všichni popisovali jako podsaditého muže. A slabý Pendleton by nebyl ani fyzicky schopen dělat všechny ty hrůzy. Navíc nemůžeme vytěsnit ten podělaný vozík.“

„Co se týče postavy – ano, Pendleton je hubený, ale nezapomínej na to, že pachatel nosí teplákovou soupravu. Lehce pod ni může podvléct několik vrstev oblečení. Nikdo se ho nedotkl, takže tohle si nemůžeme ověřit. Oběti pouze dosvědčily, že vypadal podsaditě. A i když nepůsobí silně, pamatuju si jeho paže, které byly svalnaté ažaž. Nejspíš si je za ta léta na vozíku vytrénoval.“

„Dokud se náhle nerozhodl, že ho nebaví se vozit, a tak jednoho dne prostě vstal a začal chodit,“ uchichtl se Dunbar.

„Poslouchej mě chvilku, jo? Všechno ti vysvětlím. Tak zaprvé: Galaxo je úplný cvok a hraje s námi hru. Vezmi si celou tu záležitost s výběrem ze dvou možností. Normální habaďůra. Navlíkl to tak, abychom získali dojem, že demonstruje zvůli světa nebo vlády nebo bůhví čeho, ale tak to není. Ty možnosti pro něj neznamenají vůbec nic. Vlastně ani žádné skutečné varianty nenabízí.“

„Jak to myslíš?“

„Jen si vzpomeň, co vyprávěl Finneran. Galaxo se příšerně rozčílil, když si vybral genitálie místo očí.“

Dunbar se na něho podíval. „To je ale fakt nepochopitelné, nezdá se ti? Já bych si určitě raději nechal svoje nádobíčko, a ty?“

„O to teď nejde, Gavine.“

„Jen mě to tak napadlo.“

„Zkrátka, Finneran měl dojem, že Galaxo po něm chtěl, aby se rozhodl pro oči. Když se tak nestalo, Galaxo ztratil nervy, málem ho umlátil k smrti a stejně mu nakonec vyloupl oči.“

„I když si Finneran vybral koule.“

„Přesně tak. Takže je zjevné, že Galaxo jel podle plánu, ale Finneran mu ho naboural. Slyšel jsi někdy o Hobsonově volbě?“

„Hobson? To je ten chlápek, co býval detektivem v Middlesexu?“

„Ne. Hobsonova volba je volba, která se jenom tváří jako volba, ale ve skutečnosti žádnou volbou není. Celou dobu jsme pracovali s teorií, že Galaxo dává lidem na výběr, ale já už si to nemyslím. Jsem přesvědčený, že je vlastně vždycky přinutil k předem danému rozhodnutí. Pokaždé jim nabídl takové varianty, u nichž si byl naprosto jistý, kterou z nich si vyberou. Golding se měl rozhodnout mezi orálním sexem a zmrzačením manželky. Pro člověka, který miluje svoji ženu, to vlastně žádné dlouhé vybírání nemohlo být. Lisbon dostal taky dvě možnosti: buď přijde o chodidla, nebo o obličej. Kdo by se rozhodl pro obličej, obzvlášť když vypadal jako Lisbon? Pokud si vzpomínáš, byl to fešák.“

„Nevíme, co Galaxo nabídl Yasovichovi.“

„To sice ne, ale dá se předpokládat, že to byla mnohem horší varianta než vyříznutý jazyk. A pak tady byl Finneran, který se měl rozhodnout mezi genitáliemi a očima. Jsem přesvědčený, že Galaxo napevno počítal s druhou volbou, ale spletl se. A sám jsi to potvrdil, když jsi řekl, že většina mužů by raději oslepla. Ale jakmile se Finneran rozhodl špatně, alespoň podle Galaxa, popadl toho šílence děsný vztek a stejně nakonec Finnerana o ty oči připravil. Tím se potvrzuje, že celé to divadýlko s možnostmi výběru je jen naoko.“

Dunbar si to chvíli nechával projít hlavou. „A co Pendleton?“ zeptal se nakonec. „Jaké byly jeho možnosti?“

„Podle mě žádné nebyly. Ale Pendleton tvrdil, že mu Galaxo pohrozil vytržením všech zubů, pěkně jednoho po druhém, nebo uříznutím ucha. Nevím, jak to vidíš ty, ale pro mě to vyjde nastejno. Jako kdyby si měl hodit mincí. A je toho víc.“

„Jako například?“

Spader se zakousl do sendviče. „Když jsem znovu pročítal zápisky kolegů, narazil jsem na něco, co mi předtím nejspíš uniklo. Jeden z vyšetřovatelů – myslím, že to byla Amanda – se vyptával Pendletonových sousedů, jestli v době přepadení neviděli nebo nezaslechli něco podezřelého. Jedna sousedka očividně sledovala Pendletonův odjezd do nemocnice. Když viděla paní Pendletonovou, jak tlačí vozík se synem do auta, prohodila k Amandě: Alespoň že mu nechali to zdravé ucho. Amandu to zaujalo, a tak zjišťovala podrobnosti. Dozvěděla se, že Pendletonova nehoda v dětství mu nejen zanechala jizvy na levé tváři, ale taky zmrzačila jeho pravé ucho. Sousedka tvrdila, že mu z něho v podstatě nic nezbylo, a torzo bylo rozervané na cáry.“

Když poprvé uviděl fotky Stanleyho Pendletona, které visely po celém domě, Spaderovi imponovala mladíkova odvaha neskrývat své jizvy. Tehdy to považoval za výraz vnitřní síly a vyrovnanosti. Teď se na celou věc díval jinýma očima: Pendleton se víc styděl za chybějící ucho než za poznamenaný obličej.

Dunbar stále přemýšlel. „Takže co z toho vyvozuješ?“

„Myslím si, že celá ta šaráda s výběrem ze dvou variant je jen falešná stopa. Chce nás zmást, přimět nás hledat skryté motivy v jeho rozbolavělé duši, které ale ve skutečnosti neexistují. Tvrdím, že možnosti, které prý Galaxo Pendletonovi nabídl, nikdy nezazněly, protože Pendleton je Galaxo a ucho si uřízl sám. Znáš snad nějaký lepší způsob jak od sebe odvrátit podezření než ze sebe udělat oběť? Několikrát už jsme toho byli svědky, jenomže nikdy to nedošlo tak daleko, aby si někdo řezal uši. Na druhou stranu – vždyť to byl jen kousek tkáně, žádná velká ztráta.“

Dunbar se zamračil. Nakonec ze sebe vypravil: „Mám problém uvěřit, že by se sám dobrovolně vydával za oběť, a tím na sebe zbytečně upozornil. Když pominu fakt, že si musel ufiknout ucho, dodnes bychom nevěděli, že někde nějaký Pendleton žije.“

„Možná přece jen existuje souvislost mezi oběťmi, na kterou jsme zatím nepřišli. On se ale obává, že už jsme blízko a že se pak o něho začneme zajímat, a tak vezme aktivitu do svých rukou. Tváří se jako přepadená oběť a domnívá se, že se tím pádem ocitne mimo podezření.“

Dunbar přikyvoval, a tak Spader pokračoval ve svých úvahách. „A nebo mu dělá náramně dobře si z nás utahovat. Zahrává si s námi, vraždí nám lidi před nosem, odřezává jim různé části těla, a čím je to pro něj riskantnější, tím víc ho to vzrušuje. Nebylo by to poprvé, co se pachatel stal součástí vyšetřování – spáchá zločin a pak se přihlásí jako domnělý svědek. Vždyť to znáš.“

Dunbar si zamyšleně mnul bradu. „Dobrá, uznávám, že Galaxo nám dokázal, co je zač. Odporný šílený krutý hajzl. Takže je na pováženou, že si vybral pahýl Pendletonova ucha, když mu mohl uříznout to zdravé.“

„Přesně tak.“

„Ale pořád mi nejde do hlavy ten invalidní vozík, Johne,“ pokračoval Dunbar. „Pokusím teď na něj chvíli nemyslet. I když ti teda řeknu, že mi to moc nejde. Ale předpokládejme, že máš pravdu a Pendleton je vážně Galaxo. Proč si uřízl právě torzo ucha? To bychom měli zjistit.“

Spader pokrčil rameny. „Patrně si ho vybral jako část těla, bez které se bezpochyby obejde. Ten člověk je větší část života zohyzděn – jizvy na tváři, pahýl místo ucha. Jediná část hlavy, kterou nehoda nepoznamenala, je jeho levé ucho. A tak i když se naučil žít s fatálními následky zranění, možná v něm zůstalo trochu ješitnosti a nedokázal se rozloučit s tím jediným, co mu zůstalo neporušené. Díky bohu za tenhle projev ješitnosti, jinak bych na něj v životě nepřišel.“

„Hodně předbíháš, Johne. Uznávám, že ta věc s uchem je podezřelá, a dávám ti za pravdu i co se týče výběru možností, které odporují Galaxovým dosavadním zvyklostem. Nezapomínej ale, že ten chlap je invalida. Jak tohle obejdeš?“

„S tím si budu lámat hlavu později. Teď si ale shrňme, co na něho máme.“ Spader si vzal na pomoc prsty. „Zaprvé, Pendleton odpovídá profilu v tom, že odešel z vysoké. Zadruhé, je jedináček – jak to předpokládá zvláštní agent Daniels. Zatřetí, zdá se, že jeho vztah s otcem nebyl nejlepší – opět přesně podle profilu FBI.“

„Jak jsi přišel na tohle?“

„Vybavuješ si všechny ty fotky u nich v domě? Byly jich tucty. Ale na žádné nebyl otec. Ani na jedné. Z toho vyvozuji, že kdyby to byl hodný a milý člověk, jistě by si ho tam na památku pověsili.“

„Možná ho neměla v oblibě ta dáma a bylo to její rozhodnutí.“

„I kdyby, většinou to funguje tak, že když soužití není příjemné pro manželku a matku, syn to obvykle vnímá podobně.“

„Dobře,“ vzdal se Dunbar. „Existuje tedy jistá pravděpodobnost, že Stanley se svým otcem nevycházel – ačkoli se v tomto bodě jedná spíš o spekulaci. Ale netvrdilo se náhodou v profilu, že otec žije?“

„Do prdele, na to jsem zapomněl. I když je fakt, že žádný profil není stoprocentně přesný. Dwight W. Daniels se taky může v něčem mýlit.“

„Nicméně je to zásah do tvé teorie.“

„Možná je, ale malý, bezvýznamný. Takže, kde jsme to skončili? Začtvrté: Stanley je jediná oběť, která dostala na výběr ze dvou naprosto vyvážených možností, alespoň tedy z hlediska většiny lidí. Zapáté: skončil s uříznutým uchem, přičemž vyjde najevo, že to byl vlastně jen pahýl. Sám jsi poznamenal, že jak známe Galaxa, nejspíš by sáhl po tom zdravém a torzo by nechal bez povšimnutí.“

Dunbar přikývl, ale vzápětí podotkl: „A co Stanleyho matka? Její zranění od paralyzéru nebyla fingovaná. Chceš mi namluvit, že si Pendleton nasadil masku, praštil vlastní mámu do hlavy, omámil ji chloroformem a pak ji zamkl do skříně? Načež se přesunul do druhé místnosti, ufikl si ucho a vytočil záchranku?“

„Je to možné.“

„Mohlo by být, kdyby ovšem ten chlap neseděl na tom zasraném vozíku!“

Spader vyhodil netknutou půlku svého sendviče do odpadkového koše. „Možná to celou dobu jenom předstírá. A nebo se jeho stav zlepšil.“

Dunbar zakroutil hlavou, ale pak se zamyslel. „Moc se v tom nevyznám, ale nemohlo to být tak, že si někoho najal, aby tu řezničinu udělal za něho? A nakonec uřízl Pendletonovi ucho, aby nás zmátl?“

Spader nesouhlasil. „To si nemyslím. Kdyby si někoho najal, prostě by ty lidi nechal zabít nebo zmrzačit. Podle toho, jak se ke svým obětem chová, to ale vypadá, že si to patřičně užívá. K tomu si nikoho nenajmeš. Chceš to dělat sám. Já si prostě myslím, že všechno ukazuje na Pendletona. Možná dokáže chodit, co ty víš. Můžu se plést, ale chci si toho chlápka pořádně prověřit. Netvrdím, že mám stoprocentní jistotu, ovšem za pokus to stojí.“

Dunbar se zakousl do tyčinky Twinkie. „Asi bychom to měli říct šéfovi.“

„Proč proboha?“

„Protože vyjádřil přání být o všem informován.“

Spader to chvíli zvažoval. „Do háje, tak teda jo. Jdeme.“

„Pak mi povíš, jak jsi pochodil.“

„Ty mě v tom necháš?“

„Je to výhradně tvoje teorie. Já jí moc šancí nedávám. Nebo chceš, abych tam seděl vedle tebe a tvářil se skepticky?“

„Zbabělče.“

Dunbar strčil do pusy zbytek dezertu a zašklebil se.

„Vypadněte z mé kanceláře,“ pravil kapitán Struthers.

„Kapitáne…,“ začal Spader.

„Bavíme se tady o tom invalidovi, že? O tom bez ucha? O tom, který se dvacet let nepostavil na nohy? Chápu to dobře?“

„Ano i ne,“ odvětil Spader.

„Jak tomu mám rozumět?“

„Ano, mluvíte o stejném muži jako já, ale ne vzhledem k jeho postižení. Možná se totiž mýlíme – třeba je schopen chůze.“

„Proboha, Spadere, Galaxo mu přece uřízl ucho.“

„A nebo si ho uřízl sám.“

„Vypadněte odsud.“

„Jen mě vyslechněte, kapitáne. Prosím.“

Struthers si zoufale promnul oči. Pak s povzdechem Spadera vybídl: „Tak do toho. Ať to mám za sebou.“

Spader mu stejně jako předtím Dunbarovi vyložil, k čemu důkladnou analýzou došel. Když skončil, opět byl vyzván svým nadřízeným k odchodu.

„Kapitáne, jenom bych rád požádal o pomoc místní policii – ať k Pendletonovým pošlou hlídku a trochu to tam omrknou. Musíme vědět, co ten chlap dělá.“

„Požadavek se zamítá.“

„Jenomže Galaxo může kdykoli znovu udeřit. Možná zrovna dnes. Kromě toho by to nevyžadovalo naše lidi – policie v Beverly by jistě nic nenamítala, kdybychom je požádali o sledování Pendletona.“

„V žádném případě. Uznávám, že jste dobrý detektiv, a za normálních okolností bych se za vás postavil, ale nedal jste mi žádný přesvědčivý důkaz, že ten invalida může chodit, natož se vloupávat do domů a páchat všechna ta zvěrstva, která má na svědomí Galaxo. Tisk nám jde po krku, těží z Galaxa i Pikového Jacka – což se dalo předvídat. Prokurátor na mě tlačí, protože na případu má enormní zájem i kancelář guvernéra. Ať už se vám to líbí nebo ne, Johne, všechny složky nad námi mají jedinou starost – jak ten humbuk vnímá veřejnost.“

„Kdo by proboha přišel na to, že místní policajti mají na mušce Pendletonův dům?“

„Nejste na mém místě,“ opáčil Struthers, „a hlavně – tohle se neutají. A jakmile vyjde najevo, že jsem požádal o sledování chlápka, který je dvacet let upoutaný na invalidní vozík, abych zjistil, zda vyjde z domu, uřeže někomu nos nebo jinou část těla, spořádaně se vrátí a skočí zpátky do křesla… Až by to prasklo, budeme za pitomce, což jistě nepotěší prokurátora Rawlinga ani guvernéra Winthropa.“

„Kapitáne…“

Struthers pozvedl ruku, aby Spadera umlčel. „Podívejte se, Johne, znáte mě lépe než většina lidí na tomto oddělení. Nebojím se riskovat, když vím, že to, co chci udělat, je správné. Nemám strach z politiků ani z médií a své vysoké postavení zase nežeru tolik, abych kvůli obavám o své teplé místečko ohrozil bezpečnost veřejnosti. Ale musíte pochopit, že jsem dostal jasné instrukce, jak máme v této kauze postupovat. A pokud chybí jednoznačné důkazy, že vámi navrhovaný postup je správný, budu se řídit těmito instrukcemi – a zdravým rozumem. Navíc jste mi nedal jediný důvod k domněnce, že ten mrzák chodí.“

Spader se nevzdával. „Ale já myslím, že…“

„Řekl vám snad někdy někdo, že ho viděl opustit invalidní vozík?“

„To sice ne, ale…“

„Zahlédli ho třeba procházet se po zahradě?“

„Ne, ale na to jsme se nikdy konkrétně neptali.“

„Nezdá se vám, že by se o tom nejspíš některý ze sousedů zmínil? To by bylo pro paraplegika docela podezřelé chování, nemyslíte?“

„Jen proto, že ho nikdo neviděl chodit…“

„Posledních dvacet let, propána! Spadere, vzpamatujte se.“ Povzdychl si a dodal: „A je tu ještě něco.“

Spader vyčkával.

„Povídá se, že nejste nakloněn možnosti, že si náš starý známý Eddie Rivers zamiloval žlutou masku mimozemšťana.“

Do háje, kdo si pouštěl pusu na špacír za Spaderovými zády? Nejspíš Fratello. Nebo taky možná Wilkins. „To není pravda. Zvažoval jsem i tuto teorii, ale zavrhl jsem ji jako nepravděpodobnou.“

„Dnes se mi doneslo, že naše horká linka obdržela dva tipy. Člověk, který odpovídal Riversově popisu, se prý promenádoval v blízkosti bydliště poslední oběti. Jak se jen jmenuje… Finneran. Co vy na to?“

Spader si povzdychl. „Rivers už je dlouho nezvěstný, kapitáne.“

„Slyšel jste o těch telefonátech?“

„Ano. Oba ale byly anonymní, což je dost podezřelé.“

„Nikdy předtím anonymní tipy nechodily?“

„Jistěže ano, ale tohle je druhá oběť, druhý útok, po kterém jsme vzápětí obdrželi tipy, že Rivers se pohybuje někde kolem, a oba telefonáty byly anonymní.“

„Co ti volající přesně říkali?“

„Jeden tvrdil, že viděl chlápka, který vypadal jako Rivers, jak si dává večeři pár set metrů od Finneranova bytu, a to jen několik hodin před útokem. Druhý říkal, že zahlédl Riverse nebo jemu podobného muže poflakovat se na ulici, kde Finneran bydlí.“

„Prověřili jste je?“

„Ano. V obou případech jsme na místo vyslali pochůzkáře s Riversovou fotkou, aby se poptali lidí, zda ho někdo neviděl. Bez efektu. Podle mě to volá sám Galaxo, aby zametl stopy a navedl nás špatným směrem. Ale jak vidíte, prověřuji všechny teorie – i tu o Riversovi.“ Odmlčel se a dodal: „Ale stejně si pořád myslím, že náš pachatel je Pendleton.“

Struthers se zhluboka nadechl. „Johne, pustil jsem se s vámi na tenký led, jak dobře víte, a to jen proto, že jste podle mého názoru jeden z nejlepších detektivů na oddělení. Za tím si stále stojím a jsem rád, že jsem vám ten případ svěřil. Ale ani si neumíte představit, jak moc si nepřeji, abych toho musel litovat.“

„To se nestane, kapitáne.“

Struthers Spadera chvíli pozoroval. „Teď mě dobře poslouchejte. Jestli pořád trváte na sledování Pendletona, dělejte si to sám ve svém volném čase. Chcete hlídat jeho dům – prosím, začněte klidně hned teď. Ale mezitím nepřestanete hledat pravého vraha, jasný?“

Spader vzdychl.

„Jsme na stejné lodi?“ ujistil se Struthers.

„Jistě, kapitáne.“

„Fajn. Tak mi najděte toho hajzla.“ Spader se postavil a zamířil ke dveřím. Při odchodu ze šéfovy pracovny zaslechl Strutherse, jak si sám pro sebe mumlá: „Prokristapána, vždyť přišel o ucho.“

„Tak co?“ zeptal se nedočkavě Dunbar, když se Spader vrátil do své kanceláře. „Jak se šéf tvářil?“

„Jedeme teď k Pendletonovi domů. Musím se ho zeptat na pár věcí.“

„Takže šéf to posvětil?“ Dunbar se zatvářil překvapeně.

„No, moc ne.“

„A proč teda jedeme k Pendletonovi?“

„Už jsem ti to řekl, mám na něho pár otázek.“

„Až se to dozví Struthers, nebude skákat nadšením do stropu.“

„Sdělil mi, že mám dál dělat na případu. Chci se podezřelého na něco zeptat, to je celé. Kdyby se to šéfovi nelíbilo, řeknu mu, že jsem Pendletona vyslýchal coby oběť.“

„To ti jistě spolkne.“

„Neměj péči. Má teď trochu pocuchané nervy a já se mu ani nedivím. Ale až nasadíme Galaxovi želízka, kapitán bude tím nejšťastnějším mužem pod sluncem. A teď dělej, jedeme na návštěvu, abychom zjistili, jestli je to Pendleton, kdo tady mrzačí a vraždí.“

20

Spader se právě chystal zazvonit, když vtom se dveře Pendletonova domu otevřely a v nich se objevila Louise Pendletonová. Stanley seděl v kolečkovém křesle těsně za ní.

„Detektivové?“ udiveně se na ně podívala žena. „Nevěděla jsem, že přijdete.“ Obrátila se k synovi se slovy: „Stane, jsou tady detektivové Spader a Dunkirk.“

„Mami, mám dojem, že se jmenuje detektiv Dunbar, a ne Dunkirk.“

Omluvně se otočila na Gavina: „Moc se omlouvám, detektive.“

Dunbar mávl rukou.

„Máme na vás ještě několik otázek,“ řekl nenuceně Spader. „Přišli jsme nevhod?“

„Zrovna jsem chtěla odvézt Stanleyho do knihovny. Dnes má službu.“

„Můžeme se tedy stavit jindy?“

„Klidně zůstaňte. Jsem dobrovolník, můžu se zpozdit. Co by mi mohli udělat? Vyhodit mě? A sama jsi říkala, mami, že když se mnou pojedeš teď, budeš v nemocnici moc brzy. Takže bychom pánům detektivům mohli věnovat pár minut, co ty na to?“

„Myslím, že by to šlo.“ Usmála se a dodala: „Prosím, pojďte dál.“

Zavedla je do obývacího pokoje a sama pak odešla do kuchyně připravit ledový čaj. Spader se usadil na pohovku a Dunbar si vybral křeslo. Pendleton zůstal věrný svému vozíku. Spader se rozhlédl po místnosti. Krbovou římsu lemovaly fotografie Pendletona, jeho matky, případně jich obou. Když se Spader ohlédl přes rameno, všiml si zařízení podobného bradlům, které se tísnilo mezi stěnou a sedačkou. Bylo téměř tři metry dlouhé – delší než pohovka – a sahalo až do rohu pokoje. Spader přístroj identifikoval jako sadu rehabilitačního nářadí, kterou používají pacienti s fyzickým postižením k nácviku chůze. Vzhledem ke svému umístění Spader vydedukoval, že už dlouho nebylo zapotřebí. Pak ho napadlo, že možná bylo.

„Udělali jste ve vyšetřování nějaký pokrok?“ zajímal se Pendleton.

„Možná. Nepostupujeme tak rychle, jak bychom si přáli, alespoň prozatím, ale máme pár vodítek. Co vaše ucho?“

Pendleton měl stále v místě, kde bývalo jeho ucho, sněhobílý obvaz. Zdálo se, že byl čerstvě vyměněn, což se dalo vzhledem k povolání paní Pendletonové pochopit.

„Jak se daří mému uchu? Nejsem si jistý. Už jsem ho nějaký čas neviděl.“ Usmál se. Spader mu úsměv zdvořile vrátil. Dunbara tato odpověď pobavila doopravdy. „Promiňte mi můj žertík. Je to způsob, jak se s tím vyrovnat. Myslím, že to bude v pořádku. Potřebuje to čas – řekli mi, že asi několik měsíců – aby se to úplně zhojilo. Pak bude možno uvažovat o náhradním, umělém.“ Spader mlčky přitakal. Chvíli seděli v naprostém tichu. „Říkali jste, že byste se mě rádi na něco zeptali.“

„To je pravda. Dáváme dohromady profily Galaxových obětí s tím, že by nám mohly pomoci najít klíč, podle kterého si je vybírá. Takže se ptáme na určité konkrétní věci, které potřebujeme vědět. Nejprve bychom se vás znovu zeptali na tu nehodu, která vás upoutala na invalidní vozík, jestli vám to nevadí.“

Pendleton pokrčil rameny. „Procházel jsem se lesem, podél strmého svahu, a uklouzl jsem. Skutálel jsem se dolů, narazil jsem si záda. To je celé.“

„To muselo být hrozné. Byl jste sám?“

„Byl tam se mnou ještě jeden kluk.“ Že by malé zaváhání? „Běžel pro pomoc.“

Spader přikývl. „Kde se ta nehoda odehrála?“ Během kladení otázek detektiv listoval svými zápisky, jako by jen udržoval konverzaci, než najde příslušnou stránku.

Spader znovu zaregistroval malé zaváhání, ale dost možná si to jen namlouval. „Můj kamarád bydlel někde u lesa.“

„Aha.“ Spader listoval dál a nenásilně prohodil: „Jak se ten kamarád jmenoval?“

„Můj kamarád?“ Vypadalo to, jako by tato otázka Pendletona upřímně překvapila. Zamrkal. „Bylo to tak dávno. Po té události jsem ho už vlastně asi nikdy neviděl.“

Louise Pendletonová vstoupila do dveří se čtyřmi sklenicemi ledového čaje na podnose s květinovým vzorem. „Mami, pamatuješ si jeho jméno? Toho kluka, který běžel pro pomoc, když jsem tehdy spadl? Timmy nějak, že?“

Paní Pendletonová působila zcela zmateně. Sedla si na opačný konec pohovky než Spader. „Určitě si nevzpomenu.“

„Simmons,“ vypadlo z Pendletona s úlevou, jako by si konečně vybavil to příjmení. „Timmy Simmons, i když teď se bude patrně představovat jako Tim nebo Timothy, vzhledem k tomu, že už to není osmiletý hošík.“ Usmál se. Spader mlčel. „Kde bydleli, mami? V Leominstru, ne?“

Zaváhala a pak přikývla. „Ano, v Leominstru.“ Potřásla hlavou. „Promiňte, ale na tyto události nevzpomínáme rádi. Nejraději bychom je vytěsnili z paměti úplně.“

„To se vám nedivím,“ souhlasil Spader. „Leominster? Mám dojem, že je to nějakých devadesát kilometrů odsud – přes hodinu jízdy autem. To je dost dlouhá cesta za kamarádem.“

Pendleton se na Spadera zamračil. „Nebyli jsme až tak velcí kamarádi. Matka tam jela jako zdravotní sestra – domácí péče, víte – no a zatímco dělala svou práci, já jsem si hrál s tím klukem. Vyšli jsem do lesa, který byl v podstatě za domem. Když se mi stal ten úraz, Timmy běžel pro mou matku.“

„Chápu. Bylo štěstí, že jste byla poblíž, paní Pendletonová – přece jenom jste zdravotník.“

Pokrčila rameny. „Stejně jsem toho nemohla moc udělat.“

„Asi ne, máte pravdu. Takže Stanley, vy jste si zlomil páteř?“

„Dvě kosti v páteři, obratle, přesně ve výšce pupku.“

„A zároveň jste si poranil obličej, je to tak?“

„Jo. Krása, co? Vím, jak to vypadá, ale už jsem si zvykl.“

Spader zvažoval, že se zeptá i na další jizvy či zranění, aby zjistil, zda Pendleton přizná i zohyzděné ucho, ale pak svůj záměr přehodnotil. Nechtěl dát Pendletonovi najevo, že o tom ví. Místo toho řekl: „Tolik let strávených na kolečkovém křesle, to musí být hodně těžké. Jak dlouho už to vlastně je? Kolik vám tehdy bylo?“

„Osm.“

„A už jste pak nikdy nechodil?“

„Ani náhodou. Chvíli jsem to zkoušel, ale nebyla šance. Matka dokonce ve Všeobecné nemocnici, kde pracuje, sehnala ta stará rehabilitační bradla. Tehdy jsem byl ještě dítě. Utratila za to spoustu peněz z otcovy životní pojistky, ale stejně to nikam nevedlo. Chtěl jsem je už dávno vyhodit, ale ona to nedovolí. Po všech těch letech stále doufá.“

„Každý den se modlím za zázrak, Stane,“ ozvala se Louise. „Co je na tom špatného?“

„Je to už jedenadvacet let,“ odvětil Pendleton. „Kdybych se měl uzdravit, už by se to dávno stalo.“

„Neměl bys to vzdávat. Už jsi na nich dlouho necvičil.“

„Nemá to smysl, mami.“ Pendleton se podíval na oba detektivy. „Tohle řešíme několikrát za rok.“

Spader přikývl. „Váš lékař vám dal naději, že byste mohl zase začít chodit?“

Pendleton pokrčil rameny. „Vůbec ne. Nikdy si to nemyslel. Zázraky se nedějí,“ dodal s pohledem upřeným na matku. „Můj doktor mě nikdy planě neutěšoval. To ovšem mou matku neodradilo od víry v mé uzdravení. Pořád doufá, nepřestává se modlit a čas od času mě přemlouvá, ať se nevzdávám. Možná chce být u toho, až mi ve spánku Bůh nadělí novou míchu.“

„Neuškodilo by ti, kdyby ses taky začal modlit, Stanley.“

Pendleton se usmál a zakroutil hlavou.

„Víte,“ vložil se do debaty Spader, „mám v New Yorku kamaráda neurologa.“ Baron Prášil by zezelenal závistí, jak Spader bez mrknutí oka pokračoval ve své báchorce. „Specializuje se na podobné případy, jako je ten váš. Vsadil bych se, že zná vašeho ošetřujícího lékaře. Možná jezdívají na stejné konference, přednášky a tak. Kdo byl váš lékař?“

Pendleton zaváhal. „Už žádného nemám. Je to zbytečné. Můj stav se nelepší ani nehorší. O většinu mých potřeb se stará matka.“

„Aha.“ Spader se rozhodl netlačit na pilu. Pokud je Pendleton skutečně pachatelem, začne mít po jejich návštěvě podezření – tak proč mu ještě nahrávat? „Váš otec zemřel před několika lety, že?“

„Jeho otec měl rakovinu plic,“ odpověděla paní Pendletonová. „Kouřil jako… hm…“

„Jako komín?“ nadhodil Dunbar.

„Chtěla jsem říct jako fabrika na cigarety, ale komín zní lépe.“

Spader opět obrátil několik stránek ve svém notesu. „Pane Pendletone, pamatujete si…“

„Nevadilo by vám oslovovat mě Stanley?“

„Samozřejmě že ne. Pamatujete si, kde jste byl v noci osmého a třináctého června?“

Pendleton se zamyšleně zamračil. Napil se čaje. „To si nejsem vůbec jistý. Proč?“

„Tehdy se staly dva první Galaxovy zločiny.“

Pendleton se stále mračil. „Tomu nerozumím. Není to spíš otázka pro podezřelé?“

Spader se přinutil k nenucenému úsměvu. „No, vlastně máte pravdu, ale snažím se přijít na to, proč šel tehdy Galaxo místo za vámi k těm druhým lidem.“

„Pořád to nechápu.“

„Pokud si například vybral jako prvního vás, ale vy jste v té době nebyl doma, tak si musel zvolit náhradní oběť. Z toho bychom se mohli o pachateli něco dozvědět, třeba jeho plány nebo vzorec, podle kterého jedná. Možná to zní divně, ale z pořadí obětí se dá o násilníkovi hodně vyčíst. Nejdůležitější roli přitom hraje oběť číslo jedna.“

Spader napjatě pozoroval, jak si Pendleton jeho slova nechává projít hlavou, než konečně odpověděl: „Už si přesně nepamatuji, kde jsem byl, ale s největší pravděpodobností doma. Matka tady byla nejspíš se mnou. Mami, vybavuješ si ty dva konkrétní večery?“

„Můžu se podívat do kalendáře, ale asi jsme opravdu byli doma. Chodíme spát dost brzy. Tedy alespoň já. Stanley zůstává občas vzhůru déle a dívá se na televizi.“

Spader předstíral, že si něco zapisuje do notesu. „A co včera? Byl jste včera večer doma?“

Pendleton hned neodpověděl. Významně se podíval na Spadera a až potom zvolna odvětil: „Ano, byl jsem doma.“

„A vy, paní Pendletonová?“

„Ne, včera večer ne. Kolegyně si potřebovala vyměnit službu, a tak jsem byla v práci přes noc.“

„Jinými slovy,“ pravil Pendleton, „vypadá to tak, že na včerejší večer a noc nemám alibi – leda snad tenhle invalidní vozík.“ Zasmál se a Spader se k němu trochu nuceně přidal. Rozhostilo se nepříjemné ticho, které ovšem Spader nemínil přerušit. Byl zvědavý na Pendletonovu reakci. Usrkl si trochu ledového čaje. Dunbar věděl, co tím Spader sleduje, a tak i on klidně popíjel a trpělivě čekal. Nakonec Pendleton prolomil mlčení: „Říkali jste, že na mě máte nějaké otázky k případu. Proč tedy nezačneme?“

„Už se stalo. Ptal jsem se vás, kde jste byl v době napadení prvních dvou osob. Stejné otázky položíme i zatím posledním dvěma obětem, o kterých jste patrně četl.“ Spader měl na mysli Jeffreyho Goldinga, o němž na veřejnost prosáklo jen velice málo informací, a nejčerstvější případ – Matta Finnerana. „Porovnáváme, co každý z vás dělal, zatímco ti další čelili útoku Galaxa.“

„Aha,“ pravil bezvýrazně Pendleton. „Ještě nějaké otázky? Opravdu uděláme všechno, abychom pomohli k dopadení toho chlapa.“

„O tom nepochybujeme.“ Spader se podíval na ženu sedící vedle něho na pohovce. „Paní Pendletonová, bylo od nás velmi nezdvořilé, že jsme se nezajímali o váš zdravotní stav. Co váš krk?“

„Děkuji, ujde to. Pár menších podlitin, nic vážného. Určitě jsem na tom mnohem lépe než tady chudák Stanley.“

„To máte svatou pravdu. Ale i tak to pro vás musel být hrozný zážitek.“

Potřásla hlavou. „Myslím, že až budu za dvacet let ležet na smrtelné posteli a promítat si svůj život, tahle vzpomínka se tam neobjeví.“

„Třicet let, mami,“ usmál se Pendleton. „Zvedni to na třicet.“

„Vždyť mi je šedesát jedna. Kdo by tady chtěl strašit do devadesáti? Stejně už to pak stojí za starou belu. Dvacet je ažaž.“

„Ale co si bez tebe počnu?“ Ačkoli Stanley položil svou otázku s úsměvem, paní Pendletonová se zachmuřila.

„To nevím, Stane, a proto se taky v noci budím.“

„Dělal jsem si legraci, mami. Budu v pohodě.“

Paní Pendletonová němě přikývla. Spader je chvíli ponechal jejich vlastním úvahám a potom se zeptal: „Mimochodem, jezdíval jste jako dítě na letní tábory? Třeba skautské nebo sportovní, prostě jakékoli. Myslím předtím, než…“ Pohybem hlavy ukázal na kolečkové křeslo.

„Někdo už mi kvůli tomu ráno volal. Ne, nikdy jsem na žádném táboře nebyl. Neměli jsme na to dost peněz.“

„Omlouvám se, pokud se občas opakuju. Jen se snažím být důkladný.“ Zvedl oči od svého zápisníku a zadíval se na Pendletona. „Nebude vadit, když se tady trochu porozhlédneme? Minule jsme se zaměřili jen na určité věci, ale možná je toho víc, co by nám pomohlo a čeho jsme si předtím nevšimli.“

Pendleton se podíval na hodinky. „To by nebyl problém, detektive Spadere, kdybychom už teď neměli pořádné zpoždění. Já už opravdu musím do knihovny.“

Spader přikývl. Pendleton se skutečně mohl přetrhnout, aby pomohl Galaxa chytit. „Co by vám mohli udělat? Vyhodit vás?“ Usmál se.

Pendleton se rozesmál. „Ne, patrně ne, ale předčítám malým dětem a ony mě vždycky čekají v danou dobu. Nesnesl bych pomyšlení, že přijdou, zjistí, že tam nejsem, a budou zklamané.“

„Ach ano, to by mi taky vadilo.“

„Ale přijďte kdykoli jindy,“ navrhl úslužně Pendleton, „zavolejte předem, abyste měli jistotu, že jsme doma, a my vás rádi provedeme celým domem.“ Což ti poskytne dost času, abys odklidil všechny inkriminující věci, že?

„To by bylo skvělé.“

„Jak už jsem říkal, uděláme cokoli, abychom vám pomohli. Jen zavolejte předem.“ Usmál se. Po chvíli se usmál i Spader.

Po odchodu od Pendletona Spader s Dunbarem objeli celý blok a zaparkovali za velkým džípem ve stínu mohutného dubu, jen kousek od domu Pendletonových. Ze svého stanoviště pozorovali Louisu Pendletonovou, jak tlačí vozík se synem po rampě do jejich speciálně upravené dodávky. Odemkla, natáhla se po nějakém tlačítku uvnitř vozu a poté, co se otevřely dveře na straně spolujezdce, sjela dolů hydraulická rampa.

„Myslíš, že o nás ví?“ zeptal se Dunbar.

„Vůbec se nerozhlédl, ani za mák ho nezajímalo počasí nebo třeba sousedi, takže bych tipoval, že si je moc dobře vědom naší přítomnosti.“

Rampa se pomalu dotkla chodníku. Paní Pendletonová objela se synem dodávku a vyjela na rampu. Zdálo se, že opět zmáčkla knoflík, protože rampa i se Stanleym na vozíku začala stoupat vzhůru.

„Co to má znamenat? Tomu chlapovi nefungujou ani ruce?“ nechápal Dunbar. „Všechno za něho obstará ona.“

„Myslím, že to divadýlko hraje pro nás. Patrně matce namluvil, že je dnes už unavený, a ona ho takhle hýčká. Nezapomeň – Stanley nám chce dokázat, že je větší chudák než ve skutečnosti.“

„A nebo je na tom opravdu hůř, než si myslíš,“ namítl Dunbar.

Spader se díval na starou paní, jak obešla dodávku a usedla za volant. Pak prohlásil: „Nejraději bych počkal, než odjedou, a podíval se do domu.“

Dunbar na něj vytřeštil oči. „Johne, to přece… to nejde. Ani nemáme dost důkazů pro povolení k prohlídce. A bez povolení… však víš. Že s tím přijdeš zrovna ty, to bych teda nečekal.“

„Já netvrdím, že bychom to měli udělat.“ Spader si v žádném případě nehodlal nechat proklouznout dalšího vraha kvůli formalitě. „Jen jsem řekl, že bych rád.“

Otevřenými okny proudil do jejich auta osvěžující větřík a taky zvuk startující dodávky. Než paní Pendletonová stačila vycouvat od garáže, Spader se odlepil od obrubníku a nepozorovaně opustil své stanoviště. Když se blížili k Salemu, Dunbar se zeptal: „Tak co si o tom myslíš?“

„Co si myslím? Myslím si, že ten chlap nám lže. A taky si myslím, že je vrah.“

„Ty vážně věříš, že může chodit?“

„Ano.“

„A jak, prosím tě?“

„To netuším, ale určitě může. Ty nemáš pocit, že nám lhal?“

„Ale jo,“ připustil Dunbar, „nevím proč, ale o tom úrazu mlžil. Když ses ho zeptal, kde se mu to stalo, chvíli mu trvalo, než přišel s věrohodnou odpovědí – jako by si to místo musel rychle vymyslet.“

„Je prohnaný,“ pokrčil rameny Spader. „Musí být, aby mohl dělat to, co dělá, a přitom nezanechával žádné stopy. Ale i když je chytrý, není tak chytrý, abychom ho jednou nedostali.“

„To jsi formuloval pěkně.“

„My ho dostaneme, na to můžeš vzít jed. Jo, a všimnul sis, jak se vytáčel, když jsem se ho ptal na jméno jeho lékaře?“

Dunbar přikývl. „A taky mě zaujalo, jak nás stále dokola ujišťoval o své ochotě nám pomoct, ovšem pouze do doby, než jsi ho požádal o domovní prohlídku. To měl najednou šíleně naspěch, proto ta historka o ubohých opuštěných postižených dětech, které se nemůžou dočkat jeho pohádky.“

„Já jsem nic o opuštěných postižených dětech neslyšel.“

„To je můj dodatek. Ale ty jsi přece tušil, že takhle nějak zareaguje, ne?“

„Bylo mi jasné, že nám nikdy nedovolí projít si to tam. Nic ti to neříká?“

„Ale říká – že lže jako když tiskne. Ovšem to nic nemění na faktu, že nemáme představu, jak se pohybuje a páchá Galaxovy zločiny.“

„Ale tvůj radar už pípá, že?“

„To určitě, ale než mi dokážeš, jakým způsobem chodí, budu si myslet, že má ke svým lžím nějaký jiný důvod. Možná má někde skrýš marihuany nebo obrovskou sbírku porna, o které maminka neví. A nebo je tu možnost, o které jsem už mluvil – někoho si najal, aby vystupoval jako Galaxo a dělal všechny ty hrůzy.“

„Možné to je, ale já osobně o tom silně pochybuju. Navíc mám neodbytné tušení, že pachatelem je skutečně Pendleton.“

Dunbar zakroutil hlavou. „Johne, kdyby dokázal chodit po svých, nemyslíš si, že by si toho někdo všiml? Matka, sousedi, pošťák – prostě kdokoli. Mluvili jsme se spoustou lidí, a nikdo se o tom nezmínil.“

„Sám to řekl: to kolečkové křeslo je skvělé alibi.“

„Já nevím. Ten kluk je invalidní jedenadvacet let. To nemůžeš hrát. Nemůžeš bez hnutí sedět na vozíku, když jsi schopen chodit. Tohle by neudělal nikdo.“

„To není jisté. Musím si promluvit s jeho lékařem.“

„Nesdělil nám jeho jméno.“

„Zjistíme ho.“

Dunbar pohledem zavadil o hodiny na palubní desce. „Už je pozdě. Všichni míří na večeři.“

„Doktora budeme hledat zítra.“

Dunbar sepnul ruce. „V to jsem doufal. Dnes hrajou Sox proti Jays. To bude nářez!“

„Super. Tohle autorádio má naštěstí skvělý příjem.“

Dunbar se na Spadera nevěřícně podíval. „V žádném případě.“

„Dnes v noci sledujeme Pendletonův dům.“

Dunbar zaúpěl. „Ty ses zbláznil, Johne. Celou noc sedět před domem a pak jít ráno do práce?“

„Přesně tak.“ Dunbar znovu zakvílel, a tak Spader dodal: „Já tě tam potřebuju, Gavine. Budeme se navzájem udržovat vzhůru. Galaxo v poslední době zrychluje. Podle všeho velice brzy zase udeří.“

„Ale pokud je Pendleton opravdu Galaxo, cožpak je tak naivní, aby se vrhal do další akce, když ví, že ho máme na mušce?“

„Možná ne, ale dost možná ho naše návštěva vystraší natolik, že už mu bude všechno jedno. Co když se chce rozloučit velkým finále? Proto bychom ho měli sledovat. A nebo se chce vydat jinou cestou – ještě chvíli nás tahat za nos a mezitím se zbavit nějakých usvědčujících důkazů, které schovává ve sklepě nebo někde jinde.“ Jako například v úschovně, přesně tak, jak to dělal Eddie Rivers.

Dunbar si zhluboka vzdychl.

„Galaxo vychází vždy v noci,“ připomněl mu Spader. „Vyzvednu tě po večeři, řekněme kolem půl osmé, a přibalím s sebou nějaké sendviče na půlnoční svačinku.“

„Děkuji, nechci,“ pravil nevrle Dunbar. „Nejspíš bys přinesl tuňáka. Dal sis ho k obědu a ještě teď je tu cítit rybina. Nehodlám to čuchat celou noc. Takže sendviče přinesu já.“

„Nesnáším vajíčkový salát, na to nezapomeň. Takže cokoli kromě vajíček.“

„A tuňáka.“

21

Spader spolkl poslední kousek sendviče s vajíčkovým salátem, pozornosti od Dunbara, a znovu se zahloubal do složky s případem Galaxo, kterou si položil na klín. Přežvykující Dunbar mezitím nespustil oči z Pendletonova domu. Nepromluvil ani slovo, neboť právě skončil přenos napínavého duelu, jehož vítězem se nakonec k Dunbarově úlevě stali domácí.

Zaparkovali o něco dál než odpoledne, kdy sledovali paní Pendletonovou, jak odváží svého syna do knihovny, ale přesto měli krásný výhled. Trávili tu už čtyři hodiny. Zpočátku viděli postavy míhající se za záclonami – štíhlou siluetu paní Louisy pobíhající po bytě a Stanleyho na vozíčku, jak přejíždí z jedné místnosti do druhé. Ale krátce po desáté Pendletonovi zhasli a očividně šli spát. Od té doby detektivové v domě nezaznamenali jediný pohyb.

Spader si prohlédl další stránku složky. „Pokud se nemýlím a celá ta šaráda s možností volby je jen nastražená past – stejně jako nahodilý výběr obětí – znamená to, že Pendleton jede podle přesného plánu.“

Dunbar promluvil pusou plnou vajíček: „Pokud máš ovšem pravdu i v tom, že Pendleton je pachatel.“

Spader jeho poznámku ignoroval. „Což zároveň znamená, že se pravděpodobně zaměřuje na konkrétní osoby a nejspíš i každé z nich dopředu přisoudí specifický druh trestu. Motiv těchto rozhodnutí ovšem bohužel neznáme.“

Prolistoval své poznámky, i když měl většinu z nich uloženou v paměti.

„Uřízl Yasovichovi jazyk. Možná Yasovich řekl něco, co podle Pendletona říkat neměl. Další na řadě byl Lisbon, který přišel o chodidla.“

Dunbar spolkl sousto a chystal se něco odpovědět, pak se ale rozhodl pro další obří kus sendviče, který vmžiku zmizel v jeho útrobách. Spader si pomyslel, že to dělá naschvál. Dunbar se konečně rozhoupal ke konverzaci. „Takže podle tvé teorie Lisbon možná použil svá chodidla způsobem, který Pendleton neschvaloval.“

„Případně je odmítl použít, ačkoli Pendleton byl přesvědčen, že je použít měl. Pak následoval samotný Pendleton, ale toho můžeme přeskočit.“

„Pouze za předpokladu, že se nemýlíš.“

Spader pokračoval, aniž by na Dunbarova slova jakkoli reagoval. „Další byl Golding. Galaxo ho na pár sekund přinutil k orálnímu sexu.“

Dunbar si nacpal poslední sousto sendviče do úst a začal mluvit, aniž by se obtěžoval ho spolknout. „Můžeš mě poučit, jak tohle zapadá do té tvé teorie? Chceš mi snad tvrdit, že Golding vykouřil někomu, komu neměl? A nebo naopak nevykouřil někomu, komu měl?“ Spader pokrčil rameny. „To vážně nesedí. Navíc to opravdu nevypadá na žádný systém.“

Spader zalistoval dopředu. „Po Goldingovi následoval Finneran, který přišel o oči. Možná viděl něco, co vidět neměl.“

Dunbar zakroutil hlavou. „Já nevím, Johne. Nemůžeš prostě Goldinga s tím, co musel udělat, ignorovat. Ten orál zkrátka postrádá jakýkoli smysl. Do tvé teorie vůbec nesedí.“

„Já zatím taky netuším, jak to celé do sebe zapadá, ale to ještě nic neznamená.“ Prošel dalších pár listů zápisků. Zastavil se očima na stránce, jíž předtím nevěnoval zvláštní pozornost, a napadlo ho, zda něco nepodcenil. Možná to původně považoval za slepou uličku, ale teď si říkal, že by si to měl přece jen u Finnerana ověřit. Nalistoval si seznam kontaktů a vytočil číslo do nemocnice. Požádal o přepojení na jednotku intenzivní péče, kde se mu ozval ospalý hlas sestry.

„Potřebuji si promluvit s jedním pacientem.“

„Je skoro půlnoc,“ informovala ho sestra.

„Je to důležité.“

„Už je ale příliš pozdě. Pacienti spí.“

„Jste si jistá, že spí všichni? Kontrolovala jste je snad jednoho po druhém?“

Následovala chvíle ticha. „V pokojích pacientů nejsou telefony a já tam takhle pozdě nehodlám žádný telefon nosit.“

„Jsem policejní detektiv. Nežádal bych o to, kdyby to nebylo důležité.“

„Zdraví našich pacientů je důležitější.“

„Samozřejmě. Mohu se vás zeptat na jméno?“

„Nancy.“

„Dobře, Nancy, chápu vás. Vám leží na srdci blaho vašich pacientů. Já se zase starám o chytání vrahů. Takže vás prosím, abyste šla zkontrolovat, zda Matthew Finneran spí.“

„Čelist pana Finnerana je zdrátovaná. Nemohl by s vámi telefonovat, i kdyby chtěl. Navíc je pod silnými sedativy, detektive. Potřebuje tišit bolesti.“

„Ježíši, dámo, nemohla byste se alespoň zajít podívat do jeho pokoje? Finneran byl málem ubitý k smrti, pachatel mu lžící vydloubl oči. Domnívám se, že po takové zkušenosti teď leží a přemýšlí o svém dalším životě i o tom, jak by bylo krásné toho hajzla chytit a poslat na doživotí za mříže. Navíc doufám, že by nám mohl sdělit nějaké užitečné informace, které by nám v tomto ohledu pomohly. Proč alespoň nezkusíte nakouknout do jeho pokoje, a pokud bude vzhůru a bude se s námi chtít bavit, ho nepožádáte, aby mi odpověděl na jednu nebo dvě otázky? Jestliže ovšem nechcete pachatele nechat pokračovat v jeho činnosti a pozorovat, jak se vaše oddělení plní lidmi bez očí, nohou nebo…“

Přerušila ho: „A co jeho čelist? On opravdu nemůže mluvit.“

„Napadlo mě, že byste nám mohla pomoct – tlumočila byste mi, co říká. Přece jen mu budete rozumět lépe než já.“

Spader slyšel, jak se sestra pomalu nadechla. „Podívám se, jestli je vzhůru a zda s vámi bude chtít mluvit. Pokud ano, udělám všechno, abych vám pomohla. V opačném případě zavolejte zítra.“

„To je férová nabídka, děkuji. Vyřiďte mu, že volá detektiv Spader.“

Spader uslyšel, jak na druhém konci sluchátko tvrdě dopadlo na stůl, a tiše doufal, že nikdy neskončí na JIP – alespoň dokud sestra Nancy nepůjde do důchodu. Za chvíli se v telefonu ozvalo: „Bude s vámi mluvit.“

Nedala Spaderovi šanci jí poděkovat, což vlastně bylo dobře, protože upřímně pochyboval, že by toho byl schopen.

„Detektive Spadere?“ Nancy byla skutečně výkonná síla. „Jsem v pokoji pana Finnerana. Je sice vzhůru, ale je omámený. Podle zápisu v jeho kartě dostal před necelou půlhodinou dávku morfinu.“ Ztišila hlas: „Není moc při smyslech, takže pochybuji, že vám bude užitečný.“

„Rozumím,“ odtušil rezignovaně Spader. „Uděláme, co bude v našich silách. Nejprve se mu mým jménem omluvte za vyrušení. Pak mu, prosím, řekněte, že na něho mám jen jednu, maximálně dvě otázky.“

Slyšel, jak precizně plní jeho přání.

„Dobře. Tak se ho zeptejte, zda byl někdy jako dítě na táboře.“

Nancy se konsternovaně nadechla a pak vyjela: „Vy si ze mě utahujete! Proto jste mě donutil sem jít? Je téměř v bezvědomí a vy chcete vědět…“

„Nancy, jste tam, tak se ho k sakru zeptejte, ano?“

Po chvíli ledového ticha zaslechl, jak Nancy Finneranovi tlumočí jeho otázku i to, jak Finneran zamumlal odpověď.

„Detektive, on je opravdu mimo. Nejsem si jistá spolehlivostí jeho odpovědí.“

„Co říkal?“

„Vyrozuměla jsem, že v dětství na tábory jezdil – od svých sedmi do desíti let.“

„Zjistěte jméno toho tábora.“

Její povzdech se zdál Spaderovi nepatřičně hlasitý. Opět slyšel zaznít otázku i nezřetelnou Finneranovu odpověď.

„Prý si není jistý.“

„Zeptejte se znovu. Zdůrazněte mu, že je to důležité.“

Zase klesla hlasem: „Detektive, je v říši snů.“

„Prosím vás, zkuste to.“

Finneran opět něco zamumlal.

„No?“ naléhal Spader.

„Myslí, že si vzpomíná, ale to jméno zní nějak divně. Těžko říct, moc jsem mu nerozuměla.“

Spader by byl raději, kdyby to řekl Finneran osobně, ale protože potřeboval odpověď, musel s tím vyrukovat sám: „Zeptejte se ho, jestli to nebyl tábor Wiki-Wah-Nee.“

„Wiki-Wah-Nee, dobře, zeptám se.“ O chvíli později Spadera informovala: „Mám dojem, že přikývl. Víc už z něho asi nedostanete.“

„Zkuste z něho ještě dostat, zda si z tábora nepamatuje na kluka jménem Stanley Pendleton.“

Na tuto otázku Nancy odpověď nedostala. „Myslím, že usnul.“

„Tak ho probuďte.“

„Ne, to neudělám.“

Spader frustrovaně vydechl. „Musíte mu říct, že je to hrozně důležité. Zeptejte se ho, jestli si nevzpomíná na Stanleyho Pendletona – nebo na úraz nějakého dítěte, které spadlo ze srázu a vážně se zranilo.“

„Detektive…“

„Položte mu tuto poslední otázku a jsme hotovi.“

Chvíli váhala, ale pak Spaderovu žádost splnila. „Nic. Žádná odpověď. Usnul, detektive, a několik hodin bude spát. Pokud chcete víc odpovědí, zavolejte si ráno.“

Sakra. „Nancy, já…“

„Dobrou noc.“

Zavěsila. Dunbar Spadera chvíli pozoroval. „Už jsem tě někdy pochválil, jak umíš jednat s lidmi? Byla krása tě poslouchat. Úplně ti zobala z ruky.“

„Ale dostal jsem, co jsem potřeboval.“

„Byl na táboře?“

„Jo.“

„Potvrdil i jeho jméno – Wiki-Wah-Nee?“

„Těžko říct. Snad.“

„Pokud ano, souvisí to nějak s dalšími oběťmi?“

„Minimálně s Goldingem. Dělal tam instruktora. A pak je tu Lisbon. Jeho žena si ale není jistá názvem tábora, na který možná jako dítě jezdil.“

„Nicméně tuto možnost nevyloučila.“

„To ne.“

„Tak fajn,“ pravil ironicky Dunbar, „máme pět obětí, z nichž dvě – Golding a Finneran – se možná zúčastnily stejného tábora.“

„Nezapomeň na Lisbona – ten tam mohl být s nimi. Musíme zjistit, jestli tam byli ve stejnou dobu, ale vsadil bych se, že ano.“

„A co další dvě oběti?“ nedalo to Dunbarovi.

„Yasovichova sestra tvrdila, že její bratr nikdy na žádném táboře nebyl ani tam nepracoval. Byl o hodně starší než ostatní oběti, takže tam mohl nanejvýš dělat instruktora. Jeho sestra to ale vyloučila.“

„A Pendleton?“

„Prý si to nemohl dovolit, ale možná nám lhal.“ Spader se opět podíval do svých poznámek. „Golding dělal instruktora na táboře Wiki-Wah-Nee dva roky po sobě – když mu bylo sedmnáct a osmnáct. Finneran a Lisbon jsou přibližně stejně staří. Pokud tam byli, spadá nám to do zhruba stejné doby. Když vezmeme v úvahu jejich a Goldingův věk…,“ Spader rychle v duchu počítal, „můžeme předpokládat, že se to stalo před osmnácti až dvaadvaceti lety.“ Spader významně pohlédl na Dunbara: „Jaké číslo se nachází v intervalu osmnáct až dvacet dva?“

Dunbar přikývl. „Dvacet jedna. Počet let, které prý Pendleton tráví jako invalida na vozíku.“ Spader si všiml slovíčka prý. Vyznělo to, jako by už i Gavin začal sdílet Spaderovo podezření. „Zatímco jsi telefonoval,“ pokračoval Dunbar, „já jsem trochu přemýšlel.“

„A?“

„No, napadlo mě, že nikdo se zatím nezmínil o tom, jak se Galaxo v bytě oběti pohybuje.“

„Co tím myslíš?“

„Pokud vím, objeví se vždycky u postele oběti. Nikdo ho neviděl přijít. Přepadený člověk se prostě probudí a Galaxo už tam je. Pak svou oběť omráčí nebo omámí chloroformem, a když ten chudák přijde k sobě, už je přivázaný k židli. Nikdy ho nikdo nevidí chodit po místnosti. No a při jeho odchodu je oběť buď polomrtvá, nebo v šoku, tudíž Galaxově chůzi nevěnuje pozornost.“

Spader si přisadil: „A v případě Goldinga už seděl v obýváku, když přišli domů. No a než odešel, donutil je čichnout si chloroformu. To všechno nahrává mé teorii, že by se mohlo jednat o Pendletona.“

„Zatím bych se v téhle hypotéze držel zpátky, ale pravdou je, že pokud ten chlap byl invalidní a nějakým zázrakem opět začal chodit – což zatím neumím pochopit, ale snažím se ti udělat radost – pak určitě nechodí moc dobře. Zcela jistě je neohrabaný, nepohybuje se normálně, chápeš? A tak se možná snaží, aby ho nikdo při chůzi neviděl.“

„Na tom něco bude.“

„Ale jak říkám, pořád mám velký problém porozumět celé té záležitosti s vozíkem a ochrnutím. Co vlastně míníš podniknout ohledně toho tábora?“

„Na to už je dnes moc pozdě,“ pokrčil rameny Spader. „Ale zatímco se zítra budu snažit vypátrat Pendletonova doktora, ty by ses mohl spojit s Wiki-Wah-Nee a zjistit, zda si vedou záznamy účastníků tolik let zpětně. Taky by měl zítra někdo zavolat Goldingovi a zeptat se ho, jestli si nepamatuje buď konkrétně Stanleyho Pendletona, nebo alespoň dítě, které tam utrpělo vážný úraz. A někdo se taky bude muset na totéž znovu zeptat Finnerana, až nebude omámený morfinem.“

„Jedenadvacet let. To je vážně dávno. Budeme mít kliku, jestli si vedou záznamy tak dlouho.“

Spader si povzdechl. „To máš pravdu. Ale jestli se nemýlíme – a jestli budeme mít kliku, jak říkáš – Galaxova další oběť bude pravděpodobně na seznamu těch jmen.“

„Víš, kolik jich může být?“

„To je jedno. Všechny je budeme varovat. Zaměříme se hlavně na ty, kteří nejvíc odpovídají profilu dosavadních obětí, a budeme je hlídat. Dostáváme se blízko, Gavine, cítím to.“

„Určitě to je lepší než cítit tuňáka,“ zakřenil se Dunbar.

„Běž do háje.“

Spader se zadíval na Pendletonův dům. Jeho ložnice byla situovaná dozadu, proto do jejího okna detektiv neviděl. Ale ten psychopat byl nepochybně uvnitř. Možná právě plánoval, kdo přijde na řadu teď. Třeba mu došlo, že se mu krátí čas, a začal propadat zoufalství. Třeba si přestával dávat pozor – a tím se stával ještě nebezpečnější. Spader se modlil, aby měl pravdu – a nakonec hlavně štěstí.

22

Ačkoli se Spader nacházel v jednom z nejlepších zdravotnických zařízení, v němž pracovali ti nejzkušenější lékaři, kteří používali nejmodernější techniku a metody, Massachusettská všeobecná nemocnice mu připadala neobyčejně depresivní. Objektivně si však musel přiznat, že stejně na něj působily všechny nemocnice světa. Připisoval to skutečnosti, že v pouhých sedmnácti letech pravidelně navštěvoval svého otce, hospitalizovaného s agresivní formou rakoviny slinivky, která ho zaživa zevnitř vyhlodávala. A jen o šest let později sem vozil svou matku, aby podstupovala jednu neúspěšnou léčbu za druhou – tentokrát nad lékařskou vědou zvítězila pro změnu rakovina kostí. Spader si navíc myslel, že jeho negativní postoj k nemocnicím jako takovým je dán především faktem, že bez ohledu na poskytovanou pomoc a špičkovou péči existuje jen velmi málo lidí, kteří by tady pobývali dobrovolně a rádi. Většina pacientů se zde vyskytovala proto, že se k nim osud zachoval macešsky. Jediní spokojení klienti byly patrně rodičky, a i mezi nimi se našlo nezanedbatelné procento těch, jejichž dítě nepřežilo dramatickou cestu z bezpečí dělohy do nepřátelského světa, případně se narodilo s nějakým závažným zdravotním problémem. Takže Spader pocítil ohromnou úlevu, když dával typickému nemocničnímu pachu dezinfekce vale a opět mohl zhluboka dýchat bostonský vzduch.

Jeho mise sice nezaznamenala nijak výrazný úspěch, ale na druhou stranu se nedala považovat za úplné fiasko. Na oddělení, kde se archivovaly lékařské záznamy, nebyl nikdo, kdo by byl ochoten šťourat se ve starých kartách pacientů bez soudního příkazu. Spader se navíc dozvěděl, že záleží na typu záznamu, přičemž některé se ani tak dlouho neuchovávají – délka archivace se řídí státními nařízeními a liší se v závislosti na druhu diagnózy. Záznamy, o které se zajímal, se – pokud vůbec – stejně uchovávaly mimo hlavní kartotéku. Takže Spader se pro tuto chvíli ocitl ve slepé uličce. Kromě toho – i kdyby nakrásně našel na neurologii lékaře nebo sestru, kteří by byli ochotní hovořit o případu Stanleyho Pendletona, nebylo by mu to nic platné. Na tomto oddělení totiž nepracoval nikdo tak dlouho, aby ho osobně ošetřoval. Ke stejnému zjištění Spader dospěl i na fyzioterapii a rehabilitačním oddělení. Jedinou relevantní informaci, kterou detektiv obdržel, bylo jméno lékaře, jenž stál v čele neurologie v době Pendletonovy terapie. Tedy za předpokladu, že se Stanley Pendleton skutečně léčil v Massachusettské nemocnici, a ne někde jinde. Spader nicméně vycházel ze skutečnosti, že zde pracovala paní Pendletonová a že šlo o jedno z mála zařízení, kde byli schopni chlapci s vážným úrazem páteře poskytnout odpovídající péči.

Spader popadl v nejbližším obchodě šálek kávy a čekal, než detektiv na Desítce najde současnou adresu a telefonní číslo doktora Alberta Mendenhalla. K Johnově úlevě byl lékař naživu, takže nic nebránilo tomu zavolat mu do bytu a domluvit si návštěvu. Starý pán ho ujistil, že v nejbližší době nehodlá nikam chodit a že detektiva očekává.

O čtyřicet minut později se Spader ocitl ve snobské čtvrti města Marblehead, které sousedilo se Salemem. Obklopily ho atraktivní dvoupatrové koloniální vily pohodlně usazené mezi vzrostlými stromy, jejichž silné kmeny vyrůstaly z perfektně zastřižených trávníků. Spader našel dům, který hledal, a zazvonil. Za moment se otevřely dveře a v nich se objevila vysoká hubená postava bělovlasého muže s hustým obočím. Spader se mu představil a doktor Albert Mendenhall ho pozval dál. Posadili se v pohodlně zařízené pracovně, v jejímž rohu stál sice otlučený, ale krásně vyřezávaný psací stůl a naproti němu krb, ze všech stran obklopený poličkami plnými knih. Spader si letmo pročetl názvy na jejich hřbetech a s pobavením konstatoval, že škála byla skutečně široká: od lékařských bichlí s komplikovanými tituly přes díla klasiků až po soubory komiksů.

„Pozval bych vás do obývacího pokoje,“ pronesl omluvně doktor Mendenhall zastřeným hlasem, který by se spíš hodil k devadesátiletému starci, ale i přesto zněl příjemně, „bohužel dnes dopoledne se u nás schází manželčin knižní klub.“

„To je v pořádku.“

Mendenhall Spaderovi nabídl rozložité vínově červené křeslo před krbem a sám se usadil za psací stůl.

„Setkávají se každý měsíc,“ pokračoval lékař. „Několikrát jsem jejich diskuze zaslechl, ale zatím se mi nepoštěstilo přijít na to, jakou literaturu upřednostňují. Z toho, co jsem slyšel, to vypadá spíš na stížnosti na manžely – ať už živé, nebo zesnulé.“ Spader se usmál. „Takže, co pro vás mohu udělat, detektive?“

Spader mu vysvětlil, že potřebuje informace o pacientovi, jehož by si lékař mohl pamatovat. Mendenhall trpělivě poslouchal Spaderův výklad o Pendletonově zranění, časovém rozmezí včetně několika let po úrazu, kdy Pendleton patrně rehabilitoval, i o jeho matce, která v nemocnici pracovala jako sestra. Spader doufal, že sebemenší střípek informací pomůže doktorově paměti. Když skončil, pravil Mendenhall svým uklidňujícím hlasem: „Jistě víte, detektive, že i kdybych si na tento případ vzpomínal, což netvrdím, nemohl bych ho s vámi probírat.“

Spader tuto námitku očekával. „Doktore, jste lékař. Léčíte lidi. Muž, kterého hledáme, je vrah. Dva lidi zabil, další zmrzačil a jednu oběť zanechal s trvalými psychickými následky. Je to nelítostný a krutý člověk, který se svými zločiny nemíní skončit. A poslední dobou jsou jeho útoky čím dál častější. Obáváme se, že brzy opět udeří. Musíme ho zastavit. A já doufám, že nám v tom můžete pomoci.“

Mendenhall se opřel lokty o stůl, propletl prsty a palci si podepřel bradu. Chvíli na Spadera upřeně hleděl, husté obočí nad blankytně modrýma očima svraštěné, rty sevřené. Bylo vidět, jak usilovně přemýšlí. Spader zvažoval, že ho znovu poprosí o spolupráci, ale pak si řekl, že své stanovisko už lépe vyjádřit nedokáže. Rozhodnutí teď bylo na tomto poctivém lékaři, který – budiž mu to přičteno k dobru – zatím Spaderovi neukázal dveře. Nakonec se Mendenhall zhluboka nadechl a řekl: „Snad tím nikomu neublížím, když přiznám, že si Stanleyho Pendletona pamatuji, i když bych si bez vaší pomoci na jeho jméno nevzpomněl. Ale pamatuji si toho hocha i jeho matku. Vybavuji si ten případ – i to, že jsme jim dokonce levně odprodali rehabilitační přístroj poté, co jsme dostali darem nový.“

„Co všechno mi můžete říct?“

„Ten chlapec měl tragický osud. Po úraze byl od pasu dolů ochrnutý, i když vám už nedokážu říct, které obratle měl zlomené. To už opravdu nevím.“

„Byl ale skutečně ochrnutý?“

„Samozřejmě.“

„Nemohl to předstírat?“

„Proč by mladý hoch předstíral takové zranění? Víte, co to je být upoutaný na invalidní vozík?“

„Jen mě zajímá, zda je možné, aby podváděl.“

„Ne, nepodváděl,“ odpověděl bez zaváhání Mendenhall.

Spader přikývl. „Pamatujete si na jeho pokusy znovu začít chodit?“

„Ano. Snažil se ze všech sil. Byl to velice odhodlaný mladík.“

„A nevzpomínáte si, jak dlouho to zkoušel?“

Mendenhall se zamyslel. Možná se snažil vybavit si podrobnosti, možná zvažoval, kolik informací může s čistým svědomím Spaderovi sdělit. „Myslím, že v době úrazu mu bylo tak osm, devět let.“

„Osm.“

Mendenhall přikývl. „Když jsme mu doporučili začít s rehabilitacemi, několik let poctivě docházel na fyzioterapii. Nedokážu vám přesně říct, jak dlouho to vydržel, ale opravdu se hodně snažil. Byl nesmírně cílevědomý.“ Pak se doktor zamračil. „Abych byl upřímný, neměl moc šancí na zlepšení, ale protože jsme viděli jeho nasazení, pokračovali jsme v terapii. Nakonec to ale zničehonic vzdal. Musím přiznat, že mě to tehdy hodně překvapilo.“

„Protože se předtím tolik upnul k terapii?“

„Přesně tak. Možná právě toto je důvod, proč si jeho případ celkem dobře pamatuji. Tak moc se snažil – a pak to najednou vzdal.“

Spader přikývl. Nastal čas na klíčový dotaz: „Doktore, bylo by možné, aby se pacient se zraněním, jaké utrpěl Stanley Pendleton, naučil po nějaké době znovu chodit?“

„Prosím?“

„Dokázal by se naučit chodit natolik dobře, aby se – čistě hypoteticky – mohl vloupat někomu do domu a fyzicky ho napadnout?“

Mendenhall vzdychl. „Nejsem si jistý, zda mohu nebo zda bych měl odpovědět.“

„Chápu, že máte etické zábrany. Já se jen snažím zastavit nebezpečného psychopata, který páchá neuvěřitelná zvěrstva. Pokud vám to pomůže, bavme se čistě v teoretické rovině.“

Mendenhall se zamračil. „Vím, kdo jste, detektive, a umím si domyslet, kvůli jakému případu jste mě navštívil.“

„Takže jistě chápete, jak je to důležité.“

Lékař chvíli mlčel. Nakonec prohlásil: „Opravdu nedokážu v tomto konkrétním případě říct tak či onak. Nebudu se k Pendletonovým specifickým zraněním vyjadřovat. I tak jsem toho patrně prozradil až moc.“

Spader se usmál: „Takže by neuškodilo, kdybyste ještě něco málo dodal.“

Mendenhall Spaderovi věnoval chladný pohled. Za chvíli ale řekl: „Stanley Pendleton utrpěl vážný úraz páteře. Byl ochrnutý od pasu dolů. Snažil se získat zpět pohybové funkce – a tvrdě na tom několik let pracoval. Přesto jsme nezaznamenali žádný pokrok. Takže ptáte-li se mě na můj názor, zda by Pendleton byl s to páchat ty hrozné zločiny, které vyšetřujete, bez váhání vám říkám, že ne.“

Spader se nevzdával. „Dobře, ale byly někdy zaznamenány případy lidí po podobných úrazech, kteří opět začali chodit? Stalo se to někdy?“

Mendenhall si opět povzdechl. Pak váhavě odpověděl: „Ano, existují zdokumentované případy lidí se zraněním páteře, kteří se vrátili do normálního života.“

„Jak je to možné?“

„Opět upozorňuji, že se teď nebavíme o Stanleym Pendletonovi, protože podle mého názoru jeho diagnóza vylučuje uzdravení, ale mluvíme v obecné rovině. Pokud člověk utrpí zranění páteře, například při pádu nebo automobilové nehodě, dané místo oteče a hematom tlačí na míchu. Někdy pomůže chirurgický zákrok, který hematom odstraní. Ale mnohdy se lékaři právem obávají, že operace by pacientův stav ještě zhoršila. Rozhodnou se počkat, jestli se hematom sám nevstřebá. Někdy to vyjde, jindy ne. Pokud a dokud se tak nestane, otok stále tlačí na míchu a dochází k ochrnutí končetin. Když se hematom vstřebá a otok zmizí, pacientův stav se může – ale nemusí – vrátit k normálu. Jedná se o nepředvídatelný a v mnoha případech pomalý, velmi postupný proces. Míra uzdravení se ale různí – od schopnosti hýbat prsty u nohou až po samostatnou chůzi.“

„Mohl by se takový pacient dopouštět zločinů, o nichž se tady bavíme?“ zeptal se Spader. „Mám na mysli vloupání, svazování lidí a jejich mučení. Samozřejmě zůstáváme u hypotéz.“

Mendenhall si dovolil nepatrný úsměv. „U některých pacientů opravdu dojde ke znovunabytí schopnosti chodit. Někteří se vracejí zpět do plnohodnotného života bez jakýchkoli následků. Jiní chodí s pomocí hole nebo speciálního chodítka. Nechávám na vaší představivosti, co si takový člověk může dovolit.“

„A jak asi dlouho trvá, než se ochrnutý pacient uzdraví?“

„Jak už jsem říkal, nedá se to odhadnout. Jednomu pacientovi to může trvat pár měsíců, jiný se k tomu nepropracuje ani za mnoho let.“

Spader cítil, jak mu v kapse vibruje mobil, ale nevšímal si ho. „Je tu ještě něco, doktore, co byste mi mohl říct? Čím byste nám mohl pomoci při vyšetřování?“

„Myslím, že jsem vám toho řekl ažaž.“

Spader přikývl a vstal. Mendenhall ho vyprovodil ke dveřím. Zpoza rohu se ozvalo holčičí zahihňání.

Mendenhall vzdychl. „Doufám, že to nebylo na můj účet.“

Spader se usmál a otevřel dveře. Když už stál na verandě, podíval se na starého lékaře, který hleděl nepřítomně před sebe, jakoby ztracený ve vlastních vzpomínkách. Po chvíli se probral a zasmušile pronesl: „Nevím, zda pachatel, kterého hledáte, detektive, je Stanley Pendleton. Jak už jsem se vyjádřil, upřímně o tom pochybuji. Ale řeknu vám jedno – doufám, že není.“

„Proč?“

„Kvůli tomu, čím si jako dítě prošel. To by vydržel málokdo. Určitě bych pro něj nehledal výmluvy a omluvy, kdyby to byl skutečně on, ale považoval bych to za neuvěřitelně nešťastné a smutné. Celé roky se tak moc snažil, bojoval s nepřízní osudu, aby své postižení překonal, a místo radosti z toho, že se stal zázrak, místo toho, aby začal nový život plný nepřeberných možností, které zůstaly jiným pacientům s podobnou diagnózou odepřeny – místo toho všeho že by využil svého uzdravení k působení neštěstí a bolesti jiným lidem? Proto doufám, že Stanley Pendleton pachatelem není. Nesnesl bych toto pomyšlení.“

Spader se podíval do lékařových laskavých očí. „Bez urážky, doktore, ale budu k vám otevřený. Je mi upřímně jedno, kdo je pachatelem a jak těžký měl osud. Mnoho lidí nemá život jednoduchý, a přesto se obejde bez mučení a zabíjení druhých lidí. Ne, nestarám se o tragické dětství vrahů a násilníků. Nezajímá mě, jestli je matka strojila do ozdobných šatiček, otec je tyranizoval a neměli žádné kamarády. Dokonce mi je fuk, jestli strávili pět, deset nebo dvacet let na invalidním vozíku. Zajímá mě jediné: jak takové grázly zastavit. Děkuji vám za váš čas.“

Po zpáteční cestě do Salemu si Spader vyslechl zprávu od Gavina Dunbara, v níž ho žádal, aby se mu ozval. Vytočil proto kolegovo číslo.

„Johne,“ zeptal se Dunbar, „co doktor?“

„Konkrétně o Pendletonovi nebyl moc sdílný – to víš, etické důvody – nicméně si na něj vzpomínal a snažil se být v rámci svých možností nápomocný.“

„Co ses dozvěděl?“

„V konečném důsledku vyšlo najevo, že čistě teoreticky existuje šance, že Pendleton se naučil znovu chodit. Není to obvyklé, ale podstatné je, že to není nemožné.“

„Doktor si myslí, že by to mohl být Pendleton?“

Spader se zarazil. „Ne, to ne. Vlastně spíš naopak – vyjádřil silné přesvědčení, že Pendleton to být nemohl. Ale co se týče otázky, zda je u pacientů s tímto typem zranění teoreticky možné, aby se opět postavili na vlastní nohy, odpověď zní ano – teoreticky to možné je.“

„Teoreticky. Pořád dokola používáš tohle slovo.“

„Ty o tom nejsi přesvědčený.“

„Ne, to teda nejsem. Z toho, co říkáš, je jasné, že ani doktor ti na to neskočil. Spíš tu tvoji hypotézu vyloučil.“

„Měj na paměti, že to není nemožné, Gavine.“

„Pokusím se. Obraťme list. Víš, proč jsem ti volal?“

„Máš něco nového?“

„Pár věcí. Zaprvé – Fratello měl dnes ráno na záznamníku zprávu. Včera pozdě večer volala manželka oběti číslo dvě, paní Lisbonová. Probírala se věcmi svého bývalého muže, protože jediný další žijící rodinný příslušník – jeho matka – sedí v lapáku kvůli vraždě Oscara Wagnera. No, a přitom narazila na otrhané staré triko, které si schovával ve skříni v krabici spolu s dalšími suvenýry. Chceš hádat, co na tom triku bylo?“

„Ne, Gavine, nechci. Prozraď mi to sám.“

„Nápis Tábor Wiki-Wah-Nee.“

Bingo. „Takže teď tu máme zcela jistě Lisbona a Goldinga, možná i Finnerana. Volal dnes těm dvěma někdo?“

„Jo. Wilkins.“

„No a? Co říkali?“

„Golding si na dítě jménem Stanley Pendleton nepamatuje. Nevylučuje to sice, ale prostě si nevzpomíná.“

„Ani na dítě, kterému se na táboře stal vážný úraz?“

„Tvrdí, že ne,“ řekl Dunbar. „I když si myslím, že nad tím moc neuvažoval. Zdá se, že s námi nerad komunikuje. Jako by… Nevím, snad jako by se cítil trapně kvůli tomu, co musel… Však víš. Ale opakoval, že si nic takového nevybavuje.“

„Do hajzlu,“ ulevil si Spader. „A co Finneran? Co ten říkal?“

„Nic, protože nemůže. V noci upadl do kómatu a kolem šesti ráno zemřel.“

„Sakra, to snad ne!“ Spadera na chvíli přepadl iracionální pocit, že Mattovu smrt způsobil stres z jejich včerejšího telefonátu, ale rychle takovou myšlenku zavrhl. Ne, Matthew Finneran je dalším jménem na seznamu Galaxových obětí.

„Je toho víc,“ pokračoval Dunbar. „Sestra první Galaxovy oběti, Andrewa Yasoviche, dnes ráno volala Fratellovi s tím, že procházela nějaké věci z bratrovy pozůstalosti a narazila na balíček starých dopisů svázaných gumičkou. Chceš hádat, od koho část z nich byla?“

„Vážně ne, Gavine.“

„Od jeho syna. Toho, co před lety zahynul při dopravní nehodě. Bylo mu tehdy něco přes dvacet. Zkrátka – některé dopisy byly od jeho manželky z doby, kdy spolu chodili, ale taky tam byl svazek synových dopisů, které psal jako dítě. Hádej, odkud je posílal.“

Dunbar začínal jít se svými hádankami Spaderovi na nervy, nicméně jeho informace byly skutečně zajímavé. „Z tábora Wiki-Wah-Nee?“

„Zásah.“

„Je možné, že mladý Yasovich něčím před lety Galaxa namíchl, ale protože mezitím zemřel, Galaxo si to šel vyřídit s otcem coby náhradníkem.“

Spader cítil, jako by mu podél páteře projel elektrický výboj. „Takže to máme potvrzeno. Spojitost mezi oběťmi je jasná. Pokud se i Finneran snažil říct, že jezdíval na tábor Wiki-Wan-Nee, pak je Pendleton jedinou obětí, která nemá s tímhle táborem nic společného. Tvrdí nám, že tam nebyl, ale nejspíš nám lže. Měl jsi šanci proklepnout si ten tábor?“

Spader se z okýnka svého vozu podíval ven na město, jímž projížděl. Před dobrou půlhodinou opustil doktorovu vilu a ještě stále se z klikatých ulic nevymotal na dálnici.

„V tomto ohledu mám špatnou zprávu. Tábor se před jedenácti lety zavřel,“ informoval Dunbar.

„Sakra. Nemůžeme vypátrat vlastníka?“

„Už jsem to zkoušel, bohužel bezvýsledně. Nicméně neházejme flintu do žita. Zavolal jsem zpátky Yasovichově sestře a požádal ji, ať nám pošle faxem dopisy jejího synovce pro případ, že se v nich objeví něco užitečného.“

„Skvělý tah. A bylo tam něco?“

„Bylo.“ Dramatická pauza.

„Nesnaž se mě přinutit hádat, Gavine.“

„Jen jsem si procházel poznámky.“ Něco v Dunbarově hlase Spaderovi napovídalo, že ho chtěl právě vyzvat, ať hádá. „No, ona vlastně doma fax nemá, ale podívala se do Žlutých stránek a našla kopírovací centrum, kde můžeš posílat i dostávat faxy. Předpokládám, že to nebude za hubičku, a ani nevím, jak přesně to tam funguje, ale…“

„Fakt jsem ti moc zavázaný, že se se mnou dělíš o detaily ohledně kopírovacího centra a tak.“

„Hm? Tak dobře. Zkrátka, přelouskal jsem ty dopisy – bylo jich za období čtyř letních prázdnin celkem patnáct – a pětkrát se zmiňovaly o nějaké paní Easterbrookové. Zdá se, že byla pro ty děti něco jako kvočna. Pravděpodobně na táboře pracovala jako kancelářská síla nebo tak něco. Podle toho, co mladý Yasovich psal, byla pro táborníky legendou. Prý se o ní tradovaly úžasné příběhy.“

„Vypadá to, že tam fungovala jako inventář. Určitě by si pamatovala spoustu dětí, které na tábor jezdívaly, včetně jejich jmen. A zcela jistě by si vybavila, zda se tam stal nějaký vážný úraz – pád ze svahu nebo něco podobného.“

„Přesně tak. A proto jsem vyhledal všechny ženy toho jména, eliminoval ty, které neodpovídaly věkem, a vyšla mi jediná osoba. Marilyn Easterbrooková.“

„Řekni mi, že žije a že pořád bydlí v Massachusetts.“

„Trefil jsi polovinu.“

„Doufám, že tu první.“

„Smůla. Před pár lety zemřela. Ale vsadil bych se, že je pohřbená v Massachusetts.“

„To mi vážně pomohlo. Sakra.“

„Ale vypátral jsem její dceru. Bydlí v matčině domě v Concordu. Právě tam mám namířeno.“

„Fajn, uvidíme, s čím přijdeš. Dobrá práce, Gavine.“ Spader zkontroloval hodiny na palubní desce. Tři dvacet dva. „Už je pozdě. Nevím, co bychom ještě pro dnešek mohli udělat. Až ji navštívíš, vrať se do kanceláře. Společně si projdeme naše poznámky, zjistíme, co nás napadne, a před večerním sledováním něco zakousneme.“

Dunbar si dramaticky povzdechl. „Ježíši, Johne. Dneska zase? Jsem úplně hotový. Včera jsem jel naplno, spal necelé tři hodiny, zbytek noci čučel na barák, kde se nic nedělo, a od rána zase makal jako otrok. Potřebuju si odpočinout.“

Spader se cítil naprosto stejně, ale měl hrůzu, že Pendleton dnes v noci udeří. I když – jak dlouho to tak mohou vydržet? Celý den v práci, přes noc sledování Pendletonova domu, dvě nebo tři hodinky spánku a zase do práce? Už po jedné probdělé noci byl zcela vyčerpaný. Opravdu se to nedalo dělat donekonečna.

„Tak dobře,“ řekl nakonec, „dáme si sraz v kanceláři a promluvíme si o dnešní noci. Možná bychom se mohli střídat. Tímhle způsobem bychom každý získali další dvě nebo tři hodiny na vyspání.“

„Jsi zlatíčko, Johne.“

„Vypadáte děsně.“

Spader, který se domníval, že na internetu hledá informace o táboře Wiki-Wah-Nee, ale ve skutečnosti jen tupě zíral na obrazovku, polekaně vzhlédl. Před ním stál detektiv kapitán Struthers a v ruce držel hrnek s nápisem Nejlepší táta na světě.

Spader si protřel oči. „To je dárek od jednoho z vašich synů?“

Struthers chvíli neodpověděl. „Co to má znamenat? Vy si snad ze mě utahujete.“

Spader se na hrnek zadíval o něco důkladněji. Stálo na něm Nejlepší milenec na světě.

„Tenhle dárek mi dala moje žena, vy komediante, a takové vtípky si vyprošuji.“

„Promiňte, kapitáne, vážně jsem si myslel, že je tam napsáno Nejlepší táta na světě.“ Zmlkl. „Věřte mi.“

Struthers mu věnoval chladný pohled. „Zapomeňte na to. Vaše oči patrně nefungují, jak by měly, neboť jste přetažený. Že jste včera v noci hlídkoval před domem toho invalidy?“

„Do tří.“

„A dneska jste od rána v práci, je to tak?“

Spader mlčky přikývl.

„A předpokládám, že Dunbar v tom byl s vámi.“

Opět němé přitakání. Struthers zakroutil hlavou a výraz tváře mu trochu zjihl.

„Je v případu něco nového?“

Spader přisvědčil. „Našli jsme nejspíš souvislost mezi oběťmi.“ Vyložil Struthersovi, k čemu došli – tři oběti spolu byly na táboře Wiki-Wah-Nee, ať už jako táborníci, nebo instruktoři, a Yasovich tam měl syna.

„A co ta pátá oběť?“ zajímal se Struthers. „Bylo jich přece pět, ne?“

Spader chvíli uvažoval, kolik toho může Struthersovi svěřit. Kapitán už dal několikrát jasně najevo, že představa Pendletona coby pachatele je směšná a pokračování tímto směrem nepřípustné. Nicméně po včerejším rozhovoru s Pendletonem by dal Spader ruku do ohně za to, že Stanley Pendleton je jejich člověk.

„Pátou obětí je Stanley Pendleton.“

„Ten mrzák.“

„Pokud mu tak chcete říkat,“ pokrčil rameny Spader. Struthers se zakabonil. Spader byl ale připraven k boji, a tak neohroženě pokračoval: „Pendleton se zapřísahal, že na žádném táboře nikdy nebyl, ale já jsem přesvědčený, že nám lže.“

„Proč?“

„Z jednoho prostého důvodu. Kdyby skutečně neměl s tím táborem nic společného, byl by z Galaxových obětí jediný. V Massachusetts jsou tucty podobných táborů, nicméně čtyři z pěti obětí, případně jejich dítě, byly právě zde. Všichni se tam setkali – a pátá oběť ne? To mi připadá vysoce nepravděpodobné. Navíc to spadá do doby před jedenadvaceti lety – a přesně tak dlouho je prý Pendleton ochrnutý. Není vám to podezřelé?“

Struthers stále nevypadal přesvědčeně. „Prý. Vy si vážně myslíte, že se jako mrzák jen tváří?“

Kapitán neustále používal toto politicky nekorektní označení, ale Spader ho nemínil opravovat. „Přesně tak.“ Vyprávěl pak Struthersovi o své návštěvě u doktora Mendenhalla i o jejím výsledku.

Struthers se zamračil, ale neřekl nic. Spader také mlčel. Nechal kapitána, aby si to všechno v klidu promyslel. Nakonec Struthers prolomil ticho: „Říkáte, že ten lékař se vyjádřil v tom smyslu, že Pendleton by mohl být schopen chůze?“

„Prohlásil, že technicky možné to je.“ Pro sebe si nechal lékařovy vážné pochybnosti i skutečnost, že hovořil čistě v hypotetické rovině. „Velmi by nám pomohlo povolení k domovní prohlídce. Mohli bychom se tam porozhlédnout a možná bychom měli štěstí. Třeba si ten chlap myslí, že jeho kolečkové křeslo mu poskytuje neprůstřelné alibi, a tím pádem si nedává pozor, co se mu doma válí. Přinejhorším bychom mohli narazit na důkaz, že může chodit – okopané boty například.“

Struthers začal kroutit hlavou už v polovině Spaderova proslovu. „Ne, nemáme to čím podložit. Tak blízko nejsme.“

„Ale kapitáne, všechno, co jsem vám teď řekl…“

„Zapomeňte na to. To zkrátka nestačí. Ježíši, ze všech Galaxových obětí vzbuzuje Pendleton nejvíc soucitu. Vždyť je to mrzák, propána! A ke všemu přišel o to podělaný ucho.“

„Kapitáne, já si myslím…“

„Už jsem vám jasně řekl, že Rawling mi jde po krku. Rawlinga zase dusí guvernér. A k tomu si připočtěte štvavý tisk. Novináři ví všechno nejlíp a každý den čeří hladinu novými články plnými zaručených informací, které si vycucali z prstu. A aby toho nebylo málo, nepřestávají Galaxa srovnávat s případem Eddieho Riverse. Bože, o kolik bych měl snazší život, kdyby toho nechali. Ale to oni ne. Pořád dokola budou psát o tom zasraném Galaxovi a pořád budou vytahovat starou Riversovu kauzu.“

Spader přestal číst noviny před týdnem. Jeho ego mělo své limity. Vypadalo to však, že Struthers nevynechal jediný článek. „A dovolte mi připomenout vám smutnou pravdu a důvod, proč byste měl kolem Pendletona chodit po špičkách – nikdo se ani za mák nestará o ty zavražděné. Jasně, lidi si řeknou, že je jich škoda, ale jsou to přeživší oběti, které naplňují čtenáře soucitem, protože se musí poprat s nepřízní osudu. A jelikož jsme na případ Golding uvalili informační embargo, Pendleton je jediná všeobecně známá žijící oběť. Navíc je ochrnutý, takže nad ním všichni roní slzy. Poslední, co by nám kurva ještě scházelo, je dát ve známost, že právě tohoto chudáka podezíráme ze spáchání Galaxových zločinů. Ježíš, Spadere, bavíme se tady o mrzákovi!“

Ztišil hlas. „Podívejte, Johne, vždyť já se vás snažím ochránit. Vaše jméno je spojováno s propuštěním Eddieho Riverse na základě formálních nedostatků. Vyvázl s devítiměsíčním trestem, místo aby shnil za mřížemi. A hned po propuštění nemeškal a zavraždil další dva lidi. V očích veřejnosti padá vina na vaši hlavu, ať už to je fér nebo ne. Omlouvám se za upřímnost, ale vy sám nejlíp víte, že je to pravda. Takže si zkuste představit, jaká mela by se strhla, kdyby se něco podobného opakovalo u dalšího ostře sledovaného případu ve státě Massachusetts. Představte si, že s tím, co jste mi právě řekl, přijdeme za soudcem, a představte si, že ten bude tak líný, že nám vydá povolení k domovní prohlídce, a představte si, že my skutečně najdeme důkazy, že náš invalida běhá po městě a mrzačí lidi. No a nakonec si představte, že Pendletonova obhajoba roztrhá na základě formálních nedostatků naše povolení na kusy a ten hajzl vyvázne stejně jako nedávno Rivers. Dokážete si vůbec uvědomit, co by následovalo? Tisk by nás – hlavně ale vás – roztrhal.“ Struthers s konečnou platností uzavřel diskuzi: „Pod to se nepodepíšu, Johne. Alespoň do doby, než toho budete mít víc. Mnohem víc. Je mi líto.“

Spader zklamaně vydechl. Kapitánův postoj sice chápal, ale byl ochoten riskovat víc než on. Navíc – na rozdíl od zbytku Massachusetts – nevěřil tomu, že Pendleton nedokáže udělat ani krok.

Struthers stále kroutil hlavou. „Tisk by nás sežral zaživa,“ opakoval. „A Rawling by si na zbytcích pochutnal u snídaně.“

„Pokud ovšem nemám pravdu.“

„Nedomnívám se, že máte, a kdybych ten příkaz k prohlídce schválil a novináři se toho chytili, měli by nás v hrsti. Jsem už starý na to, abych si začal hledat nové místo.“

Naposledy zakroutil hlavou. Spader pozoroval výraz jeho obličeje. Vybavil se mu jistý policista, kterého Spader do jisté doby považoval za velkorysého a tolerantního člověka. Pak se ale jednou stal svědkem vášnivé výměny názorů, při níž tento nonšalantní detektiv označil žalobce za „negra“, a to v přítomnosti jeho černošského kolegy. Pohled jeho očí zrcadlil pohled kapitána.

„Ježíši Kriste,“ vydechl Struthers.

„To je v pořádku, kapitáne.“

„Ježíši Kriste. Nemůžu uvěřit tomu, co jsem teď řekl.“

„Nemáte se za co stydět. Je přirozené, že se strachujete o živobytí, když máte rodinu, děti na vysoké…“

Struthers na okamžik zavřel oči. Když je opět otevřel, působil nesmírně unaveně.

„Do hajzlu. Jestli jste skutečně přesvědčený, že toho na Pendletona máte dost, vyplňte příkaz k domovní prohlídce. Podepíšu ho. Uvidíme, co se stane.“

„Děkuji, kapitáne.“

„Ale buďte důkladný, Johne. Nic neopomeňte. Nevadí mi riskovat, ale nechci, aby nás u soudu roztrhali kvůli formalitám.“

„Slibuji.“

Struthers přikývl. Zadíval se na obsah svého hrnku a už mírnějším hlasem pravil: „Rawling je připravený povolat federály. Tlačí na něho guvernér a je mi jasné, že Rawling se chystá mi nařídit, abych je kontaktoval.“

Spader nepatřil k detektivům, kteří FBI nesnášeli z principu. Nicméně se mu příčila představa vzdát se svého případu a předat ho ať už federálům, nebo komukoli jinému. Obával se totiž, že nikdo by jeho podezření ohledně Pendletona nebral vážně, dokud by nebylo příliš pozdě – dokud by mnoho dalších nevinných lidí nezaplatilo zdravím nebo životem. Jestliže ale případ zůstane Spaderovi, udělá všechno pro to, aby si Pendletona ohlídal. Zároveň by mohl sledovat i jiné směry vyšetřování, aby uspokojil své nadřízené.

„Nemějte obavy,“ dodal rychle Struthers, „zpracuju Rawlinga, aby nám dal šanci. Máme ještě trochu času. Moc ne, ale trochu přece. Takže dělejte, co umíte, chyťte toho chlapa, a federálové nám můžou být ukradení.“

Spader přikývl.

Struthers pokračoval: „Vypadáte vážně hrozně. Jste nepoužitelný. Nemůžu vás nechat v čele vyšetřování našeho největšího případu, pokud nejste schopen jasně myslet. A toho nebudete schopen, jestliže budete pokračovat v dosavadní činnosti – přes den v práci, v noci před Pendletonovým domem. Takže vám dávám volnou ruku, abyste požádal kolegy v Beverly o pár dní sledování Pendletona. Hlavně jim musíte klást na srdce, ať to udrží v tajnosti.“ Struthers se odmlčel. „Kdyby dělali nějaké potíže, zavolám jim sám.“

„Děkuji.“

Struthers už se měl k odchodu, ale zastavil se se slovy: „Buďte opatrný, Johne. Nic nepodnikejte, dokud si nebudete zcela jistý. Ale,“ dodal naléhavě, „nenechejte ho zabít dalšího člověka.“

Spader se zmohl pouze na přikývnutí. Byla to přátelská rada, nebo důrazné varování?

23

Spader zazvonil u Oliviiných dveří a uvědomil si, jak zvláštní pocit to je. Ještě nedávno to býval i jeho zvonek, který používaly návštěvy. Teď se v roli pouhého návštěvníka ocitl on sám.

Zatímco čekal, myšlenky mu opět zabloudily k případu Galaxo, což se mu poslední dobou stávalo téměř nepřetržitě. Spaderova žádost o povolení k domovní prohlídce byla zamítnuta. Nicméně kapitán Struthers váhavě svolil k hlídání Pendletonova domu, alespoň prozatím. Dnes to byla třetí noc v pořadí – nejprve měli Pendletona na mušce Dunbar se Spaderem, další dvě noci převzali iniciativu místní policisté z Beverly. Nic se nedělo. Naštěstí ani Galaxo nevyvíjel žádnou aktivitu. Bohužel od Spaderova rozhovoru s doktorem Mendenhallem nedošlo ani ve vyšetřování k žádnému významnému posunu. Dunbar se stále pokoušel najít někoho, kdo by mohl vědět jakoukoli bližší informaci o táboře Wiki-Wah-Nee – především z období před jedenadvaceti lety. Prozatím jeho snaha vyšla naprázdno. Zbytek týmu byl pod podmínkou přísného mlčení informován o Spaderově podezření na Pendletona. John ovšem upřímně pochyboval o efektivitě tohoto opatření, neboť si dobře vzpomínal na únik informací, které ve svém důsledku vedly k vraždě Oscara Wagnera. Spaderovi bylo naprosto zřejmé, že žádný z kolegů jeho podezření nesdílí. Skutečnost, že Stanley Pendleton je ochrnutý invalida, jim v tomto ohledu dělala poněkud problém.

Struthers začínal propadat nervozitě a Spader věděl, že by přivítal, kdyby se vyšetřování ubíralo i jinými směry. John si však odmítal připustit, že Pendleton nemusí být pachatelem, a proto nehodlal plýtvat energií na chytání fantóma, když pevně věřil, že má vraha nadosah.

Za chvíli zkusil Spader zazvonit podruhé. Ani teď to nebyl o nic lepší pocit. Zevnitř se ozvaly přibližující se kroky – bosá chodidla na dřevěné podlaze. Dveře se otevřely a v nich se objevila Olivia s rukou na klice. Působila trochu nervózně.

„Johne? Nevěděla jsem, že se sem chystáš.“

„Asi jsem měl předtím zavolat. Našel jsem je a chtěl jsem ti je doručit, dokud na to myslím.“ Podal jí dvě fotoalba, o které jej opakovaně žádala. „Pokoušel jsem se tě včera kontaktovat…“

„Byla jsem na pár dní mimo město a vrátila se dnes odpoledne. Ještě jsem neměla příležitost ozvat se ti zpátky.“

„Na tom nesejde. Chtěl jsem je nechat na verandě, když jsem si všiml světla.“ Usmál se. „Vím, že máš novou známost, a je mi jasné, že by ses ráda podělila o své zážitky s – jak se vlastně jmenuje? Jason?“ Pekelně se soustředil, aby se do jeho hlasu nevloudila ani špetka hořkosti nebo zášti. Chtěl jí dokázat, že je zralý muž, který chápe rozhodnutí své bývalé ženy začít nový život. Měl dojem, že to zvládl, nejspíš díky usilovnému nacvičování v autě po cestě sem. Olivia odpověděla naprosto klidně, takže sám sebe v duchu pochválil.

„Ano, Jason. Ale nemyslím si, že mu ty fotky budu v nejbližší době ukazovat.“

Zajímavé. Spaderovi se podařilo zachovat kamennou tvář.

„Kromě toho,“ pokračovala Olivia, „to nebyl důvod, kvůli kterému jsem tě o ně prosila. Jen jsem se probírala nějakými věcmi ve sklepě a narazila jsem na pár starých fotek. Vzpomněla jsem si tak na ta dvě alba, která jsem nechala u tebe. Chci mít celou sadu, chápeš? Olivia Petrucci od narození až po současnost.“

Rok poté, co se rozešli, a půl roku po definitivním rozvodu si stále nedokázal zvyknout na to, že Olivia opět používá své dívčí jméno.

„Jak se to chovám?“ Zakroutila sama nad sebou hlavou. „Pojď dál. Teda jestli máš chviličku.“

Vstoupil dovnitř, zavřel za sebou dveře a rozhlédl se kolem. Od jeho odchodu se tam toho moc nezměnilo. Málem odkopl boty do rohu pod schodištěm, jak byl zvyklý. Následoval ji do obývacího pokoje. Odložila alba na konferenční stolek, na který si vždy s oblibou pokládal i přes její nesmělé protesty nohy. Stále se tady cítil jako doma. Rozumově si však zdůvodnil, že jeho domov už to není. Obzvlášť jakmile si všiml pánských papučí v rohu místnosti, které byly o několik čísel menší než Davidova velikost.

„Nechceš se na chvilku posadit?“ navrhla Olivia.

„Je pátek večer. Nemáš rande nebo tak něco?“ Snažil se udržet neutrální tón, aby otázka vyzněla pokud možno nevinně.

„Dnes ne.“ V její odpovědi zachytil něco neidentifikovatelného. Odmlčela se, a i to se mu zdálo zvláštní, byť to nedokázal formulovat. „Právě jsem si chtěla dát sklenku vína. Připojíš se ke mně?“

I ona se snažila o neutrální tón, uvědomil si Spader. Za žádnou cenu nechtěla, aby působila jako žena, která nabízí potenciálnímu partnerovi skleničku. Byli přece bývalí manželé, nic víc.

„To zní dobře, díky.“

Odcupitala na svých drobných bosých chodidlech a Spader se usilovně snažil si jich nevšímat. Vlastně s ní od rozvodu strávil o samotě velmi málo času. Bylo to pro něj mnohem bolestnější, než očekával – patrně zásluhou domácí atmosféry umocněné sklenkou vína v domě, který býval šťastným místem pro ně oba. Ona se ale rozhodla pro změnu a on se skutečně snažil to akceptovat.

Olivia se vrátila se dvěma sklenkami červeného vína. Merlot, možná cabernet. Spader se co se vína týče nepovažoval za odborníka. Miloval ale jeho chuť. Vzal si od ní nabízenou sklenici, a když se usadila na pohovku s nohama pod sebou, on zaujal místo na druhém konci gauče a bojoval s pokušením položit si nohy na stolek.

Chvíli si nezávazně povídali, ale po několika minutách to Spaderovi nedalo: „Zaujímám na Davidově seznamu nepřátel stále první místo?“

„Nějakou dobu jsme tam byli oba, ale ty jsi zvýšil skóre, když jsi ho tehdy večer u sebe doma zmlátil.“

„Olivie, já jsem vážně nechtěl, ale když jsem uviděl…“

„Uklidni se. David mi řekl, co se stalo. Nebyl z toho moc odvázaný, ale i přes jeho výlevy jsem pochopila, proč jsi udělal to, co jsi udělal.“

„Od té doby mu pořád volám, ale on mi to nezvedá. Ani nevím, jestli poslouchá moje vzkazy. Neodpovídá mi na esemesky. Dnes asi není doma, že?“

„On se teď doma skoro nevyskytuje. Hned po večeři odchází, aniž by se obtěžoval sdělit, kam jde. Někdy se vrací nad ránem – kolem třetí nebo čtvrté – jindy nepřijde vůbec.“

Spader si povzdechl. „Zajímalo by mě, jak dlouho mu vydrží nás nenávidět.“

Pokrčila rameny. „Dokud nezměníme názor nebo dokud on nepřijde na to, že máme pravdu.“

Spader se zachmuřil. „Tak to ještě nějakou chvíli potrvá.“

Pokračovali v konverzaci o méně kontroverzních tématech, například o lidech, kteří bývali přáteli jich obou. Když tento námět vyčerpali, beze spěchu usrkávali víno a společně si užívali příjemného večera. Nakonec se Spader zeptal: „Nechci vyzvídat, ale když jsem přišel, zmínila ses, že Jasonovi ty fotky asi ukazovat nebudeš. Je všechno v pořádku?“

Opět se soustředil na to, aby vyloudil nevinný tón. Chvíli ho pozorovala. „Jen malé nedorozumění. Nic podstatného. Asi jsem to s tím komentářem trochu přehnala. Když jsi zazvonil, právě jsem položila sluchátko.“ Odmlčela se, jako by zvažovala, zda mu svěřit, co měla na srdci. „Jak jsem ti říkala, že jsem na pár dní odjela, byla jsem s Jasonem. Měl dvoudenní konferenci v Las Vegas a požádal mě, ať jedu s ním. Tak jsem přesunula své závazky a odcestovala.“ Spader nic neříkal, a tak Olivia pokračovala: „Řekněme, že se náš první společný výlet mohl vydařit o něco lépe. Ale předpokládám, že to překonáme. Tohle tě ale asi nezajímá.“

Měla pravdu. Možná by ho to zajímalo, kdyby jejich roztržka byla vážnější. To se ovšem očividně nestalo.

„Co vlastně dělá? Nějaký nýmand, ne?“

„Nýmand? Je lékař, zabývá se důležitým výzkumem.“

„Jak moc důležitým?“

„Je v týmu specialistů a expertů, kteří hledají lék na ALS. Znáš Gehrigovu chorobu? Amyotrofická laterální skleróza, fatální onemocnění, které…“

„Hm. A už něco našel?“

„Lék? Ještě ne, samozřejmě.“

„Nejspíš na tom dělá celé roky, že? A ještě na nic nepřišel? Takže pro mě je nýmand.“

Olivia po něm mrskla chladným pohledem, ale potom se usmála. „No,“ dodala lehkým tónem, „tvrdí, že od vymýcení téhle nemoci ho dělí už jenom dny. A jestlipak jsem se ti zmínila, že během pauzy na oběd dokončuje lék proti rakovině? Jo, a dneska ráno se svým asistentem sprovodil ze světa Parkinsonovu nemoc.“

Pokračovali v nezávazném hovoru, dali si druhou sklenku vína a Spader si konečně mohl užívat pocitu souznění, o kterém tak dlouho snil. Nicméně proti své vůli cítil, jak se v myšlenkách vrací ke Galaxovi – šílenci ve žluté masce – a tím pádem i k Pendletonovi, o němž se domníval, že tím šílencem je právě on. Bylo ještě trochu brzy na to, aby se spojil s policistou hlídkujícím před domem Pendletonových, ale Spader se už nemohl dočkat, až se dozví, co má Stanley za lubem. Uvědomoval si tlak na svou osobu i to, že je sledován? Počká si, až opadne ostražitost policie, a až potom se odhodlá k dalšímu zločinu, nebo se slepě požene do akce? Třeba už…

„A je to tady,“ vytrhla Spadera z neradostných úvah Olivia.

Spader zmateně zamrkal. „Co? Co je tady?“

„To, co jsi nikdy nechápal, čemu jsi odmítal porozumět.“ Podívala se na něj z druhého konce pohovky přes sklenici vína a melancholický úsměv zvlnil její krásně tvarované rty. „Jeden z hlavních důvodů, proč to mezi námi neklapalo.“

Spader otevřel ústa k odpovědi, ale nakonec neřekl nic. Věděl, co má na mysli. A taky jí musel dát za pravdu. Žalostně se pousmál.

„Olivie, já za to nemůžu. Moje práce nekončí odchodem z kanceláře. Myslím na ni kdekoli a pořád. Musím.“

„Já to chápu, Johne. A nevyčítám ti to. Jen se ti snažím vysvětlit, že tvoje zapálení a odhodlání, které z tebe dělá skvělého detektiva… Zkrátka, nejsi právě nejlepší společník.“

Chtěl něco namítnout, ale najednou mu před očima vyvstala řada situací, kdy Olivia něco řekla a on ji neposlouchal, protože mu právě hlavou běžel nějaký případ, situací, kdy mu utekl komentář nebo pointa vtipu, protože se v té chvíli myšlenkami nacházel někde jinde, situací, kdy spolu byli ve společnosti, ale on se ztrácel ve svém vlastním světě. Zpočátku Olivii jeho nasazení imponovalo. Pak se stalo předmětem jejích vtipů a narážek. Postupem času přešly vtipy ve výčitky. A nakonec přišlo napětí. Ale Spader si nemohl pomoci. Pokud chtěl odvádět poctivou práci, nemohl ji nechávat po večerech a o víkendech zamčenou v zásuvce psacího stolu. Ano, byl horlivý. Musel být. Vzpomněl si na svou poslední soulož s Hannou. Tehdy ji opustil v nejlepším právě kvůli služebnímu telefonátu. Kdyby někdy potřeboval své pracovní nasazení dokazovat, stěží by našel přesvědčivější příklad.

„Takže to je ten hlavní důvod, proč nejsme spolu?“ ujišťoval se.

Chvíli uvažovala. „Ne zcela, ale z větší části ano. Určitě si vzpomínáš, jak jsem ti říkala, že se cítím víc jako tvoje milenka než manželka.“

„Tím jsi mě vždycky spolehlivě vytočila.“

Olivia se usmála, ale hned zase zvážněla. „A nezapomeň, Johne, jak náš vztah poznamenal případ Eddieho Riverse.“

Spader přikývl. Na to se zapomenout nedalo. Kdyby měl být sám k sobě upřímný, musel své ženě přiznat velkou dávku tolerance, protože on sám by se sebou tak dlouho nevydržel. Ale to byla minulost. Eddie Rivers jejich život opustil. Spader jedním douškem vyprázdnil svou sklenku a postavil ji na konferenční stolek. „Napadlo tě někdy, jestli jsme neudělali chybu?“

„Že jsme se vzali?“

Smutně se pousmál. „Myslel jsem rozchod, ale asi jsi mi právě odpověděla.“

„Johne…“

„Tím se netrap.“

„Ne, poslouchej mě. Odpověď je ano. Přemýšlela jsem o tom, zda rozvod nebyl chyba. Vlastně na to myslím docela často. Ale nakonec vždycky dojdu k závěru, že jsme se rozhodli správně. Jsi hodný člověk, Johne, skvělý detektiv a starostlivý otec. Jen jsi prostě nebyl nejlepší manžel na světě.“

Přikývl. „Je mi to líto.“ A bylo, možná víc, než si uměla představit.

„Mně taky.“

Vypadala, že to myslí vážně. A taky vypadala stejně půvabně jako v den, kdy se poprvé potkali. Chtěl se natáhnout a políbit ji. Věděl, že by to byla chyba, ale přesto to chtěl udělat. Vtom mu v kapse zazvonil mobil. Olivia se smutně usmála. Telefon zazvonil podruhé. Spaderovi se najednou zdálo, že je podroben testu. Pokud to tak bylo, nepřipadalo mu to fér. Musel dělat svou práci. A musel ji dělat dobře. Vytáhl mobil z kapsy. Olivia se se skleničkami v ruce tiše vzdálila. Odhadoval, že zamířila ke dřezu, ne do lednice pro další víno. Na displeji se objevilo Dunbarovo číslo.

„Ano,“ ohlásil se Spader.

„Johne, už jsi mluvil s hlídkou u Pendletonova domu?“

Spader se podíval na hodinky. Skoro půl jedenácté. Strávil s Olivií víc než dvě hodiny, ale jemu to připadalo jako sotva dvacet minut. „Právě jsem se k tomu chystal. Ozvu se ti, jestli se něco dělo.“

V okamžiku, kdy ukončil hovor, vstoupila do pokoje Olivia. Měla prázdné ruce, přesně podle jeho očekávání. Vstal.

„Služební hovor?“ zeptala se beze stopy hořkosti nebo sarkasmu.

Nemusel odcházet. Telefonát, který ho čekal, mohl počkat stejně jako hlídka před domem Pendletonových. Ale moc dobře věděl, že pokud to mezi nimi na chvíli zajiskřilo – čímž si nebyl zcela jist – ten okamžik se vytratil. A tak se jen usmál a zamířil ke dveřím.

„Jsi v pohodě?“ zeptala se.

Otočil se. „Jak to myslíš?“

„Celý ten případ. Články v novinách. Televizní zprávy. Vzpomínám si, co se stalo… předtím. Pamatuji si, jak s tebou zamávala ta kauza s Riversem. Celý ten mediální humbuk. A teď ti to zase dávají sežrat. Nezajímá je, že tam venku tentokrát řádí někdo jiný. Je to hrůza.“

„Přestal jsem číst noviny.“

„Jen mě zajímalo, jak se cítíš. Mám o tebe obavy. To, jak se k tobě chovají, není fér. Chci vědět, jak to snášíš.“

„Jsem v pohodě,“ odvětil. „A dík za víno.“ A protože nikdy nebyl přesvědčivý lhář, při svých posledních slovech se obrátil k východu. „Doufám, že se to s Jasonem urovná.“ Dveře za ním se neslyšně zavřely.

Když seděl v autě a mířil domů, zavolal na místní policejní stanici v Beverly, kde ho přepojili na policistu, který hlídkoval před Pendletonovým domem.

„Co jste viděl?“

„Nic moc. Většinu času strávili v obýváku u televize v zadní části domu. Několikrát jsem viděl Pendletona, jak na vozíku přejíždí z jednoho pokoje do druhého. Taky jsem párkrát zahlédl matku. To by tak bylo všechno. Nikdo je nenavštívil, nikdo neodešel.“

„Dobře, děkuji.“

Spader se zamyslel. Co má Pendleton v plánu? Čeká, až to policie vzdá? Vybral si už další oběť? Rozhodl se už pro způsob, jakým ji bude mučit? A co je nejdůležitější – dokáže ho Spader zastavit, než bude pozdě?

24

Zase se to ozvalo. Nenápadné tiché zaskřípání. Madeleine Wollnerová znala ve svém domě každičký zvuk, ale tento nikdy předtím neslyšela. Sáhla po ovladači, který ležel vedle ní na gauči, a vypnula CD přehrávač právě uprostřed písně Maxwell´s Silver Hammer od jejích oblíbených Beatles. Natáhla se dopředu a položila sklenku vína před sebe na konferenční stolek. Něco nebylo v pořádku. Pak ucítila čísi přítomnost. Stál vpravo od ní, patrně v kuchyňských dveřích. Kdyby nebyla zcela slepá, otočila by hlavu a podívala by se, kdo se to dostal do jejího domu. Díky neuvěřitelně vycvičeným smyslům slyšela vetřelcův dech – nepřirozené nádechy a výdechy, jako člověk na druhém konci telefonní linky. Její srdce začalo bít na poplach. Jak se k ní jen mohl dostat, jak překonal bezpečnostní systém? Natáhla se doleva a tápala po telefonu na konci stolku. Rozvážně a beze spěchu k ní zamířily tiché kroky, zaskřípaly na parketách a nezadržitelně se blížily. Kromě kroků nejasně zaslechla i něco jiného – kovový zvuk, který ani ona nedokázala přesně identifikovat. Ve stejném okamžiku, kdy se její ruka dotkla sluchátka, ucítila vzadu na krku úder a vzápětí jako by jí vzplála kůže i všechny svaly, které najednou nedokázala ovládat svou vůlí. Celé její drobné tělo zkroutila křeč a ona neměla šanci tomu zabránit. Divný, zároveň hrozivý a nepřirozený hlas, jí zašeptal do ucha: „Dovol, abych ti to usnadnil.“

Ucítila to ještě dřív, než se jí to přiblížilo k nosu – odporně nasládlý pach. Pak jí někdo přitiskl k obličeji měkký hadřík nasáklý chemikálií. Madeleine neměla ani kdy zvednout ruku k obraně. Pokusila se zadržet dech, ale bylo příliš pozdě. Pohltila ji tma.

První věc, kterou Madeleine uslyšela, když opět přišla k vědomí, byl zase ten podivný tichý zvuk, jako ostří zavírajících a otvírajících se nůžek. Jednou, dvakrát – přesně v rytmu kroků. Pak na její čich zaútočil nezaměnitelný mužský odér. Šampón, mýdlo, jemný pach těla smísený s deodorantem.

„Á, už jsi vzhůru,“ ozvalo se nepřirozeně pištivé tremolo.

Už věděla, kdo je tento vetřelec. Sledovala zprávy v televizi, znala jeho hlas z reklam i z videohry, které propadla její neteř. Nemohla samozřejmě vidět jeho masku, kterou nosil, ale věděla, že je žlutá. Pamatovala si tuto barvu z doby předtím, než nadobro přišla o zrak zásluhou Leberovy vrozené slepoty, vzácné genetické oční vady.

Pokusila se pohnout rukama, ale záhy zjistila, že je pevně připoutána k židli. Lepicí páska obepínala její zápěstí i ústa. Srdce jí zběsile tlouklo, jako by si silnými údery razilo cestu ven z hrudního koše. Vší silou se snažila ovládnout dech. Měla strach, že se udusí.

„Nejspíš ti už došlo, o co kráčí,“ pravil Galaxo. „Nevím, co všechno o mně víš, takže raději nastíním základní pravidla, souhlasíš?“

A to také udělal. Vysvětlil jí, že ji čeká těžká volba, která je limitována jednou minutou, i co se stane, když se jí nepodaří rozhodnout se včas. Pro většinu činností jí oči nebyly k ničemu, ale stále dokázaly ronit slzy. Cítila je během Galaxova proslovu stékat po tvářích.

„Rozumíš pravidlům, Madeleine?“

S páskou přes ústa nedokázala mluvit, očima nedokázala prosit o slitování – dokázala jen plakat.

„Stačí, když kývneš, že rozumíš.“

Najednou měla dojem, že se jí nic z toho netýká. Její jediná myšlenka patřila manželu Tomovi, člověku, jenž jí dal veškerou lásku a bezpečí, které potřebovala. Byl jejíma očima, světlem jejího temného světa. Pomyslela na to, jak ho zničí osud, který ji čekal. Jak bude sám sebe obviňovat, protože nedokázal odmítnout člověka v nouzi, který zavolal z dálnice, že potřebuje odtáhnout nepojízdný vůz. Tom neměl to srdce probudit někoho ze svých zaměstnanců, aby tu práci udělali místo něho. A proto navzdory Madeleininým prosbám, ať zůstane s ní, sedl před chvílí do svého náklaďáku a odjel. A nechal ji tu samotnou.

„Madeleine, zdá se mi, že mě neposloucháš, a tak možná ani nechápeš vážnost své situace. Mám ti zopakovat pravidla? Musíš mi odpovědět, protože s tebou začínám ztrácet trpělivost. Dej si pozor, abych nemusel udělat něco, čím bych si tvou pozornost získal. Například přeřezat achillovky, co ty na to?“

Madeleine tlumeně zanaříkala.

„Beru to jako znamení, že mi rozumíš. Takže jdeme na to. Tvůj výběr by například mohl být… řekněme tento. Buď ti propíchnu oba ušní bubínky, nebo ti uříznu obě ruce v zápěstí. Rozumělas? Ztratíš sluch, nebo hmat. Volba je na tobě. Až uslyšíš tikat budík, máš jednu minutu na rozhodnutí.“

Ucítila na tváři studený dotek bříšek prstů v gumových rukavicích a vtom ji paralyzovala řezavá bolest. Galaxo jí neurvale strhl pásku z úst i s kousky citlivé kůže kolem rtů. Opět plakala – vlastně si nebyla jistá, zda vůbec přestala, teď jí ale slzy tekly proudem. Její mysl zahltily různé zvuky – tikání budíku, krev, která jí pulzovala v hlavě, Galaxovy občasné kroky a ten podivný, kovově znějící zvuk.

„Čtyřicet vteřin, Madeleine. Musíš se rozhodnout, než zazvoní budík. Sluch, nebo hmat.“

Nechtěla se rozhodovat. Bylo to vlastně snadné. Dokázala se vyrovnat se ztrátou zraku, už dvanáct let žila v naprosté tmě, ale nemohla by přijít o sluch. Neuměla by čelit okolnímu světu bez možnosti vnímat ho zrakem ani sluchem. Ale přestože věděla co si zvolit, nedokázala se přimět to vyslovit. Pak by se to stalo skutečností.

„Madeleine,“ přerušil tok jejích myšlenek Galaxův hrůzostrašný hlas, „nerad bych toto důležité rozhodování uspěchal, ale už ti zbývá jen dvacet vteřin. Nerad bych ti provedl obojí, takže vážně doufám, že to stihneš.“

Stále tiše plakala.

„Madeleine, posledních deset vteřin. Možná mi nevěříš, ale opravdu nemám zájem připravit tě o sluch i ruce. Okamžitě se rozhodni, ty zasraná děvko, jinak přísahám, že tě zmrzačím nadvakrát.“

Galaxo teď zněl naléhavě. Madeleine však ztratila řeč.

„Pět sekund,“ řekl zuřivě pištivý hlas. Madeleine napadlo, že je to zvláštní kombinace. „Čtyři… tři…“

Konečně ze sebe sotva slyšitelně vypravila: „Vezmi si moje ruce.“

Spader zvažoval, že se na zpáteční cestě od Olivie zastaví v Green Hills, ale v posledních dnech se mu před očima stále častěji vznášel šedivý propadlý obličej Oscara Wagnera. Pomyslel si, jestli to už s pitím trochu nepřehání. Aby byl upřímný, útěchu ve sklence alkoholu začal hledat už v době, kdy mu Eddie Rivers obrátil život naruby. A tak Spader odolal nutkání odbočit k podniku Iana Carmichaela a pokračoval rovnou cestou domů.

Hodinu strávil probíráním nesčetněkrát pročtených zpráv a záznamů o případu Galaxo, ale nepřišel na nic, co by stálo za prověření, a tak složku zavřel, uvelebil se na pohovce a levou rukou sáhl po ovladači. Jeho pravice byla prázdná, což mu přišlo až nepatřičné. Další známka, že už si bez piva nedokáže život představit. V lednici na něj čekaly krásně vychlazené plechovky, ale i tentokrát pokušení statečně odolal.

Zapnout televizi o půlnoci znamenalo dlouhé hledání a přepínání kanálů s nejistým výsledkem. Tentokrát zakotvil u westernu s Jimmy Stewartem, což mu náladu příliš nezvedlo.

Musel usnout, protože když mu u ucha zazvonil telefon, pohledem zabloudil k obrazovce, na níž barevný Stewartův obličej vystřídal černobílý Montgomery Clift. Telefon zazvonil podruhé a Spader v tu chvíli věděl, že Galaxo znovu udeřil. Netušil, jak k tomu mohlo dojít, když byl Pendleton pod stálým dohledem, a už vůbec nechtěl domyslet, co to znamená pro jeho vyšetřování. Telefon zazvonil potřetí, možná počtvrté. Teprve potom Spader zvedl sluchátko.

25

Detektiv kapitán Struthers ho chtěl vidět, a tak teď Spader přešlapoval před jeho kanceláří a čekal, až položí sluchátko. Přes dveře byly slyšet útržky hovoru – především kapitánův tón hlasu, ale i několik slov, z nichž nejhorší bylo guvernér. Spader nepochyboval o tom, že kapitán právě čelí nátlaku prokurátora Rawlinga. Nicméně Spader zaslechl Struthersovy věty „Je to pořád nejlepší detektiv, jakého mám“ a „Ano, zcela si za svým rozhodnutím stojím.“ Vypadalo to, že kapitán alespoň prozatím Spadera podržel, a tak se John mohl opět v duchu vrátit k případu.

Když včera v noci zvedl sluchátko, dozvěděl se, že ho jeho tušení nezklamalo. Galaxo opět zaútočil, ale oběť naštěstí přežila a právě podstupuje operaci částečně odděleného zápěstí. Její manžel Galaxa překvapil uprostřed „práce“ a vrhl se na něho. Galaxo jej však paralyzoval a uprchl. Spader umíral touhou s oběma si promluvit, ale bylo mu důrazně řečeno, že paní Wollnerová je na sále a pan Wollner na ni bude v nemocnici po ošetření vlastních zranění čekat. Proto ačkoli by se za nimi Spader nejraději okamžitě rozběhl, musel se prozatím spokojit s pročítáním zpráv z ohledání místa činu. Nebylo toho moc – a všechno neslo typický Galaxův rukopis. Žádné stopy DNA, žádné známky násilného vniknutí do domu, nic než prázdná židle uprostřed kuchyně, k níž byla oběť připoutána, a všude spousta krve – na opěradle, sedačce i podlaze. A také několik útržků lepicí pásky, kterou odtrhl Wollner ze své ženy, aby jí pomohl. Jako vždy se nebylo čeho chytit. Výjezdová skupina udělala, co mohla: nafotila snímky, provedla měření, hledala otisky i jiné důkazy jak vevnitř, tak i venku – včetně případných stop po pneumatikách. Podle očekávání vyšla veškerá snaha naprázdno.

Než tam Spader skončil, bylo téměř pět hodin ráno. Oběti byly buď na operačním sále, nebo už spaly, a tak Spaderovi nezbývalo než s jejich výslechem počkat do dnešního dne. Několikrát už netrpělivě volal do nemocnice, ale jediná informace, kterou obdržel, nebyla příliš povzbudivá. Při pokusech přišít zpátky Madeleinino zápěstí totiž nastaly nečekané komplikace, a proto musela být znovu operována. Na JIP se dostala až dopoledne kolem deváté. Od té doby se Spader opětovně snažil získat povolení k návštěvě, naposledy ve čtyři odpoledne, ale bylo mu řečeno, že paní Wollnerová po operaci stále spí. A pan Wollner, který se pro změnu zotavoval z otřesu mozku, očividně dělal na vedlejším lůžku totéž.

Zpoza dveří kanceláře se ozvalo kapitánovo houknutí. Spader to pochopil jako vyzvání ke vstupu do jámy lvové, a tak vzal neohroženě za kliku. Usedl na židli před Struthersovým stolem a vnitřně si dodával odvahu.

Struthers si povzdychl. Prohrábl si řídnoucí kštici, která se Spaderovi zdála zase o nepatrný odstín šedivější než před několika týdny, a suše konstatoval: „Takže Galaxo se včera v noci zase činil.“

„Ano, pane. Naštěstí oběť tentokrát přežila.“

„Ale přišla o ruku, že?“

„Pouze dočasně.“

„Manžel byl rovněž zraněn?“

„Otřes mozku. A naštípnutá lebeční kost.“

„Už jste s nimi mluvil?“

„Paní byla skoro celé dopoledne na operačním sále. A po převezení na pokoj stále spí.“

„Ona je slepá, že?“

„Ano, pane.“

„Ale manžel Galaxa viděl. Dokonce s ním bojoval, nemám pravdu?“

„Ano, pane, dokud ho Galaxo neposlal k zemi paralyzérem. Chci jim dopřát ještě chvilku na zotavenou a pak se chystám za nimi zajít a vyzpovídat je.“

Struthers přikývl. „Zdá se, že teď už útočí i na ženy.“

„Nepochybně pro něj nepředstavují žádnou morální překážku.“

Struthers opět nepatrně přikývl. „Jak je to dlouho od posledního útoku, kdy svou oběť zmlátil a připravil o oči?“

„Šest dní.“

„Ježíši Kriste. Ten parchant zrychluje. Díval jste se dnes na ranní zprávy?“

„Snažím se tomu v poslední době vyhýbat, kapitáne.“

„Kéž bych si to mohl taky dovolit.“ Spader očekával obvyklou tirádu o tom, jakému nátlaku je jeho šéf vystaven, ale Struthers pouze poznamenal: „Slyšel jsem hlášení o sledování vašeho hocha Pendletona. Ten člověk se nehnul z domu.“

„Slyšel jsem totéž.“

„Prý se pohyboval po bytě ve svém kolečkovém křesle čtvrt hodiny před tím, než došlo k nočnímu útoku.“

„Ano,“ chtě nechtě připustil Spader, „vím o tom.“

Struthers si promnul spánky. „Asi vás nepřekvapí, že jsem zavolal do Beverly a poděkoval jsem místní policii za ukázkovou spolupráci při sledování podezřelého s tím, že už jejich služby v tomto směru nepotřebujeme.“

Spader rezignovaně pokrčil rameny. „Ne, to mě nepřekvapuje.“

„Takže,“ pravil unaveně Struthers, „když vám Pendleton jako podezřelý nevyšel, koho máte v zásobě dál? Uklidněte mě, že sledujete víc vodítek a jste schopen je tady a teď vysypat z rukávu.“

Spader neměl tušení jak odpovědět. Struthers se na něho díval pohledem, v němž se mísilo vyčerpání s nadějí. Co mu měl Spader říct? Podle něj vedly všechny stopy k Pendletonovi – tedy jakmile se člověk odpoutal od problému s jeho ochrnutím. Teď se Spader ocitl v mrtvém bodě. Nevěděl, co si má myslet, a už vůbec netušil, čím by mohl Strutherse potěšit. Kapitán se zamračil.

„Johne,“ pravil úsečně, „musím povolat FBI. Nemám jinou volbu. Můžete je očekávat zítra v odpoledních nebo večerních hodinách, nejpozději pozítří ráno. A jakmile dorazí, spoléhám na vaši ochotnou spolupráci. Budete se řídit jejich návrhy, nabídnete svou pomoc a společnými silami toho vraha chytíte.“

Spader se ani nenamáhal skrýt frustrovaný výraz, ale odpověděl: „Samozřejmě, kapitáne. A dokud kavalérie nedorazí?“

Struthers jeho tón ignoroval. „Prostě na tom dělejte dál. Chci mít toho hajzla co nejdřív pod zámkem a je mi srdečně jedno, kdo ho dostane. Už žádné další oběti, žádné další části těl, žádné další novinové titulky. Je vám to jasné?“

Spader přikývl a tiše se vzdálil.

Když se Spader vrátil do své kanceláře, čekal ho vzkaz v hlasové schránce. Olivia mu sdělovala, že David byl opět celou noc mimo domov, a když se ráno objevil u snídaně, jeho obličej zdobila zbrusu nová podlitina a čerstvě ulomený zub. Odmítal prozradit, kde byl, co dělal a s kým to dělal. Spader si povzdychl. Olivia jej sice ve svém vzkazu ubezpečovala, že David není nijak vážně zraněný, ale navrhovala další rodinné setkání, a to s jediným cílem: učinit tomu všemu konečně přítrž. To ještě Spaderovi scházelo. Uprostřed vyšetřování ostře sledované kauzy, kvůli níž byl denně v médiích pranýřován, se jeho vlastní syn rozhodl stavět na zadní. Spadera by zajímalo, kde se stala chyba. Jak došlo k této převratné změně? Kam zmizel jejich slušný student? A to drzé individuum – je to skutečně jejich syn David? A co když padá veškerá zodpovědnost za tento vývoj na hlavu rodičů? Co když to byl Spader s Olivií, kteří selhali? Možná Davidovi nedali to, co potřeboval. Pevnější ruku? Nebo naopak volnější vedení? Radu? Pochopení? David se dostal na šikmou plochu během posledního školního roku, a situace se stále zhoršovala. Vše vyvrcholilo jeho potulkami a nekonečnými maléry. Olivia měla pravdu. Nastal nejvyšší čas zakročit.

Dunbar, který seděl u vedlejšího stolu a dopisoval zprávu, vzhlédl od své práce: „Jak jsi dopadl u šéfa?“

„Povolává federální posily.“

„Do prdele. Kdy?“

„Zítra, nejpozději pozítří ráno.“

„Sakra.“

„Dokud se nepohneme z místa. Kam jsme se zatím posunuli, když už o tom mluvíme?“

Dunbar pokrčil rameny. „Myslím, že nikam. Amanda si s sebou vzala pár policajtů a obešla sousedy manželů Wollnerových. Nikdo nic neviděl.“

„Cožpak se Galaxo nedostal ven zadním vchodem, kde byl spuštěný alarm?“

„To sice jo, ale sousedé si mysleli, že se jedná o závadu, a šli si zase lehnout.“

„Žijeme to ale v krásném světě, že? Ještě něco?“

„Wilkins před pár dny dokončil seznam odpadlíků z univerzit. Jeho tým si posvítil hlavně na ty, kteří odpovídali profilu FBI. Prověřili minimálně dvacítku potenciálních pachatelů, ale všichni propadli sítem – buď díky alibi, nebo z jiných vážných důvodů, které je coby podezřelé vylučovaly. Ještě ale několik jmen zbývá.“

„A dál?“

„Už nevím. Zatím nic, ale možná brzy… Přemýšlel jsem o Marilyn Easterbrookové – té staré dámě, která pracovala na táboře Wiki-Wah-Nee.“

„Na co jsi přišel?“

„Přemýšlel jsem o Andrewu Yasovichovi, který si schovával dopisy svého syna, a napadlo mě, že si možná i paní Easterbrooková dělala sbírku suvenýrů. Třeba by se tam mohla vyskytnout nějaká jména – ať už v dopisech, nebo na obrázcích, které jí děti posílaly. Co ty na to?“

„Dobrý nápad. Měl jsi štěstí?“

„Dnes ráno jsem volal její dceři, která teď bydlí v matčině domě, a požádal ji o spolupráci. Vybavila si, že u matky viděla nějaké fotografie, něco jako třídní fotky, ale z tábora, s vyrovnanými řadami dětí.“

„Domnívá se, že by je našla?“

„Možná. Slíbila, že se po nich podívá.“

„Takže si budeme držet palce,“ uzavřel diskuzi Spader. „Vážně by se nám už hodila trocha štěstí.“

Zavřel oči a začal si bříšky prstů masírovat víčka. Po chvíli jej Dunbar vytrhl z úvah: „Víš, docela jsi mě nalomil, když jsi začal uvažovat o Pendletonovi jako o Galaxovi. Přitom bylo naprosto jasné, že to kvůli jeho postižení není možné.“

„Vypadá to, že jsem se spletl.“

Dunbar vzhlédl od svých lejster. Něco v kolegově hlase ho zarazilo. „Ty nevěříš tomu, že ses spletl, že ne?“

Spader pokrčil rameny.

„No tak, Johne, vzpamatuj se. Zatímco Galaxo odřezával ve Springfieldu ruku Madeleine Wollnerové, Pendleton mírumilovně seděl doma v Beverly na svém kolečkovém křesle.“ Spader opět jen pokrčily rameny. „Budeš to muset vzdát, kámo. Pendleton zkrátka náš člověk není.“

Spader se rozhodl změnit téma. „Kdoví, možná se konečně dozvíme informaci, která nás posune dopředu. Nezapomínej, že Madeleine Wollnerová útok přežila, čímž se naše šance výrazně zvyšují. A její muž se dokonce s Galaxem pral. I on nám bude jistě schopen říct něco nového.“

„Jo, a možná tenhle případ rozlouskneme v pravou chvíli – až se tu objeví FBI a slízne smetanu.“

„To už je fuk. Mně jde jen o jedno: konečně toho grázla zastavit.“ Spader se postavil a začal se soukat do své sportovní bundy. „Jedu teď do nemocnice ve Springfieldu promluvit si s Wollnerovými. Jestli se dozvím něco podstatného, dám ti vědět.“

26

„Už tam jsi?“ zeptal se Spader do mobilu.

„Parkuju přesně naproti. Je to tak trochu naruby, nemyslíš?“

„Co jako?“

„Ale no tak – přece taky čteš detektivky. A v nich je to většinou soukromé očko, které žádá o pomoc profíka. U nás je to naopak.“

Když Struthers odpískal sledování Pendletonova domu, Spaderovi trvalo asi dvě minuty přijít s plánem B. Rozhodl se zavolat Arniemu Smallovi, který býval skvělým policistou, ale pak s tím praštil a vrhl se do soukromé sféry. Spader až dosud jeho služby nepotřeboval, ale znal Arnieho přes deset let a věděl, že má renomé jednoho z nejschopnějších soukromých detektivů. Spader na něj občas narazil v Green Hills, a kdyby byl jen z poloviny tak dobrý, jak se o něm tvrdilo, patrně by byl nejlepším detektivem v Nové Anglii, ne-li na celém východním pobřeží Spojených Států. Jediná věc, kterou Spader nedokázal vydýchat, byla Smallova posedlost hudbou Barryho Manilowa. Neustále si pískal nebo pobrukoval jeho melodie, což byl podle Spadera hlavní důvod, že měl Arnie tak málo přátel.

„Vzal sis s sebou všechno, co jsem ti řekl?“ zajímalo Spadera. Zdálo se mu, že zpovzdálí slyší Could It Be Magic, ale jistý si nebyl.

„Mám tady parabolický mikrofon, digitální kameru a digitální foťák s teleobjektivem. Doufám, že ti nemusím zdůrazňovat, že nic z toho, co tady uslyším nebo natočím, soud nepřijme.“

„To mi je jasné.“

„To, co děláme, je nelegální. A nezapomeň, že můžu nahrát jen to, co se děje v místnostech s okny situovanými do ulice. Zadní část domu je pro mě mimo dosah.“

„Většinu času tráví v obýváku a ten je právě vzadu.“

„Všiml jsem si.“

Spader požádal Smalla, aby s sebou vzal odposlouchávací zařízení, které zachytí zvuky uvnitř domu, a to dokonce i z opačné strany ulice. Všechno, co Arnie Small podotkl, byla pravda. Nikdo ale neměl zjistit, že Spader nechal Pendletona i nadále sledovat. Spader totiž nehodlal získané informace nikde oficiálně použít. Potřeboval pouze zjistit, zda Pendleton dělal nebo říkal něco podezřelého – něco, co by ho spojovalo s Galaxem, případně co by dokazovalo, že navzdory přesvědčení okolního světa není paraplegik. Jakmile by se Spader k takové informaci dostal, šel by po Pendletonovi tak dlouho, až by získal proti němu důkazy, které by soud uznat musel.

„Poslouchej, Arnie, díky za lekci z odposlechů. Já se jen musím dozvědět, co se tam uvnitř děje. Potřebuju po tobě, abys zjistil, jestli neříká něco inkriminujícího, ale hlavně jestli čirou náhodou nepobíhá po bytě jako čamrda.“

„Sdělovací prostředky v tom měly docela jasno, Johne. Ten chlap je ochrnutý.“

„Jo, tohle slyším v jednom kuse. Já jim to ale nemíním spolknout. Mimochodem, kolik si budeš účtovat? Zapomněl jsem se zeptat.“

„Moji obvyklou taxu mínus čtyřicet procent.“

„Čtyřicet? Jsi vážně grand, Arnie.“

„Však mě znáš a víš, jak úžasný jsem člověk.“

„Hm. A určitě to nemá nic společného s faktem, že bys mohl někdy něco potřebovat od poldy?“

„Ach Johne, to bolí. Opravdu.“

„Arnie, ty víš, o co mi u toho chlapa jde. Dej mi echo, jakmile uvidíš nebo uslyšíš cokoli, o čem bych měl vědět. A kdyby odešel z domu – ať už sám, nebo s matkou, případně s kamarádem – okamžitě mi zavoláš, jasný?“

„Všechno mám pod kontrolou, Johne. Právě nastavuju mikrofon. Budu schopen tě informovat o každém jeho pšouknutí. A i kdyby se jen natáhl ze dveří pro noviny, které si zapomněl na zápraží, v tu ránu ti volám.“

„Díky.“

Kdž Spader dorazil do nemocnice Baystate, energický recepční ho navigoval k pokoji manželů Wollnerových. Spader se legitimoval vrchní sestře s kamenným výrazem v obličeji, která jej stroze informovala, že Madeleine je právě na nějakém vyšetření – testech nebo snad rentgenu – a zanedlouho bude zpátky. Spader se rozhodl promluvit si mezitím s panem Wollnerem. Při vstupu do pokoje se představil policistovi ze Springfieldu, který seděl přede dveřmi na hnědé plastové židli pro případ, že by Galaxo porušil své dosavadní zvyklosti a hodlal Madeleine znovu napadnout přímo v nemocnici. Spader zauvažoval, podle jakého klíče se policista rozhodoval koho hlídat, když pacienty rozdělili, rychle mu ale došlo, že Madeleine obklopená lékařským personálem je vystavena mnohem menšímu nebezpečí než její manžel, který se pro tuto chvíli ocitl v pokoji zcela sám.

Spader strčil hlavu do dveří. Jedna postel byla prázdná. V druhé ležel muž s bílým obvazem na čele. Zdálo se, že spí. Spader lehce zakašlal, ale když pan Wollner nereagoval, John vycouval z pokoje s tím, že se vrátí o něco později.

Sešel dolů do bufetu, aby zabil čas, ale dostal hlad, a tak se rozhodl dát si někde venku vydatnou snídani. Mohl se sice najíst v nemocnici, nicméně tušil, že jeho zažívací trakt se s tímto prostředím nesnese.

Vrátil se něco málo po sedmé a vyjel výtahem nahoru. Tatáž přísná sestra mu sdělila, že se Madeleine před chvílí vrátila. Spader se vydal k jejímu pokoji, u jehož vchodu lehce pokývl hlídkujícímu policistovi. Dveře byly otevřené, nicméně alespoň jakýsi náznak soukromí zajišťoval závěs natažený přes celou šířku místnosti. Spaderovi se na okamžik vybavili jeho rodiče v krátkých nočních košilích se zavazováním na zádech. Rychle tuto myšlenku zapudil a zaklepal na zárubně. Mužský hlas ho vyzval, ať vstoupí.

Madeleine Wollnerová ležela na posteli, její pravá ruka, kterou od předloktí po konečky prstů překrývala silná vrstva obvazů, spočívala v závěsu v mírně zvýšené poloze. V jiných situacích to byla pravděpodobně velmi atraktivní žena, teď ale působila nesmírně vyčerpaně. Její nevidomé oči zíraly bez pohnutí před sebe, víčka se zavírala. Spader z ní nicméně vycítil neochvějnou vnitřní sílu. Možná to bylo dáno tím, že dokázala čelit nepřízni osudu zcela slepá, možná faktem, že přežila Galaxův vražedný útok. Ať už to bylo cokoli, Spader viděl, že má před sebou silnou osobnost.

Detektiv se oběma manželům představil a po úvodních zdvořilostních frázích přešel k samotnému výslechu. Na jeho otázky odpovídali zdvořile a jasně, aniž by na sobě dali znát rozladění či rozrušení z toho, že jsou nuceni znovu prožívat nejhorší noc svého života. Spader si během rozhovoru dělal poznámky. Madeleine stručně nastínila průběh celé události od chvíle, kdy si uvědomila, že v bytě není sama, až po moment, kdy útočník uchopil ruční pilku a začal jí odřezávat ruku v zápěstí. Spader nemohl neobdivovat její vyrovnanost a nadhled. Navíc měl podezření, že je ještě stále v šoku. Posledních dvanáct let žila v naprosté tmě a před pár hodinami si prožila tolik hrůzy, bolesti a traumat jako jiní lidé za tři životy, a přesto si i navzdory naprostému vyčerpání zachovala optimismus a sílu. Dokonce několikrát opakovala, jak velké měla štěstí – štěstí, že přežila, i štěstí, že její manžel nebyl vážněji zraněn.

Když se ve vyprávění dostala k místu, kdy jí Galaxo začal řezat ruku, hlas se jí zatřásl. „A v tu chvíli se vrátil Tom.“

„Odešel jsem kvůli práci,“ vložil se do hovoru Tom Wollner. „Jsem majitelem odtahové služby a toho večera přišel telefonát od chlápka, který uvízl na Devadesát jedničce. Madeleine mě prosila, ať nejezdím a zavolám někomu ze zaměstnanců, ale já to uprostřed noci dělám nerad. Kromě toho jsem byl ještě vzhůru, zatímco ti ostatní už možná spali, a tak jsem se rozhodl jet sám. Zkrátka – asi po šesti nebo sedmi mílích jsem si řekl: do háje s tím, vždyť jsi šéf, takže bys z toho mohl mít i nějaké výhody. A tak jsem zavolal Bennymu, řekl mu, co má udělat, a vrátil se domů. Když jsem vešel dovnitř…“ Wollnerův hlas se zlomil. Po chvíli tiše pronesl: „Promiňte.“

„To nic,“ uklidňoval ho Spader. „Máme čas.“

Wollner pokračoval v líčení dalších událostí. Po příchodu uslyšel nejen hlasitý nářek, ale rovněž zvuk, jenž nedokázal identifikovat. Vrazil do kuchyně a vtom spatřil, co Galaxo – ve své žluté masce a černé teplákovce – provádí jeho manželce. Udělal krok dopředu směrem k těm dvěma, ale když Galaxo vzhlédl a zarazil se, Tom se ve zlomku vteřiny rozhodl vycouvat a zmáčknout tlačítko tísňového volání. Alarm se rozezněl v okamžiku, kdy se Wollner vrátil do obývacího pokoje. V tu chvíli se zpoza rohu vynořil Galaxo a držel přitom v ruce nějaký předmět. Wollner mu uštědřil ránu pěstí, která útočníka na moment vykolejila. Tom se ještě dvakrát nebo třikrát strefil do žluté masky, pak se ale Galaxovi podařil zásah paralyzérem. Wollner se sesunul k zemi s jedinou myšlenkou – že nechal Madeleine na holičkách.

Madeleine navázala na manžela: „Zaslechla jsem Galaxa, jak jde zase pomalu ke mně. Zastavil se a já si myslela, že chce pokračovat. Měla jsem dojem, že moje ruka je skoro celá pryč, i když jsem už vlastně nic necítila. Abych řekla pravdu, překvapilo mě, že to nebolelo víc. Ze začátku jsem myslela, že se zblázním, pak už to ale tak hrozné nebylo. Zkrátka, Galaxo přede mnou chvíli stál a jen hlasitě oddychoval. Po celou tu dobu houkal alarm. Věděla jsem, že je na odchodu a pomyslela jsem si, že předtím ještě zabije mě a možná i Toma. Naštěstí jsem se mýlila. Řekl mi, že jsem děvka a že jsem měla kliku a dal mi facku. Pak jsem uslyšela, jak přistoupil k Tomovi a něčím ho třikrát udeřil.“

„Těžkými dřevěnými hodinami,“ vysvětlil Wollner. „Naštípl mi lebeční kost.“ Opatrně se dotkl obvazu na hlavě.

„A potom odešel,“ doplnila Madeleine. „Zmizel zadními dveřmi. Brzy potom dorazila policie – a já jsem omdlela. Nejspíš zavolali sanitku, ale já už si pak na nic nepamatuji. Probudila jsem se až dnes ráno tady v nemocnici. Dávají mi velkou šanci, že budu mít ruku v naprostém pořádku a zcela funkční.“

Spader si každé slovo pečlivě zapisoval. Ucítil vibrace svého mobilu. Mrkl na displej, zjistil, že mu volají z Desítky, a telefon ignoroval.

„Pořád mi není jasné, jak se ten gauner dostal do domu,“ zakroutil nechápavě hlavou Wollner. „Zcela jistě jsem při odchodu zapínal alarm, a když jsem přišel, musel jsem ho zase deaktivovat.“

Spader mu nastínil svou hypotézu: „Galaxo nejspíš číhal u zadního vchodu a zatelefonoval ze svého mobilu, že uvízl na dálnici. Když jste odcházel, abyste odtáhl neexistující auto, vklouzl dovnitř dřív, než jste za sebou zavřel přední dveře a aktivoval alarm. Domníváme se, že i v předchozích případech postupoval stejně.“

„Je to moje vina,“ hlesl Wollner a hlas se mu zlomil. „Kdybych mu na to neskočil, nestalo by se to.“

„Přestaň s tím, Tome,“ pronesla Madeleine tónem, který nepřipouštěl námitky. Stiskla mu předloktí svou zdravou rukou a usmála se na něho. „Děkuji Bohu, že jsi v pořádku. Byl jsi chytrý a statečný.“

„Chytrý?“

„Kdybys na něho bez rozmyslu skočil a chtěl ho zastavit, zneškodnil by tě tou věcí a alarm by vůbec nespustil. Mohl by pak nerušeně pokračovat v tom, kvůli čemu za mnou přišel, a pak nás třeba i zabít. Zachránil jsi mi život.“

Wollner mlčel. Spader strávil následujících několik minut podobnými otázkami, které dával i předchozím přeživším obětem. Probírali Galaxův hlas, který sice zněl jako hlas komiksové postavy, přesto si ale zachoval specifické znaky mluvy člověka pod maskou. Wollner Spadera ubezpečil, že to byl mužský hlas, který jej žádal o pomoc v nouzi, nedokázal si však vybavit nic bližšího. Spader se Toma zeptal na detailní popis Galaxa a Madeleine na přesnou volbu slov včetně možností výběru, které dostala. Když se dozvěděl všechno, co Wollnerovi včera v noci viděli, slyšeli a zažili, přešel k závěrečným otázkám.

„Paní Wollnerová, byla jste někdy jako dítě na táboře?“

„Na táboře? Myslíte na letním táboře?“

„Přesně tak.“

„Ano, jela jsem dvakrát – když mi bylo osm a devět let. Proč?“

„Pamatujete si i jméno toho tábora?“

Usmála se. „Tábor Wiki-Wah-Nee. Můj bratr tam jezdíval přede mnou.“

Spaderův mobil opět vibroval. Stejné číslo jako před chvílí.

„Omlouvám se, ale budu to muset vzít.“

Vytáhl mobil z kapsy a poodešel do vzdálenějšího rohu místnosti.

„Spader.“

„Detektive Spadere? Tady detektiv Miller.“

Miller? Jaký Miller?

„Před pár týdny jsem vám udělal ty kopie,“ vysvětloval volající.

Spader přispěchal s omluvou: „Samozřejmě, detektive Millere. Promiňte, byl jsem chvíli mimo. Právě vyslýchám svědky.“

„Ach ano, omlouvám se, že vás vyrušuji. Vím, jak moc se věnujete případu Galaxo. Já jen – šel jsem kolem vašeho pracovního stolu a uviděl jsem tam snímek s přiloženým vzkazem. Ležel tam mezi nějakou poštou, kterou jste si ještě nevyzvedl, a tak jsem si řekl, že by to mohlo být důležité.“

Spader se podíval na Toma Wollnera a zamumlal jeho směrem omluvu. Do telefonu pak řekl: „Co to vlastně je?“

„Vypadá to jako fotografie. No, přesněji fotka poslaná faxem. Je na ní asi tak čtyřicet dětí, přední řada drží nápis Tábor Wiki-Wah-Nee.“

Dobrá práce, Gavine, pomyslel si Spader. Marilyn Easterbrooková nejspíš našla v matčině pozůstalosti staré fotografie a Dunbar ji patrně požádal, aby jim je poslala faxem.

„Poslouchejte dobře, Millere, potřebuji zjistit, jestli jsou na ní Galaxovy oběti.“

„Mrknu se. Hm, pod každým dítětem je napsáno jeho jméno – respektive iniciála křestního jména a celé příjmení.“

Madeleine Wollnerová lehce vzdychla a Spader doufal, že se díky lékům proti bolesti neodebere do říše snů.

„Hm,“ ozval se po chvíli Miller, „jo, je tady J. Golding. To sedí, že? A taky M. Yasovich.“

Spader si sám pro sebe přikývl.

Vtom se Tom Wollner s úzkostí v hlase zeptal: „Madeleine? Děje se něco?“

Spader se na pacientku podíval. Její doširoka otevřené oči zíraly nepřítomně před sebe a zdálo se, že přestává dýchat. Spader zvažoval, že zavolá sestru.

Miller stále hovořil. „A jeden ze starších kluků tady na kraji je P. Lisbon.“

Spader se chtěl Madeleine zeptat na její dívčí jméno, aby se potvrdilo, že je na fotografii i ona, ale rozmyslel si to. Nevypadala ani trochu dobře. Působila dojmem, jako by ji něco k smrti vyděsilo – krčila se ve své posteli a tvářila se vyplašeně. Spadera její chování znepokojilo.

„Millere? Vidíte na snímku i S. Pendletona?“ Spader zadržel dech. Madeleininy rty se neslyšně pohybovaly, jako by něco šeptaly.

„S. Pendleton?“ ujišťoval se Miller. „Není to ten ochrnutý?“

„Tak je tam nebo ne?“

„Miláčku,“ oslovil manželku Tom Wollner, „nemám zavolat sestru?“

Spader z Madeleine nespustil oči, aniž by přestal telefonovat. „Millere?“

„Ještě chviličku… podívám se… hledám… hledám… Ne, detektive Spadere, je mi líto. Žádný S. Pendleton tady není.“

Spader se zamračil. Jak je to možné? Byl si Pendletonem tak jistý.

„Ale počkejte,“ ozval se náhle Miller. „Tady stojí, v zadní řadě.“

Spader se chladně usmál. Věděl jsem to, ty zkurvysynu.

„Madeleine,“ zvolal Wollner, „začínáš mě děsit. Co to s tebou je?“

Z éteru se opět ozval Millerův hlas: „Detektive Spadere, chcete slyšet další jména?“

Spader pozoroval Madeleininy pohybující se rty. Přistoupil blíž.

„Detektive Spadere?“ nenechal se odbýt Miller.

„Myslím, že to je všechno, co jsem potřeboval, Millere. Děkuji.“

Ukončil hovor a postavil se přímo k posteli, na níž ležela Madeleine Wollnerová, teď už strachy bez sebe. Podíval se na její neklidné, třesoucí se rty, které stále něco neslyšně šeptaly.

Tom Wollner uchopil manželku za zdravou ruku. „Proboha, Madeleine, co se děje? Co se nám snažíš říct?“

„On je tady,“ vypravila ze sebe konečně. Pak o něco hlasitěji dodala: „Bože, přišel si pro mě.“

„Kdo je tady?“ nechápal zoufalý manžel.

Spader se naklonil nad postel. „Paní Wollnerová,“ zeptal se naléhavě, „kdo je tady? Prosím vás, odpovězte mi.“

Otočila k němu obličej a zírala na něj nevidomýma očima. „Je tady. Ten muž, který se k nám vloupal a… přišel si pro mě. Pamatuji si ten zvuk – jako když se otvírají a zavírají nůžky. Už jsem na to zapomněla, ale je to tu zas. Přichází. Už je blízko.“

Wollner ji uklidňoval: „Já nic neslyším, drahoušku.“

„Kde je?“ zajímal se Spader.

Madeleine se po tváři skutálela slza. Rty se jí opět zatřásly. „Dole v hale, a blíží se k nám. Prosím tě, Bože, ochraň mě.“

Natáhla se a uchopila Spadera za ruku. On se jí ale vytrhl a běžel k závěsu u dveří.

„Už je tady, přímo před pokojem,“ zalapala Madeleine po dechu. „Je tady. Právě teď.“

Spader třímal v jedné ruce pistoli, druhou prudce rozhrnul závěs – a příšerně polekal starší dámu, která právě procházela kolem. Při chůzi se celou vahou opírala o zdravotního bratra. Spader sklouzl pohledem dolů. Její nohy vězely v kovových sponách, které obepínaly obě končetiny od kotníků až k bokům, přičemž byly uchyceny koženými popruhy. Při každém kroku vydávaly jemný kovový zvuk. Jak to Madeleine formulovala? Jako když se otvírají a zavírají nůžky.

Spader se otočil k manželům Wollnerovým a oba ujistil: „Budete v pořádku. Paní Wollnerová, to nebyl ten útočník z minulé noci. Tady jste v naprostém bezpečí. Teď budu muset jít, ale brzy se za vámi zase stavím.“

Vyběhl z pokoje, schody bral po dvou a vmžiku stál před nemocnicí, pod nočním bostonským nebem.

27

Když Spader upaloval přes nemocniční parkoviště ke svému vozu, za běhu vytáhl mobil a rychle vyťukal Gavinovo číslo.

„Dunbar. To jsi ty, Johne?“

„Gavine, měl jsem pravdu. Je to Pendleton.“

„Co tím…“

„Pendleton je Galaxo. Je to jasné. Všechno to do sebe zapadá. Kde jsi?“

„Na Desítce, dodělávám zprávu. Jsem víceméně na odchodu.“

„Zůstaň v kanceláři. Potřebuju, abys vyplnil zatykač. Nadiktuju ti, co tam máš napsat.“

Spader potlačil nepříjemný pocit, který se ho zmocnil při vzpomínce na podobnou situaci. Tehdy také požádal o vyplnění formuláře někoho jiného, což mělo dalekosáhlé důsledky pro životy mnoha lidí – a dva nevinné životy vyhasly. Nicméně Spader Dunbarovi plně důvěřoval. Navíc Gavin byl v kanceláři, zatímco Spader se pohyboval nedaleko Pendletonova bydliště.

„Zpomal, Johne,“ brzdil kolegu Dunbar. „Jak to myslíš? Jak mohl Pendleton vraždit?“

„To on je ten hajzl. Vím to. Viděl jsi tu fotku, kterou nám poslala faxem dcera paní Easterbrookové?“

„Ona nám posílala fotku?“

„Tys ji nedostal?“

Spader doběhl k autu, otevřel prudce dveře a vklouzl za volant. Dvě vteřiny nato zarachotil motor.

„Možná jo,“ zaváhal Dunbar. „Mám plný stůl papírů. Mrknu se, počkej… Mám ji. Pendleton je na ní taky?“

„Podívej se do zadní řady.“

Po chvíli Dunbar vyhrkl: „Mám ho. Sakra, ten grázl nám lhal.“

„Určitě to byl on,“ trval na svém Spader.

„Já nevím, Johne. To z něho přece ještě nedělá Galaxa.“

Spader mu tedy vyprávěl o Madeleine Wollnerové, která identifikovala zvuk rozevírajících se nůžek a chromou ženu v nemocnici pak mylně považovala za Galaxa.

„Sakra, možná máš vážně pravdu.“

„Věř mi, je to tak. Máš u sebe pero?“

Začal Dunbarovi diktovat veškeré potřebné údaje a požádal ho, ať mu pak zavolá zpátky a zatykač mu před odesláním soudci znovu přečte. Spader si uvědomoval, že tím možná Dunbara urazil, ale pro tuto chvíli mu to bylo upřímně jedno. Navíc si říkal, že Gavin to nejspíš pochopí. A kdyby ne, překoná to.

„Co budeš dělat, zatímco budu vyřizovat ten zatykač?“ zajímalo Dunbara.

„Jedu do Beverly k Pendletonovi, a než dorazíš, hodlám sedět před jeho domem, abych měl jistotu, že nic neprovede.“

Dunbar chvíli neříkal nic. „Johne, nejsem si jistý, že toho na něj máme dost. Pochybuju, že soudce ten zatykač podepíše.“

„Máme toho mnohem víc. Veškeré indicie, které byly na Pendletonovi už od začátku podezřelé. Zatykač dostaneme, to si piš.“

Další pauza. „A co když ne?“

Tentokrát se odmlčel Spader. „Jestliže ne, přistoupím k nouzovému řešení.“ Dunbar se ani neobtěžoval zeptat, jaké řešení má John na mysli. Bylo mu to jasné: Spader by zaklepal u Pendletonových dveří pod záminkou, že chce ještě probrat pár otázek souvisejících s případem. Pak by tvrdil, že se Pendleton lekl, napadl ho nebo se pokusil o útěk, a za daných okolností tudíž nezbývalo nic jiného než Pendletona zatknout.

„Jak jsi teď od Pendletonových daleko?“

„Když na to šlápnu, do hodiny jsem tam.“

„Tak se uvidí,“ prohlásil Dunbar. „Kolik je? Osm dvacet. Doufejme, že Pendleton není někde venku, například v kině, a nebo co hůř – že někde zase něco neprovádí.“

„Je tam. Mám tam svého člověka, který ho sleduje.“

„Myslel jsem, že šéf hlídku odvolal.“

„Tenhle chlápek je soukromé očko, dělá pro mě.“

„Za tvoje prachy?“

„Chci toho parchanta dostat. A teď se to podařilo. Zavolej mi, až to budeš mít.“

Ukončil hovor a vzápětí vytočil číslo Arnieho Smalla, který to vzal při prvním zazvonění. „Zdravím, šéfe.“

„Je pořád vevnitř?“ byla Spaderova první otázka.

„Jo, nehnul se z domu. Viděl jsem ho přejíždět z obýváku do druhého pokoje a zase zpátky.“

„Zaslechl jsi něco?“

„Pohádal se s matkou – něco ohledně nedostatečných zásob pepsi. Pak se chvilku bavili o televizním programu, nemohli se shodnout, na co se večer budou koukat. Řeknu ti, Johne, já mít takový život jako tenhle kluk, asi bych se už dávno zbláznil. Vlastně mi ho je líto.“

„Na to rychle zapomeň. Mně ho teda líto není. Koneckonců, právě jsem na cestě, abych ho zatknul.“

„Hned teď?“

„No, jedu tam, abych tě vystřídal a ujistil se, že Pendleton nezmizí, než dorazí kolega se zatykačem. Pak už ho budu mít v hrsti.“

„Sakra, neříkal jsi snad, že máš pro mě práci asi na několik nocí?“

„Slůvko asi znamená, že možná taky ne. Hlavně teď buď ve střehu a nenechej toho grázla pláchnout. Jsem tam za padesát minut. Kdyby ho snad napadlo zmizet, okamžitě volej místní poldy a vyřiď jim můj vzkaz, ať ho lapnou a nepustí. Řekni jim, že Pendleton je Galaxo – to zaručeně zajistí jejich zájem.“

Vypnul mobil a hnal se po dálnici, jako by chtěl porušit přírodní zákony. Po půl hodině zkontroloval, jak si na tom stojí Dunbar, a ten ho ujistil, že za pár minut bude kontaktovat soudce ohledně vyplněného zatykače. Uplynuly asi čtyři minuty a jeho mobil opět zazvonil. Na Dunbara to bylo trochu brzy, ale Spader se přesto ohlásil slovy: „Gavine?“

„To jsem já, Johne. Olivia.“

„Promiň, miláčku,“ vyhrkl Spader, jako by zapomněl, že už dávno nemá právo užívat tohoto oslovení. „Teď není vhodná doba. Právě řeším případ.“

„Omlouvám se. Já jen – jsem na cestě z večerní prohlídky bytu s klientem. Zkrátka, David mi slíbil, že na mě dnes večer počká. Už jsem znechucená jeho chováním, a tak jsem mu oznámila, že si musíme vážně promluvit.“

„Stalo se snad ještě něco dalšího?“

„Pořád totéž, ale když jsem mu to ráno vyčítala, mluvil se mnou způsobem, který nehodlám akceptovat – už ani o den déle. Takže s ním mám dnes pohovor a myslela jsem, že bys možná chtěl být u toho.“

„Máš pravdu, chtěl, Olivie, ale dneska to nejde. Vážně.“

„Chápu. Skutečně. Jen bych nerada, abys měl pocit, že tě z toho chci vynechat. Ale tenhle rozhovor už nepočká ani den.“

„Tomu věřím. Udělej, co uznáš za vhodné. Stojím při tobě. A teď musím končit. Zítra mi zavolej, ano?“

„Fajn.“

O šest minut později Spader zaparkoval za autem Arnieho Smalla. Vystoupil, opatrně zavřel dveře a zaťukal na okýnko spolujezdce Smallova vozu. Small odemkl a Spader tiše vklouzl dovnitř. Podíval se na soukromého detektiva, který měl na uších sluchátka připevněná k odposlouchávacímu zařízení. Vypadalo trochu jako hlásná trouba a mířilo přímo na Pendletonův dům. Z reproduktorů se tiše linuly tóny Manilowy písně Weekend in New England.

„Jak můžeš něco takového poslouchat, Arnie?“ nedalo to Spaderovi.

„Barry je génius. Nechápu, že to neslyšíš. A nechápu, že spousta lidí to vnímá stejně jako ty.“

„Doufám, že i přes tenhle blábol slyšíš, co se děje uvnitř.“

Small se zatvářil mírně uraženě. „Jsem profík, Johne. A slyším náramně.“

„Kde teď jsou?“

„Vzadu v obývacím pokoji. Nejsou tam okna, takže nevidím, co tam dělají, ale slyším je báječně.“

Spader přikývl. „Děje se tam něco zajímavého?“

„Pendletonova matka mu před chvílí připravila zmrzlinový pohár. Vanilka s višní. Ale bez čokoládové polevy, což mi přišlo trochu divné. Teď spolu sledují televizní soutěž. Vypadá to na Hollywood Squares s moderátorem Paulem Lyndem. Chceš si to poslechnout?“

„Cokoli, jen abych se zbavil té příšerné hudby.“ Manilow přešel k písni Copacabana. Spader si vzal od Arnieho sluchátka a nasadil si je. Zaslechl „… že těhotné ženy jsou přitažlivější, když mají dítě.“ Vzápětí se ozval hlas Paula Lynda: „Hned potom?“ Ve studiu zaburácel smích, který se Spaderovi zdál o několik desítek let starší. Kvalita zvuku sice nebyla nejlepší, ale John rozuměl každému slovu.

„Mami, určitě dávají i něco jiného.“ Pendletonův hlas.

Matka mu odpověděla: „Potom se můžeš půl hodiny dívat, na co chceš. Pak jsem zase na řadě já. Proč se takhle musíme každý večer dohadovat?“

Po krátké pauze se opět ozval Pendleton: „Tak jo. Jdu si dát ledový čaj. Chceš taky sklenku?“

„Ne, díky. Mám ti ji přinést?“

Následovala okamžitá odpověď: „To zvládnu sám.“

Spader si všiml dalekohledu, který ležel vedle Smalla. Popadl ho a namířil na okno obývacího pokoje. Bylo zhasnuto a Spader viděl jen blikající světlo televizní obrazovky. Zanedlouho se objevil shrbený stín, který hladce vyjel z místnosti. Pendleton ve svém kolečkovém křesle. Zatočil doprava směrem k zadní části domu a zamířil ke kuchyni. Spader jej pozoroval, dokud mu nezmizel z očí. Po několika minutách se Pendleton opět vynořil ze tmy a vjel do obýváku.

„Stejně jsem vzal sklenici i pro tebe,“ prohodil.

„Jsi hodný syn.“

Spader si sundal sluchátka a podal je Smallovi.

„Napínavé, co?“ ušklíbl se Arnie. „Jo, tak mě napadlo, že kdyby ses rozhodl pro dráhu soukromého detektiva, vydělal bys majlant. Víš, s přezdívkou Pikový Jack bys měl všude dveře dokořán. Jakmile uzavřeš případ Galaxo a znovu se staneš mediální hvězdou… Uvažuj o tom.“

„Díky, Arnie, ale raději ne.“

„Ne, vážně. Poslouchej. Je to chytlavé jméno. Nechal by sis udělat vizitky s pikovými symboly, například v levém horním rohu…“

„Dej pokoj.“ Spader nespustil oči z domu.

„Počkej, mám lepší nápad. Použiješ opravdové karty. To je ono. No a připíšeš na ně jenom svoje jméno a telefonní číslo. To je přece paráda, nemyslíš? A ani nebudeš potřebovat reklamu. Staneš se zase hrdinou zpravodajství, budeš ve všech titulcích. Perfektní načasování. Vyděláš balík. Vždyť my bychom mohli být obchodní partneři!“

Než mohl Spader odpovědět, ozval se jeho mobil. Mrkl na číslo volajícího. Dunbar. Určitě už má hotový ten zatykač.

„Ahoj Gavine. Hotovo?“

„Jo, hotovo. Můžu ti to přečíst, ale nejprve bych se tě chtěl na něco zeptat. Když ses díval na tu fotku táborníků, nezačal sis dělat starosti?“

„Já ji neviděl, jen mi četli jména. Proč?“

Dunbar zněl zmateně. „Takže ti nevadí, že na té fotce je i Olivia?“

Spader ucítil, jak mu ledové prsty sevřely srdce. „Olivia?“

„Ano, je na snímku z tábora Wiki-Wah-Nee společně s Pendletonem a všemi Galaxovými oběťmi.“

Sakra.

„Johne? Haló! Jsi tam?“

28

Mohla to být náhoda, ale Spader věděl, že není.

„Slyšíš mě ještě, Johne?“ zeptal se znepokojeně Dunbar.

Mobil ve Spaderově ruce se zřetelně třásl. „Slyším tě, Gavine. Máš jistotu, že je to ona?“

„Jasně. Jmenovala se Petrucci, ne? A teď své dívčí jméno používá znovu, nemám pravdu?“

Spader cítil, jak se mu krátí dech. „Ano, Petrucci.“

„No tak to je ona. Pod jejím obličejem je napsáno O. Petrucci. A vypadá přesně jako mladší verze tvé ženy. Na té fotce jí může být okolo sedmnácti. Nejspíš tam byla jako instruktorka. Ty jsi nevěděl, že pracovala na táboře Wiki-Wah-Nee?“

„Ne,“ stísněně odpověděl Spader. „Vyprávěla mi, že jako dítě jezdívala na tábor Divočina nebo Dobrodružství nebo tak nějak a taky že jedno léto dělala instruktorku. Automaticky jsem předpokládal, že na stejném táboře, jehož se účastnila předtím. Sakra.“

„Uklidni se, Johne. Na té fotce je celá řada dalších lidí a Galaxo nemůže všechny pozabíjet. Navíc ani nemusí vědět, kdo je Olivia. Možná s ním ani nepřišla do kontaktu.“

Spader zavřel oči. Začaly se mu vybavovat nejrůznější představy. Snímek z Oliviina alba, který ji zachycuje jako malou holčičku na táboře. Údiv Stanleyho Pendletona, když se poprvé setkal se Spaderem. Tehdy to Spader přičítal své negativní reklamě v tisku i televizním vysílání v souvislosti s případy Eddieho Riverse a Galaxa. Ve světle nových událostí Spaderovi připadalo mnohem pravděpodobnější, že Pendleton byl překvapen, když mu do kuchyně vpochodoval manžel jeho budoucí oběti.

„On ji zná,“ vyhrkl nešťastně Spader. „Je na jeho seznamu. Vím to.“

„Johne…“

„Musím zavolat Olivii. Přineseš nám zatykač, ale pamatuj si – ať už s ním, nebo bez něho, Pendleton to má dneska spočítané.“

„Neudělej žádnou hloupost. Jenom seď, kde jsi, dokud nedojedu, a hlídej Pendletona.“

Spader zoufale vydechl. „Dobře. Ale pospěš si.“

Jakmile ukončil telefonát s Dunbarem, vytočil číslo Oliviina bytu. Předtím mu říkala, že už je na cestě domů. Možná už dorazila. Telefon pětkrát zazvonil a pak se dostal do hlasové schránky, což ho sice trochu namíchlo, ale chápal to. Vlastně o nic nešlo. Žádné nebezpečí jí nehrozilo, alespoň dokud Pendleton trávil čas doma u televize se svou matkou. Spader neměl důvod k obavám. Nejspíš ještě nedojela. Začal vytáčet číslo jejího mobilu, když mu došlo, proč je tak rozrušený. Olivia mu přece říkala, že David na ni bude doma čekat. V tom případě měl telefon zvednout on. Zhluboka se nadechl a čekal, zatímco její mobil vyzváněl. Pokoušel se zklidnit. Třeba si David všiml čísla volajícího a odmítal hovor přijmout, jako to od jejich prudké hádky ve Spaderově bytě dělal pokaždé. Nebo byl v koupelně. Taky mohl mít stereo puštěné tak nahlas, že prostě telefon neslyšel. Existovala spousta dobrých důvodů pro to, aby se John nestresoval, přičemž nejpádnější z nich byl samotný fakt, že Pendleton je pod dozorem ve svém pokojíčku. Při čtvrtém zazvonění, těsně předtím, než se ozvala hlasová schránka (což by Spadera rozpálilo doběla), uslyšel Oliviin hlas.

„Ano?“

„Olivie, to jsem já.“

„Johne? Právě jsem dorazila domů. Vcházím do dveří. Chceš se k nám nakonec přece jen přidat? Můžeme počkat – Davide?“ Odstín jejího hlasu se změnil a Spader ucítil nepříjemné mrazení v zádech. Pak se ozval zvláštní zvuk, jakoby elektrický zkrat.

„Olivie?“

Znělo to jako úder mobilu o tvrdou zem, poté dopadl na podlahu mnohem těžší předmět. Spojení bylo přerušeno.

„Co se to k sakru děje?“

Small se na Spadera zmateně podíval. „Je všechno v pořádku?“

„Nevím,“ úsečně odpověděl Spader a znovu se pokoušel Olivii dovolat. Telefon několikrát zazvonil a pak se ozvala hlasová schránka. „Do prdele.“

Spader otevřel dveře auta a vystoupil. „Zavolej Gavinu Dunbarovi na Desítku a vyřiď mu, ať pošle k Olivii domů pár poldů. Státní, místní, na tom nezáleží. Gavin zná její adresu. Olivia je možná zraněná. A i tady chci policajty – hned teď. Řekni Gavinovi, že už na zatykač nebudu čekat.“

Vyběhl příjezdovou cestou k domu Pendletonových a schody k hlavnímu vchodu bral po dvou. Zoufale potřeboval zjistit, co je s Olivií. Něco bylo špatně. Na druhou stranu – Pendleton se přece nehnul z bytu, což Spadera mátlo. Rozhodl se, že nejlepším řešením bude nasadit Pendletonovi pouta. Další policisté mezitím mohou zajet k Olivii domů a přesvědčit se, zda je v pořádku. Zazvonil třikrát, čtyřikrát, pětkrát. Žádná reakce. Zkusil to znovu. Zase nic. Zabušil na dveře pěstí.

„Otevřete. Policie.“

Stále bez odpovědi. Vtom ho vyrušil mobil.

„Ano?“

„Johne, to jsem já. V hale se něco pohnulo. Vypadá to, že stará paní odchází od televize.“

Spader zasunul mobil do kapsy a zalomcoval klikou. Bylo zamčeno. Rozmáchl se a vší silou nakopl dveře, které bohužel jeho útoku s přehledem odolaly. Nakonec vytáhl svou zbraň a pažbou rozbil jednu skleněnou tabulku. Protáhl jí ruku, odemkl si a vešel dovnitř. Revolver držel v pohotovostní poloze.

„Nikdo ani hnout. Policie.“

Rychle přejel očima vstupní halu a pak nahlédl do obýváku. Nikde nikdo. Obezřetně se přesunul ke dveřím obývacího pokoje a nakoukl dovnitř. Vedle prázdné pohovky stálo stejně prázdné kolečkové křeslo. Televize byla zapnutá. Na kraji konferenčního stolku ležel přehrávač a v jeho blízkosti hnědá dámská paruka. Spader si všiml stohu papírů, úhledně naskládaných v levém rohu. Očima neustále bedlivě sledoval okolí a přitom se jediným hbitým pohybem přesunul k magnetofonu. Ztlumil hlasitost a zapnul přehrávání. S pistolí v pravé ruce se zaposlouchal do nahrávky a nevěřil svým uším.

Z magnetofonu se zřetelně ozval Pendletonův hlas, jako by stál jeho majitel přímo vedle Spadera. „Mami, co kdybys přepnula na jiný kanál? Tenhle program mě uspává.“ Následovala zhruba osmivteřinová pauza a hlas pak pokračoval: „Jak chceš. Mně je to jedno.“ Spader zabloudil pohledem k papírům. Byl to text napsaný na počítači. Přečetl instrukci POČKEJ DESET MINUT, PAK ZMÁČKNI PLAY, pak uviděl slovo MÁMA, pod nímž stálo „Chtěl by ses dívat na Love Boat?“ Po další odmlce Spader četl Pendletonův text, který se zároveň linul i z přehrávače. „Ne, nechej to běžet. Mám rád soutěže.“

Spader přístroj vypnul. Z kuchyně se ozvalo křupnutí. John vyběhl z pokoje a neslyšně se přiblížil ke kuchyňským dveřím. Opatrně nakoukl dovnitř, připravený v případě potřeby ucuknout. Nebylo to nutné. Louise Pendletonová stála u dřezu. Byla téměř holohlavá – paruku nechala u televize. Pustila vodu a zapnula drtič odpadků, který začal vířit se vzteklým, ohlušujícím rachotem.

„Ukažte ruce,“ nařídil jí Spader.

Zastavila drtič, pomalu se otočila a zpříma se podívala Spaderovi do očí. John si prohlédl její dlaně, ale byla neozbrojená.

„Možná jste zlikvidovala ten pásek, ale jednu nahrávku jste zapomněla v přehrávači,“ informoval ji Spader. „Je Stanley doma?“

„Ne, není.“

„Kde je?“

„Nevím.“

„Kecy.“

„Vážně nevím.“

„Ale jistě víte, co dělá.“

Zaváhala. „Trochu.“

„A vám je to jedno? Nevadí vám, že mu v tom pomáháte?“

„Ne, po tom všem, co mu udělali, ne.“

Spader vytáhl želízka. Zvedla ruce. Spoutal jí nejprve jednu ruku, uchopil ji a dal za záda jemněji, než si zasloužila, a poté nasadil pouta na druhé zápěstí.

„Zeptám se vás znovu. Kde je Stanley?“

„Opravdu nevím.“

Vtlačil ji do kuchyňské židle, teď už silou odpovídající míře jejího provinění. Přiblížil svůj obličej k jejímu a zasyčel: „Jestli jde po mé ženě, jestli jí ublíží, zabiju ho. Rozumíte?“

Za jeho zády se ozval mužský hlas: „Je všechno v pořádku?“

Spader se vmžiku otočil a tasil zbraň. Ve dveřích stál Arnie Small s rukama nad hlavou.

„Ježíši,“ vypadlo ze Spadera.

„Sám bych to neřekl líp,“ usmál se Arnie.

Spader musel prohledat celý dům, aby se ujistil, že se Pendleton někde neschovává. Nebo hůř – že se nechystá přepadnout je ze zálohy. Ale než se do toho dal, nutně potřeboval zjistit, co je s Olivií. Opět vytočil její číslo. Když telefon zazvonil počtvrté, John se chystal zavěsit. Vtom ho někdo zvedl.

„Olivie?“ snažil se Spader tlumit své rozrušení.

„Ne,“ odpověděl mu vysoký hlas komiksového hrdiny. Bylo to neskutečně hloupé, směšné vibrato. A tím se zdála celá situace děsivější. Jako by se člověk ocitl v hororovém filmu. Spaderovi se zastavilo srdce. „Ne, detektive Spadere, to není Olivia. Vzhledem k tomu, že jste s ní hovořil v momentě, kdy jsem ji omráčil, vám to pravděpodobně došlo.“

„Pendletone, ty zasraný zmetku, jestli jí nebo mému synovi ublížíš, zabiju tě. Přísahám!“

„O tom nepochybuju. Nejspíš nebudete mířit do ramene, že? Vy přece nejste typ člověka, který udělá dvakrát stejnou chybu.“

Spader cítil stékat po zádech studený pot. „Pendletone, mám tady tvoji matku. Když ublížíš mé rodině, zabiju ji.“

„To neuděláte. Na to jste příliš dobrý polda. Vaše morálka vám to nedovolí.“

„Nechceš doufám vyzkoušet tuto teorii.“

„Kromě toho, i kdybyste ji nakrásně zabil, matka mi mnohokrát říkala, že by pro mě klidně zemřela. Možná nadešel čas, aby to dokázala.“

„Pendletone,“ zasípal Spader, „ani nepomysli…“

Galaxo ho přerušil svým skřípavým hlasem, který se Spaderovi zarýval do uší a drásal mu vnitřnosti: „Přál bych si, abych vám mohl dopřát čas rozloučit se s vaší bývalou manželkou a synem, ale brzy sem jistě dorazí policie a já předtím ještě musím zařídit pár věcí. Budete mi muset věřit, že jim vaše slova na rozloučenou vyřídím.“

„Pendletone…“

Telefon oněměl. Spader zastrčil svůj mobil do kapsy a chladně se podíval na Louisu Pendletonovou. „Váš syn je mrtvý člověk.“ Pak se otočil ke Smallovi. „Je už policie na cestě k Olivii i sem?“ Small přikývl. „Fajn, tak s ní tady počkej, než přijedou. Řekni jim, že se mnou pracuješ. Dávej bacha, ať tě hned nezastřelí.“

„Dobrá rada,“ pochválil Johna Arnie Small. „Co hodláš dělat ty?“

Spader už upaloval ke dveřím. Z ulice se ozýval zvuk sirén, které se rychle blížily.

„Co musím,“ odpověděl v letu.

29

Spader sešlápl plyn a s hvízdajícími pneumatikami opustil místo před Pendletonovým domem. Proletěl přilehlými ulicemi, prosvištěl dvě stopky a hnal se dolů po Cabot Street. Přes jednu ulici byla knihovna z tmavě červených cihel, kde Pendleton předčítal malým dětem, pokud právě nemučil nevinné lidi.

Spader v rekordním čase proletěl Salemem. Za dalších pár minut bude před Oliviiným domem ve Swampscottu, kde, jak se obával, možná Pendleton právě zabíjí jeho blízké. Spaderovi chyběly tři, maximálně čtyři minuty. Pokud se Pendleton rozhodl Olivii a Davida zabít, Spader mu v tom nedokáže zabránit. Nestihne to. Modlil se, aby to stihla policie. Při jízdě Spader snil o nejlepším způsobu jak to všechno skončit. Pendletonovi by se třeba mohlo podařit vyklouznout z pout a dostat se k policejní zbrani, a Spader bude nucen ho sejmout. A pokud Bůh vyslyší jeho toužebné přání, sám sobě přísahal, že nezaváhá ani na vteřinu. Zamíří o trochu výš než tehdy – a trochu doprava.

Od Swampscottu ho teď dělily dvě minuty zběsilé jízdy. Ostatní auta mu uhýbala, takže mohl plyn sešlápnout až k podlaze. Opět se snažil dovolat na Oliviin mobil a doufal, že když se mu Pendleton ozve, podaří se mu ho zdržet. Bohužel se dostal do hlasové schránky. Jakmile zavěsil, mobil znovu zazvonil. V první chvíli si myslel, že to je Pendleton, který mu volá zpátky, aby ho vytočil – což by Spader uvítal za předpokladu, že by tím oddálil osud své rodiny – ale ozval se Dunbar.

„Není tady, Johne.“

„Co tím myslíš? Kdo tady není?“

„Jsem u Olivie a Galaxo tady není. Právě jsem dorazil. Těsně přede mnou přijela místní policie. Našli Davida.“ Rychle dodal: „Je v pořádku, nemusíš si dělat starosti.“

„Jak…“

„Galaxo prostě zazvonil a ukryl se v křoví. Když David otevřel, Galaxo ho odrovnal paralyzérem, vtáhl ho do domu a omotal mu ruce i nohy lepicí páskou. Policajti ho našli ležet svázaného na podlaze v obýváku.“

Spader cítil v krku obrovský knedlík. „Udělal… udělal mu něco?“

„Ne, jak už jsem řekl, je v pořádku.“

„A Olivia?“

Dunbar se na chvíli odmlčel. Spaderovi připadalo, že to je věčnost. „Je pryč, Johne.“

Knedlík se změnil v meloun a hrozil, že Spadera zadusí. Ztěžka polkl a pak se zeptal: „Pryč? Jak pryč?“

„Seber se,“ uklidňoval ho Dunbar. „Zmizela, to ale ještě neznamená, že… Zkrátka, Galaxo ji vzal nejspíš s sebou.“

Spader se snažil zhluboka dýchat. „Viděl někdo něco?“

„Teď vyslýcháme sousedy. David vypověděl, že viděl Olivii přicházet. Snažil se ji varovat, ale měl přelepená ústa. Všimla si ho až ve chvíli, kdy se za ní zpoza rohu vynořil Galaxo a napadl ji paralyzérem. Pak ji omámil chloroformem a odtáhl z domu.“

Ježíši Kriste. „Cožpak si nikdo ničeho nevšiml? Vždyť ten bastard sotva chodí. Pochybuju, že ji dokázal odnést. Určitě ji táhl celou cestu k autu – po schodech verandy, po chodníku… A nikdo ho kurva neviděl? Nikdo nezavolal policii? To snad není možné!“

„Jak jsem říkal, teprve začínáme. Prozatím ale nic nemáme.“

„Sakra.“ Tohle přece nebyl Galaxův typický modus operandi. Nikdy svou oběť nepřemístil jinam. Tentokrát byl ale přinucen své návyky radikálně změnit, protože věděl, že se ocitl pod tlakem. Spader a policie odhalili, kdo je Galaxo, a bylo jen otázkou času, kdy u Pendletonových dveří zazvoní se zatykačem. A nebo ho Spaderova návštěva vystrašila natolik, že své plány uspíšil. Pravděpodobně tušil, že Madeleine Wollnerová jeho útok přežila. Vyptávali se ho na letní tábor, takže mu bylo jasné, jakým směrem se vyšetřování ubírá. Možná se obával, že si ho Wollnerová z dětství pamatuje a že vyvrátí jeho výpověď. Mohl se rovněž domnívat, že vypátrali důkazy o jeho pobytu na táboře Wiki-Wah-Nee, ačkoli ten už dávno nefungoval. Pak už neměl šanci vyhnout se vážnému podezření.

Proč ale tak riskoval, jen aby si Olivii připsal na seznam svých obětí? Proč raději nevzdal další útok a nevyužil čas, který mu zbýval, ke zničení důkazů proti sobě? Mohl rovněž prostě skočit do auta a uprchnout, skrývat se, začít někde jinde nový život. Vtom Spader pochopil motiv Pendletonova zdánlivě nelogického jednání a navzdory vlhkému dusnu letní noci mu přeběhl mráz po zádech. Už dříve podezíral Galaxa – tedy Pendletona – že jedná podle předem daného vzorce. Ty útoky nebyly náhodné a onen výběr ze dvou možností nebyl ničím jiným než šarádou. Pro každou svou oběť měl totiž Pendleton dávno rozmyšleno, jakým způsobem ji bude mučit.

Zdálo se, že lidé na Galaxově seznamu nesli nějakou měrou zodpovědnost za jeho zranění, které mu zničilo život. A v tomto okamžiku zvedl stavidla, aby svůj seznam doplnil o poslední osobu – Olivii. Nestaral se o následky svého počínání. Vlastně mu to bylo od začátku jedno. Zajímalo ho jediné – dokončit své poslání mstitele. Donutit je všechny bez rozdílu zaplatit. Proto se intervaly mezi jednotlivými zločiny zkracovaly. To, co dělal, nebylo vedeno touhou po vzrušení, jak to bývá u většiny sociopatů. Měl před sebou úkol, který hodlal beze zbytku dokončit, a snažil se ho splnit co nejdříve. A když zjistil, že je ve Spaderových očích hlavním, ne-li jediným podezřelým, musel ještě víc zrychlit. Jeho ledabylost, odtajněný útok na Olivii, neřízené a zjevně neplánované zbití Matta Finnerana, nedokončená „práce“ na Madeleine Wollnerové – to vše naplňovalo znaky nepříčetného zabijáka, který začínal být frustrovaný, neboť Spader i policie se mu dostali na stopu dřív, než mohl dokončit svou misi, která měla v jeho očích po více než dvou desetiletích zjednat spravedlnost.

Spader, který už teď jel rychleji, než bylo bezpečné, ještě přidal plyn. Olivia se skutečně stala Pendletonovou labutí písní, ať už byla na jeho pomyslném seznamu viníků poslední nebo ne. Věděl, že nemá šanci uniknout. Hra skončila. Podle Spaderova odhadu se proto Pendleton rozhodl odejít s velkolepým prásknutím dveřmi. Jeho tečka měla být nezapomenutelná. Bohužel to byla Olivia, která se stala cílem jeho pomsty. Kdoví, jaký druh mučení si pro ni jeho chorá mysl přichystala.

Spader praštil pěstí do volantu. Kde by k sakru mohli být? Kam asi Olivii zatáhl? Nebude se vracet k sobě domů, to je jasné. Kam jinam by…

A najednou mu to došlo. Bude tam. Určitě bude tam.

Strhl volant a smykem se ocitl na parkovišti před McDonaldem. Vmžiku opět vyletěl na dálnici zpátky směrem na Salem. Sáhl po mikrofonu a ohlásil se místním policistům v Beverly, aby je informoval, kde se setkají. Dispečer mu sdělil, že teď mají trochu problém, protože paralelně řeší několik telefonátů.

„Jakých telefonátů?“

„Máme nahlášenu střelbu na třech různých místech ve městě, k tomu vloupání do čistírny a případ domácího násilí.“

„A všechna tato hlášení přišla ve stejnou dobu?“

„V rozmezí pár minut.“

„Míváte ve středu večer často tolik práce? Zní to totiž podezřele. A já jsem v patách sériovému vrahovi.“

„Musíme je všechny prověřit, detektive.“

„V sázce je život ženy. Nemá snad přednost?“

„Detektive, sám jste řekl, že není jisté, zda se v našem městě ten váš podezřelý vůbec vyskytuje. A jak jsem vás informoval, máme nahlášenou střelbu a domácí násilí. Jakýkoli z těchto případů může pro někoho skončit špatně. To vám doufám nemusím zdůrazňovat. Můžeme odložit vyšetřování vloupání, ale oddělení, které to mělo na starosti, jelo k jednomu z těch případů střelby. Mohu vám nicméně slíbit, že za vámi někoho pošleme, jakmile to bude možné.“

Spader zavolal Dunbarovi a řekl mu, kam jede.

„Místní policie tam na tebe bude čekat?“ zeptal se Dunbar.

„Dorazí, jakmile budou volní.“

„Jedu tam.“

„Ne,“ odporoval kolegovi Spader. „Co když se mýlím? Co když nejedou tam, kam si myslím? Potřebuju, abys to jistil od vás a měl všechno pod palcem.“

„Jaká je pravděpodobnost, že se pleteš?“

„Malá, ale nemůžu dát v sázku Oliviin život.“

Ukončil hovor. Salemem projížděl hladce, bez zdržení, a brzy dorazí do Beverly. Bude to ale stačit?

Spader sjel z Essex Street a se zahvízdáním pneumatik smykem zastavil před Veřejnou knihovnou v Beverly. Zpod sedadla vytáhl kapesní svítilnu a vyrazil z vozu, aniž by se zdržoval zavíráním dveří. Místní policie ještě nedorazila. Nikde sice neviděl žádné jiné auto, předpokládal však, že parkoviště pro zaměstnance musí být někde poblíž knihovny – možná za rohem, možná vzadu – a Pendleton tudíž parkuje tam. Spader bohužel v této budově nikdy předtím nebyl, neznal proto její vnitřní dispozici.

Knihovna tvořila velký cihlový obdélník, jehož interiér opticky rozdělovaly hranaté bílé sloupy sahající od přízemí až po střechu o dvě poschodí výš. Spader běžel k hlavnímu vchodu se svým glockem v pohotovostní poloze a těch zhruba tucet schodů, které jej dělily od vstupu do budovy, bral po dvou. Přitom se snažil, aby mu nic neuniklo. Soustředil se především na obrovská okna podél celé přední stěny. Co když právě tam číhá Pendleton s nabitým revolverem? Ten bastard sice až dosud střelnou zbraň nepoužil – pomineme-li maketu v případě Goldingových – ale poslední dobou svá pravidla a „osvědčené“ způsoby pod tlakem okolností měnil. Kdo by se proto odvážil tvrdit, že mezi své oblíbené pomůcky nezařadí i bouchačku?

Spader nezaznamenal v žádném z přízemních oken pohyb. V předklonu vyběhl poslední tři schody k masivním dřevěným dveřím. Zatlačil do nich, ale bezúspěšně. Bylo zamčeno. Zlomek vteřiny zvažoval, že rozstřílí zámek a násilím si probije cestu dovnitř. Pak si ale řekl, že ačkoli se Pendleton nepochybně záhy o jeho přítomnosti dozví, není důvod halasně oznamovat přesný čas i místo vstupu do budovy. Kromě toho bylo více než nepravděpodobné, že Pendleton zvolil tuto cestu. Zcela jistě spěchal, a vzhledem k jeho omezené schopnosti pohybu pro něj chůze po schodech – navíc s unesenou a omámenou obětí – téměř nepřipadala v úvahu. Mnohem přijatelnější variantou bylo dostat se do knihovny jinými dveřmi. Spader se podíval doprava, potom doleva, a intuitivně se rozhodl pro levou stranu. Držel se těsně u zdi, očima stále sledoval své okolí, a spěchal podél Winter Street.

Ukázalo se, že jej intuice nezklamala. Jakmile zahnul za roh, objevilo se před ním několik dřevěných dveří, mnohem menších než ty vstupní, k nimž se sestupovalo po osmi žulových schodech. Spader si uvědomil, že Pendletonovi činilo jistě menší potíže schody sejít než po nich šplhat nahoru. A podle očekávání bylo za budovou parkoviště s jediným vozidlem, zaparkovaným co nejblíže k budově. Černý Ford Explorer, starý model, na některých místech promáčknutý, na jiných zrezivělý. Spader se k němu rozběhl, ale nemusel se ani dotknout kapoty, aby zjistil, zda je teplá. Chladnoucí motor ještě stále tiše vrčel.

Zamířil ke kamenným schodům a rychle po nich seběhl. Zbraň třímal v pravé ruce a levačkou zkusil dveře otevřít. Zamčeno. Pendleton měl nejspíš klíč. Buď mu ho coby svému zaměstnanci – dobrovolníkovi – věnovala sama knihovna, nebo ho prostě ukradl. Tak jako tak za sebou zamkl a Spaderovi bylo jasné, že by měl s dalším postupem počkat na příjezd místní policie. Potřeboval záložníky, kteří by mu kryli záda. Ale čím déle bude čekat, tím víc částí Oliviina těla může ten šílenec uřezat. Narozdíl od hlavního vchodu měla tato boční dvířka okénka. Spader opatrně nahlédl dovnitř a uviděl další dveře. Když si na ně posvítil baterkou, objevilo se foyer s mramorovou podlahou a dveřmi, nad nimiž byl nápis: Dětský koutek Katharine P. Loringové. Vedle nich stála mramorová socha malé dívenky.

Pokud se Pendleton skutečně uchýlil do této místnosti, dělily je od sebe dvoje dveře. Dalo se proto předpokládat, že únosce neuslyší zvuk tříštícího se skla. Spader zhasl baterku a její držadlo použil k rozbití jedné skleněné tabulky ve vstupních dveřích. Otvorem pak opatrně protáhl ruku a otevřel si. Podle očekávání se nespustil žádný alarm, neboť Pendleton jej jistě deaktivoval. Ostatně Spader by hlasité houkání uvítal. Bohužel všude panovalo ticho.

John se potichu vkradl do ztemnělé budovy. Opatrně, aby nevzbudil podezření, se protáhl dalšími dveřmi. Schodiště před ním se rozdělovalo, aby se opět v mezipatře spojilo. Spader neslyšně přešel vstupní halu, přičemž se stále držel co nejblíže zdi, a obezřetně postupoval směrem k bílé soše dívky. Teprve teď si všiml zajímavého detailu – vytahovala si z prstíku třísku.

V dětském koutku bylo zhasnuto. To ještě nic neznamenalo. Pendleton se sice mohl dostat do zadní místnosti a začít svou „práci“ na Olivii, nicméně Spader se přikláněl k názoru, že na to mu nezbývalo dost času.

Nebo snad ano?

Spader se zastavil. Teď rozhodovala každá vteřina, a sebemenší chyba mohla být pro Olivii osudová – hrozila jí ztráta jazyka, chodidel, možná i života. Spader cítil tíhu tohoto okamžiku. Nesměl chybovat. Dětský literární koutek byl nejblíže vstupním dveřím, jimiž se Pendleton dostal do budovy. Kromě toho sem chodíval předčítat dětem, trávil zde většinu času, a proto se tady patrně cítil nejbezpečněji. Jistě to tu znal lépe než ostatní prostory knihovny. Na druhou stranu si musel být vědom faktu, že Spader s tím počítá a zařídí se podle toho. Takže je docela dobře možné, že se s Olivií vydal jinam. A pokud se tak skutečně rozhodl, určitě se pokusil dostat co nejdál od dětského koutku. To znamenalo jediné: horní patro. Na to, aby Olivii odtáhl do výtahu, měl jistě času dost.

Spader vyběhl jedním schodištěm nahoru a zatlačil do skleněných dveří. Pokud to bylo jen trochu možné, snažil se obejít bez baterky. Bledé paprsky měsíce zvědavě nakukovaly vysokými okny a napovídaly mu, že se ocitl v prostorné místnosti, pravděpodobně hlavní části knihovny. Chvíli tápal prsty po zdi, než konečně nahmatal vypínač. Kdyby použil svou baterku, stal by se příliš snadným cílem. Když ale elektrické světlo zalilo rovnoměrně celou místnost, Pendletonova výhoda znalosti prostředí byla rázem tatam a body si naopak připsal Spader, který byl na podobné situace trénovaný a mnohem lépe připravený. Nic. Pendleton se už pravděpodobně přesunul na ochoz. Nemohl samozřejmě vědět s jistotou, že Spader zjistí, kam i se svým rukojmím uprchl, ale patrně nechtěl nic ponechat náhodě. A bezpochyby se v knihovně vyznal lépe než kterýkoli pronásledovatel. Těžil z faktu, že hrací pole má v rukou pevně on.

Spader mžoural do beztvarého prostoru s odhodláním najít schody do prvního patra. Přes veškerou snahu se měsíčním paprskům nepodařilo rozptýlit černočerné stíny, které vše zahalovaly příkrovem bezbřehé tmy. Mezi policemi s knihami a mnoha zákoutími by se dala krájet. Spaderův instinkt mu napovídal, že se Pendleton vydal nahoru, ale i instinkty se mohou mýlit. Ten psychopat se stejně tak mohl skrývat v některém z mnoha stínů v tomto patře. Co když číhal v rohu místnosti?

Spader se vrhl do tmy a snažil se přitom držet co nejblíže zdi. Ačkoli mu bylo jasné, že kdyby si rozsvítil, docílil by mnohem rychlejšího tempa, ještě stále se neodhodlal odkrýt karty. Nechtěl Pendletonovi předčasně ulehčit situaci tím, že prozradí svou přesnou pozici. Za okamžik ovšem zjistil, že jeho opatrnost byla zbytečná. Tmu prořízl ostrý zvuk a něco proletělo kolem Johnovy hlavy. Výstřel z pistole byl následován tupým nárazem, s nímž se náboj zaryl do regálu za Spaderovými zády. Detektiv na nic nečekal, praštil sebou na zem a vplížil se za nejbližší židli.

Odhmotněný, člověku nepodobný hlas – hlas komiksového hrdiny – zklamaně pronesl: „Ale ne, minul jsem. No, někdy se prostě nedaří.“

Dokonce i teď, když hra skončila a Spader i jeho kolegové znali pravou totožnost Galaxa, si Stanley Pendleton ponechal svou dětinskou masku. Spader nevěděl, co si o tom má myslet. Ale upřímně řečeno – na situaci to nic neměnilo, a tak neztrácel hloubáním nad touto záhadou čas.

Protože John nezahlédl hlaveň, netušil, odkud výstřel vyšel. Domníval se však, že to bylo odněkud z prostoru nad ním. Když vzhlédl, všiml si otevřeného prostranství pod stropem. Odtud se návštěvníci druhého podlaží knihovny mohli naklánět přes zábradlí, aby se kochali pohledem na patra pod sebou. Jelikož Pendleton už věděl, kde se Spader nachází, John si dovolil na moment rozsvítit baterku. S pistolí v jedné ruce a baterkou v druhé se opatrně naklonil před židli a na setinu sekundy blikl do prostoru před sebou. Baterka zachytila rychlý pohyb těla v černém oděvu a žluté masce, jak se snaží zmizet z dosahu světelného kužele. Spader si okamžitě uvědomil, že nikde nezahlédl Olivii, a proto bez váhání vystřelil. Absolutně netušil, jestli toho parchanta trefil, neboť i kdyby se skácel, John by to zkrátka neviděl. Veškeré pochybnosti se ale okamžitě rozplynuly, když se ze tmy nad Spaderem ozvalo jemu dobře známé skřípavé tremolo:

„Opatrně, Pikový Jacku. Mohl bys trefit to, co zbylo z tvé ženy. Respektive z tvé bývalé ženy.“

Co zbylo? Ať jde do hajzlu. Ten úchyl si s ním jenom hrál. Neměl čas Olivii ublížit. Spader se tím alespoň utěšoval. A v duchu se modlil, aby se nemýlil.

Zaslechl tlumené kroky. A ne jedny. Znamenalo to, že Pendleton Olivii přinutil, aby šla s ním. Po Spaderově výstřelu, který ho patrně minul jen těsně, si zcela jistě nenechal ujít příležitost držet si svůj lidský štít u těla. To ovšem do značné míry ztěžovalo Spaderovo poslání.

Vzhledem k tomu, že Pendleton mířil k nějakému úkrytu, Spader opustil své relativně bezpečné místo za židlí a rozběhl se ke dveřím, kde tušil schody vedoucí nahoru. Světlo baterky na okamžik spočinulo na bronzové soše mladíka, který soustředěně pozoroval své chodidlo. Asi hledá třísku, napadlo Johna, jako to mramorové děvče o patro níž. Spader se vydal vzhůru po schodech a přitom přemítal o důvodu, proč si sochař zvolil motiv dětí s třískami v končetinách.

Schodiště nevedlo přímo nahoru. Několik žulových schodů končilo na odpočívadle, další zatáčely doleva. Když došel na odpočívadlo, opatrně nakoukl za roh. Žádná kulka mu neprolétla kolem hlavy, natož aby jej trefila, a proto se pustil dál nahoru. Uprostřed výstupu se zastavil. Na následujícím odpočívadle se schodiště rozdělovalo – část vedla doprava, část doleva. Podobnému dilematu čelil před budovou knihovny, a tehdy správně zvolil levý směr. Proč tedy měnit taktiku? Když se blížil k poslednímu schodu, kolem ucha mu prolétla kulka a skončila ve stěně za ním. Důkaz, že se opět rozhodl správně. Spader se schoulil za první regál s knihami, který byl po ruce, a doufal, že to není stanoviště, odkud jej Pendleton ostřeluje. I tentokrát při něm stála Štěstěna.

Spader opět uslyšel tiché kroky, jak se od něj vzdalují, až mu zmizely z doslechu. Buď se Pendleton s Olivií dostali příliš daleko, nebo se jen zastavili. Spader se rozhlédl kolem sebe. Celé toto podlaží se skládalo z několika samostatných částí vzájemně oddělených stěnami a dveřmi. Pendleton mohl být v podstatě kdekoli. Klidně se mohl ukrýt do rohu a provést Olivii něco strašlivého. Bolestivé znetvoření na celý zbytek života, možná i něco horšího – jeden nebo dva fatální švihy nožem – a Spader by neměl nejmenší šanci mu v tom zabránit. Detektiv se ale utěšoval dosavadním průběhem Pendletonových útoků, při nichž každé oběti předem přisoudil specifický druh mučení, a sázel na to, že jeho chorá mysl má své pevně stanovené plány i s Olivií. Koneckonců to bylo jeho poslední veřejné „vystoupení“. Jistě je chtěl dovést k dokonalosti. Proto se Spader domníval, že se Pendleton buď pokusí dostat do místnosti, kde se bude moci zamknout a ublížit Olivii, než se k němu kdokoli dostane, nebo se nejprve rozhodne Spadera vyřadit ze hry, aby pak měl dostatek času dokončit své „dílo“. Je-li chytrý, nebude se pouštět do pěstního souboje s člověkem, který je na podobné akce trénovaný a může těžit i ze své fyzické převahy. Pendleton se ale ocitl v bezvýchodné situaci a nemusel být schopen uvažovat logicky. Nikdo nemohl sázet na to, jak se zachová.

Kde k sakru jsou ti policajti? Spaderovi bylo jasné, že prověřovali falešná tísňová volání, která měl na svědomí Pendleton a jimiž je směroval do různých městských okrsků. Zcela jistě použil nejen svůj, ale i Oliviin mobil, takže se vyhnul podezření dispečera. Kdy ale místní policie přijde na svůj omyl?

Spader se chystal znovu zavolat do Beverly s tím, že viděl stát Galaxa uprostřed knihovny nad bezhlavými těly se zakrvácenou řetězovou pilou v ruce – cokoli, jen aby policii přinutil co nejrychleji jednat, když vtom vpravo od sebe zaslechl šepot a tiché kroky. Vmžiku se otočil a rozsvítil baterku. Tmu rozřízl ostrý paprsek světla, které odhalilo Galaxa stojícího vedle dlouhé řady polic s knihami, asi deset metrů od Spadera. Odpudivě žlutá maska s přihlouplým úsměvem od ucha k uchu, zářivě zelené oči barvy vybroušeného smaragdu, které radostně mrkaly přesně tak, jako v dětmi oblíbené televizní reklamě. Před ním stála Olivia. Ústa měla omotaná stříbrnou lepicí páskou a krk jí svírala Pendletonova levice, přičemž jeho pravá ruka jí držela u spánku nabitý revolver. Spader pozvedl pistoli.

„Ach, ach, ach,“ zaskřehotal Galaxo.

Spader nemohl riskovat výstřel. „Nemáš šanci, zemřeš,“ varoval Pendletona.

„To čeká každého,“ pokrčil filozoficky rameny Galaxo – Pendleton.

Namířil na Spadera a zasypal jej sprškou kulek. Spader se vrhl na zem za vozík s knihami připravenými k vrácení do regálů. Několik jich to bohužel odneslo. John chvíli vyčkával a poté se překulil doleva, aby jeho hlavu vzápětí těsně minuly další výstřely. Hned nato se ozvala rána. Spader ztuhnul Sakra.

„Olivie? Jsi v pořádku?“

Zdálo se mu, jako by uslyšel tiché zasténání.

„Ona tě neignoruje, Spadere,“ ozvalo se vysoké protivné vibrato. Galaxo mluvil potichu, aby neprozradil svou přesnou polohu. „Určitě by ti moc ráda odpověděla, kdyby ovšem ještě měla jazyk.“

Prolhaný zkurvysyn. I tak Spader cítil, že se mu zrychlil tep. Setřel si z čela pot. Venku snad muselo být třicet stupňů a vlhkost přes devadesát procent. Vzduch uvnitř knihovny se dal krájet. Dusno k zalknutí, a k tomu všudypřítomný odér zatuchlých knih. Klimatizace samozřejmě vypnutá. Kapka potu se Spaderovi skutálela rovnou do oka.

Myšlenka na Olivii v rukách šíleného vraha, který měl na svědomí tolik zvěrstev, Spadera přiváděla k šílenství. Bojoval s pokušením opustit svůj úkryt, vyrazit směrem, kterým tušil Galaxa, a naslepo zaútočit. Pendletona by takový výpad jistě vyvedl z míry a Spader by využil svých reflexů i léty trénovaných dovedností. Bylo to však nesmírně riskantní. Pendleton mohl mít Olivii stále jako štít. Navíc by se mu mohlo podařit Spadera trefit a zneškodnit, a Olivia by byla Galaxovi vydána na milost do doby, než konečně dorazí policie. Pendleton taky mohl zvolit nejjednodušší řešení – bez okolků vystřelit Olivii mozek z hlavy.

Aby mohl Spader učinit další pokus o záchranu Olivie, musel se dostat ze svého úkrytu. Právě se chystal opustit relativně bezpečné místo za vozíkem s knihami, když k němu dolehl zvláštní kovový zvuk – jako když o sebe cinká svazek klíčů. Cink. A po chvíli znovu. Pak se ozval o něco hlasitěji a téměř zoufale. Zdálo se, jako by se Pendleton přesunul ke dveřím, o nichž se mylně domníval, že k nim má klíč.

Spader se odplížil do lépe chráněné skrýše za poličkou s knihami, přičemž si uvědomil, že se dostal do samého rohu místnosti. Zeď byla po jeho pravé i levé ruce, stejně jako naproti němu. Jediný volný průchod se nacházel v místě, kde se krčil on sám. Znamenalo to, že pokud se zde zdržoval i Pendleton a dveře na opačném konci byly zamčené, Galaxo se dostal do pasti.

„Vypadá to, že jsi v koncích,“ zvolal Spader do tmy.

Klíče zachrastily a téměř něžně dopadly na tenký koberec. Pendleton je odhodil jako přebytečnou zátěž.

„Nemáš kam utéct, Stanley,“ upozornil ho Spader, „kromě vězení nebo márnice. Teď je výběr na tobě.“

Z temného kouta zaskřípal Galaxův mechanický šepot, který se stále nemínil vzdát: „V tom případě si vybírám márnici, pro sebe i pro Olivii.“

Spader zkoumal tuto část knihovny, která měla tvar obdélníku o rozměrech zhruba dvacet krát deset metrů. Nad celým prostorem se rozpínalo střešní okno, jímž dovnitř pronikaly bledé měsíční paprsky. Díky tomuto chabému osvětlení byly vidět řady regálů lemujících chodbičku v samotném středu místnosti. Další ulička se rozprostírala mezi bočními stěnami a konci regálů. Police plné knih byly uspořádány podobně jako lavice v kostele: nalevo i napravo od centrální uličky stály v zákrytu regály jeden za druhým, mezi nimi po obou stranách více než tři metry dlouhá chodbička. Galaxo se mohl skrývat kdekoli.

Spader předpokládal, že Pendleton drží u Oliviiny hlavy revolver, aby se neprozradila sebemenším pohybem nebo zvukem. Také ji mohl omámit chloroformem a držet ji před sebou jako živý štít. Jediná jistota, s níž Spader kalkuloval, byl fakt, že se Pendleton nedokázal pohybovat natolik rychle, aby kolem něj proklouzl do relativního bezpečí v jiné části knihovny. Teď byl zahnán do kouta, a to doslova. A každé zvíře zahnané do kouta se chová zuřivě, nelítostně a jako smyslů zbavené, ozbrojené stvůry s rukojmím nevyjímaje. Spaderovi bylo jasné, že nastává boj kdo s koho. Jeho prvořadým zájmem se stalo pokračovat v komunikaci a odvést Pendletonovu pozornost od Olivie. Možná by se k nim mohl i opatrně přiblížit a toho šílence zneškodnit.

„Podívej se, Stanley,“ oslovil Spader Galaxa, „těch několik týdnů se nám snažíš něco naznačit. Já ale tvé poselství pořád nechápu. Vlastně to nedává smysl nikomu – veřejnosti, policii a už vůbec ne obětem. Co kdybys mě zasvětil?“

Ze tmy se ozval zase ten příšerný skřehotavý hlas. „Dávám ti obrovskou šanci, Spadere. Olivia si možná dost vytrpěla, ale ještě je naživu. Jestli ji chceš zachránit, vycouvej odtud a přejdi na druhou stranu k oknu, abych tě viděl. Jakmile odprejskneš, nechám ji na pokoji. Ty půjdeš svou cestou a já taky svou.“

Spaderovi bylo naprosto jasné, že Pendleton lže jako když tiskne. Potřeboval se Spadera zbavit, aby měl víc času na realizaci svých plánů s Olivií, ať už byly jakékoli.

„Jsi tam ještě, Spadere?“ ztišil hlas Galaxo. „Hádám, že tě tahle krasotinka už nezajímá.“

Galaxův šepot Spaderovi znemožňoval určit jeho momentální úkryt. Okolní knihy zvuk ještě více tlumily, takže Spader neměl nejmenší tušení, kde se jeho úhlavní nepřítel vyskytuje. Mohl se skrývat ve vzdálenosti dvou či třeba pěti řad vlevo, stejně tak jako vpravo. Spader byl zticha. Natáhl se ke stěně po své levici, připravil se a sáhl po baterce. Paprsek světla probádal zeď po celé její délce a neopomněl ani řady regálů. Nikde nikdo. Spader se bleskově přesunul ke středu místnosti, přeběhl uličku a zamířil k protilehlé stěně. Opět si posvítil na prostor před sebou – a opět nic.

Znamenalo to, že Galaxo se zdržoval v jednom z kratších konců místnosti. Podle Spaderova odhadu stálo po obou stranách devět či deset řad s policemi, což ve svém důsledku Pendletonovi skýtalo asi dvacet různých skrýší.

„No tak, Stanley, o co tady jde? Ty přece chceš, abych se to dozvěděl, ne? A aby se to dozvěděli všichni. Tak mi to prozraď. Co ti všichni ti lidé provedli?“

Spader nahlédl do nejbližšího regálu a doufal, že přes štosy knih uvidí i do další řady. Poličky však bohužel měly zadní stěnu, takže mu nezbývalo než pokračovat řadu po řadě, dokud nenarazí na Pendletona, který měl zbraň i Olivii, skvěle se tady vyznal, a k tomu všemu se ocitl v bezvýchodné situaci. Věděl, že prohrál, opanovalo ho zoufalství a jeho šílenství se vymklo kontrole. Před sebou měl jen dvě cesty – smrt nebo doživotní internaci. Neměl už co ztratit, což vystavovalo Olivii smrtelnému nebezpečí. Když už si byl Spader jistý, že Galaxo s ním odmítá komunikovat, z temného kouta se ozval skřípavý šepot.

„Jediné, co mi udělali, detektive, bylo to, že mi zničili život.“

„Jak?“ Spader proklouzl kolem první řady regálů a projel ji baterkou. Nic než knihy.

Po chvíli ticha se ozvalo robotické zasípání, což byl nejspíš povzdech. „Bylo mi osm. Jak už víš, byl jsem na letním táboře. Šli jsme do lesa. Instruktoři nás nechali o samotě. Tahle krasavice Olivia nebyla v dohledu, a zmizeli i ostatní – Jeff Golding i Alison Greenwellová.“

Alison Greenwellová? Přemýšlel horečně Spader. Kdo to k sakru je?

Galaxo ze sebe dál chrlil informace. „Zůstal jsem s několika dětmi. Hráli jsme si u potůčku blízko malé prohlubně. Na jejím dně tekla říčka. Bylo to tam nádherné. Jedno z dětí našlo kmen spadlého stromu, který ležel napříč roklí. A Mike Yasovich, větší kluk, který se děsně rád předváděl, po něm přešel na druhou stranu. Děsilo mě jenom se na to dívat.“

Spader se nepřestával plížit směrem k další řadě, která, jak se ukázalo, byla rovněž prázdná. Pak pod ním ale zaskřípala podlaha.

„Jen pojď blíž, Spadere,“ zašeptal Galaxo. „Mezitím rozříznu Olivii tvářičku.“ Pauza. „Ostatně pak můžu přejít i k druhému líčku, zatímco na tebe budu čekat. A nebo se můžeš obrátit a vypadnout odtud. Možná tím zachráníš život své bývalce.“

Spader nakoukl do další řady. Knihy, samé knihy.

„Ne?“ optal se potichu Pendleton. „Fajn, takže je na řadě druhá tvář. Ach… teď to vypadá lépe. Tak pěkně symetricky. Obě rozšklebené stejně.“

Spader stále nedokázal Galaxa lokalizovat. I když bral v úvahu zkreslení způsobené maskou, Pendletonův hlas zněl zcela jinak, než si jej John pamatoval z jejich předchozích rozhovorů. Ačkoli Stanley svou řeč prošpikoval hrubostmi, způsob vyjadřování a dikce působily kultivovaněji. Spaderovi došlo, že jeho rádoby vulgární styl byl pouhá přetvářka.

Spader se přesunul k řadě číslo tři. Ze tmy někde před ním se ozval slabý zvuk trhající se látky.

„To nic, jen jsem jí otevřel stehenní tepnu, Spadere,“ pravil nevzrušeně Galaxo. „Má moc pěkně natržené stehýnko. Krev tady vážně docela slušně pumpuje, detektive. Asi bys měl skočit pro pomoc.“

Spader se snažil vytěsnit Pendletonova slova. I čtvrtá řada zela prázdnotou. Zvedl předloktí a setřel si pot, který mu stékal po tvářích dolů na bradu. Protože Pendleton nemohl tušit, z kterého konce řady se Spader nakonec vynoří, pravděpodobně zůstal stát uprostřed některé z nich. Otázka zněla, ve které a na jaké straně místnosti.

„Co se stalo poté, co Mike Yasovich přešel tu kládu, Stanley?“

Nejprve se ozvalo pár slabých povzdechů, teprve po chvíli následovala zahořklá slova: „Začal nás všechny vyzývat, ať to taky zkusíme. A všechna ta ostatní pitomá děcka ho poslechla. Mike byl zkrátka vůdcovský typ, takový náš vzor, a nikdo se před ním nechtěl nechat shodit. Holkám se líbil a kluci se mu za každou cenu chtěli vyrovnat, takže když na ně zatlačil, šli za ním jako tupé stádo ovcí.“

„A ty jsi to zkusil taky?“

„Do hajzlu, ne. Běžel jsem najít naše instruktory, kteří se o nás měli starat. Měli za úkol na nás dohlížet, ať neprovádíme nějaké hlouposti a nebezpečné věci, přesně jako byla tahle. Říkal jsem si, že nám to zatrhnou a nařídí nám vrátit se zpátky do tábora. Jenomže pak v lese najdu Jeffa a Alison. Klečí před ním a… má v puse tu… jeho věc. Propána, kouří mu ptáka, zatímco děcka se pokoušejí zmrzačit na té pitomé kládě. V té době jsem nevěděl, co ti dva spolu vlastně dělají, to mi došlo později. A když Jeff otevře oči a uvidí mě, zařve, ať se vrátím k ostatním.“

Spader si všiml, že Pendleton ve vypravování sklouzl k přítomnému času. Část jeho mysli se ocitla zpátky v onom lese, což bylo dobře. Znamenalo to, že se v duchu přenesl pryč z knihovny, daleko od Olivie.

Spader se nepřestával tiše a obezřetně plížit dopředu. Rozhodl se měnit přístupové cesty k jednotlivým řadám pro případ, že by jej Pendleton sledoval. Pak by po něm mohl klidně začít zpoza regálu pálit. Proto se Spader blížil k jedné řadě zprava, ke druhé zleva, pak zase zleva a pak pro změnu ze středu.

Našlapoval velice potichu. Tenký koberec jeho kroky krásně tlumil. Bohužel stejnou službu prokazoval i Pendletonovi.

Spader prozkoumal pátou řadu.

„A tak jdu zpátky k tomu spadlému stromu,“ navázal tiše Pendleton. „Všichni ho už přešli tam i zpět. Všichni kromě mě. Dokonce i Maddy Wollnerová, a to je holka. A začnou se do mě navážet, snaží se mě donutit jít taky. No, Mike, Pete a Maddy. Matt Finneran tam jenom stojí a kouká. Nemají slitování. Posmívají se mi. Nejhorší z nich je Mike Yasovich. Kdyby ten hajzl přestal, nechali by toho i ostatní. Vím to.“

Spader pokročil k šesté řadě, která byla rovněž prázdná. Zbývaly mu poslední tři řady. Vklouzl do centrální chodbičky a nakoukl za roh. Nikdo.

„A tak jsem mu vyřízl jazyk.“

Pendleton teď smíchal minulost s přítomností. Taky zaměnil oběti. Mike Yasovich zahynul před lety při automobilové nehodě. Ale Pendleton potřeboval svou odplatu. A proto si ji vzal alespoň symbolicky. Jako náhradníka si zvolil chlapcova otce a vyřízl jazyk jemu, protože Mike už nebyl k mání.

Spader se co nejrychleji přemístil k opačnému konci další, sedmé řady. Nahlédl do ní a opět nikoho neviděl. „A Matthew Finneran?“ zeptal se potichu.

„Zbabělec,“ zasyčel Pendleton. „Všichni se do mě navážejí, šikanují mě, všichni kromě Matta. Ten tam stojí jako sloup. Mlčí a čumí. Nezastane se mě, neřekne jim, aby mi dali pokoj. Ne, jen čučí. A tak jsem mu vydloubl oči.“

Spader se opatrně kradl mezi knihami. Blížil se ke druhému konci a přitom poslouchal Pendletonův přidušený šepot. „Už to nemůžu vydržet, nemůžu poslouchat to jejich hecování. Brečím. Ti hajzlové mě rozbrečeli. A tak se postavím na ten pitomý strom.“ Pendletonův styl vypravování se změnil. Občas používal slovník a gramatiku dospělého člověka, místy ale přešel do dětského žargonu. „Mám za sebou tři, možná čtyři kroky, když vtom uklouznu. A padám. Teď visím hlavou dolů a vidím pod sebou ten potok. Pak se podívám nahoru a tam stojí Maddy. Je nejblíž, a tak se k ní natáhnu. Myslím si, že mi podá ruku, chytne mě a já budu v bezpečí. Vím, že mě může zachránit. Ale to ona ne. Ta malá děvka tam stojí bez hnutí, zasrané ruce podél těla.“

Takže po více než dvou desetiletích se Pendleton pokusí tyto nečinné ruce odřezat. Spader postoupil k uličce uprostřed řady. Potřeboval, aby Pendleton nepřestával mluvit, nemohl ale prozradit, jak daleko nebo blízko se dostal. Naštěstí se Stanley natolik ponořil do svého vyprávění, že sám bez pobízení pokračoval v líčení dalších událostí.

„A tak se podívám na Petera Lisbona a volám na něj, ať běží pro pomoc, ať najde instruktory. Udělá to? Blbost. Stojí jako zařezaný. Nepohne se ani o píď. Proto jsem mu uřezal nohy. Zasloužil si to. Všichni si to zasloužili.“

Spader se dostával stále blíž. Už brzy dosáhne cíle. Musí. Zbývají jen dvě poslední řady. Která z nich to bude? A má se dát vpravo nebo vlevo?

„Stejně jako tady Olivia.“ Tentokrát nešeptal. Mluvil zřetelně a slyšitelně. „Zasloužila si všechno, co jsem jí už udělal, i to, co s ní ještě provedu.“ Pendleton se zjevně přenesl do současnosti, což nebylo dobré ani pro Olivii, ani pro Spadera. Nade vši pochybnost se blížilo rozuzlení, ať už bude jakékoli.

Spader se zády opřel o polici s knihami a chystal se zleva nahlédnout do další řady, když vtom zaregistroval zhruba dva metry vpravo od místa, kde stál, letmý pohyb. Černá skvrna se žlutou šmouhou. Mířila přímo k němu.

S napjatými smysly a adrenalinem, který jej zaplavil, Spader zažil totéž co před dvěma lety v bytě Eddieho Riverse. Jako by se zastavil čas a on byl jen nezúčastněný divák dění kolem sebe.

Galaxo opustil svůj úkryt, aby zaútočil. V ruce držel nějakou zbraň. Pomalu a nešikovně se klopýtavě blížil ke Spaderovi, který na něj namířil revolver. Dělil je od sebe už pouhý metr. V této neskutečné chvíli Spader cítil naprostou převahu. Zcela se ovládal. Hlavou mu proběhlo tucet různých myšlenek, ale on je zahnal. Nechtěl se rozptylovat. Konečně měl na mušce šílence, který mučil a zabil spoustu nevinných lidí, který napadl Davida a kdovíco udělal Olivii, který nepřímo zavinil smrt Oscara Wagnera. Měl spadeno na Spadera – a Spader tomu teď učiní rázný konec. Byl skvělý střelec s neméně skvělými reflexy. Namířil zbraň na Galaxovo pravé rameno. Mohl zmáčknout kohoutek, jednou ranou ho složit a zajistit mu tak veřejný proces – proces, který díky procesní chybě, excelentnímu obhájci nebo zmanipulované porotě možná zabrání průchodu spravedlnosti. Nebo by mohl zamířit více doprostřed. Třeba by ten zkurvysyn přežil, třeba ne. A konečně zbývala poslední možnost: udělat to, co měl udělat už před dvěma lety. Zacílit výš a mírně doprava, a rázem všechno skončit. Mohl střílet, o tom nepochyboval. Ale tím by překročil hranici, kterou překročit neměl a vlastně ani nechtěl.

Galaxo už došel téměř k němu – a Spader vystřelil. Kulka se zaryla do vrahova ramene a náraz jej srazil Spaderovi k nohám. Překulil se na záda. Spader si k němu rychle klekl a vytrhl mu z ruky zbraň. Byl to nůž.

Pak si uvědomil, že je něco špatně. Jeho oči zachytily několik poplašných signálů. Nůž byl ke Galaxově ruce připoután lepicí páskou. Kalhoty sice byly černé, ale nebyla to Pendletonova typická lesklá teplákovka. A pak ty boty. To snad ne! Dámské lodičky na nízkém podpatku.

Bože.

Spader strhl Galaxovi z obličeje masku. Zíraly na něj Oliviiny modré oči plné bolesti. Ústa měla omotaná páskou.

Strnul, když mu došlo, co Pendleton udělal. Zvedl hlavu a v hrůze zíral na Pendletonův zjizvený obličej, který se na něj posměšně šklebil. Nakláněl se zpoza regálu, odkud před chvílí přinutil vystoupit Olivii, a mířil na Spadera pistolí. Spader se překulil na levý bok právě v okamžiku, kdy padl výstřel. Kulka prolétla těsně kolem jeho ucha a zaryla se do stěny za ním. Spader vystřelil poprvé, podruhé, potřetí. Zatímco první rána minula cíl, druhá Pendletona zasáhla doprostřed hrudníku a třetí si našla pravé rameno – přesně v místě, kam ji dostala i ubohá Olivia. Pendleton upustil zbraň a zapotácel se. Pak se skácel na koberec. Spader zvažoval další výstřel, ale rozmyslel si to. Pendleton byl zneškodněn. Bylo po všem.

Téměř.

Spader stále držel zbraň namířenou na horní polovinu Pendletonova těla. Zase tatáž situace. Opět stejná šance překročit hranici. Před ním ležel Pendleton, který byl zodpovědný za neuvěřitelné krutosti a vraždy. Pendleton, který málem Spadera přiměl zastřelit milovanou ženu. Pokud se zotaví ze svých zranění, bude postaven před soud, jeho zjizvený obličej bude vzbuzovat soucit u porotců, psychiatři budou vypovídat v jeho prospěch, obhájci budou argumentovat těžkým osudem způsobeným chováním druhých lidí. Možná bude mít štěstí na útlocitnou porotu. Spader sice pochyboval, že by Stanley Pendleton unikl trestu na základě procesních pochybení jako Eddie Rivers, nicméně si nepřál, aby vyvázl s rozsudkem v podobě pohodlného pobytu v psychiatrické léčebně, z níž by byl dříve či později propuštěn na svobodu.

Ne. To nedopustí. Spader pozvedl zbraň a naposledy vystřelil. Kulka prolétla Pendletonovým pravým okem. Spader nevěnoval tělu jediný pohled. Poklekl na jedno koleno k ležící Olivii a zavolal sanitku. V tu chvíli zaslechl policejní sirény.

Natáhl se a jemně odstranil pásku z Oliviiných rtů. V očích měla slzy. Když další slza dopadla seshora na její tvář, uvědomil si, že pláče i on.

Kromě kulky v rameni se zdála v pořádku. Pendleton naštěstí lhal. Spader ji něžně zvedl a zkontroloval její ránu. Čistý průstřel. Dlaní jí zakryl krvácející zranění a opatrně si ji položil do klína. Druhou rukou ránu stlačil. Trhla sebou a zanaříkala, ale nestěžovala si.

„Olivie, je mi to tak líto.“

Slabě se pousmála a pak zašeptala: „To je sen každého bývalého manžela. Máš kliku.“

Proti své vůli se usmál a děkoval Bohu, že ji nezabil. „Myslím, že mám.“

30

„Jaké to je být zase za hrdinu?“ zajímalo Dunbara. „Lidé opět zbožňují Pikového Jacka. Čteš noviny?“

„Víš, že mi tak nemáš říkat,“ pravil důrazně do mobilu Spader. „A taky jsem tě informoval, že noviny dávno nečtu.“ Na semaforu naskočila zelená.

„No, měl bys začít. Veřejnost tě miluje, kamaráde.“

„Předtím mě milovala taky. A pak se to všechno obrátilo naruby, vzpomínáš?“

„No tak, Johne, už zase držíš eso. Užívej si to.“

„Víš, že už karty nehraju.“

„Je jenom otázkou času, než o tobě někdo bude chtít natočit film. No uznej – skvělý název: Pikový Jack. Tomu nelze odolat.“

„Dej s tím pokoj, jo?“

„Já jen…“ Dunbar chvíli mlčel a pak se zeptal: „Nejsi už unavený z toho, že máš vždycky pravdu?“

„S Oscarem Wagnerem jsem se mýlil.“

„Ne tak docela. Nebyl sice Galaxo, ale chystal se ublížit chlápkovi, který mu dal padáka. A s Pendletonem jsi uhodil hřebík na hlavičku. Nikdo ti nevěřil, pamatuješ?“ Odmlka. „A ti, kteří si mysleli, že Galaxo je Eddie Rivers, se mýlili.“

Spader neodpověděl. Možná právě Eddie Rivers přispěl k jeho rozhodnutí zavrtat do Pendletona poslední kulku. Spader mohl před dvěma lety sejmout Riverse v jeho bytě, a neudělal to. Spravedlnost nezvítězila a Rivers byl propuštěn na svobodu, aby mohl opět volně dýchat – a vraždit. Spader cítil vinu za smrt oněch dvou nevinných obětí a učil se s ní žít.

„Zachoval ses správně,“ ubezpečil ho Dunbar, jako by četl jeho myšlenky. „Zabránil jsi tomu hajzlovi pokračovat v těch zvěrstvech a zachránil jsi život báječné ženské. Jak se vlastně Olivii daří?“

„Vzhledem k okolnostem dobře.“

„A co David?“

Spader na moment zaváhal. „David je v pohodě. Fakt. Po dlouhé době je konečně v klidu.“

„To rád slyším. Poslyš, chtěl jsem ti říct, že Fratello se přiznal. To on pustil Estelle Lisbonové informaci o tom, že podezíráme Oscara v kauze Galaxo. Hájil se tím, že udělal laskavost vdově po bývalém policajtovi, který zemřel ve službě. Volala k nám a ptala se, jak pokračuje vyšetřování, někdo ji přepojil na Leona a on řekl, co řekl. Očividně ho nenapadlo, že se ta dáma chystá vzít spravedlnost do svých rukou.“

„To je jasné. Má z toho Leon nějaké problémy?“

„Oficiální důtku.“

„To z toho vyvázl lehce,“ podotkl Spader.

Po krátké pauze Dunbar dodal: „Brzy skončí vyšetřování. Zanedlouho budeš zase v práci.“

Když policista zastřelí podezřelého, je nařízeno oficiální šetření. V tomto případě se jednalo o formalitu, nicméně i formalita má svá pravidla a vyžaduje určitý čas. Než tato procedura skončí, Spader si dopřával odpočinek.

„Poslouchej, Gavine,“ oslovil kolegu, „už jsem skoro na místě, takže budu muset končit. Ale je tu ještě jedna věc, kterou bys měl udělat. Zapiš si toto číslo, ano?“

Nadiktoval ho Dunbarovi.

„Komu mám volat?“ zajímal se Dunbar.

„Hanně.“

„Nestřílej si ze mě.“

„Vážně. Už jsem ji o tobě informoval a ona souhlasila, ať jí brnkneš.“

„Jé, ty jsi jí o mně povídal? Cos jí řekl?“

„Neboj se, lhal jsem jako když tiskne.“

Dunbar se zachechtal.

„Hele,“ pokračoval Spader, „Hanna je báječná ženská, rozumíš? Opravdu je skvělá. Jestli jí zavoláš, budeš na ni milý, jasný?“

„Jsi drahoušek, Johne.“

Spader se sám pro sebe usmál, zastrčil mobil do kapsy a zastavil před domem, který kdysi nazýval svým domovem.

„Už žádné květiny, Johne.“

„Poslední kytice,“ odpověděl Spader, „čestné slovo.“

Olivia ustoupila a on vešel do předsíně. Nádhernou barevnou kytici položil na stolek vedle zarámované fotografie jich dvou s Davidem. Byla pořízena na Den Díkůvzdání před čtyřmi lety. Všichni tři se na ní usmívají. Spader si až teď uvědomil, že Olivia ten obrázek nechala na stejném místě, kde jej vždy mívali.

„Už mám v ložnici dva tucty růží,“ namítla, „a další květinové koše po celém bytě. Mohla bych si otevřít květinářství.“

„Slíbil jsem, že už toho nechám. Jo, potkal jsem dole Davida. Kam měl namířeno?“

„Má sraz s Craigem.“

Spader přikývl.

„Vážně jsi to strávil, jak jsi nám tvrdil?“

„Já? Nemám s tím problém. Ulevilo se mi, že znám důvod jeho příšerného chování a prospěchu. Jsem rád, že to bylo kvůli lásce, a ne kvůli tomu, že se přestal o všechno zajímat. Je dobře, že když býval každou noc pryč, netrávil čas s někým, kdo by ho přivedl do problémů, ale s člověkem, na němž mu záleží.“

„Má strach, že si ho přestaneš vážit.“

„Urovná se to. Na mém vztahu k němu se nic nezměnilo a byl bych rád, kdyby mi to uvěřil. Muselo to být pro něj letos pekelné. Všechno držet v tajnosti, plížit se z domu, aby se mohl setkat s přítelem… Pro ně oba to určitě nebylo jednoduché, nechtěli, aby se to o nich rozkřiklo. A k tomu všemu byl ve stresu kvůli nám, nevěděl, jak nám to říct. Není divu, že se školou to šlo do kytek. Je mi ho líto. Ale překonal to a jsem na něho pyšný.“

Olivia se obrátila a trochu prkenně přešla do obýváku. Spader ji následoval. Když procházel kolem jídelny, všiml si vázy s květinami, které nebyly od něho. Patrně je poslal doktor Jason. V obývacím pokoji se Olivia posadila na jeden konec pohovky. Na konferenčním stolku před nimi se nádherně vyjímaly Johnovy lilie. Spader si vybral opačný konec sedačky.

„Jak se tvářil na to, když jsi mu sdělila, že se může vrátit na Merrimack?“

„Slíbil, že se odteď ve škole začne snažit. Rozhodl se přiznat ke své orientaci a nestarat se o to, co si kdo myslí. S radostí musím říct, že je z něho úplně jiný mladík.“

„To je dobře, že už je to zase on,“ konstatoval s uspokojením Spader. „Je to hodný kluk. Tento týden jsme si spolu zašli na oběd, jen jsme tak seděli a povídali si, přesně jako dřív. Bylo to fajn.“ Spader se na chvíli odmlčel. „Nebude to pro něj vždy jednoduché. Ani pro Craiga.“

Spader si vzpomněl na podlitiny a odštípnutý zub, s nimiž se David před časem objevil doma. Teprve nedávno přiznal, že se porval s několika kluky, kteří tak „bojovali“ proti homosexuálům.

„On to ví,“ pokrčila rameny Olivia. „Ale pokud sis nevšiml, David je velký kluk. Dokáže se o sebe postarat. Podle něho si ti hoši pěkně naběhli, když si vyhlédli Davida s Craigem.“

„Tomu věřím.“

Olivia se podívala na lilie. Spader se podíval na Olivii.

„Vypadáš vážně dobře,“ prohlásil s obdivem.

„Cítím se fajn. Když vezmu v úvahu, že jsi mě postřelil…“

„Ty mi to nikdy neodpustíš, že ne?“

„No, myslím, že se to tu a tam bude hodit.“

Skutečně jí to slušelo. Jeho kulka jí prošla ramenem, aniž zasáhla kost nebo tepnu, a napáchala méně škod, než kdokoli očekával. Opravdu měla štěstí. A navíc vypadala nesmírně půvabně ve svém volném tričku s nápisem Nová Anglie.

„Konečně promluvila,“ přešel k jinému tématu. „A všechno nám řekla.“

„Jeho matka?“ ujistila se Olivia.

Spader přikývl.

„Pověz mi o tom.“

„Opravdu to chceš slyšet?“

„Ani ne, ale musím to vědět.“

Olivia si něco málo pamatovala. Na táboře Wiki-Wah-Nee dělala instruktorku a spolu s dalšími dvěma kolegy vzala několik dětí na procházku do lesa. Našli pěknou mýtinu blízko úzké rokle, na jejímž dně tekl malý potůček. Zatímco pár dětí odpočívalo na pasece, Olivia vzala zbytek do lesa, aby se podívali po ptáčkovi, který nádherně zpíval. O několik minut později uslyšela křik a rozběhla se zpátky. Cestou zakopla o kořen stromu a ošklivě si roztrhla holeň o ostrý kámen. Ještě po jedenadvaceti letech jí zůstala dvanácticentimetrová jizva jako památka na tento pád. Spader věděl, že si dobře vzpomíná na to, co na mýtině uviděla. Jeden z chlapců spadl do rokle. Nikdy se ale nedozvěděla, co pádu předcházelo. Tuto informaci poskytla až Louise Pendletonová. Samozřejmě se jednalo o verzi jejího syna Stanleyho.

Spader vyprávěl Olivii o spadlém stromě, o dětech, které po něm přecházely nad propastí a chtěly totéž po Stanleym. Vysvětlil jí, jak Stanley běžel pro pomoc k instruktorům, ale místo toho našel Alison Greenwellovou poskytující orální uspokojení Jeffu Goldingovi. Když na něj Jeff zařval, ať se vrátí k ostatním dětem, Stanley byl vystaven šikaně tak dlouho, dokud se neodhodlal kládu přejít. Pak ale uklouzl a bezmocně tam visel. Čekal od dětí pomoc, která nepřišla. Spader Olivii objasnil důvody, proč Pendleton o dvě desetiletí později připravil starého pana Yasoviche o jazyk, proč uřezal Peteru Lisbonovi obě chodidla a Mattu Finneranovi vyloupl oči i proč se snažil uřezat Madeleine Wollnerové ruce.

„A protože si Jeff Golding místo plnění svých povinností užíval s Alison Greenwellovou,“ vysvětloval Spader, „Stanley ho o mnoho let později přinutil k orálnímu sexu s ním před vlastní manželkou.“

Olivia stále zírala do prázdna. „Vzpomínám si, jak jsem uslyšela křik. S několika dětmi jsme hledali toho ptáčka a vtom se ozval hrozný jekot. Běžela jsem zpátky na mýtinu. V tu dobu byli Jeff s Alison někde v lese. Zavolala jsem je a řekla Jeffovi, ať se zkusí dostat ke Stanleymu a zjistit, jestli mu nemůže nějak pomoci. Vidíš – před dvěma týdny bych si ani za nic jeho jméno nevybavila. Ano, Stanley. No a já jsem mezitím běžela do tábora pro zdravotníka. Brzy poté přijeli záchranáři nebo správci parku nebo někdo takový a nás poslali zpátky do tábora. Stalo se to poslední den – za pár hodin jsme všichni odjížděli – takže jsem o tom zraněném chlapci už nikdy neslyšela. O incidentu jsem informovala správce tábora, sbalila si věci a odjela. Vlastně mě ani nenapadlo, že by ten pád mohl mít tak tragické následky. Myslela jsem si, že je Stanley v pořádku – kdyby nebyl, domnívala jsem se, že bych se o tom dozvěděla. Vím, že to ode mě bylo naivní. Proč by se kdokoli namáhal mě o jeho dalším osudu informovat? Já jsem o něm ale už nikdy neslyšela.“ Sklonila hlavu a tiše se zeptala: „Co se stalo potom?“

„Pendletonovi hrozili táboru žalobou. Nakonec přistoupili na poměrně nízkou finanční kompenzaci. Měli si najmout právníka.“

Olivia zakroutila hlavou. „A co já? Proč si vybral i mě? Vždyť já jsem tam ani nebyla, když se to stalo. Neviděla jsem tu nehodu.“

„Možná tě vinil právě proto, že jsi tam nebyla, ostatně stejně jako Golding a Greenwellová. Jeho matka si není jistá.“

Chvíli nad tím přemýšlela. „Počkej, a co Alison Greenwellová?“

„Zdá se, že to všechno začalo u ní.“ Spader vyprávěl, jak se Pendletonovi během soudních tahanic s táborem dozvěděli jména všech instruktorů i dětí, které byly toho osudného dne na palouku. Když byl Pendleton starší, vedl si o nich všech přesnou evidenci. Dokud byl ale ještě malý postižený chlapec, prokazoval neuvěřitelné odhodlání vrátit se do normálního života. Cvičil dnem i nocí, aby zase začal chodit, a náhle to jednoho dne vzdal. Alespoň tak se to jevilo jeho okolí – kromě Louise Pendletonové. Většinu peněz z odškodnění použila na odkoupení rehabilitačního nářadí od Všeobecné nemocnice a Stanley dřel do úmoru, dokud konečně nezvládl pár nejistých a neohrabaných, přesto ale samostatných krůčků. Jakmile se ukázalo, že je schopen byť omezeně ovládat dolní končetiny, jeho matka v nemocnici ukradla speciální aparát, něco jako šle z kovu a kůže. Další léta strávil Stanley tajným tréninkem chůze s touto pomůckou, zatímco okolnímu světu se jevil jako handicapovaný mladík trvale připoutaný k invalidnímu vozíku. Proč to divadlo? Jako jedenáctiletému chlapci mu začala svítat naděje, že se jednoho dne uzdraví a bude opět chodit, a v tu chvíli přísahal Bohu, že jestli se to podaří, vyhledá lidi, kteří za jeho úraz nesli zodpovědnost, a přinutí je zaplatit.

„Dobrý Bože,“ nevěřila svým uším Olivia. „Dvě desítky let plánoval odvetu. Tvrdě dřel, aby zase začal chodit, a to jenom proto, že se chtěl pomstít. Co mu asi celé ty roky běželo hlavou?“ Spader na to neměl co říct, a tak zůstal zticha. „Ještě jsi mi pořád nevysvětlil, jak a proč to začalo u Alison Greenwellové.“

„Před několika měsíci zemřela na rakovinu prsu. Nezanechala po sobě žádnou rodinu. Pendleton do té doby několikrát denně posiloval s tím, že musí být fyzicky opravdu natolik zdatný, aby mohl provést všechno, co zamýšlel. Ale potom Alison zemřela a Pendleton se rozhodl, že už nebude déle čekat. Michael Yasovich byl mrtvý už dávno, teď umřela Alison a Pendleton se začal obávat, že ztratí další plánované oběti – mohly by rovněž zemřít, případně se odstěhovat do zahraničí – a on by tak ztratil možnost se k nim dostat. Úplně ho rozhodilo, že ty dva už nepotrestá.“

„No, v žádném případě mu nevadilo zabít později dalších pár lidí.“

„Ale vadilo,“ namítl Spader. „Potřeboval, aby všichni přežili. Chtěl, aby celý zbytek života trpěli za ten den tehdy v lese, za to, jak se zachovali. Věděl, že ho dříve nebo později dostaneme. Bylo mu jasné, že až ho chytíme, veřejnost se dozví o jeho motivu. I jeho oběti se dozví, proč tak dopadly. A Pendletonovým přáním bylo, aby s tím vším žili dál, aby kvůli krutosti, nerozhodnosti nebo nezodpovědnosti, jíž se před lety dopustili, museli dožít bez chodidel, rukou, očí nebo v případě Jeffa Goldinga bez sebeúcty.“

Olivia chvíli mlčela. „Víš, jak plánoval ublížit Alison?“

Spader zakroutil hlavou. „To Louise nevěděla.“ Lhal.

Po další odmlce to Olivii nedalo. „A co já? Nevíš, co chtěl udělat mně?“

„Ani to nám neřekla.“ Spader opět lhal. Louise Pendletonová prozradila, jaká hrůza byla pro Olivii připravena. A Spader věděl, že odporný nástroj, který našli v Pendletonově kapse, by mu umožnil provést svůj příšerný plán. Spader nicméně neviděl důvod, proč by měl Olivii přidávat další noční můru. I tak jich bude mít dost.

„Takže to je všechno?“ zeptala se.

„Víceméně ano.“ Pendleton měl blízko domu schovaný nenahlášený Ford Explorer, na který připevnil značku ukradenou z opuštěného auta kdesi na okraji města. Když mu došlo, že jej Spader a policie podezírají, společně s matkou vymysleli onu šarádu, kterou pak předváděli, když byl z domu. Zatímco bral Pendleton „spravedlnost“ do svých rukou, Louise Pendletonová sedávala doma, odříkávala svůj text a pak zmáčkla nahrávku se synovou replikou. Občas si sundala paruku, usedla na invalidní vozík a projela se po bytě pro případ, že je jejich byt sledován. Poté se vrátila k televizi a počkala, dokud jí scénář nenařídil paruku opět nasadit a pokračovat ve své roli.

„Vím, že je to její syn, ale jak mu mohla pomáhat?“ nechápala Olivia. „To je přece smutné!“

„Jak to myslíš?“

„Před jedenadvaceti lety Stanley utrpěl vážný úraz, který mu navždy změnil život. Celou tu dobu strávil myšlenkami na pomstu, ať už jeho oběti byly zodpovědné za jeho neštěstí nebo ne. A později, když se téměř zázrakem znovu postavil na nohy, udělal jediné: pomstil se těm, kteří tehdy byli na mýtině s ním.“

„Čekám na tu smutnou část,“ podotkl Spader.

„Tady je. Ti lidé už ani nevěděli, co tehdy provedli. Myslím, že to vnímali stejně jako já. Poslední den na táboře se stala nehoda. Ten chlapec se z toho ale nakonec nejspíš vylízal. Pro všechny to byla uzavřená kapitola. Nikdo z nás nad tím nepřemýšlel a žili jsme si dál své životy. Vrátili jsme se po prázdninách do školy. Vyrostli jsme, našli si zaměstnání, založili rodiny. Někdo byl šťastnější, jiný méně. Ale nikoho nenapadlo, jak naše chování – nebo nečinnost – před lety zkazily život jednomu nevinnému chlapci.“

Spader nad jejími slovy chvíli uvažoval. „To, co se stalo Stanleymu Pendletonovi, bylo jistě tragické. Ale nezapomínej, že mnoho lidí má těžký osud, a přesto nikdo z nich nepáchá to, co páchal Pendleton. Ne, mně ho není líto.“

„Mně ano.“ Spader otevřel ústa, aby s ní polemizoval, ale Olivia jedním dechem pokračovala: „Není mi líto dospělého Pendletona, který mučil a vraždil nevinné lidi. Lituji Stanleyho, kterého si matně vybavuji – osmiletého chlapce, který má panickou hrůzu přejít kládu, ale ještě větší hrůzu ji nepřejít. Má menší strach z pádu, možná i smrti, než z odsouzení a posměchu vrstevníků.“ V očích se jí zaleskly slzy. „Tohoto Stanleyho je mi ze srdce líto.“

Spader zvažoval, zda se má v duchu přenést na onu mýtinu, vcítit se do pocitů malého vyděšeného chlapce, ale pak tuto myšlenku rázně zavrhl. Ne, nechtěl s Pendletonem soucítit.

Oba se opět odmlčeli. Minuty míjely tiše a pomalu. Tu a tam se jejich oči potkaly, dokud jeden z nich neuhnul pohledem – z okna, na lilie, na rodinné fotografie na stěnách. Ačkoli ani jeden nepromluvil, něco se změnilo. Před pár minutami se bavili o Pendletonovi. Olivia byla smutná a zadumaná, zatímco Spader cítil jen hroznou únavu. Únavu z Pendletona, z rozhovoru o něm, z toho, že denně okupuje jeho myšlenky. Najednou se však atmosféra uvolnila. Zdálo se, že Olivia i Spader se v duchu posunuli dopředu. Jak tam spolu seděli v příjemném tichu, oba jako by přestali vzpomínat na to, čím si prošli. Spader pohlédl na Olivii, která se opět dívala na bílé lilie před sebou, a zatoužil se dozvědět, jestli stejně jako on myslí na to, co mají oba před sebou.

31

Spader seděl na měkké zemi a zády se opíral o silný kmen vzrostlého dubu. Jemné závany pro tuto roční dobu neobvykle svěžího vzduchu jej příjemně ochlazovaly. Pozoroval zčeřenou hladinu rybníka Stearns Pond v Harold Parker State Forest. Posledních sedm měsíců sem pravidelně co pár týdnů zajížděl – od té doby, co přišel věrohodný tip o pobytu Eddieho Riverse v těchto končinách. Většinou tady strávil hodinku nebo dvě, zíral na vodu a přemítal. Občas přemýšlel nad tím, jak být Davidovi lepším otcem. Často myslel na Olivii a chyby, jichž se ve vztahu k ní dopustil, chyby, které by tak rád napravil, kdyby měl šanci. A nejčastěji se mu pak myšlenky zatoulaly někam hodně daleko, a on je nechal volně plynout.

Vzpomněl si na Pendletona – nejprve jako osmiletého chlapce, potom téměř třicetiletého vraha. Vzpomněl si na jeho mrtvé i přeživší oběti a napadlo ho, jak těsně Olivia unikla svému osudu.

A nakonec přemýšlel o sobě – o rozhodnutích, která v posledních letech přijal, i o věcech, které udělal. Věděl, že mnohé byly správné. Jiné – a o tom nepochyboval – správné nebyly. A pak zůstávaly takové, u nichž stále neměl jistotu. Jedno ale věděl bezpečně: překročil hranici. Znovu. Upřímně doufal, že k tomu nebude přinucen, přesto se to stalo. Opět.

Pohledem přejel rybník v celé jeho šířce, jako ostatně vždycky, a spočinul na mnoha malých ostrůvcích vystupujících z vody. Hledal sukovitý strom na konci výběžku, který se pozvolna svažoval k hladině. Odtud pak očima přeskočil třpytivé vlnky až doprostřed rybníka a líně pozoroval sluneční paprsky tančící nad hlubinou. V tu chvíli si uvědomil, že nastal čas udělat tlustou čáru za Eddiem Riversem. Nemá smysl donekonečna se trápit nočními můrami. Pocítil nezvratnou jistotu, že Eddie je pryč. Navždy zmizel a navzdory obavám jiných lidí se už nikdy nevrátí.

S očima stále upřenýma na vodní hladinu se zamyslel nad pojetím dobra a zla a nad tím, jak nejasná bývá hranice mezi nimi. Dumal nad nejrůznějšími okolnostmi a vlivy, které dokážou zamíchat kartami. A nakonec si uvědomil, že na jeho vnímání dobra a zla vlastně vůbec nezáleží. Závěrečné zúčtování nebylo na něm.

A tak se naučí žít se vším, co udělal, ať už to bylo špatné, nebo dobré.

Bude muset.

Jiná možnost totiž není.