Mozaika stínů

Tom Harper

(2011)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Historický román

Byzanc v závěru 11. století zápasí s východním tureckým nebezpečím, ale i se západními barbary, kteří prý přišli osvobodit Jeruzalém, ale hlavně by se rádi zmocnili chřadnoucí, leč bohaté říše. Císař jen o vlas unikne vraždě. Bývalý žoldnéř Demetrios Askiates má zjistit, kdo má v tomto zločinu prsty. Musí se proto ponořit do dusných intrik kolem panovníka a jednat s varjažskými žoldnéři, italským kupcem i eunušským dvořanem. Velkolepá historická freska s nečekaným rozuzlením přináší příběhy nejen krutých bojů, ale i lásky a zrady.

TOM HARPER je pseudonym autora historické trilogie z dob křížových výprav a Mozaika stínů tvoří její první díl. Dále vydal čtyři napínavé romány, z nichž Ztracený chrám, Kniha tajemství a Lazarova krypta vyšly česky. Pod vlastním jménem Edwin Thomas napsal tři historické knihy z doby Napoleona. Narodil se roku 1977 v Německu, vyrůstal v Belgii a Americe. Vystudoval dějiny na britské univerzitě v Oxfordu a nyní s manželkou žije v Yorku. V letech 2005 a 2006 uspořádal soutěž Asociace spisovatelů detektivních příběhů (CWA) pro začínající, dosud nevydávané autory.

Více informací o autorovi a jeho knihách najdete na: www.tom-harper.co.uk.

MOZAIKA STÍNŮ líčí příběh bývalého vojáka Demetria Askiata, jenž nyní působí v Konstantinopoli jako detektiv. Na počátku románu ho osud postrčil do víru intrik a nebezpečí, když atentátník vystřelil šíp po císaři. Nyní je na Askiatovi, aby pokus o vraždu vyšetřil.

TOM HARPER

Přeložil Pavel Vereš

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2012

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2003 by Tom Harper

All rights reserved.

Z anglického originálu The Mosaic of Shadows

(Published by Arrow Books, London, 2004)

přeložil © 2012 Pavel Vereš

Redakce textu: Eva Císařová

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky © 2012 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-073-8

Marianne, múze

Celých tisíc let po pádu západořímské říše udržovala při životě byzantská říše, se středem ve velkém městě Konstantinopoli, nepřerušené dědictví římské říše. Vrcholu své současné moci dosáhla v roce 1025 za císaře Basileia II., avšak řada slabých a zhýralých nástupců promrhala výsledky jeho úsilí do té míry, že se ocitlo v sázce samo její bytí. Za těchto okolností se dostal na císařský trůn energický mladý vůdce Alexios Komnenos, jemuž ke vzestupu dopomohla klika mocných vojenských rodů. Krvavými válkami a rafinovanou diplomacií se mu podařilo obnovit sílu a lesk Byzance. Ale neměl nouzi o nepřátele. Na hranice jeho říše neustále dotírali Turci, Normané, Bulhaři, Němci i Benátčané, zatímco o trůn mu bezohledně usilovali řadou spiknutí uchazeči jak z vlastní rodiny, tak ze soupeřících rodů. V situaci, kdy zejména Turci pronikali stále hlouběji do vnitrozemí Malé Asie, musel Alexios poprosit o pomoc římského papeže, osobu, která mu rozhodně nebyla nakloněná. Alexios ho požádal, aby mu poskytl vojáky, kteří by posílili slábnoucí byzantská vojska. K jeho překvapení, jež se ovšem po čase proměnilo v úlek, papež vyhlásil první křížovou výpravu – do byzantské říše se rozhodly vydat desetitisíce západních rytířů.

Jazykem byzantské říše byla řečtina, leč její občané si po celé její dějiny říkali Římané. Všechny národy za hranicemi říše byly považovány za barbarské.

Pročpak dnes naši dva konzulové a prétoři vyšli ven oděni

do svých vyšívaných šarlatových tóg?

Pročpak si vzali náramky s tolika ametysty a prsteny

jiskřící skvostnými smaragdy?

Pročpak nesou elegantní hole, překrásně zdobené

stříbrem a zlatem?

Protože dnes přicházejí barbaři a takové věci

barbary oslňují.

Konstantinos Kavafis

1

Byl již večer, když k mým dveřím dorazili barbaři, třímající sekery. Slunce zapadající za západní hradby potahovalo oblohu a vše pod sebou mědí. V bezvětří byly plátěné střechy a rolety královny měst stejně tiché jako bezpočet věží a kupolí nad nimi, ale stačilo nastavit ucho a bylo možné zaslechnout jemňounký, neochabující zvuk žalmů, linoucí se ze stovky okolních chrámů. Ulice se po celý den hemžily spoustou lidí, neboť obyvatelé Byzantia se sešli, aby oslavili svátek svatého Mikuláše a také aby přihlíželi, až císař projede jejich středem. Nyní tento příval pozvolna ochaboval a lidé se vraceli pod podloubí a do obytných domů, odkud se masa vyvalila. Sedě na střeše, sledoval jsem je při odchodu a po postním týdnu usrkával z poháru vytoužené víno.

Zoe, mladší z mých dcer, oznamovala, že přicházejí barbaři. Koutkem oka jsem mezerou na konci žebříku zahlédl její tvář. Obavy, ale i zvědavost jí zbrázdily hladkou kůži pod nadýchanými lokýnkami.

„Ti muži jdou za tebou,“ řekla, sotva dechu popadajíc, pořád vstoje na žebříku. Na chvilku se odmlčela a pak upřesnila: „Obři. Titánové. Jsou tři, mají obrovské sekery a jeden je jako Prométheus, má ohnivý vous!“

Moje dcera měla vždy v oblibě básnictví, ovšem teď jsem toho svědkem stále častěji.

„Projdou vůbec dveřmi?“ zeptal jsem se. „Nebo mám vsednout na svého okřídleného oře a vzlétnout, abych se jim podíval do očí?“

Zoe se nad tím zamyslela. „Dveřmi projdou,“ uznala.

„A také mezerou, ve které stojíš?“

„Možná. Ale mohli by polámat žebřík,“ dodala. „To bys tady zůstal bez pomoci!“

„Pak by mi mohli koupit nový!“

Zoina rozmrzelá tvář zmizela a z dolejší místnosti se ozval pořádný rachot. Že by nepřeháněla? Slyšel jsem totiž mohutný dusot, kroky mužů, jejichž nohy bušily jako kladiva, a kdyby se ti chlapi vydali na půldenní pochod, srovnali by se zemí i sedm římských pahorků. Žebřík se roztřásl a já jsem si představil, jak se jeho příčle pod takovou vahou prohýbají jako čerstvé silné větve. Čekal jsem, že dřevo praskne a povolí a že se hlídky svalí dolů, ale můj žebřík z pevného bithýnského dubu vydržel, takže se po něm vynořily z temnoty a objevily se na svěžím večerním vzduchu na mé střeše.

Byli opravdu tři, jak uvedla Zoe, a byli to skutečně obři, jak si všimla. Všichni měli na sobě dlouhé drátěné košile spadající až po kolena, stažené širokými koženými opasky, z nichž visely těžké železné palcáty. Na ramenou nesli velké dvoubřité sekery, které se nepohnuly ani při krkolomném lezení po žebříku. I bez odznaků svého oddílu – modrého látkového čtverečku lemovaného kožešinou, připevněného pod krkem – se dali bezpečně rozeznat. Varjagové, elitní strážci paláce a císařovi ochránci. Ačkoli jsem na pozdrav povstal jen pomalu, víno v poháru, který jsem držel, se najednou velice roztřáslo.

„Jsi Demetrios Askiates, luštitel tajemství?“

Promluvil nejbližší z trojice obrů. Stejně jako jeho společníci měl světlou kůži, třebaže naše slunce vtisklo hlubokou pečeť do jeho pleti všude, kromě míst u okraje límce, kde si podržela mléčný odstín. Vlasy měl barvy ohně, jakou příroda našim lidem nikdy nepropůjčila. Hříva mu spadala až na býčí ramena. Zkrátka a dobře, byl to dokonalý příklad svého národa, jenž obývá zamrzlý ostrov Thúlé – neboli Británii, jak ho naši předci nazývali, když mu ještě vládli –, i když z něj už dávno odešel, jak jsem si pomyslel podle toho, jak sebejistě hovořil řecky.

V odpověď na jeho otázku jsem přikývl. Pocítil jsem, jak absurdně vyznívá můj přídomek, jejž jsem si sám udělil, před touto hrubou, ničím nepřikrášlenou mocí. Tenhle Varjag, pomyslel jsem si, by žádnou záhadu neodhaloval. Prostě by ji palcátem rozdrtil na prach nebo ji jedním máchnutím sekery rozťal jako Alexandr v Gordiu. Nervózně jsem přemítal: co po mně může chtít?

„Máš jít do paláce!“ pravil. Všiml jsem si, že tam, kde si levačkou pohrával s topůrkem sekery, byla v tmavém dřevu řada zářezů – vedla téměř bez přerušení od konce až po čepel. Není to počet jeho obětí?

Podruhé jsem přikývl a pak ve zmatku, a navíc nechtěně, ještě dvakrát. „Proč?“

„To se dozvíš, až tam budeš,“ pravil Varjag ztěžka. Zdálo se mi, že mu pod hustým vousiskem zacukala ústa.

Když jsme vyšli ven, na obloze bylo ještě světlo, ale kramáři již zatáhli své stolky dovnitř a lidské hemžení toho dne notně prořídlo. Zůstalo jen pár spěchajících postav. Sotva by někdo toužil dát se zatknout venku po setmění, až bude procházet císařská stráž. A už vůbec nikdo by nechtěl, aby se ocitl u falangy strážců – dalšího tuctu mužů –, která se k mému zděšení rozestavila na ulici před mým domem. To stěží napomůže mé pověsti u pochybovačných sousedů, pomyslel jsem si smutně. Není divu, že si na ulici nehrály žádné děti a nevyskytovali se tam ani prodavači ovoce a své zboží nenabízeli prodejci cukroví.

Do paláce to byla jen asi půlhodinka cesty, ale ve společnosti ozbrojených Varjagů za zády a s jejich zrzavým, mlčenlivým kapitánem přede mnou se mi zdálo, že trvá desetkrát déle. Kolemjdoucí na mě upírali pohledy, v nichž se mísil soucit s podezřením. Sice není v řetězech, říkali si, ale také nemá oděv, který by ho opravňoval k takovému doprovodu. Všude, kudy jsme šli, bylo vidět známky končícího dne a to, co jsme míjeli, se dalo rozpoznat jenom podle různorodého přetrvávajícího zápachu. Byl cítit puch koželuhů a barvířů, teplé, prosté vůně pekařů, krve řezníků, a když jsme konečně došli na konec ulice, pronikavě sladkých parfémů voňavkářů.

Teď byly před námi mramorové arkády Augusteionu, za nímž stály palácové brány, a po naší levici se rýsovala mohutná kopule velkého chrámu. Otázky, jež mne tísnily, byly stále dotěrnější, ale náhle jsem propadl ještě většímu zmatku, když velitel zprudka zabočil doprava, pryč od paláce a dál po dlouhé ulici, jejíž stěnu, jak jsem viděl, utvářel široký okraj hipodromu. Předloktí s brněním, které mi svíralo rameno, mou bezmocnou postavu nasměrovalo dolů do temnoty za velitelem.

„Palác leží tímhle směrem,“ zvolal jsem a ještě prodloužil krok, když mne popoháněli.

„Palác,“ odsekl mi velitel přes rameno, „má mnoho bran. Všechny neslouží všem. Tak třeba obchodníci s rybami mají vyhrazenu svou vlastní bránu, aby dovnitř nepronikl smrad,“ dodal kousavě.

Zdi nad námi teď prolamovaly četné oblouky, jež zkrášlovaly všelijaké sochy pohanů i světců. Táhly se všemi směry, mnohem dál, než jsme mohli dohlédnout. Dorazili jsme pod ně a prošli železnou brankou, jakýmsi menším vchodem, jenž kupodivu nebyl zamčený. Na chvilku jsme se ocitli ve tmě, kde nás omračovala ozvěna dusotu našich bot po kameni. Pak se nad námi zjevila purpurová obloha a já jsem ucítil, jak se mi skrze řemínky sandálů sype teploučký píseček. Byli jsme na stadionu, na dostihové dráze, ještě zbrázděné a zdusané po dnešním zápolení. Byla prázdná, ale ticho po sto tisících diváků, kteří již odsud odešli, zbystřilo mé vnímání obrovitého prostranství, zatímco před námi se ježila z prostřední zdi řada sloupů a pilířů jako svazek kopí.

„Pojď!“ řekl mi velitel, ale jeho slova jako by se v tomto tísnivém obrovském prostoru ztrácela. Vedl mne přes dráhu, kde nám nohy křupaly v poddajném písečku, a pak vzhůru po úzkém schodišti vytesaném do středu stadionu. Nyní jsme se ocitli přímo pod vypínajícími se sochami, jako mezi prsty nějaké gigantické ruky, a po kratičký okamžik mi vytanula na mysli absurdní představa, jak mne tato ruka svírá do kamenné pěsti. Bylo to sice k smíchu, ale nedovedl jsem se ubránit třasu.

Moji průvodci sice byli mohutní chlapíci, ale také nejevili větší ochotu než já okolkovat. Další schody nás zavedly nazpět dolů na zem na opačné straně stadionu. Ušli jsme menší vzdálenost po dráze, až k protější zdi, a potom nahoru mezi řadami prázdných lavic po dalších schodech. Ty vedly na terasu, kde byly opět schody, jež se vinuly sem a tam tak často, až mi z toho šla hlava kolem. Obloha teď byla téměř neviditelná, k nerozeznání od naprosté tmy, ale za zdmi se již zdvihal jeden cíp půlměsíce. Nicméně vojáci pořád kráčeli neúnavně dál. S notným klopýtáním a škobrtáním jsem urazil posledních pár kroků a vynořil jsem se, sotva popadaje dech a popletený, na širokém balkonu vysoko nad závodištěm.

„Vítej v kathismě!“ prohlásil varjažský velitel, a třebaže mi plíce samým lezením ochably, mohutně jsem lokal vzduch. Je sice pravda, že mi bylo sděleno, že jdu do paláce, nicméně jsem očekával nějaká postranní dvířka a úředníkův stůl na jednom z veřejných nádvoří, ne tohle – kathismu. Byla to totiž sama císařská lóže, stupínek, kde císař předváděl svůj nedotknutelný majestát světu – svému světu – a dostávalo se mu ovací. Sám jsem ho tu stokrát viděl, ovšem pouze z velké dáli.

Jeden ze strážců se natáhl po plameni ve výklenku a rozsvítil jím lampy visící ze stropu. Oheň se ve skle rozzářil a po kratičkém okamžiku se tisícinásobně vracel jeho odlesk – jak od zlatých řetězů, které držely lampy, tak od zlatých mozaik, zdobících prostor mezi všemi klenutými chodbami, a rovněž od zlatého trůnu, jenž tu teď stál uprostřed prostoru prázdný. Najednou mne obklopovaly početné zástupy. Ze svého zlaceného pozadí vykukovaly mihotavé siluety stovky panovníků a hrdinů, zatímco seshora velcí vozatajové ze starodávných příběhů jako by zběsile hnali své koně přímo ke mně – snad si přijížděli pro Proroka Elijáše.

„Ty jsi Demetrios, luštitel tajemství? Osvětlovač stínů? Pán apokalypsy?“

Hlas, jenž mne volal, byl lahodný jako med, ale při jeho prvních slovech jsem se přikrčil strachy jako kuřátko, protože se zdálo, jako by vycházel ze samých zdí. Nebyla v něm ani hrozba, ani škodolibost, ale přesto jsem se k jeho nositeli otočil s rozechvělým srdcem a na okamžik jsem se lekl, že zeď opravdu ožila, protože jsem ihned spatřil jakousi postavu, jak vystupuje vpřed ze zlatavých stínů. Teprve když se objevila na světle, rozeznal jsem její obrysy: skvostné roucho poseté drahokamy a odznaky vysokého úřadu, kulatou hlavu a bezvousou tvář, hlaďounkou jako dívčí. Velice živé oči se jí ve světle lampy leskly stejně jako tuk na tmavých vlasech, když se na mne upřeně dívala.

„Já jsem Demetrios,“ vykoktal jsem konečně ze sebe.

„Já jsem Krysafios,“ odpověděl elegantně. „Komorník Jeho Jasnosti, Veličenstva císaře Alexia.“

Pomalu jsem přikývl, ale nic jsem neříkal. Obřad, jímž zpravidla vítám své zákazníky, by na takovémto vznešeném místě působil žalostně. Eunuchovy oči zračily cosi, z čeho se dalo celkem snadno vyčíst, že si mne již vyhodnotil.

„Prý dovedeš rozluštit hádanky, které jiným lidem pletou hlavu,“ pronesl. „Odhaluješ, co je skryté, a vrháš světlo na pravdu.“

„Hospodin požehnal některému mému snažení,“ odvětil jsem s větší skromností, než jakou jsem při tomto úsilí normálně cítil.

„Nalezl jsi eparchovu dceru, když už jí rodina chystala pohřeb,“ připomněl mi eunuch. „To byla dobrá práce. Takové nadané lidi potřebuju.“

Ruce měl sepjaté za zády, ale teď mi podal jednu tlustou dlaň. Kůži měla masitou a měkkou, ale to, co v ní držel a co mi podával, nebylo pranic měkké. Konečně mi začalo svítat, proč mne sem asi přivedl, proč by mé neobvyklé schopnosti mohly být pro něj nezbytné. Sice jsem chápal, že toho ještě spoustu nevím, ale pokud se tato naléhavá záležitost týká paláce a vyžaduje si takovéhle utajení, pak jejím předmětem musí být nejvyšší hodnostáři. A snad, pomyslel jsem si roztržitě, z ní mohou kynout i nejvyšší možné odměny.

To, co Krysafios držel, bylo dlouhé zhruba jako napřažená mužská ruka a tlusté jako jeho prst. Předmět sestával z dřevěné násady s železnou špičkou, která se musela nejprve vykovat do beztvaré hroudy a potom opilovat do trojúhelníkového hrotu, z jehož ostří šla hrůza. Na tomto hrotu a nejméně polovině podlouhlé násady ulpěla skvrna barvy vína, jejíž původ mi byl bohužel až příliš jasný. Tupý konec obklopovaly roztřepené konečky toho, co patrně bývala pera.

„Šíp?“ hádal jsem a opatrně jsem tento předmět přidržel mezi prsty. Na svou velikost byl nečekaně těžký. „Ale na takový účel vypadá příliš krátký – z luku by vypadl, než by se napnul.“ Horečně jsem přemýšlel, neboť jsem si byl vědom toho, jak mne eunuch sleduje. „Z nějakého obléhacího stroje, třeba balisty, by se s ním snad dalo vystřelit, ale bylo by to jako zapřáhnout do pluhu psa!“ Napadlo mě, že se nahlas příliš pouštím do dohadů a dávám tak najevo mnohem víc nevědomost než slušnou odbornou praxi. „Nicméně soudím, že je to zbraň, nebo přinejmenším nějaký nástroj, který se takto používal.“ Tohle mi napověděla zaschlá krev, ale nejen to. „Řekl bych, že docela nedávno.“

Krysafios povzdechl a já jsem pod jeho mramorovou pokožkou poprvé spatřil vrásky napětí.

„Byl dnes vystřelen,“ pravil, „jako šíp, ale s obrovskou silou – ani nevíme, jak – na jednoho strážce. Jeho síla byla taková, že mu prorazil pancíř a pronikl hluboko do žeber. Téměř vzápětí zemřel.“

„To je mimořádné.“ Chvíli jsem tápavě přemítal o jeho slovech – nedávala příliš smysl. Anebo byl nesmysl to, jak jsem odhadl tu zbraň. Zatímco jsem usilovně přemýšlel, vypomohl jsem si osvědčeným způsobem – aforismem.

„Jaká tragédie toho vojáka stihla,“ zamumlal jsem. „A pokud jde o nešťastné pozůstalé, mé modlitby…“

„Tvé modlitby mohou počkat do chrámu,“ vyštěkl eunuch. „Na tom vojákovi ani za mák nezáleží. Důležité je,“ dodal a přitiskl k sobě své baculaté prstíky, „že když umíral, stál venku na ulici, tak blízko jako jsem teď já od tebe, vedle svého pána. Císaře!“

Zase jsem se spletl, říkal jsem si v duchu. Odměna za tuto zakázku nebude bohatá – bude se přímo vymykat představivosti. Pokud si ji ovšem zasloužím.

Začal jsem opatrně. „Snad po mně nechceš, abych vypátral, kdo se pokusil císaře zavraždit?“ Tato slova nezněla v mých ústech o nic méně směšně než v mé hlavě, ale přesto jsem uviděl, jak eunuch přikývl. „Někdo se ho pokusil zabít a já teď toho člověka mám chytit?“

„Myslíš, že jsi schopen dostát tomuto úkolu?“ zeptal se Krysafios odměřeně. „Anebo jsem povolal špatného člověka, který se právě oddával pití? Eparcha mne ujistil, že nikoli, ačkoli jsem mu přirozeně nevyjevil celou pravdu o tvém pověření.“

„S tímto úkolem se vypořádám,“ prohlásil jsem se sebevědomím, jehož jsem již příští ráno zalitoval. „Ale za jakou cenu?“

„Jaká je tvá odměna, Askiate? Myslím, že se domluvíme.“ Eunuch se povýšeně ušklíbl jako člověk, který si může dovolit nedbat o peníze. „Dvě, celkem. Dvě zlaté mince denně by mohly vyvážit tvůj čas.“

„Neměl jsem na mysli cenu, jakou tě to bude stát,“ odsekl jsem, popuzen jeho nemístným předpokladem, že se dám koupit tak lacino. „I když bych to sotva dělal za méně než pět zlaťáků denně. Ptám se, jaké nebezpečí mi bude hrozit. Pochybuji, že to bylo dílo nějakého kupce, který se cítil ukřivděný, nebo výrobce svíček, jenž si myslel, že daně jsou příliš tíživé, případně zelináře přistiženého, jak šidí na váze.“

„Nejsou tohle tvé obvyklé případy?“ posmíval se Krysafios. Vypadalo to, jako by mihotavé zlaté pruhy za ním teď poněkud vybledly. „Kupci, kteří ukradnou jeden či dva peníze, když jsou jejich zákazníci příliš hloupí, aby si toho všimli? Jestli chceš zůstat v jejich společnosti, Askiate, můžu říct Varjagům, ať tě vrátí, odkud jsi přišel. Ovšem to ti nezíská ani slávu, ani císařův vděk.“

„Císařův vděk váží pramálo, pokud je po smrti. Zato nenávist jeho nepřátel hodně!“

„Když vykonáš svou práci řádně, císař po smrti nebude. A pokud opravdu zemře, nenávist jeho nepřátel bude to poslední, co tě bude trápit. Copak uplynulých patnáct let zcela otupělo tvou paměť? Co ty požáry? A vydrancované chrámy? Křičící ženy zneuctívané na ulicích?“

Bylo mi devatenáct, když padl poslední císař. Tehdy jsem měl doma mladičkou manželku a právě narozenou dcerušku, takže jsem nezapomněl. Stejně tak jsem nezapomněl, že tehdejší uchvatitel, jehož vstup do města posloužil jako záminka k následujícímu šílenému běsnění, má teď být mým případným zaměstnavatelem – Jeho Jasnost, Veličenstvo císař Alexios. Zrak se mi při tom pomyšlení zatvrdil, ale ostražitost, kterou jsem zahlédl v Krysafiově upřeném pohledu, mi zabránila promluvit.

„Stalo se leccos, co se stát nemělo,“ pravil, jako by odříkával zpověď. „A stalo se leccos, co se mělo stát jinak. Ale máme již od oněch temných dní patnáct let mír a za to bychom měli být vděční. Můžeme ve městě vybudovat bezpočet věží a zdí, postavit na jeho hradby deset tisíc mužů, ale vždy zůstane jediný život, který bude stát mezi mírem a zkázou. Je jisté, že zejména pro muže se dvěma panenskými dcerami to stojí za uchování.“

Za to, že své přesvědčovací předivo rozprostřel tak bezostyšně i kolem mých dcer, bych byl málem praštil tohoto polovičního muže, v jedné chvíli tak nadutého a v druhé úskočného, ale kolem mne stáli Varjagové, takže bych s násilím sotva pořídil. Pěsti jsem proto přitiskl k boku. Ostatně měl pravdu. Sklonil jsem hlavu na znamení, že ustupuji, třebaže jsem se za to nenáviděl.

Krysafios se potměšile usmál – zjevně si vychutnával dokonce i tak ubohé vítězství. „V takovém případě, mistře Askiate,“ pravil na závěr, „by ses měl postarat o to, aby císař zůstal naživu. Za tři zlaté mince denně.“ Když už jsem se měl stát rukojmím osudu, jenž si bude zahrávat s císařem odsouzeným k záhubě, a jednoho bezohledného eunucha, utěšoval jsem se aspoň tím, že jsem si zajistil slušné podmínky.

2

Krysafios na mne naléhal, abych začal výslechem císařské domácnosti, lidí, kteří by z císařovy smrti těžili nejpravděpodobněji, ale já jsem trval na tom, že nejprve zajdu na místo činu. Tak jsem se příštího rána ocitl za jitřního chladu před domem řezbáře Simeona, tyčícím se nad arkádami třídy Mese u fóra svatého Konstantina. Tady měla spousta řezbářů slonoviny dílny, nad jejichž vchodem visel znak zkříženého rohu a nože. Usoudil jsem, že Simeonův dům je ten, jehož okenice jsou zavřené, vchod zamčený a kde u dveří postávala dvojice ozbrojených Varjagů s přilbami. Neuniklo mi, že sousedé vystavující své zboží dávali raději najevo, že je nevnímají.

Přešel jsem na opačnou stranu ulice a schýlil se k mramorové dlažbě, abych v jejím povrchu se šedavými drážkami našel nějaké stopy po vraždě. Sice jsem v noci slyšel déšť, když jsem ležel v posteli a nemohl usnout, ale i tak jsem choval naději, že se krev tak snadno nesmyje. Kámen mě studil na holém kolenu a na prsty mi mohla nepozorně šlápnout spousta nohou, jak kolem mne proudily dopolední davy, ale přesto jsem měl pořád oči upřené blízko k zemi, dokud jsem nenašel, co jsem hledal – vybledlou nafialovělou skvrnu, jež potřísnila bělostný mramor. Tázal jsem se, zda právě tady věrný strážce bezděčně položil život za svého císaře, anebo to byl pouze pozůstatek po tom, co nějaký spěchající barvíř utrousil na ulici?

„Právě tady se skácel. Stál jsem za ním, když ho to trefilo.“

Vzhlédl jsem, abych se podíval do vrásčitých modrých očí Varjaga, které na mě shora civěly. Sekera na rameni mu zářila u obličeje jako svatozář, třebaže měl kůži příliš drsnou a zbrázděnou, aby mohla patřit světci. Slámové vlasy mu prokvétaly šedí, a ačkoli byl stejně vysoký jako ostatní příslušníci jeho národa, na strážce vypadal staře.

Namáhavě jsem se zvedl. „Demetrios Askiates,“ představil jsem se.

„Aelric,“ odpověděl a podal mi na pozdrav svou mohutnou tlapu. Nesměle jsem ji uchopil a ucítil, jak mi zápěstí pevně sevřely silné prsty. „V domě na tebe čeká velitel.“

„Ale neskácel se ten voják tady?“ Přikývl. „Přišlo to náhle?“

„Jako blesk. Viděl jsem jenom to, že ležel na zemi – zasáhlo ho to do boku jako kance a brzy vykrvácel. Bylo to v mžiku. A projelo mu to pancířem,“ dodal užasle. „Jako by byl z hedvábí.“

„Do pravého, nebo levého boku?“

Strážce se otočil, aby stál čelem k ulici, věrně napodoboval poslední kroky svého mrtvého společníka a v zamyšlení pozvedl ruku k pravé straně hrudi. „Do tohohle,“ vypravil ze sebe pomalu. „Na straně, kde jel císař.“

„Šíp tedy musel být vystřelen úplně shora, protože by jinak neprolétl nad císařem na koni, a z druhé strany ulice – z řezbářova domu.“

„Kde na tebe čeká velitel,“ pobídl mne strážce, jemuž jistý nádech netrpělivosti poněkud zostřil hlas.

„Tak tady ještě postůj. Rád bych viděl, co viděl vrah.“

Pomalu jsem ulici přešel nazpět a pak se mezi sloupky vydal vzhůru po schodech, až k zamčeným dveřím řezbářova domu. Dovnitř sice téměř nepronikalo světlo, nicméně jsem si všiml šupinatého odlesku kroužkového pancíře, jenž nebyl daleko.

„Demetrios Askiates,“ zvolal jsem a přitiskl jsem obličej k mřížím. Řezbář je tam patrně dal, aby ochránil svůj dům i zboží. Teď jsem však pojal podezření, že se mu staly vězením.

„Vím, kdo jsi, Demetrie Askiate,“ pravil chraplavý hlas z nitra domu. Do pruhu světla u dveří vešel zrzavý varjažský velitel, jehož jsem znal ze včerejší noci. Uviděl jsem, jak mohutnou pěstí otáčí v zámku klíčem. Dveře se rozletěly dovnitř, takže se naskytl pohled do přítmí místnosti zaplněné všelijakými cetkami, relikviáři, zrcadly a ozdobnými skříňkami. Za jejich pořízení platili bohatí muži i ženy slušné sumy, ale za daných okolností mi spíš vnukaly pocit, že jsem se ocitl v jakési hrobce nebo kryptě, než že jsem uprostřed okázalého přepychu.

„Ten chlápek, co řeže kosti, je nahoře,“ ozval se velitel. „Bydlí nad svou dílnou.“ Palec prudce obrátil nahoru ke stropu. „Máme tam i dva učedníky. A jeho rodinu.“

To tam museli být drženi jako vězni celou noc, říkal jsem si, když jsem lezl po příkrých schodech v rohu. Vyšel jsem na první podlaží, kde byla další rozlehlá místnost, celá posetá bílými hoblinami, jemnými a hlubokými jako sníh. Uprostřed stály dlouhé stoly, na nichž se ještě povalovaly opuštěné nástroje a nehotové umělecké předměty, zatímco vysoká okna vedla ven na šikmé dlaždice střechy arkády. Venku jsem zahlédl vrchol přilby – Varjag Aelric stál tam, kde jsem ho opustil.

„Odsud šíp vystřelen nebyl,“ řekl jsem jak pro sebe, tak pro velitele dusajícího za mnou.

Vylezli jsme na další patro. Tady ze stropu visely bavlněné závěsy, jež pokoj členily na soukromé prostory. Prosoukal jsem se jimi až k čelu budovy, kde další okna – teď již méně vysoká – opět vedla dolů na ulici. Byli jsme sice v určité výšce, ale přesto tam zůstávala jenom úzká mezera mezi okrajem arkády a vrcholem Aelricovy přilby. Pokynul jsem veliteli, ať jde dál a postaví se za mne.

„Nebyl jsi tamhle, když ho zabili?“ zeptal jsem se a samozřejmě jsem svou řeč zpomalil, aby byla srozumitelná cizincovým uším.

„Byl.“

„A viděl jsi, že někdo stojí přímo vedle císařova koně?“

„Stál.“

„A myslíš,“ pokračoval jsem ve vyptávání, „že by bylo možné, aby byl šíp vystřelen odsud a prolétl nad čímsi ve výšce koně – a možná i nad jezdcem – a přitom zasáhl muže stojícího ve stínu toho koně?“

Velitel se zamračil, když se upřeně díval ven z okna. „Možná ne,“ zavrčel. „Ale pak nechápu, jak mohl šíp prorazit pancířem, ať již měl v cestě koně nebo něco jiného. Zeptej se řezbáře.“

„To udělám,“ řekl jsem, ovšem příkřeji, než bylo moudré, když jsem hovořil s tímhle obrem třímajícím sekeru. „Ale nejprve chci prozkoumat střechu.“

„Řezbář byl se svými učedníky venku na schodech, když jsme je našli,“ namítl velitel. „Nikdo z nich by neměl čas dostat se ze střechy tak brzy.“

„Pak to tedy asi neměli na svědomí.“ Pronikl jsem dalším závěsem do zadní místnosti, kde stál stůl a pár stoliček. Žebřík odsud vedl k poklopu ve stropě. Svižně jsem vylezl nahoru a odsunul závoru, která ho zavírala, a pak jsem se, ještě roztřesený, ocitl na střeše, kterou přerušovaly jenom nízké balustrády. Střecha mi vedla po levici i pravici a spojovala všechny domy na této straně třídy Mese do jedné elegantní linie. Pomyslel jsem si, že po některých zdejších schodech by vrah snadno uprchl dolů. Před sebou jsem spatřil Konstantina Velikého na vrcholu jeho sloupu na fóru, jenom o trochu výš, než jsem stál, a za ním kupole Hagie Sofie, chrámu Boží Moudrosti. Napadlo mě, že by se mi teď moudrost velice hodila.

Zrak jsem stočil dolů, až na ulici, kde jsem opět zahlédl Aelrika, jak pořád netečně postává uprostřed rušného provozu. Ačkoli mi z této výšky připadal menší, bylo z něho odsud vidět mnohem víc než zdola, dokonce i když ho míjeli ostatní lidé. Ale platilo to i obráceně – když si všiml, jak na něj shora civím, zamával mi na pozdrav.

„Ano,“ zamumlal jsem pro sebe. Právě odtud mohl někdo na císaře vystřelit šíp a omylem zasáhnout strážcova žebra. Poklekl jsem k zábradlí, jež vroubilo okraj střechy. S rostoucím vzrušením jsem si na kamenu všiml vrypů – a tam, přímo na úpatí zdi, kde do stinných puklin vrůstal mech…

„Pecky datlí?“ Varjažský velitel sledoval mé oči a neuniklo mu, co jsem spatřil – hrstku semínek datlové palmy. Nyní zvrátil hlavu a mohutně se rozchechtal. Nebyl to právě příjemný zvuk.

„Blahopřeji, Demetrie Askiate,“ řekl, jedno z jadérek sebral a volnou rukou jím pohazoval. „Vypátrals vraha, který střílí jako lučištník Ull a má moc rád sušené ovoce. Úžasné!“

Velitel zůstal se mnou, zatímco jsem vyslýchal řezbáře a jeho rodinu. Pochybuji, že by z toho měli radost. Řezbář, hubený člověk s jemnýma rukama, se třásl, když ze sebe vykoktával svůj docela jednoduchý příběh. Prý byl celé dopoledne v dílně, zatímco učedníci pracovali nahoře. Všichni tři vyšli ven do arkády, aby viděli, jak projíždí císař, a nesmírně se vylekali, když je pár okamžiků nato zadrželi Varjagové – ani neviděli, jak ten voják zemřel, třebaže si všimli rozruchu na opačné straně ulice. Řezbář se kroutil, žvýkal a okusoval si nehty, zatímco tvrdil, že branku za sebou zamkl, takže když byl venku, nikdo se nemohl vkrást dovnitř. Vysvětloval, že jeho žena byla nahoře a že už dřív u něj bývali zloději, dokonce i o svátcích – pakáž jedna! Nyní, posteskl si smutně, je nucen být ještě bdělejší než dřív. Nato si varjažský velitel odfrkl, což řezbáře rozhodně neuklidnilo.

Ani učedníci nemohli dodat skoro nic nového, třebaže mi trvalo přes půl hodiny, než jsem to z nich vytáhl. Seděli mrzutě na stoličkách a nevydali ze sebe ani slovo, dokud jsem z nich něco nevymáčkl. Většinu času na mne zírali nevraživými pohledy výrostků. Ano, pilně v dílně pracovali, než na ně mistr zavolal, aby sešli dolů podívat se na průvod – je to slušný člověk, prohlásili, i když ve svém oboru náročný. Možná dveře uzamkl – to sice nevědí, ale často to dělal, měl totiž hrozný strach ze zlodějů.

„Byly dveře zamčené, když jsi sem přišel?“ zeptal jsem se velitele, když jsem mládence propustil.

„Nebyl jsem uvnitř jako první. To Aelric.“

„Můžu se ho zeptat?“

Velitelova tvář, jež ani při jeho nejlepší náladě nevyzařovala vlídnost, teď dávala jasně najevo přesvědčení, že tento úkol je pod úroveň důstojníka císařovy gardy, a mně se zdálo, když sestupoval ze schodů, že dělá ještě větší kravál než obvykle. Nechal jsem to být – do místnosti právě vstoupila řezbářova manželka. Byla mladší než on, měla tmavší pleť a plnější postavu, ovšem oblékala se skromně a šátek na hlavě jí spadal hluboko dolů, až jí vrhal stín do očí. Byly s ní její děti – dvojice mladičkých dcerušek a asi desetiletý kluk. Ani jeden se na mne nedíval. Všiml jsem si, jak za nimi cukly dělicí závěsy a zpod jejich lemu vyčuhují řezbářovy zaprášené nohy. Je to jenom žárlivý manžel, tázal jsem se, nebo nechce, aby bylo vyzrazeno nějaké tajemství?

Začal jsem docela nevinnou otázkou. „Jsou to všechno tvoje děti?“

„Tři z nich,“ odvětila tak potichoučku, že jsem musel našpicovat uši. „Mám ještě syna, který se učí u jiného řezbáře, manželova přítele, a dvě provdané dcery.“

„Ty jsi včera s dětmi sledovala z okna průvod?“

Mlčky přikývla.

„Nezaslechla jsi tehdy v domě někoho jiného – třeba, jak jde nahoru po schodech?“

Zavrtěla hlavou a pak – patrně usoudila, že je třeba ještě něco doplnit – hlesla: „Nahoru kromě rodiny nikdo nesmí. Na tom manžel velice přísně trvá.“

Mezi tímhle náramně bdělým řezbářem, zamčenou branou a rodinou v nejvyšším patře by se domem sotva proplížil sám Odysseus.

„A neuviděla jsi – nebo nezaslechla – něco, co by připomínalo šíp vypuštěný někde zblízka?“ naléhal jsem.

„Průvod vyvolal spoustu hluku, spoustu jásotu a spoustu výkřiků.“ Zachmuřila se. „Ale snad se shora ozvala nějaká rána, těsně předtím, než se na ulici svalil ten voják. Když císař míjel naše okno.“

„Rána shora,“ opakoval jsem. „Byla jsi vůbec nahoře na střeše za včerejší dopoledne? Nevěšela jsi prádlo nebo nevyšla sis na vzduch nebo…,“ odmlčel jsem se a naslouchal vzdálené ozvěně bot na schodišti. „Nejedlas tam ovoce?“

Opět zavrtěla hlavou. „My na střechu nechodíme.“ Vyznělo to, jako by to přikázal Mojžíš na kamenných deskách. „Tam si hrají uličníci a vagabundi. Někteří jiní kupci a řemeslníci je klidně pouštějí nahoru, i když by neměli. Zato my dáváme dveře na střeše na závoru.“

Kravál na schodišti dostoupil vrcholu. Varjažský velitel se hlučně vevalil do místnosti a málem přitom strhl závěsy z háčků.

„Tak brána byla zamčená,“ prohlásil důrazně. Pak se obrátil ke krčícím se dětem a jejich matce: „Máte rádi datle?“

„Ať už ten šíp vystřelil kdokoli, musel se dostat nahoru jednou z ostatních budov a po střeše,“ řekl jsem veliteli. Byli jsme v dílně, kde jsem v zamyšlení chodil po místnosti a zviřoval množství úlomků kostí, zatímco Varjag se opíral o stůl a pohrával si s malým dlátem, jež v jeho tlapách vypadalo jako hračka.

„Nestrávíš další den dotazováním každého kramáře na ulici, jestli neviděl, jak nějaký hrozný vrah leze nahoru po jeho schodišti s nějakou pohádkovou zbraní a trsem datlí?“

Uvažoval jsem o tom, ale pak jsem se rozhodl: „Ne!“ Za tři zlaťáky denně, říkal jsem si, by byly takové pochůzky pod mou úroveň. Krysafios by nechtěl, aby se z jeho pokladnice jen tak plýtvalo. „Můžeš to udělat ty!“

Velitelova červená tvář úplně zbrunátněla. Náhlým pohybem zarazil dláto prudce do stolu. Jeho tenká špička nárazem praskla. „Dej si pozor, mistře Askiate,“ vyštěkl a mrštil zlomeným nástrojem do rohu. „Varjagové slouží, aby chránili císařův život a drtili jeho nepřátele. Bojoval jsem na jeho straně v tuctu urputných bitev, kde tekla krev jako řeky v pustině a mrchožrouti pak týdny hodovali. Mě nikdo neuvidí, jak z nějakých kupčíků mámím drby.“

Okna prozařovalo sluneční světlo a vzduchem vířil bezpočet kousíčků prachu a slonoviny, když jsme na sebe s Varjagem mlčky upřeně zírali. Měřil si mne vzteklým pohledem, s jednou rukou na palcátu za pasem, zatímco já jsem se díval zpříma a zvedal jsem ramena. A do napjatého ticha mezi námi vpadl slaboulinký zvuk kýchnutí, jež kdosi ze sebe nechtěně vydal.

Oba jsme se vyřítili ke schodům, odkud se zvuk ozval. Tam, hned nad pruhem světla a prachu, byla jedna z řezbářových dcerušek – seděla na spodním schodu a cucala si svazeček dlouhých tmavých vlasů. Utřela si nos do rukávu šatiček, a když se rozpačitě podívala k nám přes místnost, svěsila ručky do sukně.

„Já včera byla na střeše,“ pronesla tiše. „Maminka mě tam nepouští, ale já tam byla.“

Na tato prostinká slova bych byl málem přeskočil celou místnost, ale natolik jsem se ovládl, že jsem k ní pomalu přešel, se záměrně vlídným úsměvem na tváři. Klekl jsem si před ni, abychom měli hlavy skoro ve stejné úrovni, pohladil jsem jí ručku a odhrnul jí z tváře trochu vlasů.

„Tak tys byla včera na střeše,“ opakoval jsem. „Jakpak se jmenuješ?“

„Miriam,“ pravila, s očima sklopenýma na ruce.

„A copak jsi tam včera na střeše viděla, Miriam?“ Ačkoli jsem se snažil o obyčejný, bezstarostný tón, můj obličej určitě prozrazoval, že mám v těle očekáváním napjatý každičký sval.

Ale dočkal jsem se leda zklamání – zavrtěla totiž hlavičkou a tichounce se zahihňala. „Kamarády,“ řekla. „My si hrajeme.“

„Své kamarády,“ opakoval jsem. „Další děti? A co ten člověk, muž nesoucí velký luk a šíp jako voják. Jako třeba tenhle,“ dodal jsem a ukázal na Varjaga za sebou.

Ale opět zavrtěla hlavičkou, ovšem tentokrát prudčeji. „Jako on ne. My jsme si hráli. Pak mě našla maminka a zlobila se. Naplácala mi. Mám modřinu.“ Začala zvedat sukýnku, aby mi to ukázala, ale já jsem jí sukni chvatně stáhl přes nožky – u určitých věcí jsem důkaz nepotřeboval.

„A bylo to dlouho předtím, než jste se dívaly na ten velký průvod?“

Chviličku vážně přemítala. „Ne. Ona mi naplácala a pak jsme se koukaly na toho purpurového pána na koni.“

Vypadalo to, že by toho mohla říct víc, jenže v tom okamžiku jsme zaslechli, jak kdosi shora volá její jméno – tentokrát se její matka neprojevovala zdaleka tak ostýchavě, jako když hovořila se mnou. Miriam vyskočila ze svého místa, doširoka otevřela oči, přiložila ke rtům prstík a pak se otočila a vyběhla po schodech nahoru. Její bosé nožky nevyvolaly na hladkém kameni žádný zvuk.

„Tak to bychom měli,“ pronesl velitel a na hrudi jako sud zkřížil ruce. „Střílí jako blesk, jí datle – a je neviditelný. Jakpak odhalíš neviditelného, Askiate?“

„Odcházím,“ odtušil jsem krátce, nevšímaje si jeho posměšků. „Musím ještě vidět pár lidí.“

„Takže nikoho neviditelného?“ Zjevně mu tohle připadalo náramně zábavné.

„Nikoho neviditelného.“

„Aelric se Sweynem půjdou s tebou. Eunuch rozkázal, že máš být neustále hlídán.“

„To není možné.“ Uvažoval jsem, zda mne Krysafios chce dát hlídat, nebo spíš sledovat. „Ti lidé, za nimiž jdu, nepatří k těm, kdo by otevřeně mluvili před palácovými strážci.“ A už vůbec by jejich společnost neuvítali.

Očekával jsem, že velitel zaprotestuje, že přijde s tvrzením, že ti, kdo by se rádi vyhnuli strážím, si naopak setkání s nimi nanejvýš zaslouží, jenže on to neučinil. Místo toho jenom pokrčil rameny.

„Jak si přeješ,“ zavrčel. „Ale jestli chceš podat eunuchovi hlášení, měl bys být v paláci do soumraku. Jinak padneš do rukou císařské hlídce a budeš zbičován za porušení uzavírací hodiny.“

Nevypadalo to, že by mu taková představa byla proti mysli.

3

Přešel jsem ulici, zabočil do postranní uličky a pustil jsem se z kopce – mířil jsem do kupecké čtvrti a ke Zlatému rohu. Cesta byla příkrá a křivolaká, často přerušovaná krátkými schodišti, kde byl svah velice nebezpečný, a tak jsem byl vděčný, že popelavá obloha dosud nevydala déšť, protože jinak bych cestou mnohokrát klopýtl. Zdi kolem mne byly strmé a vysoké, jen občas prolamované dveřmi, ale nikdy okny. Byla tu opevněná nádvoří benátských kupců, kteří drželi pod zámkem a mimo nevítané zraky své zboží stejně jako vlastní život. Tu a tam nějaký otrok či sluha proklouzli jednou z masivních bronzových bran, ale častěji byla ulice pustá.

Postupně mé okolí ztrácelo na výstavnosti – budovy byly zprvu střízlivé, pak skromné a nakonec velice prosté. Objevily se krámky, zahlcující ulici zbožím a kouřem, a ozýval se křik jejich vlastníků, vychvalujících kvalitu a slibujících neuvěřitelnou láci. Teď jsem si již musel razit cestu a odolávat na ní všelijakým lichotkám a svodům, zatímco horní patra budov byla stále těsněji vedle sebe, až jsem si nakonec dovedl představit, že jsem ve vysoké bazilice jakéhosi obrovského chrámu. A tak jsem nakonec dorazil do šípařova domu.

„Demetrie!“ Když jsem se sehnul pod překladem nade dveřmi, položil hrst peří, jež měl v rukou, a vstal. Vykulhal zpoza svého stolku, aby mne objal jako bratra.

„Lukasi!“ Poplácal jsem ho po zádech a pak o krůček poodstoupil, aby mohl přenést váhu ze své zkroucené nohy. „Jak se daří řemeslu?“

Lukas se zasmál, zpod stolu vytáhl láhev se dvěma popraskanými džbánky a nalil do nich víno až po okraj. „Na to, abych ti dal napít, dost dobře. Dokud budou Turci a Normané mít ženy, které jim budou rodit syny, bude pro mé šípy terčů dost.“ Naklonil se dopředu. „A kolují fámy, Demetrie, fámy o nové válce, o velkém barbarském vojsku, co přichází, aby Turky zahnalo nazpět do Persie.“

„Taky jsem ty fámy slyšel,“ přiznal jsem. „Jenže je od doby, co jsme ty a já bojovali u jezera Čtyřiceti mučedníků, slýchávám každý měsíc, a přitom jsem zažil leda dobrodruhy, kteří se k nám obrátili zády, sotva dostali naše zlato, nebo blouznivé rolníky.“

Lukas pokrčil rameny a nalil další víno. „Ať už tu ti barbaři budou nebo ne, já budu mít pořád živnost. Mí páni z paláce za tucet let svou objednávku nikdy nesnížili.“

Ještě pár minut jsme vedli hovor, při němž jsme probírali jak staré časy, tak čerstvé dění – leccos jsme zažili společně, ale většinu zvlášť. Nakonec jsem ale mlčky vytáhl ze záhybů pláště Krysafiovu záhadnou střelu.

„Co si myslíš o tomhle?“ podal jsem ji Lukasovi. „Dovedl bys mi vyrobit luk, který by to vystřelil, s dostatečnou silou, aby prorazila ocelové kroužkové brnění?“

Lukas vzal šíp do rukou a pečlivě ho zkoumal. V matném světle mžoural. „Výrobce luků by uměl zhotovit luk, který by to vystřelil,“ řekl opatrně. „Kdybys třeba chtěl nějakou hračku. Potřebuješ něco pro dceru na případné odhánění dotěrných nápadníků?“ Pozvedl obočí. „Jenže tenhle šíp by byl nebezpečná hračka, protože by někoho mohl zranit.“ Prstem přejel po zaschlé krvi. „A zřejmě se to taky stalo.“

„Zřejmě ano,“ souhlasil jsem.

„Zřejmě někoho, kdo nosil ocelové kroužkové brnění?“ Lukas se na mě mazaně podíval.

„Možná.“

Lukas mi šíp vrátil. „Ne. Kdybys ho vystřelil z luku, byl bys rád, kdyby se tak nanejvýš zabodl do stromu. Takovou zbraň, která by mohla mít tak smrtonosný účinek, neznám.“

Zasunul jsem šíp zpátky do pláště. Byl jsem aspoň rád, že tam není varjažský velitel, který by se vysmál mému čerstvému nezdaru.

Lukas mě požádal, ať ještě zůstanu, ale den již pokročil a já nechtěl, aby z prvního dne za Krysafiovo zlato nic nevzešlo. Tři hodiny jsem se trmácel ulicemi Platey, abych vyšťourával každého žoldnéře a špicla, jaké jsem si ještě pamatoval, ve všech brlozích, kam chodívali. Nikdo neměl sebemenší potuchy o takové zbrani, po jaké jsem pátral, ačkoli o ni všichni vyjádřili zájem, kdybych ji našel. Někteří se snažili uhodnout, co mám doopravdy za lubem, jiní se chvástali a prohlašovali, že mi za slušnou cenu skolí každého chlapa, ať už v kroužkovém brnění nebo ne. Jeden se rozzuřil a pokusil se mě zapíchnout, ale naštěstí se o to příliš nesnažil. Nakonec jsem si sám sedl do ponuré malé krčmy, kde jsem si dal vepřové. Usoudil jsem, že když tenhle oříšek nedovede rozlousknout společná paměť lupičů a námezdních žoldáků, s nimiž jsem se setkal, odpověď musí ležet někde dál, mimo oblast našich vlastních byzantských znalostí.

Měl jsem pravdu – skutečně tam ležela, ale nikoli bůhvíjak daleko za naší říší. Zjistil jsem, že se nalézá v jedné hospůdce za nábřežím Hebrejců a že mi ji dá jeden maličký břichatý mužík s mastnou kůží a velice chabým slovníkem.

Našel jsem ho čirou náhodou. Zašel jsem do té hospody, když jsem hledal vojáka Xerxa, Saracéna, s nímž jsem se letmo seznámil za horších časů. Doufal jsem, že pokud tato zbraň pochází z východu, mohl by ji znát. Sice ji neznal, ale než jsem se stačil vytratit, odtáhl mne ke svému stolu a donutil mne, abych si s ním dal trpké víno, které už pil. Chutnalo jako dušená borová kůra, a tak jsem si před ústy přidržoval pohár, abych zakryl, jak se šklebím, když mne představil svému společníkovi, s nímž popíjel. Byl to tlustý Janovan Cabo, který mi mohutně potřásl rukou a málem mi do tváře vyplivl chrchel.

„Demetrios kdysi taky prodával svou ozbrojenou ruku,“ vysvětlil mu Xerxes. Vzkřísil tak minulost, kterou bych už radši zapomněl. „Nyní prodává svůj mozek. Nevím, co mu vynese víc.“

„Rozhodně ne tolik, za kolik stojí,“ ujistil jsem ho, i když se mi zdálo, že ony tři zlaťáky, jež již byly na cestě, jsou až moc.

„Cabo je mnohem chytřejší,“ sdělil mi Xerxes. „I on se pohyboval v tomhle řemesle. Nyní je to solidní obchodník.“

„S čím obchoduješ?“ zeptal jsem se. Zajímalo mě to sice pramálo, ale při mluvení jsem aspoň nemusel pít.

Cabo se na mne zpod hustého obočí mazaně podíval. „Hedvábí. Drahé kameny. Zlato. Zbraně. Všechno, co lidi kupují.“

„Cabo nemá rád císařské monopoly,“ dodal Xerxes se zamrkáním. „Myslí si, že jsou ohavností před Bohem. Je jako evangelista.“

„Zbraně,“ zamumlal jsem, nevšímaje si Xerxa. „Já jednu zbraň hledám.“

Cabo maličko pozdvihl hlavu a víčka se mu stáhla.

„Opravdu?“ pravil Xerxes. „Vracíš se do starých časů?“

„Meč za deset zlaťáků.“ Cabo mluvil pomalu a já jsem uhádl, že umí dost řecky na to, aby smlouval o zboží a dohadoval se s úředníky, které potřebuje. A snad i na ženské a chlast.

„To je víc než zisk podle zákona,“ poznamenal jsem. „Ale já meč už mám. Potřebuju luk.“

„Jeden luk za pět zlaťáků. Skytský. Velmi silný.“

„Ten luk musí být opravdu hodně silný. Silnější než jakýkoli luk, který byl dosud vyrobený, ale natolik krátký, aby střílel šípy, co nejsou delší než mužská paže. Dost silný, aby prostřelil ocel.“

„A aby jednou ranou potopil triéru a doletěl až na Měsíc,“ řekl Xerxes. „Cabo je obchodník, Demetrie, ne kouzelník. Už jsi svůj mozek prodával příliš dlouho. Nic ti z něj nezbylo.“

„Takovou zbraň můžu prodat.“ Cabo si z pleše setřel pot a položil na stůl prsty – možná si všiml, že se mi pohár v ruce roztřásl. „Za sedm liber zlata.“

„Sedm liber zlata? Za to bys koupil celé vojsko!“ Xerxes si myslel, že je to jenom vtípek, a zamával, že chce další víno, ale já jsem si jeho poznámek nevšímal.

„Máš takovou zbraň zrovna teď?“ zeptal jsem se.

Cabo zavrtěl hlavou. „Možná za šest měsíců. Možná za osm.“

„A jak by taková zbraň vypadala?“ Nechtěl jsem zakrývat, že můj zájem je mimořádný – doufal jsem, že ho přesvědčí o vážnosti mých úmyslů.

Zato Cabo neskrýval podezření, ale ozval se v něm kupecký pud, jemuž nedovedl odolat. „Říká se jí tzangra nebo kuše. Ona jako vrhací stroj, ale unést ji jeden muž. Prorazí i pancíř, když ty potřebovat tohle.“

„A jakým zázrakem umu to dokáže?“ Krev se mi rozproudila a srdce se mi rozbušilo.

Cabo vraštil čelo, když luštil mou otázku, pak se zašklebil a ťukl se po straně do hlavy. „Kouzlo!“

„Janovské kouzlo?“ Mezi našimi lidmi jsem o takové zbrani jakživ neslyšel.

Cabo přikývl.

„A mají ji v Janově všichni muži?“

Zavrtěl hlavou. „Moc drahá. Těžká udělat. Ale možné dostat, jestli chceš. Když platit. Pět liber zlata teď. Další dvě, až já budu mít.“

Na chvíli jsem nechal jeho nabídku bez odpovědi. Předstíral jsem, že o věci přemítám, zatímco na Cabově holé lebce začal opět perlit pot. Nakonec jsem pravil: „Budu o tom uvažovat.“

„Copak? Tys nechal pět liber zlata doma?“ Xerxes se zaškaredil. Možná ho naštvalo pomyšlení, že bych takové bohatství opravdu měl.

„Vsadil jsem je na koníčka v hipodromu,“ řekl jsem mu. „Potřebuju si vyzvednout výhru.“

Když jsem na rozloučenou vstal, napadlo mne ještě něco.

„Pověz mi, Xerxi,“ řekl jsem a hodil na stůl měďák za své víno. „Od mého odchodu do výslužby už uplynula spousta let. Kde dnes provozují své řemeslo cizí žoldnéři?“

„V Ráji,“ pravil Xerxes nevrle. „Na cestě k Selymbrijské bráně.“

„Kdo je nejlepší?“

Xerxes pokrčil rameny. „Nikdo. Víš, jak to dělají. Každý týden je na smetišti jiný kohout. Tak se tam poptej – někdo ti už někoho najde. Nebo ti podřízne krk.“

Nato se Cabo rozchechtal, až rozlil víno po celém stolu.

Stmívalo se tak rychle, že ani nenastal soumrak, když jsem vyšel na ulici. Byl jsem utahaný – vždyť už uplynula celá věčnost od doby, kdy jsem byl s to ujít za den takový kus cesty, a také jsem oživil tolik dávno zapomenutých známostí, ale úleva, že jsem našel aspoň jeden článek řetězu, pomohla hnát mé unavené nohy do kopce, podle zdí Hagie Sofie a do širokých arkád Augusteionu. Ze svých vyvýšených míst na mne zíraly desítky dávných vladařů – někteří laskavě, jiní moudře, z dalších šla hrůza. Každý vypadal tak, jak chtěl, aby ho zaznamenaly dějiny, ale já jsem si ani jednoho nevšímal. Prošel jsem velkou branou po své pravici a vydal se ke dvířkům na opačné straně náměstí, kde stáli dva Varjagové s chocholatými přilbami a sekerami. Jedním z nich byl, jak jsem si všiml, Aelric, strážce, který kvůli mně toho rána postával u krvavé skvrny.

Na pozdrav pozvedl sekeru. „Jdeš za eunuchem? Prý můžeš.“ Vzhlédl k potemnělé obloze. „A to co nejdřív.“

„Jdu za Krysafiem. Bude se zajímat, jaký pokrok jsem učinil.“

„Doufám, že větší než my.“ Aelric mi věnoval zlostný, posměšný pohled. „Ještě nikdy jsem nevyšel po tolika schodech jako dneska. Sigurd nás v té ulici hnal nahoru v každém domě, abychom se vyptávali, jestli tam náhodou neviděli vraha.“

„Sigurd?“

„To je velitel. Řekl, žes to nařídil ty!“

„Skutečně? A našels něco zajímavého?“

Aelric pohodil prošedivělou hlavou. „Jenom nějakou holku kojící děťátko, která si včas nenatáhla šaty, když jsme tam přišli. Nic, co by zajímalo eunucha.“

„Když už o něm mluvíme…“

Aelric nechal na stráži svého společníka a odvedl mne dveřmi do úzké arkády vroubící sad. Ovocné stromy teď byly holé, větve měly ostnaté a bílé, ale pořád se z nich ozývali ptáci. Prošli jsme kolem obrovské síně po své levici, jejíž mohutné dveře byly pevně zavřené, a pokračovali do druhého atria, kde jsme minuli další, ještě širší chodbu. Znovu jsme zabočili a brzy jsem se ztratil v bludišti síní a průchodů, sloupů a předpokojů a také fontánek, zahrad, soch a nádvoří. Sám vzduch byl úžasný, sladký jako med, voňavý kadidlem a růžemi a teplý jako o letním dni, ačkoli venku jsme byli v náručí zimy. Uši mi zahltilo zurčení pramínků, ševelení hovoru a harmonické zvuky přitlumeně vyhrávajících hudebních nástrojů. Ze dveří, jimiž jsme procházeli, proudilo zlatavé světlo rámující obrazy tohoto zvláštního světa jako ikony. V každičké místnosti se to hemžilo lidmi: senátory oblečenými do oděvu nejvyšší vrstvy, vojenskými veliteli v brnění, písaři a tajemníky pod horami pergamenu. Viděl jsem šlechtičny, jak se chichotají v oddělených kroužcích, a prosebníky s vyčerpaným pohledem těch, kdo drahně hodin marně čekají. Bylo to jako vidina ráje, a tou jsem se tiše, neviděn a neslyšen pohyboval já.

Aelric mne nakonec dovedl ke kamennému nádvoří, jež vypadalo starší než prostory, jimiž jsme právě prošli. Tady byla mozaika rozpraskaná a stěny holé, až na vytesané hlavy císařských předků v mělkých výklencích. Zvuky paláce se ztišily a vůně vzduchu teď musela soupeřit se zápachem z města. Arkády byly prázdné, až na osamělou postavu sedící na mramorové lavici, jež elegantně povstala, jakmile jsem se přiblížil. Náhle jsem si uvědomil, že Aelric zmizel.

„Varjažský velitel si myslí, že jsi blázen, který mrhá časem při hovoru s řemeslníky.“ Krysafios ke mně lenivě přistoupil. V držáku na pilíři vedle mne hořela lampa. „A pak svého zaměstnavatele dráždí tím, že opouští doprovod, který jsem mu přidělil.“

„Kdyby měl varjažský velitel aspoň stín ponětí o tom, jak najít vraha,“ pronesl jsem pomalu, „pak by mě snad aspoň trochu zajímalo, co si myslí.“

„Říká, žes přikázal jeho mužům, aby celé odpoledne bušili na vrata a pokládali zbytečné otázky,“ dotíral na mne Krysafios. „Je to císařská tělesná stráž. Tak si říkám, Askiate, zda máš pro svůj úkol dostatek představivosti.“

„Dost představivosti, abych našel zbraň, jakou neznal nikdo jiný.“ Krátce jsem popsal tzangru, o níž mluvil Janovan Cabo. „A já si představuji, že tětivu této zbraně cizinců napínaly ruce cizince.“

„Nějakého žoldnéře?“ Krysafios se nad tím zamyslel. „Snad. Takové věci bys měl vědět sám, nebo ne?“ Sledoval, jak mi tvář potemněla hněvem. „Já tvůj příběh znám, Demetrie Askiate. Možná nemám ponětí o tom, jak nalézt vraha, ale vynikám v umění připomenout člověku jeho minulost. I kdyby to byla minulost, kterou by nejraději zapomněl – nebo skrýval.“

Nic jsem neříkal.

„Ale budiž.“ Krysafios rozevřel dlaně na znamení, že je mu to jedno. „Ty ruce na tětivě možná byly cizincovy, ale jsem si jistý, že duch, který je tam přivolal, je mnohem bližšího původu.“ Sáhl do výklenku, kde u jakési sochy ležel svinutý pergamen. „Uložil jsem svým úředníkům, ať sestaví seznam všech, kdo by mohli vytěžit z uprázdněného trůnu.“

Vzal jsem si ho.

„Dlouhý seznam.“ S rozechvěním jsem zaznamenal, že na jeho vrcholu je sám sebastokrator, císařův starší bratr a druhý nejvyšší držitel moci v říši. Snad měli Krysafios a Sigurd pravdu – snad bych se měl držet společnosti kupců a kramářů, jež znám.

„Dlouhý seznam,“ souhlasil Krysafios. „Takový seznam by mohl vyvolat nepokoje a vzpouru, kdyby ho viděli ti, jejichž jména na něm jsou. Pořádně si ho prohlédni a vryj si ho do paměti!“

Listinu jsem podržel u světla a s horečnou intenzitou jsem ji zkoumal. Mnohá ze jmen mi byla známa, kdežto o jiných jsem neměl sebemenší ponětí. Celou tu dobu setrvával Krysafios v mlčení a sledoval mne, dokud jsem mu nakonec seznam nevrátil.

„Zopakuj ho,“ poručil mi.

„Zapamatoval jsem si ho dost dobře, nemusím ho odříkávat jako školák.“

„Zopakuj ho,“ trval na svém a oči mu metaly blesky. „Já tě platím za to, co máš v hlavě, Askiate, a já se dozvím, co v ní je!“

„Ty mě platíš za výsledky, které ti přinesu. A na co bych se těch lidí měl vlastně ptát? ‚Nemáš na svědomí pokus o vraždu císaře? Neznáš fantastický janovský vynález zvaný tzangra?‘ Mimochodem, který šlechtic by se vůbec uráčil se mnou mluvit?“

„Dostaneš všechna nezbytná doporučení. Pokud jde o to, co máš říkat, nebudu si zatěžovat hlavu pokyny pro tebe. Koneckonců právě ty víš vše, co lze vědět o hledání vrahů. Zítra přijď za mnou se zprávami. Když tedy nebudeš odříkávat můj seznam, tak už jdi. Jeden ze strážců tě doprovodí domů.“

Seznam ve svých rukou zmuchlal a vhodil do misky lampy. Vzplanul a rozhořel se ve skle a potom se rychle rozpadl na popel.

4

V palácových síních jsem si připadal jako v nebi, ovšem příštího rána jsem se ocitl v Ráji. Či přinejmenším na místě, které se tak jmenovalo, i když si tohle přirovnání rozhodně nezasloužilo. Kdysi se tu prý svažovala pole z dlouhého vršku, jenž se zelenal pšenicí a pyšnil šťavnatými pastvinami, ale to už bylo dávno pryč. Obilí bylo rozdusáno na prach, pasoucí se dobytek poražen a mohutnící město tyhle končiny svými okraji nemilosrdně zabralo. Nebyla to chudinská čtvrť, spíš jakási pustina chatrčí a ponurých útulků, jejichž zdi pohltily ty, kdo použili veškeré zdroje své síly i peněz, aby se dostali k samému městu. Mnozí už neodešli, a protože tu byly na dohled posádkové strážní věže, samozřejmě tu prospívala určitá řemesla, která vždy hojně provozují chudí a zbědovaní.

Taková byla pověst tohoto zákoutí, třebaže když jsem opatrně našlapoval vyježděnými rýhami a polámanými kameny Selymbrijské cesty, nevypadalo vůbec pozoruhodně. U cesty si hrály děti, sešlé ženské se belhaly s velkými ranci šatů na zádech a každých pár kroků jsem míjel nějakého vychrtlého, sluncem sežehnutého muže, jak sedí před podnosem s ořechy, datlemi nebo sušenými fíky. K jednomu z nich jsem přistoupil a dřepl si, abych mu viděl do očí.

„Hledám muže na nebezpečný úkol,“ řekl jsem a vyřkl tak prastarou větu odkazující na jisté povolání.

Ten muž ke mně vzhlížel křivým pohledem, zatímco mu vylezl brouk po noze a pak do podnosu s fíky. Vypadalo to, že se soustřeďuje a mlčky zvažuje jisté dilema – pak se mi najednou ocitla před tváří hrst ovoce.

Netrpělivě jsem zakroutil hlavou. „Ne, díky. Hledám muže…“

Když se objevila druhá hrst fíků vedle první, přestal jsem mluvit. Ten muž se teď mračil a bezmocně třásl rukama.

Konečně mi to došlo! „Umíš řecky?“

Pokračující mlčení bylo dostatečnou odpovědí. Omluvně jsem pozvedl ruce, odstrčil od sebe ovoce a vstal jsem k odchodu. Po deseti krocích jsem ucítil ostré bodnutí, jak mi vzadu na nohu dopadl kamínek, ale nechal jsem to být.

Pomalu jsem kráčel dál po cestě. Třikrát či čtyřikrát jsem se pokusil zapříst hovor s nějakým pocestným nebo pouličním prodavačem, ale tady jsem se ocitl za hranicemi civilizace – nikdo nemluvil jinak než nějakou barbarskou řečí. Asi se budu muset vrátit s tlumočníkem, pomyslel jsem si. Znal jsem pár takových, kteří často chodili do přístavu a své služby prodávali kupcům. Jenže to by mi pak toho dne zbylo jen málo času na návštěvu Krysafiových hodnostářů a eunuch by se to pravděpodobně dozvěděl.

Kdosi mne zatahal za lem pláště a vytrhl z přemítání. Pudově jsem přitiskl ruku na měšec, abych se ujistil, že je tam, kde má být. Opravdu byl, ovšem můj pohyb mi vynesl vyčítavý pohled krhavých očí jakéhosi děcka, jež se objevilo vedle mne.

„Rozumíš mi?“ zeptal jsem se, spíš pro rozptýlení než že bych v něco doufal.

K mému překvapení přikývlo.

„Skutečně?“ Znovu kývlo a odhalilo bělostné zoubky. „Nevíš, kde bych našel muže? Nebezpečného muže?“ Napodobil jsem, jak vzduchem sviští několik úderů meče.

Chlapec se nad tím zamyslel a pak kývl potřetí.

„Elymas,“ pravil a hlas mu švitořil, jako by patřil malého ptáčkovi. „Půjdeš za Elymasem.“

„Elymasem?“

„Ano, půjdeš za Elymasem.“

Původně jsem si od něj raději držel odstup, ale nyní jsem mu dovolil, aby mne vzal za ruku a odtáhl pryč, mimo hlavní ulici, úzkou uličkou mezi nerovnými řadami obydlí. Cítil jsem napětí, oči se mi míhaly všemi směry v předtuše nějaké léčky nebo loupežného přepadení. Měl jsem u sebe příliš mnoho Krysafiových zlatých mincí, abych mohl být klidný, a až na dýku v botě jsem nebyl ozbrojen. Ale ten bosý kluk v otrhané tunice přede mnou poskakoval pořád vpřed a zatahoval mne stále hlouběji do labyrintu barabizen. Nyní jsem se konečně dovtípil, proč má tenhle kout takovou pověst – cítil jsem, jak mne zpoza naštípaných prken a roztřepených kusů látek, které sloužily jako dveře a okna, zkoumají nevraživé pohledy. Hloučky mužů, jež jsme míjeli na okraji cesty, ustávaly v hovoru a drze zíraly, zatímco ženské posedávaly s nohama od sebe a pokřikovaly neslušné návrhy. Mojí jedinou útěchou bylo, že nic z toho nemělo na chlapce sebemenší účinek.

Přivedl mne na místo, kde u skomírajícího ohně seděla jakási stařena, míchající cosi v černém hrnci a mumlající si pro sebe v nějaké hatmatilce. Hned vedle stálo něco, co měl být stan – široký pás purpurové plachty zavěšené na dva klacky, jež sloužily jako dveře. Plachta nápadně připomínala plátno, které se používalo k výzdobě ulic při císařských průvodech. To jsem ovšem raději neřekl.

„Elymas,“ pravil kluk a byl v trapu.

Sledoval jsem, jak mizí za hromadou ruin, která snad kdysi sloužila jako něčí dům, a pocítil jsem neodbytné nutkání vzít nohy na ramena také. Ale když už jsem došel až sem, musel jsem udělat poslední krok, jakkoli pošetilý a lehkovážný. Nedbal jsem té ježibaby u ohně, jež se teď chechtala jako démon, přikrčil jsem se skoro až na kolena a vkradl se do stanu.

Plachta musela být utkána ze vskutku kvalitní látky, protože za jejími záhyby vládla naprostá tma, i když kouři ze sousedního ohně se nějak podařilo proniknout sem a zaneřádit černé ovzduší. Rozkašlal jsem se, oči se mi zalily slzami, a když jsem přede sebou uslyšel jakýsi pohyb, položil jsem ruku na nůž na kotníku.

„Elymasi?“ zeptal jsem se pátravě.

Ze zadní části stanu se ozvalo zasípání a nevábné zvuky vydávané mužem, jenž si právě odkašlával.

„Elymas,“ odpověděl nakonec jakýsi hlas. Hovořil váhavě a nejistě a nezdálo se, že by patřil Římanovi.

„Umíš řecky?“ Nohy se mi pevně opíraly o zem, připraveny ke skoku, ale nůž jsem svěsil.

Elymas neodpovídal. Mé naděje ochably. Pak v nastalém tichu zaštěkal dvakrát pes, tak blízko u mě, že se mi pravice vymrštila do oblouku na obranu. Ten pohyb mne však připravil o rovnováhu – neohrabaně jsem zavrávoral dozadu a přistál na písčité podlaze.

„Jen se neboj,“ řekl Elymas, ovšem jeho hlas vůbec nepůsobil konejšivě. „Sofie odpoví na všechny otázky!“

„Sofie?“ Snad ne ta čarodějnice od venkovního ohniště, zadoufal jsem.

Pes ještě dvakrát zaštěkal odkudsi od Elymase. Mé oči pozvolna přivykaly šeru ve stanu, takže jsem rozpoznal matné obrysy starého hrbáče s bílými vousy – působil jako nějaký duch v temnotě –, sedícího se zkříženýma nohama přede mnou. Jedna ruka mu spočívala na černém stínu vedle něj, který by se mohl pokládat za polštář, ovšem nebýt toho štěkotu.

„Sofie,“ opakoval můj hostitel a pes znovu dvakrát zaštěkal.

Do mého uvažování se vkradla absurdní představa. „Sofie je tvůj pes?“

Dvě krátká zaštěkání potvrdila, že tahle nepravděpodobná možnost je pravda pravdoucí.

„A Sofie bude odpovídat na mé otázky?“ Říkal jsem si, zda na ohni, jehož dým mi zaneřádil plíce, nebylo snad ještě něco jiného než dříví. „A samozřejmě umí řecky.“

Tentokrát se ozvalo jenom jedno zaštěkání.

„Co to znamená? Ten pes neumí řecky?“

Dvě zaštěkání.

Ohlédl jsem se po kusu plachty, co sloužil jako dveře, ale ten se záhadně zavřel. Co by tak Krysafios řekl, kdyby věděl, jak marním čas a jeho peníze hovorem s cvičenými zvířaty?

Uviděl jsem Elymase, jak svou fenku láskyplně poplácává po boku. „Nemluvit,“ pronesl lámanou řečtinou. „Rozumět.“

Vztekle jsem na něj zíral. „Tak ona umí řecky?“

Dvě zaštěkání dala najevo, že ano.

„Tak mi tedy pověz, Sofie,“ začal jsem a v duchu jsem se tázal, jak daleko ještě zajdu s touhle hříčkou. „Mohu někde tady najít žoldnéře, abych si ho najal?“

Sofie se na mě přezíravě podívala a pak svěsila hlavu mezi nohy a ztěžka zafuněla.

„Tak co?“ naléhal jsem. Na jednu stranu jsem byl netrpělivý, ale na druhou na mne zapůsobilo kouzlo tohoto neobyčejného výjevu.

Elymasem roztřásl záchvat kašle, při němž se v bocích kymácel vpřed a vzad. Když ho přešel, zabodl na kost vyhublý prst do písku před sebou a nakreslil kruh – uvnitř pak ještě menší kroužek, dvě oči a ústa.

Dávné zkušenosti se šarlatány, ale i naprosto zřejmé poselství tohoto obrázku mi vnukly odpověď. „Ty chceš peníze, aby tvůj pes mluvil?“

Na tváři se mu objevil bolestný výraz, energicky zavrtěl hlavou a ukázal na fenu.

„Takže to tvůj pes chce peníze za to, že s ním budu mluvit?“

Sofie krapet zdvihla čelist, přesně tak, aby ze sebe vyloudila pár unavených štěků. I když jsem si v duchu nadával do hlupáků, vytáhl jsem z měšce jeden obolus a hodil ho do písku před fenu.

Nadutě si ho změřila a pak se odvrátila, aby si lízala bok.

Sice krajně nerad, ale přece jen jsem přidal ještě jeden. Ani tak mi nevěnovala pozornost. Následoval třetí obolus a pak – i když jsem nadával, že už žádný další nebude – stříbrný keration.

Sofia se otočila zpátky ke mně a vydala ze sebe dvě spokojená zaštěkání.

„Nuže,“ pravil jsem důrazně. „Můžu někde poblíž najít žoldnéře?“

Dvě zaštěkání, i když tohle mohl vědět i pes. Za svůj peníz bych toho chtěl mnohem víc.

„Kde je můžu najít?“

Vysloužil jsem si pohrdavé pohledy jak od psa, tak pána. „Můžu je najít na Selymbrijské cestě?“

Jedno zaštěkání.

„Poblíž té cesty?“

Dvě zaštěkání.

Zarazil jsem se, protože mne nenapadal žádný orientační bod, který by mi pomohl vést tuto linii výslechu. „Je takových mužů, kteří by mi pomohli, víc?“

Jedno zaštěkání.

„Jenom jeden muž?“

Dvě zaštěkání.

„Je to barbar? Frank?“

Jedno.

„Říman? Jako já?“

Dvě zaštěkání.

„A tenhle muž mi najde žoldnéře?“

Dvě.

„Jmenuje se nějak?“

Dvě zaštěkání.

Opět jsem se zastavil, neboť jsem narazil na nezměnitelný fakt, že bez udání jména či místa mi ten pes nic nesdělí. Ale ve skutečnosti zatím nebylo nic, co bych nevěděl nebo neuhádl – v tom byl přirozeně právě ten trik. Byl jsem blázen, když jsem si řekl, že by tomu mohlo být jinak, a podlehl jsem dýmu, tmě a záhadným výrokům tohohle podvodnického kouzelníka. Odšoural jsem se nazpět a vrhl na fenu ještě poslední, nevraživý pohled.

Ve vteřině, kdy se proťaly naše pohledy, jsem uviděl, jak ten pes pozvedl hlavu, otevřel tlamu a docela zřetelně pravil: „Vassos.“ Přísahám, že to tak bylo!

Čelist mi údivem poklesla. „Vassos?“

Dvě způsobná zaštěkání.

„Muž, který se jmenuje Vassos?“ opakoval jsem a popošel vpřed. „Muž, jehož hledám, se jmenuje Vassos.“

A se dvěma závěrečnými zaštěkáními se pes ke mně otočil zády a začal se honit za svým ocasem.

Odpotácel jsem se do denního světla, abych se z tohoto prazvláštního setkání vzpamatoval. V hlavě se mi svářily pochyby a úžas. Ženská s hrncem zmizela a z jejího ohýnku zbyly pouhé doutnající uhlíky. Zhluboka jsem vdechoval studený vzduch a doufal, že mi pročistí i hlavu. Při výkonu svého neobvyklého povolání jsem vyhledával údaje od všemožných lidí, od městských úředníků až po sprosté zločince, a často jsem vzýval Boha, aby mi seslal nějaké osvícení, ale jakživ jsem nemluvil s němou tváří. Co mi však zbývalo než sledovat, jak tento příběh dopadne?

Brzy se však ukázalo, že mi to zvíře prokázalo velkou službu – větší, než bych se mohl nadít od leckterého špicla s lidskou tváří. I když jsem neuměl ani francky, ani bulharsky, ani srbsky a neznal jsem ani žádný jiný jazyk přistěhovalců z onoho místa, slovo „Vassos“ působilo jako zaklínadlo. Sotva jsem ho vyřkl před kolemjdoucími, tvář se jim rozzářila porozuměním a živými gesty mi ukazovali, abych šel tím či oním směrem. Zvolna mě zaváděli nekonečnými uličkami sešlých chatrčí na západ k hradbám. Nakonec mi jakýsi cikán, lelkující u studny, ukázal přímo přes mé rameno a prohlásil s určitostí: „Vassos.“

Otočil jsem se. Spatřil jsem dům, jenž i v tomto prostředí působil velice pozoruhodně. Vypadal mnohem starší a lépe postavený než všechna okolní stavení. Snad to kdysi býval statek, když tu ještě byla nedotčená pole, ale nyní působil zchátrale, naprosto bez půvabu. Ale ať byl jeho majitelem kdokoli, měl dost peněz, aby dal umístit do veřejí masivní dubové dveře a do oken s karmínovými záclonami železné mříže.

Zaklepal jsem na dveře a v duchu jsem se tázal, jakou činnost uvnitř ruším. Neozvala se žádná odpověď.

„Vassos,“ pravil cikán z opačného konce ulice. Se smíchem si mě prohlížel.

Zabušil jsem na dveře podruhé. Pořád se nic nepohnulo, ale koutkem oka jsem si všiml, jak se jedna ze záclon zachvěla. Přiběhl jsem k ní, právě včas, abych zahlédl, jak za ní mizí jakási ženská hlava.

„Vassos!“ vykřikl jsem a pokusil se odhrnout skrze mříže záclony. „Vassos?“

„Ne,“ řekl hlas zevnitř. „Žádný Vassos. Žádný Vassos.“

„Kde je?“ Pustil jsem záclonu a poodstoupil od okna. Rozhostilo se ticho, ale za svůj ústup jsem byl odměněn, když jakési silné ruce roztáhly záclonu a odhalily silně namalovanou tvář, jež na mne zazírala. Ženin oděv sestával z všelijak slátaných kusů různých látek, z nichž ani jedna neměla cokoli společného s ostatními, spojených jako pás pod ňadry, která proto ostře vystupovala proti mně. Ústa měla vroubená červenou ztvrdlou kůží a jednu tvář jí hyzdil škrábanec. Oči byly tvrdé jako sklo.

„Žádný Vassos,“ opakovala důrazně. „Vassos pracovat. Pracovat.“

„Zítra?“

Pozvedla ramena, čímž ještě prohloubila úžlabinu mezi prsy. „Zítra? Zítra.“

„Přijdu zítra.“

Ať už mi rozuměla nebo ne, rozhovor skončil – záclona se zatáhla a dům ztichl.

Odpoledne jsem strávil vysedáváním na nádvoří jednoho nepříliš významného šlechtice. Sledoval jsem fontánu a hrál si s kočkou. Každou hodinu se objevil jeho správce, aby mne ujistil, že budu přijat co nevidět, ale tahle lež mne brzy znavila. To už jsem dával přednost upřímnosti obyvatel chudinské čtvrti. Rozhodl jsem se začít od konce Krysafiova seznamu v naději, že tam se mi alespoň dostane slušnějšího přijetí, ale ukázalo se, že to byla marná naděje, a protože byl postní den, nemohl jsem ani požádat správce o pití. Když už se stíny dloužily, nakonec jsem se vydal do paláce. Krysafios ani nepředstíral, že by ho moje práce z toho dne uchvátila – stejně se po mém návratu domů tvářily mé dcery.

„Teď vždycky přicházíš domů až za tmy, otče,“ řekla Helena vyčítavě. „A pozdě na večeři.“

„‚Řádná dcera vítá otce s jídlem v rukou,‘“ citoval jsem s úsměvem.

„Řádná manželka,“ opravila mne Helena zostra. „Dcera může být i v posteli, když se jejímu otci zlíbí přijít.“

Usedl jsem na židli a nabral lžíci pokrmu, který uvařila. „Omlouvám se,“ pravil jsem pokorně. „Jídlo je znamenité.“ Opravdu bylo – po matce zdědila kuchařské nadání. „Ale mí chlebodárci z paláce mě nutí, abych pořád pilně pracoval, a platí mi dost na to, abych jednoho dne tak pilně pracovat nemusel. Pak si můžeme dát večeři ve správný čas.“

„Je palác krásný, tatínku?“ zeptala se Zoe, jež své jídlo hltala jako nějaký voják. „Je tam plno fontán a světla?“

„To je. Fontány i světlo a zlato a smích,“ řekl jsem a vylíčil jsem jí, jak nejlépe jsem uměl, pár zákoutí, jež jsem viděl. Bylo zapotřebí jen trochy přikrášlení, aby se Zoiny oči rozevřely úžasem.

„Já myslela, že království Boží je pro chudé.“ Když jsem mluvil, dívala se Helena dolů do svého talíře a sama nic neříkala, ale teď pohrdavě zdvihla hlavu. „Já myslela, že Bůh svrhne mocné z jejich trůnů a zadusí pyšné zlem z jejich srdcí. Jak můžeš pracovat pro takového tyrana, který si libuje v okázalosti hříchu?“

„Můžu pro něj pracovat, protože jeho život je stejně cenný jako kteréhokoli jiného člověka.“ Už jsme se o to přeli předchozí noci. „A protože za mého života je to jediný vládce, který nás nepostrčil na okraj zkázy. Sice snad hoduje ve zlatých síních a pije z navoněných číší, ale udržuje hranice v bezpečí a jeho vojska jsou daleko od města. To podle mého mínění stačí.“

Třebaže jsem tomu, co jsem řekl, věřil, chápal jsem pohrdání v Heleniných očích, protože mi bylo jasné, že má slova jí znějí stejně prázdně, jako by kdysi v tomto věku zněla mně. Pamatoval jsem si, jak mniši, kteří mne vychovávali, kázali o chudobě a skromnosti, zatímco tučněli ze sadů, o něž jsem se staral, a jak mne tato nespravedlnost trýznila. Nevyrostl jsem tedy v dalšího obhájce ustálených pořádků?

Helena si to zjevně myslela – vstala od stolu, třískla talíři a židlemi a odměřeně vyšla z místnosti.

Zoe ji sledovala při odchodu. „Ona chce manžela,“ řekla s nevinnou lhostejností dvanáctiletého děvčete. „Proto se hněvá.“

„Já vím,“ řekl jsem unaveně. „A brzy něco podniknu.“

Nabodl jsem na nůž kus zeleniny. „Ale když jde o císaře, měla by si dát pozor na jazyk. Má mnoho uší, mnoho špiclů.“

Poté, co jsem té noci ulehl do postele, mě napadlo, že jsem jedním z nich.

5

Už se schylovalo k poledni, když jsem opět vyhledal Vassosův dům. Ráno jsem strávil určitými přípravami, ovšem pak jsem zjistil, že jeho sousedé nejsou zdaleka tak ochotní s radou, kudy jít, když přijde prosebník v doprovodu čtveřice po zuby ozbrojených vojáků. S tímto poznatkem na mysli jsem přistoupil k masivním dveřím sám.

Tentokrát nebylo vůbec třeba klepat. Osamoceného cikána, který byl předtím venku, nyní posílila trojice mladíků s drzými obličeji poznamenanými rvačkami. Poflakovali se pod okny a civěli na mě lenivýma očima.

„Přišel jsem za Vassosem,“ řekl jsem co nejpříjemněji.

„Vassos má práci.“ Promluvil mládenec, jenž stál nejblíže ke mně. Podle jizev se musel zapojit nejméně do tuctu bojů na nože, ovšem o jeho skutečné zohavení se postarala spousta uhrů. Měl na sobě zelenou tuniku přepásanou koženým páskem, a když mluvil, jednou rukou podezřele šátral za zády.

„Vassos nemá tolik práce, aby se nemohl se mou sejít.“ Mezi prsty se mi objevila zlatá nomisma, skoro jako náhodou, ale když se výrostek naklonil dopředu, aby si ji prohlédl zblízka, zase zmizela. Se lstivým pokrčením ramen jsem před ním otevřel prázdnou dlaň.

„Vassos se má se mnou sejít,“ opakoval jsem.

„Vassos se s tebou sejít.“

Mladík napřáhl ruku a třikrát zabušil na dveře, jež se tiše otevřely dovnitř. S předstíraně zdvořilou úklonou a úsměškem mi pokynul, ať vstoupím.

Vešel jsem do zšeřelé místnosti a pochopil jsem, že mladík nelhal, když tvrdil, že Vassos má plno práce. Skutečně předtím cosi dělal a vypadalo to, že právě skončil, protože si kolem bachratého pasu ovinoval háv a z hrudi porostlé černými chlupy stíral pot. Vedle něj si jakási žena natahovala přes prsa šaty, ale nejevila u toho sebemenší obavy o cudnost. Na divanu za nimi ležela na břiše druhá dívka. Byla dočista nahá a zářivě na ní perlil pot. Na chviličku jsem si dovolil otevřeně ji obdivovat – uvažoval jsem o tom, že bych Vassosovi sdělil, že sdílím jeho hříšné choutky. Ostatně už dlouhá léta jsem si tuto rozkoš nedopřál, a tak jako každý jiný muž jsem měl jisté Bohem seslané touhy. Ale pak jsem si všiml červených čar vinoucích se po celé křivce jejích zad, útlé šířky jejích boků a hladké kůže pod rameny – uvědomil jsem si, že možná není ani starší než Helena. Zahanbeně jsem odvrátil zrak.

„Nevyhovuje tvému vkusu, co?“ Vassos nepochopil, co můj pohled říkal. „Neboj, mám i jiné. Jakým dáváš přednost? Rolnickým holkám z venkova, co šoustají jako muly? Snědým Arabkám ze sultánova dvora, zběhlým v sedmi stech způsobech, jak potěšit muže? Zlatovlasým pannám z Makedonie? Jestli máš vlastenecké sklony, mám i normanskou nevěstku, na které můžeš vykonat pomstu za její zrádný národ. I když tě to bude stát víc, jestli nepůjde použít znova.“

Zíral jsem na tuhle polonahou obludu, stojící přede mnou. Vassosovi spadaly přes ramena surovce dlouhé husté vlasy rámující obličej, jehož ploský nos a mohutné lícní kosti by se zřejmě hodily spíš pro býka než člověka. Kolem krku měl silný zlatý řetěz, který při hovoru provlékal mezi tlustými prsty. Jen s největším sebeovládáním jsem ho ihned nepraštil.

„Nejsem tu kvůli holkám,“ řekl jsem stroze. „Hledám…“

„Chlapce?“ Vassosovy tučné rty se poťouchle zkřivily. „Můžu ti obstarat chlapce, příteli, pokud jevíš zájem o tenhle druh rozkoše. Ostatně sám se mu někdy věnuji – víš, musím chápat, jaké potřeby mají mí zákazníci. Ale trochu to potrvá – chlapci přebývají jinde.“

Dívka, která se při mém příchodu oblékala, už vyšla z místnosti, ale teď se vrátila s číší bohatě osázenou barevnými kameny. Podala ji Vassosovi, který její obsah jediným polknutím vyprázdnil a nechal malý čúrek skapávat po rozštípnuté bradě. Nedbale číši hodil na podlahu, ani si nevšímal způsobeného rámusu. Do nastalého mlčení jsem opět promluvil.

„Chlapce ne. Hledám muže, ale ne pro tělesnou potěchu. Na nebezpečné úkoly. Vím, že bys mi je mohl obstarat.“ Naděje teď ovšem byla velice chabá – měl jsem v živé paměti lekci, kterou mi uštědřila důvěra vkládaná ve slova šarlatána a jeho psa.

Ale Vassos docela zvážněl. „Muže na nebezpečné úkoly,“ přemítal. „Nebezpečnější než nabízet ti prdele?“

„Má to být práce pro muže, ne pro kurvy.“

„Můžu ti prodat muže na jakýkoli úkol,“ Vassos teď ze sebe soukal každé slovo pomalu, až po zralé úvaze. „Jakýkoli úkol, jaký se zlíbí mně. Ale nevím, jestli se mi ten tvůj úkol bude líbit.“

„Jiní ti možná zaplatili za cosi podobného,“ povzbuzoval jsem ho.

„Obchody, které dělám s jinými, jsou moje věc. Obchod, který s tebou dělám…“ Přemítal o tom. „S tebou raději nebudu nic podnikat. Ty znáš hesla a mluvíš o nebezpečí, jenže já si myslím, že to nebezpečí jsi ty, přítelíčku. Odejdi, prosím, z mého domu!“

„Potřebuju vědět, jestli si od tebe nějaký muž nenajal jiné muže, někdy za poslední týden nebo měsíc. Za tohle ti pořádně zaplatím.“ Opět jsem do ruky vykouzlil zlaťák, jenž zase zmizel.

Vassos se krátce zasmál. Byl to nehezký smích, který přiměl dívku na posteli, aby s rozšířenýma očima vzhlédla. „Můžeš si koupit moje kurvy a zacházet s nimi podle toho, jak za ně zaplatíš, ale za svoje kouzelnické zlato si mě koupit nemůžeš! Moje pověst,“ prohlásil slavnostně, „je nade vše. Teď jdi pryč.“

„Pověz mi, komu jsi pronajal žoldnéře,“ dotíral jsem na něj. „Pověz mi to a…“

Mé naléhání přerušilo pronikavé zahvízdnutí – Vassos si strčil mezi zažloutlé zuby dva prsty a pořádně do nich zadul. „Ty teď odejdeš z mého domu,“ řekl a zašklebil se. „Vassosova pohostinnost je sice legendární, ale nelze ji zneužívat. Pošlu pro své chlapce, ať tě vyprovodí.“

Přesto jsem se ani nehnul. Zaslechl jsem, jak někdo utíká, potom poplašné výkřiky a rámus nějaké rvačky. Vassosovým obličejem se mihl udivený pohled, ale než mohl něco podniknout, dveře se zprudka rozletěly a dovnitř vpadli dva obrovští chlapi. Pohybovali se jako lvi v aréně. Jediným mohutným skokem se ocitli přede mnou a přimáčkli Vassose ke kamenné zdi za ním. Do tučného břicha se mu nemilosrdně zaryla zadní strana sekery, až bolestí zaskučel. Suknice, kterou měl na sobě, se mu svezla z boků a dopadla na podlahu, takže se obnažilo jeho scvrklé pohlaví. Pak mu obr přitiskl pevně ke krku topůrko další sekery, jež mu skoro rozdrtilo hrdlo – sténání přestalo.

Roztříštěnými dveřmi vnikla dovnitř třetí postava. Zprvu se rýsovala jako stín v denním světle, ale brzy se objevil mohutný trup a hrozivé ruce – byl to varjažský velitel Sigurd. O stoličku si opřel sekeru a od opasku odepnul palcát. Když se blížil k pasákovi choulícímu se ke ze zdi, svými tlapami palcát potěžkával. Dívka, která Vassosovi přinesla číši, při pohledu na něj zaječela a utekla za záclonu do sousední místnosti, zatímco dívka na posteli se užasle posadila, jako by ani nebyla nahá.

Sigurd se na ni podíval, na její vyhublá žebra a na ňadra, sotva oblejší než chlapecká. Sebral háv, který měl předtím na sobě Vassos, a hodil jí ho přes místnost.

„Zahal se!“ řekl jí stroze. Sice pochybuji, že by mu rozuměla, protože Vassos měl ve zvyku používat ke svým ničemným záměrům cizí a přistěhovalé osoby, ale sevřela ho na hrudi a holýma rukama ovinula. Vypadalo to, že tohle Sigurdovi stačí.

„Tak co,“ pravil hněvivě, obraceje se k Vassosovi. „Máš ohyzdnou tvář, ale můžu ti ji zohyzdit ještě víc, když to zkusím. Kdo najal muže, kteří se pokusili zavraždit císaře?“

Trhnul jsem sebou – tohle nebyl směr, jímž bych se vydal. Jenže jsem v rukou neměl hrozivý palcát, ani dva pomocníky, kteří by tiskli Vassose ke zdi. Mlčky jsem proto přihlížel.

„Já jsem žádné lidi nenajal, aby zabili císaře,“ zasípal Vassos, jehož hlas teď dostoupil pozoruhodně pisklavých výšek. „Já císaře miluju, já…“

Sigurd ho políčkem na levou tvář umlčel. Varjagové nosí spoustu prstenů, takže když mu ruka odskočila, byla potřísněná krví.

„Ty císaře nemiluješ,“ řekl Vassosovi. „Císaře miluju já. Ty bys ho za hrst stříbrných zabil.“

Vassos na něj civěl s neskrývanou nenávistí a pokusil se mu plivnout do tváře. Ale topůrko sekery měl přiložené příliš těsně k hrdlu, takže se mu pouze podařilo vydat ze sebe chuchvalec slin a krve, jenž mu stekl po bradě.

Sigurd si ho pohrdavě změřil. „Tohle bys nikdy neměl dělat,“ varoval ho s veškerou vážností. „Kdyby se tvůj sliz dostal až ke mně, postaral bych se o to, aby ti z držky už nevyšlo vůbec nic!“ Pevnou rukou pozvedl palcát a jeho kulatou hlavu s ostny přiložil Vassosovi ke rtům tak těsně, že ji musel sát jako miminko.

Dívka na posteli se zavrtěla. „Byl to mnich.“

Její příspěvek přišel tak nečekaně, že Sigurd škubl palcátem, až Vassosovi natrhl koutek úst. Dívka se třásla – asi strachy, jak jsem si říkal, protože přes sebe přetáhla přikrývku a já už jsem se nemusel při pohledu na ni stydět –, ale v jejím hlase byla znát jistota.

„Mnich?“ zeptal se Sigurd. „Jaký mnich? Římský mnich?“

Dívka pokrčila rameny, takže jí z nich pokrývka sklouzla. „Mnich. Já jsem tu byla. Vassos ho nechal, aby si se mnou užil zadarmo, protože předtím zaplatil spoustu peněz.“ Její hlas zněl smutně. „Vzal si mě jako chlapce. Jako zvíře.“

Sigurd tuto novinu vyslechl v tichosti a – soudě podle zrudnutí jeho tváří – v rozpacích, do nichž ho přivedlo vyprávění o jejím ponížení. V nastalém mlčení jsem tiše promluvil.

„Jak se jmenuješ?“

„Efrosina.“ Zdálo se, že ji moje otázka překvapila.

„Odkud jsi, Efrosino?“

„Z Dácie.“

„Jak dlouho jsi ve městě?“

Opět pokrčila rameny, ale tentokrát padající přikrývku zachytila. „Šest měsíců? Osm?“

„A ty říkáš, že to byl mnich. Jak je to dlouho?“

„Tři týdny. Možná čtyři. Přišel několikrát. Po jeho prvním příchodu jsem se pak zkoušela schovat, když se znovu objevil, ale někdy přišel bez varování. Někdy mě Vassos kvůli němu vytáhl ven.“

„A přicházel jenom kvůli tobě?“

Po tváři jí skanula slza. Přešel jsem k posteli, posadil se vedle ní a ovinul jsem jí rukou úzký pas.

„Už je to v pořádku, Efrosino,“ řekl jsem jí. „Od nynějška jsi v bezpečí. Před mnichem, před Vassosem, přede všemi. Podívej na Sigurda,“ dodal jsem a ukázal na Varjaga, jehož palcát se ani o píď nevzdálil od pasákových úst. „Když tě bude chránit on, kdo by ti mohl ublížit?“

Dívka si utřela obličej a odhrnula si z tváře vlasy.

„Ten mnich přišel pro vojáky. To byl jeho nápad. Chtěl čtyři muže, aby s ním odcestovali – a dítě.“ Kousla se do rtu, zatímco tři Varjagové a já jsme zhnuseně přihlíželi – všichni jsme si dovedli představit, proč toužil po dítěti.

„Nevysvětlil, na co ty vojáky potřebuje?“

Zavrtěla hlavou. „Nebezpečný úkol,“ nic víc neřekla. „Platil spoustou zlata. Vassos měl radost. Koupil mi stříbrný prsten.“ Roztřásla se.

„A kdys ho viděla naposled?“

Na chvilku se zamyslela. „Mnicha asi před dvěma týdny, myslím. Přišel si pro Bulhary, aby si je odvedl.“

„Tys ty Bulhary znala?“

„Ne.“

„Někdy předtím jsi je viděla?“

„Ne.“

Teď přestala plakat. Odtáhl jsem od ní ruku a chystal jsem se vstát. Ale Efrosina ještě nedomluvila.

„Ale jednoho jsem pak ještě viděla. Vassos si ho pozval. Měl pro něj ještě jeden úkol.“

Zamrazilo mě. „Nedávno?“ Ani jsem neskrýval naléhavost v hlase. „Tys toho Bulhara viděla nedávno?“

K překvapení všech mužů v místnosti se teď dívka rozesmála. „Samozřejmě,“ řekla prostě. „Byl tu dnes ráno. Viděla jsem ho na odchodu. Těsně předtím, než jste přišli.“

V místnosti nastal okamžik ohromeného mlčení. Potom, než jsem se stačil pohnout, Sigurd vytáhl palcát z Vassosových úst a tváří se přiblížil k pasákově hlavě – tak blízko, že musel vousem šimrat Vassosovi krk.

„Co jsi řekl tomu Bulharovi, že má udělat, ty svině?“ zeptal se. Hlas mu skřípal u Vassosova ucha jako hrnčířský kruh. „Kde ho můžeme najít?“ Podíval se dolů na Vassosovo ochablé břicho a ještě níž pod pás, kde mu koncem palcátu pohladil tělo jako milenka. „Kde?“

Vypadalo to, že Vassos téměř pozbyl vůli mluvit, ale jakmile mu Sigurd s nechutí dovolil, aby si opět oblékl tuniku, byl ochoten odvést nás na místo, kde bychom toho Bulhara mohli najít. Když jsme se vynořili z domu, uviděl jsem Aelrika, jak drží stráž nad trojicí mladíků, kteří leželi svázaní na ulici. Těla měli posetá čerstvými šrámy a pohmožděninami. Sigurd si jich nevšímal a poslal Aelrika s Efrosinou, aby vyhledali klášter, kde by se o ni jeptišky postaraly. My ostatní jsme doprovázeli Vassose stále hlouběji do propletených uliček chudinské čtvrti. Tři Varjagové kráčeli jako jeden muž – jejich krok dusal v dokonale sladěném rytmu – se zajatcem neustále mezi sebou. Já jsem spěchal za nimi.

„Jsi ozbrojený, Askiate?“ zeptal se Sigurd a ohlédl se. „Nechceš přece dorazit do Božího království moc brzo. S pochopením některých tajemství bys nejspíš ještě docela rád počkal.“

„Mám svůj nůž,“ odpověděl jsem, ztěžka oddychuje.

„V těchhle končinách potřebuješ zbraň pravého muže.“ Sigurd trochu zvolnil krok a uchopil palcát, který se mu houpal za pasem, a podal mi ho. Uchopil jsem ho obouruč – jeho tíhou jsem téměř ztratil rovnováhu.

„Umíš s tím zacházet?“

„To umím.“ Anebo přinejmenším jsem to kdysi v minulosti uměl. Jenže ty dny už dávno minuly a od chvíle, kdy jsem se touto zbraní v hněvu oháněl, uplynula spousta let. Nyní mě ruce bolely už z toho, že jsem ji nesl.

„Potřebujeme toho Bulhara dostat živého,“ připomněl jsem Sigurdovi. „Musíme zjistit, co ví.“

„Pokud vůbec něco ví. V tomhle městě je deset tisíc žoldnéřů a slovo jedné plačtivé kurvy je chabou zárukou, že zrovna Bulhar je právě ten, koho hledáme.“

„Máš pravdu.“ Ale mnich, který najal cizí žoldnéře od člověka typu Vassose, měl sotva za lubem nějaké dobro – to samo o sobě stálo za to, abychom ho našli. A poněvadž Vassos odpřisáhl – navzdory Sigurdovým důrazným pobídkám –, že o tom, kde mnich je, nemá potuchy, ten Bulhar je možná naším jediným spojením s ním.

Budovy kolem nás teď byly větší. Předtím jsme byli ve zchátralé čtvrti se samými barabiznami, ale tady jsme se ocitli na místě, kde zchátraly někdejší výstavné staré domy a proměnily se v rozpadlé ruiny. Ulice byly užší a hrozivé hradby zastíraly našim zrakům bledé prosincové slunce. Všude kolem nás jsem viděl tváře vykukující zpoza rozbitých oken a skulin ve zdech, ale ulice zůstávala prázdná. Možná že zvuk varjažských bot zahnal obyvatele dovnitř, ale pochyboval jsem, že by se nás báli, kdyby viděli, jak málo nás je. Sigurd se na mne otočil a já jsem v jeho ustaraných očích uviděl, jak se v nich zrcadlí mé myšlenky – tahle dlouhá, úzká ulice byla jako horský průsmyk, dokonalé prostředí na léčku. Navíc jsme měli ve Vassosovi zrádného průvodce.

Šli jsme dál a už jsem si začal říkat, že maluji čerta na zeď tam, kde žádný nečíhá, když ticho ulice proťal pronikavý výkřik. Vzápětí jsem se přikrčil. V pozvednutých rukou jsem třímal Sigurdův palcát. Přede mnou měla trojice Varjagů připravené sekery k úderu. Upřeně jsem hleděl do temných domovních vchodů a výklenků kolem sebe, ale nic jsem neviděl – shora se na nás nesesypaly žádné šípy a nevrhali se na nás žádní útočníci. Vzpomněl jsem si, jak Sigurd před dvěma dny vtipkoval o neviditelném vrahovi. Najednou mi to vůbec nepřipadalo směšné. Koneckonců jsme snad opravdu měli co do činění s nepřítelem z jiného světa.

Ozval se další výkřik, jenž nám pronikl hluboko do uší, a já jsem věděl, že – ať nás teď čeká cokoli – ho vydal člověk, který rozhodně je z našeho světa. Přicházel z místa dál po ulici. Bez rozmýšlení jsem se rozběhl. Palcát v mých rukou teď byl lehký – nadnášel ho pocit nenadálého nebezpečí a vzrušení v mých žilách. Než se mí společníci vůbec hnuli, už jsem je předehnal.

Domy zčistajasna skončily a ulice vyústila do prostoru, který kdysi mohl být docela pěkným náměstím. Ve středu stála kulatá kašna, jež zřejmě už dávno vyschla, protože ji obrostly různé rostliny a mech, a mísa měla samou prasklinu. Ale opuštěná nebyla. U jejího okraje stál jakýsi muž, oblečený do kožené tuniky a skoro stejně vysoký jako Sigurd. Stál zády ke mně a díval se do kašny, kde ležela další postava. Z ruky mu volně visel zakrvácený meč.

Vyrazil jsem ze sebe výkřik protestu a vyřítil jsem se k němu. Otočil se, na kulaté tváři mu překvapení ustoupilo vzteklému pohrdání a pozvedl meč, aby se mi postavil. Byl rychlejší, než jsem čekal, ale já už byl pevně odhodlán vrhnout se do útoku. Když se přiblížil, svěsil jsem ruku dozadu a pak jsem ji prudce zvedl nad rameno, abych ho palcátem praštil do kolena a skolil. Ale byl jsem příliš pomalý – vždyť od chvíle, kdy jsem se věnoval svému řemeslu na bojišti, uplynulo přes deset let a občasné šarvátky mi nezachovaly ani sílu, ani rychlost, abych obstál při souboji se žoldnéřem. Ten můj výpad odrazil a máchnutím mečem zasáhl rukojeť mého palcátu, čímž ho udržel v dostatečné vzdálenosti od svého těla. Mou ruku sice o kousek minul, ale rána posloužila svému účelu. Ruka se mi mohutným nárazem jeho čepele roztřásla a palcát mi vypadl z prstů.

Ocitl jsem se v úzkých – na to, abych mohl ustoupit, jsem byl příliš blízko u soupeře, a zůstal jsem beze zbraně. Očekávaje druhý úder jeho meče, ucukl jsem rukou vzhůru, jenže mne přelstil i tentokrát. Čelistí mi projela prudká bolest, když mne pořádně kopl kolenem do brady. Nárazem jsem o krok odskočil, zavrávoral jsem a spadl na záda. Pocítil jsem bolest v zádech a v ústech chuť krve.

Můj nepřítel seskočil z vyvýšeného místa na kašně a přistoupil ke mně – meč mu zasvištěl vzduchem, když jím dvakrát obratně máchnul, aby zklidnil ruku. Honem jsem zašmátral po dýce u kotníku, jenže on si toho všiml a nohou mi ruku přišlápl. Dva prsty zapraskaly a já zařval, právě když jsem zahlédl, jak pozvedá meč nad můj krk k smrtícímu úderu.

Ale ten nedopadl. Z náměstí kolem nás se ozval nový zvuk – divoký řev vydávaný při strašlivém hněvu. Takový řev musel slyšet Quinctilius Varus, když byl svědkem toho, jak mu rubají jeho legie v germánských lesích, řev, jaký zaslechl Julius Caesar, když se plavil proti proudu velkých řek Británie, řev neporazitelného válečníka, jenž si libuje ve svém barbarství. Vzduch nade mnou proťala obrovská čepel sekery, jež mému nepříteli vyrazila meč z rukou. S řinčením dopadl, teď již neškodný, pár kroků od nás a ruce, které ho původně držely, už nade mnou svíraly jenom prázdnotu, když přišla druhá rána, jež žoldnéřem mrštila dozadu, takže tentokrát ležel na zemi on, ztěžka dýchaje. Silné ruce ho přidržovaly v této poloze, zatímco zrudlý Sigurd stál nad ním a tiskl mu k hrdlu sekeru.

„Ještě hnout a přijdeš o hlavu!“ řekl, zprudka oddychuje.

V úžasu jsem se otočil. „Je to ten Bulhar? Je to podle Vassose ten muž, kterého jsme měli najít?“ Třepal jsem hlavou, abych aspoň trochu zahnal bolest. „Kde je vlastně Vassos?“

Sigurd se rozhlížel po náměstí a zaklel tak zuřivě, až jsem si pomyslel, že by mohl čirým vztekem našeho zajatce zkrátit o hlavu. Vassos byl ten tam – patrně se při šarvátce vytratil.

„Je to ten Bulhar,“ pravil Sigurd. „Aspoň to ten pasák tvrdil ve chvíli, kdy jsme se dali do běhu. Bylo to o fous!“ dodal s káravým pohledem mým směrem.

Upřímně jsem s ním souhlasil. „Opravdu o fous. Zachránils mi život!“

„Ovšem jenom před tebou samým,“ procedil Sigurd. „Palcát v rukou z tebe ještě nedělá Varjaga, Demetrie. Jsi blázen, žes ho napadl.“

Sténání z nitra kašny mi připomnělo, co vlastně mě ponouklo k činu. Přistoupil jsem k okraji kašny, kde Bulhar předtím stál, a podíval jsem se pozorně dolů. Postava, kterou jsem zahlédl, tam dosud byla – pochybuji, že by se sebeméně pohnula od okamžiku, kdy jsem se vrhl do boje, protože její holé údy i bílá tunika mokvaly krví a nohu měla posetou hlubokými šrámy. Ležela s koleny přitaženými k hrudi a rukama sepjatýma kolem hlavy a ani nehlesla.

„Aspoň jsem taky někoho zachránil.“ Vstoupil jsem do kašny a poklekl vedle toho člověka – jedno rameno jsem mu opatrně trochu nadzvedl, abych mu viděl do tváře. Když jsem mu od očí páčil ruku, zaskučel, ale jakmile jsem ji odtáhl, málem bych ji zase pustil – tak velký byl můj úžas. Tahle bytost, tenhle člověk, jehož bulharský bojovník právě sekal na kusy, když jsem ho napadl, nebyl vůbec muž, ale pouhý chlapec, jehož vpadlé tváře byly dosud porostlé hebkým chmýřím prvních vousů. Měl mohutnou postavu na svůj věk, ale ten byl nižší než Efrosinin.

„Dítě!“ zamumlal jsem v úžasu. „Ten Bulhar se pokoušel zabít dítě.“

„Třeba ho chtěl okrást,“ řekl Sigurd. „Tamhle se na zemi povaluje měšec.“ Sehnul se, aby zvedl kožený váček a připnul si ho k pasu. „Ne že ho ten čubčí syn teď bude potřebovat! Třeba ten mládenec šoustal jeho sestru. Co na tom sejde.“

Chtěl jsem něco namítnout, ale Sigurd už chlapce v kašně nechal být a poodstoupil, aby si prohlédl svého zajatce.

„Zvedni ho na nohy,“ rozkázal. „A spoutej mu ruce za zády. Odvedu tě do paláce a celou cestu budu mít sekeru za tvým krkem,“ řekl Bulharovi. „Stačí, abys zakopl, a tvoje hlava přijde o společnost tvých ramen!“

„A co s tím klukem?“ zeptal jsem se. „Potřebuje pomoc – jinak vykrvácí.“

„Co s tím klukem?“ Sigurd pokrčil rameny. „Už jsem vyčlenil jednoho ze svých mužů na to, aby se pokusil napravit jednu malou děvku, jenže pak mi ten pasák Vassos upláchl. V paláci zjistím, jestli Bulhar v řetězech je ten, kdo se pokusil zabít císaře, nebo nějaký poutník, co zabloudil na cestě do svatyně. Nepřijdu o něj jenom kvůli tomu, že nasadím své muže jako nosiče nosítek pro nějakého kapsáře, který se přepočítal. A ty,“ dodal a zabodl mi do prsou prst, „si setři krev z tváře a pojď s námi, jestli chceš, aby si eunuch myslel, že své zlato vynakládá rozumně.“

„Do paláce přijdu, až nastane správný čas,“ řekl jsem zprudka a ustoupil o krok zpět. „A to bude, až tomuhle chlapci najdu čistou postel a lékaře. Půjdu si po svých, pokud to uznám za vhodné.“

„Tak si jdi po svých. Když se vydáš na jih touhle ulicí, měl bys dorazit k Mese.“ Sigurd zvedl z prachu svůj palcát, zakabonil se, když si všiml šrámu na jeho rukojeti, a zasunul ho zpátky za pas. Pak postrčil zajatce vpřed. S Bulharem obklopeným ostatními vojáky odkráčel pryč a já na náměstí osaměl.

Hlava mi třeštila bolestí a pravou ruku jsem měl pořád ztuhlou, ale nějak se mi podařilo zvednout hocha do náručí a vynést ho z kašny, kde ležel. Mé kroky byly neohrabané a nejisté. Bál jsem se, že se každou chvíli zvrátím dopředu a chlapci přivodím ještě horší zranění, ale díky tomu, že jsem se často opíral o okolní zdi, odpotácel jsem se na konec náměstí a pak dolů z kopce. Nyní jsem na konci uličky spatřil kus hlavní třídy. Co nejvíc jsem spěchal, abych se tam už dostal. Ačkoli bylo toho dne chladno a byl jsem pořád ve stínu budov, pot mi začal pálit v očích a stékat po nosu. Nesnesitelně mě svědil vous. Ruce a záda na mě také dotíraly, abych si dal přestávku, sedl si a třeba jen na chviličku si dopřál odpočinek, ale obával jsem se, že jakmile by se chlapec ocitl na zemi, už bych ho nebyl s to znovu zdvihnout. Proklínal jsem Sigurda a jeho bezcitnost, proklínal jsem Vassose a jeho bulharského hrdlořeza a proklínal jsem sám sebe za to, že jsem svou zakázku z paláce ohrozil jen proto, abych poponesl jakéhosi umírajícího mládence o stovku kroků blíž k smrti.

Otupen bolestí a vzteky bez sebe, dorazil jsem na hlavní třídu. Ale tady už jsem podlehl – sesunul jsem se na kámen, na němž stálo, že jsem přesně tři míle od základního milníku ve středu Konstantinopole.

„Není ti něco?“

Otevřel jsem oči, které se mi na okamžik zavřely.

Seděl jsem na okraji Via Egnatia s hlavou opřenou o milník a chlapcovou hlavou spočívající v mém náručí. Z obličeje mu vyzařoval klid – přinejmenším větší než ze zbytku jeho těžce pochroumaného těla –, ale byl také bledý a vlhký. Když jsem mu rukou sáhl na tvář, byla děsivě studená.

„Není ti něco?“

Vzhlédl jsem, abych se podíval, odkud vychází ten naléhavý hlas. Patřil vozkovi, jemuž obličej zastiňoval klobouk se širokou krempou. Stál před vozíkem naloženým hliněnými hrnci. Mluvil laskavým hlasem. Když jsem se po chvíli vzpamatoval, odpověděl jsem.

„Ujde to. Ale ten hoch je na tom zle. Potřebuje lékaře.“

Vozka přikývl. „U kláštera svatého Ondřeje je lékař. Můžu tam chlapce odvézt na vozíku, beztak jedu kolem. Mířím na hřbitov.“

„To já se snažím hřbitovu vyhýbat ze všech sil,“ prohlásil jsem důrazně. „Ale budu vděčný, když pojedeme až ke klášteru.“

Chlapce jsme opatrně zvedli na vozík, položili mezi nádoby s kadidlem a mastmi a vyrazili. Jeli jsme co nejrychleji, a přitom jsme dbali, abychom na nerovné cestě ještě nepřitížili jeho ránám.

„Na co jsou tvé voňavky?“ zeptal jsem se vozky. Říkal jsem si, že ho za jeho pomoc mohu odměnit alespoň hovorem.

„Na mrtvé,“ řekl vážně. „Používají je balzamovači.“

Zbytek jsme ušli v tichosti, i když to byla naštěstí docela krátká cesta. Vozka protáhl svůj vozík pod nízkým obloukem klášterní brány na osamocené nabílené nádvoří. Chlapce jsme pak sundali na dlažbu. Za pomoc jsem tomu muži věnoval dva oboly. Pak mne opustil.

Objevil se mnich, který na mě vrhl odmítavý pohled.

„Jsme na modlitbách,“ řekl mi. „Prosebníkům se dostává slyšení až o desáté hodině.“

„Moje prosba tak dlouho čekat nemůže.“ Byl jsem příliš vyčerpán, abych se mohl důrazněji přít, a tak jsem jenom prudce ukázal prstem tam, kde ležel chlapec. „Jestli do té doby nevyslechne mou prosbu náš Pán, snad by mohl váš lékař.“

Znělo to poněkud rouhačsky, ale to mi teď bylo jedno. Mnich cosi nevraživě zamumlal a spěchal pryč.

Cínový zvon na kupoli chrámu odbil osmou hodinu a přede mnou se začali ven z kaple trousit mniši. Žádný si mne nevšímal. Sledoval jsem je, jak mne míjejí, s rostoucím vztekem, až jsem měl pocit, že jim zařvu přímo do jejich odměřených tváří, jaký je můj názor na jejich křesťanskou lásku k bližnímu. Ale pak se vynořila nová postava, služka v zelených šatech bez ozdob, přepásaných hedvábnou šňůrou. Překvapilo mne, že ji vidím, protože jsem měl doposud za to, že veškeré domácí práce, které dělá, mají na starosti novicové, nicméně se zdálo, že si mě všimla, a za to jsem byl vděčný.

„Tys požádal o lékaře?“ zeptala se a změřila si mě pohledem, jenž naprosto postrádal pokoru či zdrženlivost očekávanou od jejího pohlaví a postavení. Ale to mi nevadilo.

„Ano. Můžeš mi nějakého vyhledat?“ Hodil jsem za hlavu obvyklé úvodní zdvořilé fráze. „Tenhle chlapec umírá.“

„To vidím.“ Poklekla vedle něj, aby mu položila na zápěstí dva prsty, a přiložila mu k čelu dlaň. Neuniklo mi, že na služku má ruce velice čisté. „Ztratil hodně krve?“

„Jak vidíš, hodně.“ Celou nohu mu pokrýval škraloup krve. „A nejen to. Ale dojdi mi pro lékaře – ten už bude vědět, co a jak.“

„Opravdu bude.“ Při řeči působila tahle dívka stejně směle jako její oděv. Nenosila totiž žádný háv, který by jí zakrýval hlavu a ramena. Uvědomil jsem si ale, že bych jí vlastně neměl říkat dívka, protože její nezahalená tvář a bystré oči vyzařovaly moudrost a vědomosti, které do nich může vepsat jedině věk. Přesto měla dlouhé černé vlasy, vzadu svázané zelenou stuhou jako dítě. A viděl jsem, že také jako dítě nejevila vůbec známku poslušnosti ke mně, naopak na mne pořád zírala s bezostyšným úžasem mládí.

„Dojdi mi pro lékaře,“ naléhal jsem. „Každou minutou je blíž k smrti.“

Má slova konečně zapůsobila. Žena vstala a podívala se do otevřeného vchodu. Ale místo aby odspěchala pryč, obrátila se a s udivující smělostí mne začala kárat.

„Tak honem,“ poručila mi. „Když už jsi ho přinesl tak daleko, můžeš ho poponést ještě těch posledních pár kroků. Zdejší mniši se bojí sahat na umírající – myslí si, že je to poskvrňuje. Vezmi ho dovnitř, kde mu můžeme omýt rány a trochu ho zahřát.“

Málem jsem překvapením oněměl. „Ale lékař přece jenom bude vědět, jestli mu neublíží, když s ním budeme hýbat.“

Dala si ruce v bok a podrážděně se na mě podívala. „To bude a také ví,“ řekla úsečně. „Já jsem lékařka a já ti říkám, že máš toho chlapce odnést dovnitř, abych mu mohla vyčistit a ovázat rány, než nám vypustí duši.“ Tmavé oči jí blýskaly netrpělivostí. „Tak uděláš, co ti říkám?“

Tvář mi pod podlitinami zrudla hanbou a bez odmluvy jsem poslechl. Sotva jsem byl hotov, uprchl jsem do paláce.

6

Palácové žaláře jsem předtím jakživ neviděl a rozhodně nebudu spěchat, abych je viděl zas. Strážce mne odvedl dolů po točitém schodišti hluboko pod zem, do komory osvětlené jenom pochodněmi. Z podlahy se zvedaly mohutné cihlové pilíře, jež se nad hlavami klenuly jako žebra nějaké velké mořské obludy, zatímco ze zdí mezi nimi visela spousta nástrojů s krutým posláním. Uprostřed místnosti stál hrubě otesaný stůl a několik lavic, za nimiž seděla skupinka Varjagů hrajících kostky. I při sezení museli dávat pozor, aby se hlavou nepraštili o zčernalé lampy nad sebou.

Sigurd hodil na stůl hrst mincí a vzhlédl. „Tak jsi tady,“ zavrčel. „Už sis přestal hrát na samaritána?“

„Chlapec je u lékaře,“ odvětil jsem chladně. „Kde je ten Bulhar?“

Sigurd kývl hlavou k nízké klenuté chodbě za sebou. „Tamhle. Visí tam za ruce. Zatím jsme na něj nesáhli.“

„Neměli jste na mě čekat. To, co ví, možná spěchá.“

Sigurdovi ztuhla tvář. „Myslel jsem, že tě eunuch platí podle dnů. Tak či onak, my jsme nečekali na tebe – my čekali na tlumočníka. Ovšem pokud samozřejmě neumíš jazyk Bulharů!“

Pokrčil jsem rameny na znamení, že se nebudu přít, i když Sigurd se už ode mne odvrátil zpátky ke hře. Nepozval mne, abych se k nim přidal, a po chvíli trapné pauzy jsem tedy ustoupil ze světla lamp zpět do potemnělého kouta. Tam jsem setrvával v mlčení a snažil se neposlouchat úděsné zvuky, jež pronikaly do strážnice.

Na takovém truchlivém místě se čas nekonečně vleče. Určitě jsem strávil skoro hodinu sledováním, jak se Sigurdovi zlepšuje či zhoršuje nálada podle množství mincí na hromádce před ním. Pak se shora ozval jakýsi zvuk a já jsem vzhlédl k točitým schodům, kde jsem spatřil, jak tam sestupuje obraz jakýchsi malinkých plamínků. To tucty lamp mířily dolů jedna za druhou jako mračno světlušek. Do výše je zvedali otroci v hedvábných hávech a navzdory nerovné půdě pod sebou ani trochu nezakolísali. Podél stěny vpochodovali do kruhu kolem nás a vytvořili jakousi vnitřní zeď lesklého hedvábí a ohně. Na konci zástupu vešli dva, kteří lampu nenesli. Jeden měl na sobě karmínový plášť kněze, druhý okázalou tógu ze zářících zlatých vláken – byl to Krysafios.

Všichni Varjagové se vymrštili na nohy – stříbro a kostky v mžiku nenápadně smetli do svých měšců.

„Můj pane,“ pravil Sigurd s úklonou. Moc mu ta pokora nesedí, pomyslel jsem si.

„Veliteli,“ odpověděl Krysafios. „Kde je vězeň?“

„Ve vedlejší místnosti. Přemítá tam o své hříšnosti. Potřebujeme tlumočníka.“

„Bratr Gregorias zasvětil život jazyku Bulharů.“ Krysafios ukázal na kněze vedle sebe. „Pro jejich povznesení zapsal životy celých tří set světců.“ Napadlo mě, že to by mu mohlo poskytnout patřičný slovník při mučení. „Pokud má tvůj vězeň co říct, on to rozluští.“

„Ten vězeň promluví,“ pravil Sigurd temně. „Jen co se mi dostane do rukou.“

Eunuchův tichý doprovod jsme zanechali v hlavní komoře a sehnutí jsme prošli nízkou chodbou do sousední cely. Vešel jsem za Sigurdem, Krysafiem a knězem Gregoriem dovnitř. Tady byl vzduch hustší a nepříjemnější, ovšem měl jsem za to, že mnohem hůř se cítí vězeň. Visel za ruce na silných skobách zatlučených nad ním do stropu, takže se podlahy dotýkal jenom prsty nohou – mírně se nakláněl dopředu a dozadu a tiše sténal. Šaty měl servané, takže mu zůstal jenom úzký pruh látky kolem boků a zápěstí mu krvácela tam, kde se do nich zařízla pouta, proto mi tak podivně připomínal Krista mučeného na kříži. Zachvěl jsem se a hned jsem tu rouhačskou myšlenku zapudil.

„Demetrie.“ Uviděl jsem, jak na mne Krysafios upírá pohled. „Ty jsi odborník placený za tyto záležitosti – zjisti, co ten muž ví.“

Byl jsem odborník na výslech zlodějíčků a špiclů na tržišti, ne na to, jak z někoho vynutit doznání v císařských žalářích. Ale před svým pánem jsem si nemohl dovolit zaváhání. Vystoupil jsem vpřed a ihned jsem si uvědomil, že nevím, kam se dívat – zda na kněze nebo vězně. Oči mi rozpačitě přebíhaly z jednoho na druhého a svůj zmatek jsem byl s to zakrýt jedině tím, že jsem na prsou zkřížil ruce a dýchal zhluboka v zamyšlení.

„Jeden mnich si tě najal od muže, který se jmenuje Vassos,“ začal jsem konečně a oslovil zbědovaného Bulhara. Ale sotva jsem promluvil, mé myšlenky narušil tichý jednotvárný hlas kněze, který vězňovi do ucha odříkával drsné cizí slabiky. Trochu jsem se zakoktal, ale pak jsem spustil znovu.

„Ten mnich si tě před třemi týdny najal, abys zavraždil císaře. Měl jsi použít podivný nástroj, barbarskou zbraň zvanou tzangra, abys ho zabil na veřejné ulici, na svátek svatého Mikuláše.“

Nastala přestávka, při níž jsem čekal, až překlad dohoní přísný pohled, který jsem na něj upřel. Kněz se odmlčel a uši nás čtyř netrpělivě čekaly na odpověď. Ticho v místnosti narušovalo jenom vrzání Sigurdova kroužkového brnění.

Bulhar zdvihl obličej a zpražil nás všechny pohrdavým pohledem. Pronesl jediné slovo a nikdo z nás nepotřeboval, aby kněz vysvětlil jeho význam. „Ne.“

Dramaticky jsem vzdychl. „Zeptej se ho, jestli je naší víry,“ řekl jsem knězi.

Bulhar si mé otázky nevšímal, ale po tlumočníkově delším naléhání dal najevo, že ano.

„Tak mu řekni, že zhřešil,“ pokračoval jsem. „Ale řekni mu, že Kristus káže o odpuštění těm, kdo své hříchy doznají. Řekni mu, že v případě Vassose a mnicha sloužil zlým pánům, pánům, kteří ho zradili. My mu můžeme pomoct.“

„My mu můžeme pomoct leda do hrobu,“ přerušil mne Sigurd, ale já jsem ho mávnutím umlčel, doufaje, že jeho slova kněz nepřeloží. Nicméně mi neuniklo, jak Bulharovy oči metaly blesky na Varjaga, když promluvil.

„Dokud bude mlčet, z tohohle vězení nevyjde.“ Ačkoli mne vězňovo pokračující mlčení znechucovalo, alespoň jsem se naučil mluvit při současném drmolení překladu. „Ale mnich a Vassos můžou volně chlastat a chodit za děvkami a kout pikle. Proč bys měl trpět, když muži, kteří napáchali mnohem horší zlo, nemusí?“

Ozval se šelest hedvábí, jak se Krysafios zavrtěl. „Nevypadá to, že bys upoutal jeho pozornost, Demetrie,“ prohlásil. „Anebo nejsou jemnější výtvory tvého řečnického umění v cizím jazyku zřetelné.“

Obával jsem se, že žádný z mých společníků nechápe, že k zjištění informací od nespolupracujícího člověka je zapotřebí času, jakkoli je bezmocný a zahnaný do úzkých. Krysafios je určitě zvyklý, že jeho vůle se splní ihned. Nebude tedy čekat, až se jakýsi cizácký zločinec uvolí promluvit. Obával jsem se, že se brzy bude dožadovat prostředků jdoucích opravdu na tělo.

„Pověz nám, jak ses pokusil zabít císaře,“ naléhal jsem na něj, teď již důraznějším hlasem. „Řekni nám, co mnich chtěl, proč si tě koupil, abys udělal tuhle strašnou věc.“

Bulhar měl svěšenou hlavu, když jsme se s Krysafiem dohadovali, ale teď ji opět zdvihl. Otevřel ústa a polkl – myslel jsem, že promluví, a chystal jsem se, že požádám o vodu pro něj, jenže on s křečovitým záchvěvem těla plivl. Jeho úsilí ovšem postrádalo sílu, a tak i když jsem stál nablízku, plivanec na mě nedopadl.

Poodstoupil jsem a vydal jsem ze sebe unavený a zklamaný povzdech. To tedy potrvá spoustu hodin, jež se mi ještě notně protáhnou, pokud budu mít za zády Krysafia.

Ovšem zdálo se, že pro jednoho muže to bylo příliš dlouho – jakmile Bulharův plivanec dopadl na podlahu, uslyšel jsem za sebou zavrčení. Sigurd se jediným krokem přihnal k vězňovi a odkopl mu nohy pod sebou – Bulhar se zakymácel dozadu jako kyvadlo a zařval, protože se mu pouta zařízla do zápěstí ještě hlouběji. Látku mu strhli z pasu, takže tu visel nahý a obnažený, zatímco Sigurd přiblížil obličej velice blízko k chvějící se tváři toho člověka. Sigurdovi se v rukou zableskla sekera.

„Můj přítel Demetrios se dovolává tvého citu a rozumu,“ zasyčel rozhněvaně a ani si nepočkal, až tlumočník přeloží jeho slova, „zato já se dovolávám něčeho, co na tebe asi bude opravdu platit. Tys ses pokusil zabít císaře, ty bulharský lotře. Ty bys rád dosadil na trůn uchvatitele. Jestlipak víš, jak v této říši zacházíme s uchvatiteli?“ Sekerou sklouzl po Bulharově tváři jako břitvou. „My jim vyloupáváme oči a uřezáváme nos, takže pak jsou příliš zmrzačení na to, aby je kdokoli prohlásil císařem.“ S rozmyslem udělal krok vzad a potom téměř jako by nic vrazil pěst Bulharovi do napjatého břicha. Ten opět zaskučel a zachrastil řetězy. „Řekl jsi mu to, knězi?“

Tlumočník, třesoucí se před Sigurdovým divokým pohledem, prudce přikývl.

„Tak mu ještě pověz,“ pokračoval, „že pokud chceme opravdu zajistit, aby nás již uchvatitel nikdy neznepokojoval, nezůstáváme jen u obličeje. To tedy ne.“ Zlomyslně se zasmál. „My ho zbavíme jeho mužství, čímž se postaráme o to, aby se mu navždy zabránilo stát se císařem a také se mu zabrání, aby nám pověsil na krk nějakého pomstychtivého pancharta.“ Popadl obouruč sekeru a zkoumavě si ji prohlížel. „Ty, Bulhare, bys samozřejmě nikdy nemohl sedět na trůně, ale možná bych si to mohl vyzkoušet pro případ, že chytneme muže, který by mohl. Mám to udělat? Mám tě proměnit v eunucha? Odsoudit tě k tomu, abys hrál kurvu, až ve svém bídném životě opět zatoužíš po sebemenší rozkoši?“

Sklopil zrak pod vězňův pas a na tváři se mu objevil posměšek. Krátce jsem se podíval na Krysafia, ale jeho hladká tvář zůstala naprosto neproniknutelná. „Já bych se mohl postarat o to, že budeš mít slušnou cenu,“ řekl Sigurd poťouchle. „Nebudeš jako nějaký arménský kluk, kterému rodiče prostě zatlačí koule zpátky tam, odkud mu vyrostly. Já tě můžu proměnit v karzimasiana, čistého jako dívenka, bez sebemenšího zbytku tvých orgánů. To by za tebe platili dráž, než když jsi byl žoldnéřem.“

Tvářil se, že už ho monolog unavil, a utichl. Zdálo se, že i kněz překládající každé slovo se chvěje. Myslím, že z nás všech se při Sigurdových pohrůžkách neroztřásl jenom Krysafios. Bulhar nám teď však už pozornost určitě věnoval. Vyděšenýma očima sledoval zlověstnou křivku Sigurdovy sekery, jak jí výhrůžně mával a trhal, zatímco hovořil. Teď svou sekeru pozvedl do vzduchu tak vysoko, jak jen to v žaláři bylo možné – nad Sigurdovým ramenem se vznášela jako anděl pomsty čekající na úder.

„Ne,“ namítl jsem, ale ústa jsem měl suchá, takže z nich slova sotva vyšla. Ostatně bylo pozdě. Sekera prosvištěla dolů blyštivým obloukem a po dopadu na kamennou podlahu odlétly pořádné jiskry. Vězeň zaskučel jako zvíře a zalomcoval řetězy. Ze zápěstí se mu vyřinula čerstvá krev a kněz hrůzou vyjekl. Z Bulharových slabin však neprýštila žádná krev a na podlaze se nepovaloval onen příšerný kus jeho těla. Sekera mu tělo o vlásek minula.

Sigurd pozvedl z podlahy čepel a zvědavě si ji prohlížel. „Minul jsem,“ řekl překvapeně. „Neměl bych to zkusit znovu?“

Musel kněze nakopnout, aby to přeložil, ale ještě než to ten stačil udělat, z našeho vězně se vyřinul příval slov. Šok z toho, že byl málem vykleštěn, v jeho nitru cosi uvolnil – vzlykal a křičel jako posedlý démonem a já byl rád, že ho pouta drží na uzdě. Teprve po řadě konejšivých vět, a když Sigurd ustoupil až do rohu, se jeho mluva dostatečně zpomalila, aby překladatel chápal, co má na jazyku.

Řekl, že se jmenuje Kalojan. Ano, pracoval pro pasáka Vassose. Většinou pro něj vybíral dluhy a mlátil holky, které už pro něho nechtěly pracovat, ale jindy je chránil před muži, kteří byli příliš zuřiví nebo odmítli zaplatit. Občas dělal i něco jiného, nebezpečnějšího, protože Vassos choval značné ambice a dělalo mu dobře pomyšlení, že má soukromé vojsko. Z valné části to ale byla rozedraná tlupa bývalých vojáků a násilníků, kteří chlastali a prali se mezi sebou, když zrovna nebyli povoláni do řádného boje. Tak to vypadalo, dokud nepřišel ten mnich.

„Popiš ho,“ řekl jsem stručně. Prsty jsem nedočkavě svíral lem své tuniky.

„To nemůže,“ odpověděl překladatel po krátkém hovoru. „Říká, že ten mnich vždycky nosil kápi, vždycky, dokonce i v lese.“

„V lese?“ Uvědomil jsem si, že jsem narazil na nějaký příběh. „No dobře. Co ten mnich chtěl?“

„Ten mnich chtěl pět mužů. Pasák mu je opatřil a Kalojan byl jedním z nich. Vzal je do jakéhosi domu v lese, kde jednoho z nich pět týdnů cvičil v použití podivné zbraně, barbarské zbraně, jakou předtím Kalojan jakživ nespatřil.“

„Nebyla to tzangra?“ zeptal jsem se a co nejlíp ji popsal.

„Ano,“ řekl tlumočník. „Přesně tak. Uměla prostřelit ocel. Kalojan ji chtěl vyzkoušet, jenže mnich ji žárlivě střežil a nedovolil použít ji nikomu jinému než svému učedníkovi. Jednou se jeden z Kalojanových společníků pokusil mu ji ukrást, když mnich spal. Z lesa už živý nevyšel.“

„Takže Kalojan tím vrahem nebyl.“ Nevěděl jsem, zda se radovat nebo si zoufat, když jsem se ocitl tak blízko svého cíle. „Neví, kdo to byl?“

Viděl jsem, jak Bulhar slabě zavrtěl hlavou. „Předtím ho vůbec neznal,“ potvrdil kněz jeho odpověď. „Vassos ho našel kdesi v chudinské čtvrti.“

„Neřekl ten mnich, co s tou zbraní zamýšlí? Proč si vůbec dal tu námahu, že v jejím užití vycvičil dalšího muže?“ Mé otázky teď padaly rychleji, protože každé slovo vyřčené Bulharem si žádalo vysvětlení, a navíc mne začala rozčilovat nespokojenost z dlouhých přestávek, neboť překladatel nejprve promluvil s vězněm a pak formuloval jeho věty.

„Ten mnich jim vůbec neprozradil své úmysly a neměl rád otázky. Řekl jenom to, že má jednoho mocného nepřítele, kterého chce odstranit, ale že to nemůže udělat sám.“

Napadla mě další myšlenka. „Když tedy vycvičil v použití tzangry jenom jednoho z nich, k čemu mu Kalojan a další byli? Nebál se o své bezpečí?“ Neměl snad mnich ještě další nepřátele, o nichž nic nevíme?

„O své bezpečí ne.“ Tlumočník se zarazil nad něčím, co Bulhar řekl. „On se bál, že mu učedník uteče, kdyby to šlo.“

„Proč by to dělal?“ Vždyť mnich určitě platil dost, když si mohl dovolit čtveřici strážců!

Nastala ještě delší přestávka. „Kvůli svému věku. Byl to ještě skoro kluk, říká Bulhar, a divoký, nezkrotný.“

Uslyšel jsem zvonivé zadunění kovu na kámen, jak na zem dopadla sekera. Tlumočník sebou trhl a Bulhar vykřikl, třebaže Sigurd pouze upustil svou zbraň. Uplynulo pár okamžiků, než se obnovil klid. Celou tu dobu jsem hořel netrpělivostí, kdy už budu moci položit svou závěrečnou otázku.

„Kluk?“ řekl jsem nakonec. „Vrahem byl nějaký kluk? Viděl ho Bulhar ještě někdy potom?“

Zdálo se mi, že to trvá celou věčnost, než byla moje slova přeložena do Bulharovy řeči, a když se pak tlumočník mračil soustředěním nad dlouhou odpovědí, kterou dostal. Prstem si kroutil vousy a nervózně mne okukoval, neboť vycítil význam, který vyplýval z této poslední otázky, i když tomu nijak nerozuměl.

„Ano,“ řekl prostě. „Opravdu ho znovu viděl. Říká, že se ho pokusil dnes ráno zabít.“

7

Vyběhl jsem ven z vězení, jen co kněz domluvil, kolem lhostejných řad osvětlených otroků, vzhůru po točitých schodech, do úlevného studeného vzduchu na hořejším nádvoří. Sice se za mnou rozléhaly výkřiky a kroky, ale já jsem si jich nevšímal – před pouhými několika hodinami jsem držel v náručí vraha, zachránil jsem ho před téměř jistou smrtí. Rozhlížel jsem se po velikánských sloupech, které mne tísnily jako nějaká obrovská klec, a uvědomil jsem si, že ani nevím, kudy ven z paláce.

„Kam jsi ho odnesl?“

Otočil jsem se a spatřil Sigurda, jak se vynořuje od schodů za mnou. Ztěžka oddechoval, i když byl pořád schopen držet sekeru jednou rukou.

„Do kláštera.“ Zaváhal jsem – náhle mne napadlo, co by asi udělal chlapci, který se pokusil zabít císaře. Vrah si samozřejmě zasluhuje smrt, jenže já mu zachránil život, a já jsem se nezbavil vojenské pověry, že lze něčí život vykoupit jedině kusem svého vlastního.

„Kterého kláštera?“ zeptal se Sigurd. „Sakra! Ten kluk je už možná ten tam. Nemáme čas.“

„Do kláštera svatého Ondřeje. Ve čtvrti Sigma.“

„Pojď se mnou.“

Brnění mu řinčelo jako okovy, když mne honem vedl palácovými chodbami. Písaři a šlechtici, jež jsme míjeli, sice na nás civěli, ale nic neříkali a ani stráže nás nezastavovaly. Dveře se před námi otevíraly jako nějakou neviděnou rukou a občas se zdálo, že místnost, kterou jsem spatřil zahalenou do temnoty, se koupe ve světle, jen co jsme k ní došli. Pak bylo lamp čím dál méně a schody příkřejší. V této části paláce bylo pramálo života – ten tu zastupovali většinou otroci s neupřímnými tvářemi, cupitající kolem s očima sklopenýma. Spěchal jsem, abych byl Sigurdovi v patách.

Konečně zmizely sloupy a mramorové podlahy a my jsme dorazili do nízkého průchodu. Sigurd hlavou pokynul na cihlové klenby nad našimi hlavami.

„Hipodrom.“

Prošli jsme pod ním v tichosti – naše kročeje pohlcovala písčitá zem. Na konci stála branka, k níž měl Sigurd klíč. Za ní jsem zaslechl zvuky života – smíchu a práce – a ucítil jsem teplý koňský pach.

„Hiparchu!“ zařval Sigurd. „Hiparchu! Potřebujeme dva koně – osedlané i s uzdou.“

„Zas jdeš pozdě za milenkou?“ Do čtvercové konírny vešel vysoký muž v elegantním oděvu.

„Alespoň mám ženskou, ty przniteli kobyl!“ Sigurd ho poplácal po ramenou a dodal: „Ale bude muset počkat.“

Hiparchos pozvedl obočí. „To je to tak naléhavé? Mám tu dva koně, co čekají na logothetovy zprávy.“

„Pak musí počkat i zprávy. Pošli sluhu za komorníkem a vyřiď mu, že jsme odjeli do kláštera svatého Ondřeje v Sigmě.“ Cosi ho napadlo. „Doufám, že umíš jezdit na koni, Demetrie?“

To jsem uměl, třebaže jsem se nikdy neučil cválat na koni vyšlechtěném pro císařskou poštu potemnělými ulicemi velkoměsta. Musel jsem mít pořádné štěstí a také nasadit veškeré soustředění, jenom abych se na něm udržel zpříma. Naštěstí v závěru dne už byly pouliční davy pryč a vycházející stráže měly dost rozumu, aby ustoupily do arkád, když jsme se Sigurdem kolem nich pádili.

Dorazili jsme do kláštera, Sigurd seskočil z koně a rychle přešel k branám. Byly zamčené, ale brzy se o ně rozbušilo topůrko jeho sekery. Náš příchod zvěstovalo dostatečně hlasitě, aby proniklo až k uším mrtvých na vzdáleném hřbitově.

Na šířku prstu se pootevřela dvířka uvnitř brány.

„Kdo je tam?“ Tomu, kdo promluvil, vymazaly podezřívavost a strach veškeré stopy ospalosti z hlasu.

„Sigurd, velitel Varjagů a strážce císařů. Máte tu chlapce, kterého potřebuju vidět.“ Svá slova Sigurd vykřikoval jako povely na stadionu.

Mnich k mému překvapení v sobě nalezl dostatečné morální rozhořčení, aby mu vzdoroval.

„Klášter je zavřen k rozjímání a modlitbám. Ráno se můžeš vrátit. Během hodin tmy branou nikdo neprochází.“

„Málem jsem schvátil dva z logothetových nejskvělejších koní, abych sem přijel.“ Sigurd propadal rostoucí zuřivosti. „Nebudu teď vysedávat na tvém prahu.“ Bez varování zvedl botu a hodil ji do dřevěných dveří – když zasvištěla dovnitř, kdosi bolestí zakňučel.

Prošli jsme dveřmi, třebaže Sigurd zadrhl plecemi o rám. Uvnitř si jakýsi mnich mnul pohmožděné rameno a častoval nás slovy, která by žádný duchovní neměl ani znát, ale my jsme si ho nevšímali, když jsem šel jako první nádvořím ke klenutému vchodu, kde jsem předtím hocha zanechal. Zaklepal jsem, abych předešel nasazení Sigurdovy sekery.

„Jednou nás tvoje trpělivost přijde náramně draho!“ vztekal se Sigurd, když jsme čekali v chladu a potmě. „Jestli je tam ošetřovna, dovol, abych ho vytáhl ven.“

„Jednou zaklepeš na nesprávné dveře,“ řekl jsem mu, „a narazíš na tolik nepřátel, že se ti sekera ztupí, než je budeš s to všechny pozabíjet.“

Sigurd pokrčil rameny. „Pak jim topůrkem zatluču hlavu do těla.“

„A zbudou další, aby jim vyčistili rány.“

Oba jsme se dívali na dveře, které se tiše otevřely. Stála za nimi lékařka, které jsem chlapce svěřil. Držela svíčku a měla na sobě jenom dlouhé vlněné roucho, v němž jí zůstávaly ruce a nohy úplně holé. Látka se vzdouvala tam, kde k ní byly přitlačeny bradavky. Když jsem se na ně podíval, cosi se mi v nitru hnulo, ovšem její pohled dštil ryzí hněv.

„Co vás to napadlo bušit na klášterní brány v tuhle hodinu a pak mne odvolávat z mé práce? Když už musíte znesvěcovat zákony Boží, mohli byste aspoň ctít lékařské povolání.“

„Hledáme toho chlapce, který sem byl přinesen dnes ráno,“ řekl Sigurd, než jsem stačil vyhrknout omluvu. „Je tady?“

Pohrdavě se na něj dívala, zatímco jsem se nemohl dočkat odpovědi. Nedostali jsme se tak blízko k cíli, jenom aby mi ho odepřel můj soucit?

Pohodila hlavou. „Je tady. Stěží by mohl odejít. Nemůže ani stát, natož chodit. Teď právě spí.“

„Musíme ho vidět. Ihned.“ V Sigurdově hlasu se ozývala jasná hrozba. „Přicházíme sem v zájmu paláce!“

Z lékařčiných potemnělých očí vyšlehly dva plameny. „Ani sám císař nemůže nemocnému chlapci navrátit zdraví svým pouhým rozkazem. Chlapec má horečku a třeští. Teď právě spí, což je patrně to nejzdravější, co udělal za celý měsíc. Pokud nejsi ten muž, který ho tak hluboko bodl do nohy, tak při snaze vzbudit ho se roztřeseš.“

„Paní, já jsem muž, který tomu Bulharovi zabránil zabít ho.“ Sigurd teď promluvil velice hlasitě a postoupil kupředu, až se jí téměř dotýkal. Stála kousíček před ním jako Andromeda před Krakenem, ale nezakolísala.

„Ne,“ řekla. „Dokud bude ten chlapec spát, budete čekat.“

„A co když uteče zadními dveřmi?“ Sigurd teď mírně ustoupil, ale ani on to nehodlal vzdát, dokud nedostane aspoň uspokojivou odpověď.

„Tady žádné zadní dveře nejsou, veliteli, jenom dvě vysoká okna, jimiž bys sotva protáhl předloktí. Dobrou noc.“ Zhasla svíčku a nechala nás ve tmě. Na opačné straně dveří jsem zaslechl, jak zapadla závora.

Sigurd zůstal úplně zticha a jen si prohlížel sekeru v místě, kde odrážela měsíční svit.

„Dovnitř se prosekat nemůžeš,“ upozornil jsem ho zmoženě. Posadil jsem se na schod a opřel se zády o patu sloupu. „A ten chlapec se ani nehne. Co nám zbývá než čekat?“

Sigurd měl zjevně spoustu nápadů, nicméně s nespokojeným zabručením nakonec položil na kamennou podlahu zbraň a uvelebil se vedle ní.

„My se odtud nehneme,“ upozornil mě. „A nebudeme spát. Jestli někdo před úsvitem z těch dveří vyjde, moje sekera mu prosekne hrdlo!“

Ani jsem se nezeptal, co se stane mně, jestli nezůstanu vzhůru.

Po téhle příhodě jsem se ostýchal se Sigurdem hovořit, ale když v tichosti uplynula půlhodinka, pojal jsem naději, že snad studený vzduch jeho vztek poněkud otupil.

„Horlivost tvého národa při obraně císaře je jak z nějaké legendy,“ řekl jsem tiše. Pomyslel jsem si, že jestli nebude chtít, ani mi nevěnuje pozornost. „Není divu, že si Varjagy cení tak vysoko.“

„Jenom Angličany.“ Sigurd se rozmrzele díval na svou pěst. „V gardě byli i jiní – Rusové, Dánové a jim podobní, ale on je vyhnal, protože jim nemohl důvěřovat.“

„Proč Angličany?“ Byl jsem opravdu zvědavý – mně připadal jeden plavovlasý barbarský obr jako druhý.

Sigurd zavrčel. „Protože Angličané jsou jediní, kdo císařovy nepřátele nenávidí, jako by patřili k jeho vlastním lidem. Něco ti povím. V bitvě u Dyrrhachia před patnácti lety oblehli Normané v kostele jednu rotu Varjagů. Nejdřív jim nabídli zlato a bohatství, jestli Angličané přeběhnou od císaře a připojí se k nim v boji, protože věděli, jaké slávě se ve válce těšíme, ale Varjagové odmítli. Normané se rozzuřili a pohrozili, že jestli se nevzdají, pobijí je do posledního muže, ale Angličané jim přesto vzdorovali. A tak nakonec celý svatostánek, kde Angličané vyhledali útočiště, zapálili a srovnali ho se zemí. Neunikl jediný muž. Radši bychom se dali Normany zaživa upálit než před nimi kapitulovat. Tak hluboko naše nenávist sahá.“

„Ale proč? Proč po sobě zanechávat vdovy, když by vás manželky mohly po bitvě určitě vykoupit?“

Sigurd se naklonil dopředu. „Protože Normané nám zabili krále a ukradli zemi. Jejich vévoda, ten bastard, se lží a úskokem zmocnil našeho trůnu a pak zemi zpustošil.“

„Kdy to bylo?“ Mluvil s tak prudkým zaujetím, jako by to bylo včera.

„Před třiceti lety. Ale my nezapomínáme.“

„Před třiceti lety jsi přece byl dítě – tak pěti až šestileté. Stejné jako já.“

Náš hovor přerušil zvuk od dveří za námi. Než jsem stačil otočit hlavu, Sigurd byl na nohou a zdvihl sekeru, připraven udeřit. Zachvátila mne panika, že snad usekne hlavu nějakému nevinnému mnichovi, který šel jenom vykonat potřebu, jenže to nebyl ani mnich, ani chlapec na útěku, nýbrž lékařka. Kolem ramen si přehodila štólu, jež zakryla necudnost jejího roucha, a v rukou držela dvě kouřící hliněné mísy. Kdyby bylo po mém, pomyslel jsem si, patrně bych je podmračenému Varjagovi hodil do tváře, ale ona je prostě položila na podlahu před nás.

„Polévka,“ pravila. „Myslela jsem, že by vám mohla být zima. Nechtěla bych ráno narazit na dva zarputilé chlapy s omrzlinami.“

Sigurd se vrátil na své místo a oba jsme lačně vlili horký pokrm do hrdel. Ta žena stála nad námi a přihlížela, dokud jsme chlebem, který nám podala, mísy dočista nevyjedli. K mému překvapení se pak s nimi nevrátila dovnitř – místo toho si pod nohama urovnala sukně a posadila se na schody mezi nás.

„Je tu ale zima,“ upozornil jsem ji a můj zamlžený dech dokreslil má slova.

„To tedy je,“ souhlasila. „Příliš zima, aby tu celou noc vysedávali dva muži jen proto, aby jednomu mrzákovi v bezvědomí zabránili vyběhnout z postele.“

„My tu nejsme jen proto, abychom bránili jeho útěku. Jsou jistí muži, kteří by se postarali o to, aby už nikdy nevstal z lože, kdyby se k němu mohli dostat.“

„A co s ním chcete udělat vy?“ naléhala na mě. „Pořádat modlitby, aby se urychlilo jeho uzdravení?“

„Jde o spravedlnost,“ pravil Sigurd drsně.

„Řekni mi, jak se to přihodilo, že ses stala lékařkou?“ přerušil jsem je, abych hovor spěšně převedl na méně ožehavou půdu. „A navíc ve společenství mnichů? Já jsem Demetrios,“ dodal jsem, vědom si toho, že zatím na žádné z našich nečekaných schůzek jsme se nedostali k tomu, abychom se představili. „Tohle je Sigurd.“

„Já jsem Anna. A lékařkou jsem se stala díky moudrému otci a nezdárnému nápadníkovi. Otec mě naučil číst a studovat vědomosti dávných učenců – Galénovy a Aristotelovy texty. Milý, s nímž jsem se zasnoubila, se na poslední chvíli rozhodl naše manželství zrušit. Po této potupě by si mě už nikdo nevzal. A tak když jsem manželství oplakala, zvolila jsem si toto povolání. Mám přítelkyně, které velice utrpěly v rukou neschopných lékařů, mužů, kteří neměli o ženině těle větší potuchy než o velbloudím. Myslela jsem si, že bych to uměla lépe.“

Přitiskla k sobě dlaně a já jsem v měsíčním svitu uviděl, že i když má plášť, chvěje se.

„Myslíš si, že nevím, co je to stud?“ zeptala se. „Když své důvěrnosti vyprávím někomu, koho skoro neznám?“ Naklonila se vpřed. „Každý den vidím tucet nemocných a každý z nich se mě ptá na mou minulost. Člověk si nakonec zvykne.“

„Mohla bys jim říkat, že ses řídila příkladem svaté Lucilly,“ pravil Sigurd nevrle.

Anna se zasmála. „To by snad bylo snazší. Pokud jde o mnichy, jejich typikon, kniha bohoslužebných předpisů, velí, že mají poskytovat útulek s lékaři, kteří pečují o obě pohlaví. Zpravidla jsme dva, ale můj kolega loni na jaře zemřel a dosud nebyl nahrazen. A tak dělám práci za dva.“

Přikývl jsem. „A je to lepší než manželství?“

Opět se zasmála. „Většinou. Někdy mi ho muži nabízejí, ale ono je to těžké nechat se uchvátit nějakým mužem, když jsi kvůli škodlivým tekutinám propátral obsah jeho střev. Mniši se samozřejmě bojí, že je přivedu na špatné myšlenky, a tak se ode mne drží co nejdál.“

Pravděpodobně si myslí, že je to dokonalý sukubus, jenž je pronásleduje v jejich trýznivých snech, ale raději jsem držel jazyk za zuby.

„A co jsi ty zač?“ zeptala se. „Podivín, který mi po ránu přináší umírající mladíky a večer si je žádá nazpět. Pracuješ tak jako tvůj společník pro císaře?“

„Já pracuji pro sebe,“ odpověděl jsem důrazně.

„Žádný muž nepracuje pro sebe.“ Překvapila mne ráznost jejího sdělení. „Muži pracují z chamtivosti, z lásky, z pomsty nebo z hanby.“

„Pak si tedy myslím, že určitě pracuji z chamtivosti. A z pomsty jiných mužů.“ Zamyslel jsem se nad tím. „V tomto případě císařovy.“

„A jakpak ses stal, Demetrie, andělem císařovy pomsty?“

Ukázal jsem rukou na klášterní zdi kolem nás. „Začal jsem na jednom místě, které se hodně podobalo tomuhle, v jednom klášteře v Isaurii. Poslali mě tam rodiče.“

„Vyhovoval ti život novice?“

„Jídla bylo dost a dost a dávali mi ho pravidelně. Měl jsem moc rád máslo, které mi rodiče nemohli dopřát, a tak jsem zůstal.“

„Ale ne natrvalo?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Když mi bylo patnáct, utekl jsem do armády. Chtěl jsem zabíjet Turky a Ismaelity.“

„A zabíjels?“

„Ne. Velitelé byli příliš zaměstnáni nasazováním svých vojsk jeden proti druhému, když se snažili sami se dosadit na císařský trůn. Možnost zabíjet Turky se mi naskytla jedině tehdy, když jsme bojovali proti nějakému velmožovi, který si je najal jako žoldnéře. Nechtěl jsem zahynout se šípem v krku jenom proto, že naše šlechtické rody zatáhly do svých sporů celou říši, a tak jsem začal pracovat sám pro sebe. Přinejmenším jsem si mohl vybírat své případy. Jeden kupec si mě najal, abych ho střežil, jenže se mi to nepodařilo, a tak abych si zachránil reputaci, našel jsem jeho vrahy a sám je zabil. Pak jsem objevil, že podobné služby potřebují i jiní.“

„Takže ses stal lovcem pátračem?“

„Ano,“ přiznal jsem. „Není to povolání, na něž lze být bůhvíjak hrdý, ale vynáší. A jak se má pověst šířila a mí zákazníci pocházeli ze stále vyšších kruhů, těžiště mé práce se přesunulo z vykonávání pomsty k odhalování viníků. Úředníků okrádajících své pány, strýců, kteří unášeli neteře a drželi je jako rukojmí, synů, kteří pro dědictví zabili otce.“

„A jak se k tvému povolání stavěla tvá žena?“

Zostra jsem vzhlédl. „Co máš s mojí ženou?“

„A co to máš za prsten na ruce?“

Ukázala na mou pravačku, kde jsem dosud nosil tenký snubní prstýnek, který jsem si poprvé navlékl před šestnácti lety. Bylo mi devatenáct, byl jsem opilý láskou a vzrušením a také mne v kapse hřály prvně vydělané peníze. Trval jsem na tom, že zajdeme k nejskvělejšímu zlatníkovi na Mese, třebaže všechno mé čerstvé bohatství mi dovolovalo jenom nejmenší z jeho šperků. Později jsem zjistil, že i on mne podvedl, že ten prstýnek byl jen z laciné slitiny potažené zlatem, ale tehdy jsem ho měl na prstu a byl jsem příliš hrdý, než abych si ho sundal. Vlastně až doteď.

„Moje manželka je mrtvá. Zemřela před sedmi lety na krvácení z dělohy.“

Anna po mně neočekávaně sáhla, vložila mi ruku do své a něžně ji pohladila. „Je mi to líto, neměla jsem do toho strkat nos.“

„Kdyby ses nezeptala, tak bys ani nevěděla, kam nemáš strkat nos,“ řekl jsem. Přenesla na mne klid i zármutek, který jsem pocítil v jejím doteku. Když ruku odtáhla, projelo mnou zklamání.

„A navíc,“ řekl jsem, „moc mluvím.“ Takhle jsem si posteskl jen málokdy, ale stejně jako dotek jejích rukou mi to připadalo současně jaksi nepatřičné i jako úleva. V sebejistotě té ženy bylo cosi, co vyzývalo ke zpovědi. „Sigurd se určitě nudí, když mě slyší, jak žvaním o své minulosti.“

Oba jsme k němu vzhlédli a Anna potlačila zachichotání. Vypadalo to, že jsem Varjaga znudil do té míry, že teď ležel s hlavou opřenou o sloup a spal jako dřevo.

Myslel jsem, že Anně je zima nebo je už unavená, ale vůbec se nechystala k odchodu – povídali jsme si tlumeným hlasem celou noc, dokud se i mně nezačaly klížit oči. Přestávky mezi mými větami se prodlužovaly a jednou mi jenom laškovné plácnutí po koleně zabránilo, abych následoval Sigurda do říše snů. Anna povstala a rozpřáhla nad sebou ruce, takže se v jejím plášti jasně rýsovalo její tělo.

„Měla bych jít spát,“ řekla. „Zítra se budu muset starat i o jiné pacienty, nejen o chlapce. V ošetřovně je jedno volné lůžko, jestli nechceš zůstat v téhle zimě, Demetrie.“

Třebaže se z jejích prostých slov nedal vyčíst ani stín vyzývavosti, přesto jsem zrudl.

„A co Sigurd?“ zeptal jsem se.

Anna se naklonila a hřbetem dlaně mu přejela po tváři. „Je mu dost teplo.“

„Pochází z jednoho zamrzlého ostrova na kraji světa.“ Říkal jsem si, proč asi jsem ztuhl, když jsem uviděl, jak se dotýká jeho tváře. „Patrně vyrostl v zámcích postavených z ledu.“

„Ještě přes něj přehodím pár přikrývek. Může jít dovnitř, jestli se probudí a bude mu zima.“

Anna mě zanechala na ošetřovně, ovšem nejdřív mne ujistila, že tam vedle mě nebudou žádní nešťastníci stižení leprou nebo morem. Když jsem se schoulil pod dekami, zakrátko jsem vplul do snů, dokud nezakokrhal kohout a mniši nevyšli husím pochodem do své kapličky. Sigurd hlučně vpadl do dveří a hartusil, že teď už žádný odklad nesnese.

8

Chlapec, ležící bez hnutí na posteli, byl oblečen jenom do prosté tuniky, jež mu zahalovala obvazy. Na čele měl vlhký obklad, takže vypadal skoro jako mrtvola připravená k pohřbu, třebaže se mu modré oči strachy doširoka rozevřely, když spatřil, jak se nad ním nahýbá Sigurd a já. Poněkud mě vyvedlo z míry, že jsem celou noc spal v posteli vedle něho.

Sigurd se zakabonil na Annu, jež stála u chlapcových nohou a nejevila úmysl odejít.

„My ho nebudeme mučit,“ řekl. „Budeme jenom mluvit.“ Třel si týl. Myslím, že mu ztuhl za studené noci na kamenném polštáři. „Ale musíme říct určité věci, které bys neměla slyšet.“

Anna k mé úlevě za našeho celého rozhovoru předchozí noci na mně nevyzvídala, co s chlapcem hodláme podniknout. Ale nyní zkřížila ruce na prsou a zpříma se postavila Sigurdově nevrlosti.

„Nemůžeš s ním mluvit,“ řekla mi. „Ne beze mě.“

„Já s ním mluvit budu, paní, ať to chceš nebo ne.“ Únava a dosavadní nezdar se podepsaly na Sigurdově náladě. „A když ti říkám, že u toho nebudeš, tak buď zůstaneš venku, dokud tě nezavolám, nebo nařídím svým mužům, aby tě odtáhli do císařské věznice, kde tě naučí poslušnosti.“ Za úsvitu dorazil ke klášteru tucet Varjagů, kteří se postavili na stráž ke dveřím a branám, což mnichy zjevně poplašilo.

Anna pevně uchopila kostru postele. „A kdo z vás umí francky?“

Nyní jsme na ni oba zmateně zírali. „Francky?“ opakoval jsem. „Proč by měl někdo z nás umět francky?“ Ze Sigurdova mlčení jsem vyčetl, že tenhle jazyk neumí o nic víc než já.

„Protože jestli neumíte, bude to, jako byste mluvili do pařezu. S chlapcem jsem strávila celý včerejšek – rozuměl nebo mluvil jenom francky.“

„A tys přirozeně rozuměla a mluvila taky.“ Sigurdova tvář vzkypěla vzteky, ale Anna jenom pokrčila rameny.

„Docela dost. Takhle blízko bran se při své práci starám o hodně poutníků – mnozí jsou Frankové. Lékařka, která nedovede přimět pacienta, aby se jí svěřil s tím, co ho trápí, stěží vyléčí hodně nemocí.“

Rozhostilo se nepřátelské ticho. Ten zatracený mnich, pomyslel jsem si, musel zaměstnat zrovna tuhle barbarskou chátru Bulharů a Franků. Ať už to udělal záměrně, nebo prostě jenom proto, že jiné muže nesehnal, postavil nám do cesty všemožné překážky.

„Odvedeme ho do paláce,“ řekl nakonec Sigurd hlasem zostřeným hněvem. „Některý z tajemníků jistě umí francky. Navíc bychom měli mládence držet někde, odkud nemůže uprchnout.“

„Do soumraku bude po něm, jestli toho chlapce někam odvedete, o vězení ani nemluvě.“ Na Annu Sigurdova příkrost vůbec nezapůsobila – naopak se zdálo, že z ní jen čerpá energii, jež se od ní odráží nazpět k němu.

„Vždyť beztak zhebne.“ Sigurd teď sevřel pěstí topůrko své sekery, jako by drtil něčí krk. Bál jsem se, že se násilí z jeho slov brzy přetaví v násilí rukou. „Za chlapcův zločin je jediný trest – smrt!“

„My nechceme, aby ten chlapec zemřel.“ Promluvil jsem rázně a upřel prudký pohled na Sigurda i Annu. „Jestli lékařka říká, že s ním nemůžeme hýbat, pak s ním hýbat nebudeme.“ Ukázal jsem rukou kolem místnosti. Jejích několik málo oken bylo tak malých, že by jimi sotva prolétl ptáček. „Pokud budeme mít jednoho strážce u dveří a druhého uvnitř, chlapec bude jednak mimo nebezpečí úhony, jednak nebude moci utéct. Čekali jsme tu celou noc, abychom s ním promluvili. Každá minuta, kterou ztrácíme, poskytuje čas a pomoc císařovým nepřátelům. Přitom ten chlapec je naše jediné vodítko k nim, takže navrhuji, abychom ihned využili Annina nadání.“

Sigurdovi se tak vzedmula hruď, až jsem si pomyslel, že mu pukne pancíř. Přiložil k sobě chrániče předloktí a pak praštil pěstí do zeleného stolu vedle sebe.

„Já jdu do paláce a najdu tam někoho, kdo umí francky,“ řekl hlasem přiškrceným potlačovaným vztekem. „Někoho důvěryhodného. Co se rozhodneš podniknout, než se vrátím, to je tvoje věc, Askiate, ale sám si to zodpovíš!“

„Zodpovím si to před mužem, který mě platí,“ řekl jsem. Sigurdovy vzteklé výlevy mne už začaly unavovat, i když mě nikdy nenapadlo, že je třeba jenom předstírá. „A ten mě neplatí za lelkování.“

Sigurd opovržlivě odfrkl, vyběhl z místnosti a vynadal svým mužům za smyšlené nedostatky, když je míjel na nádvoří. Pak zavládlo naprosté ticho. Oknem jsem zaslechl tlumený zvuk mnišské liturgie.

Podíval jsem se na Annu s tváří zalitou hanbou. „Omlouvám se ti za jeho nerudnost. Příliš mnoho víry vkládá v pěsti a meče, a navíc má mimořádný smysl pro povinnost.“

Pousmála se. „Ty za to nemůžeš. Ale jestli chceš svůj čas využít co nejlépe, radši běž také.“

„Cože? Copak jsi neslyšela, co jsem mu řekl? Potřebuju s chlapcem ihned mluvit.“

„Od chlapce se dozvíš víc, jestli si sedneš tady venku na schody. Ty a strážce jste ho k smrti vyděsili – a smrt mu byla opravdu nablízku už předtím.“

Měla pravdu. Zatímco jsme hovořili, chlapec se zavrtal pod pokrývku a nyní svíral polštář, jako by to byla jeho maminka. Oči měl pevně zavřené.

„Řekni mi, na co se ho chceš zeptat,“ trvala na svém Anna. „Řekni mi to a pak mě s ním nechej o samotě.“

Na okamžik jsem zaváhal, pátraje v její tváři po stopách nějakého úskoku. Mohu jí opravdu důvěřovat? Kdyby se rozneslo, že ten chlapec jen o chlup nezavraždil císaře, a přitom je teď ubytován v klášteře, vypukl by poprask. Nikdo z nás by nebyl v bezpečí a já už vůbec ne. Ale tím, že jsem se postavil Sigurdovi, přidal jsem se k Anně a svěřil jí svou důvěru. Musela se dozvědět všechno, pokud jsem nechtěl, aby se Sigurd triumfálně vrátil. Něco takového se nesrovnávalo s mou pýchou.

Zhluboka jsem se nadechl a s tlukoucím srdcem jsem Anně všechno vyprávěl. O útoku na císaře, o pasáku Vassosovi, o Bulharu Kalojanovi, o podivném mnichovi, který ho zverboval, a o tom, jak jsme našli chlapce. Dokonce jsem jí pověděl o tzangře, barbarské zbrani se zázračnou silou, protože jsem obzvlášť dychtil dozvědět se, co o ní chlapec ví. Když jsem konečně domluvil, zachoval jsem se podle její rady. Vyšel jsem ven, nevšímaje si podezřívavých pohledů Sigurdových stráží, a ve svěžím jitřním vzduchu jsem usedl na schody. Tam jsem čekal.

Anna se naštěstí objevila ještě před Sigurdem. Usmála se sice na pozdrav, ale z tváře se jí do značné míry vytratila veselost, a ještě vážnější výraz nasadila, když se rozhovořila. Poslouchal jsem a jenom občas jsem ji přerušil, abych ji požádal o podrobnější vysvětlení. Příběh byl až trapně obyčejný, téměř banální a já jsem téměř nepochyboval, že při všech omezeních daných její znalostí chlapcova jazyka byl v podstatě pravdivý. Pouze jedna jeho stránka mi připadala nepravdivá, a tak jsem Annu přiměl, aby se vrátila a opět chlapce vyslechla, dokud jsem nebyl s jeho odpovědí spokojen. Pak jsem vstal k odchodu.

„Nepočkáš na svého přítele?“ zeptala se Anna. „Měl by se vrátit co nevidět.“

Anebo také ne. Pochyboval jsem, že by mu opět zapůjčili dalšího z hiparchových koní poté, co jsme s nimi v noci tak zacházeli.

„Myslím, že bude rozumnější, když půjdu. V chlapcově vyprávění jsou určité body, které musím prošetřit.“ A také nesmírně naštvu Sigurda, až zjistí, že jsem pryč. „Předpokládám, že ti Sigurd řekne přesně, co žádá, ale za žádných okolností mu nedovol, aby chlapce vzal odsud pryč.“

Anna odhalila zuby. „Jen ať to zkusí!“

„Dobře.“ Chlapec byl příliš cenný, než aby mohl zůstat v péči žalářníků a katových pacholků, a rány, jaké utrpěl, by v zetlelém vzduchu žaláře způsobily, že by mu kosti shnily. Navíc jsem se nemohl zbavit sílícího pocitu, že jsem teď část svého života spojil s jeho.

„Vrátím se večer, možná zítra.“

„Budu se na to těšit.“

Tato slova na rozloučenou mě podivně zahřála. Odešel jsem z kláštera a spěchal do města. Vyhýbal jsem se hlavní cestě, abych nenarazil na Sigurda. Navštívil jsem přístaviště, dílnu šípaře Lukase a člověka, který mi prodal tři zvadlé tykve. Pak jsem se odebral do polí poblíž západních hradeb, kde jsem strávil odpoledne protahováním ramen, až jsem plašil přihlížející hejno vran. Unavený, ale spokojený jsem se nakonec vrátil do paláce.

U brány byl šedovlasý Varjag Aelric, jenž se usmál, když mne uviděl.

„To je moc dobře, že přicházíš k mým dveřím, Demetrie. Dnes v paláci často padalo tvé jméno, ale jen zřídka v dobrém.“

„To Sigurd?“

„Ano.“ Aelric trochu potěžkal svou sekeru. „Vykládá, že jsi nástrojem těch, kdo chtějí ublížit císařovi. Ovšem pokud ti právě nenadává za to, že jsi prý jenom žoldák, který se hodlá obohatit na účet císařovy pokladny.“

Odfrkl jsem – už jsem slyšel tolik posměšných řečí o penězích. „A proč bojuje za císaře Sigurd? Copak je Říman, aby bojoval za zachování svého vládce a národa? Ne. Bojuje ze stejných pohnutek jako všichni ostatní v našich oddílech – Pečeněhové, Turci, Benátčané a Norové. Za zlato a slávu. Leckdo by řekl, že to je to jediné, zač stojí bojovat.“

Po Aelrikově vrásčité tváři přeběhl temný pohled. „O Sigurdově oddanosti Byzanci nepochybuj, Demetrie. Sice bere zlato a libuje si ve slávě, tak jak se sluší na každého válečníka, ale císaře miluje, jako mnich miluje Boha. Kdyby byl císař v obklíčení bezpočtu nepřátel a vše by bylo ztraceno, Sigurd by byl posledním mužem, jenž by mu stál po boku – ať už by dostal zlato nebo ne. O kolika Turcích a Pečenězích bys tohle mohl říct?“

Obrátil jsem oči v sloup. „Věřícímu patří požehnání, ale fanatik je nebezpečný a jeho láska se může snadno obrátit v pravý opak. Tak či onak, přišel jsem si promluvit s komorníkem Krysafiem, ne se Sigurdem.“

„Že pro něj máš dárek?“ Aelric se podíval na ranec v mém podpaží. Bylo to cosi širokého a plochého, zabalené do pytloviny – mohla to být i malovaná ikona, i když tomu tak nebylo.

„Něco, co rád uvidí,“ řekl jsem. „Ovšem pokud nebudu z paláce vykázán, protože jsem chtěl udržet naživu cenné svědky, dokud nebudou moci vypovídat.“

Aelric přikývl. „Krysafios se s tebou setká.“

S posledním podezřívavým pohledem na můj balík otevřel bránu a vedl mě po paláci. Opět jsme procházeli bezpočtem nádvoří a naleštěných síní, ale teď to bylo jiné než při mé poslední návštěvě. Nyní žádná z nich nepůsobila tak velkolepě jako prve. Šplouchání fontán mi připadalo tišší, vůně ve vzduchu méně pronikavé a tváře těch, jež jsme míjeli, upjatější.

Ani jednou jsem Aelrika neviděl, že by s někým promluvil, ale Krysafios na mne čekal. Stál tam, kde jsme se sešli posledně, na kolonádě vroubené mramorovými hlavami dávných dynastií. Rty měl naběhlé hněvem, a ještě než jsem přešel otevřený prostor, přivítal mě ostrými slovy.

„Varjažský velitel láteří, že jsi se dopustil mimořádného darebáctví, Demetrie. Byl jsi najat, abys objevil muže, který chtěl zabít císaře, ne abys mu opatřil útočiště v klášteře. A je vůbec ten barbarský katamita ten, koho hledáme?“

Už jsem měl za ten den takových řečí až po krk. Aniž jsem ho poctil odpovědí, vytáhl jsem z rance onen předmět, položil jsem si ho na rameno a zmáčkl páku. Eunuchovy oči se hrůzou roztáhly, jakmile mu blesklo hlavou, co mám za lubem – vrhl se na podlahu a nedůstojně se rozplácl jak dlouhý, tak široký, když z mé zbraně s mohutným třeskem vystřelila šipka. O hodně kroků ho minula a trefila jakousi bystu – její kamennou tvář roztříštila na bezpočet rozbitých úlomků.

Zaslechl jsem sice za sebou, jak přibíhají stráže, ale už jsem dosáhl svého. Sklonil jsem zbraň a doširoka rozpřáhl ruce na znamení, že jsem nevinen.

Krysafios se zvedl na nohy. Na zářivém rouchu teď měl patrné záhyby a zaprášené pruhy a zlatá čepice se zmuchlala. Hladká tvář se mu zkroutila vzteky.

„Tos měl v úmyslu vejít na toto posvátné místo, abys mě zavraždil?“ zaječel. „Neměl bych tě uvrhnout v řetězech do žaláře, kde by ti katové rozervali tělo kousek po kousku? Jak se odvažuješ mířit takovou zbraní na mne, jenž spí u nohou císařů a řídí osud národů? To už bys ji mohl rovnou obrátit přímo proti mému pánovi!“

„Neposral ses?“ Měl jsem sice původně v úmyslu, že svou taškařicí přivábím jeho pozornost, ale nyní se ani jeden z nás neovládal. „Tohle je zbraň, která skutečně byla obrácena proti tvému pánovi a jen o dlaň minula jeho lebku, kterou by rozbila stejně jako tu mramorovou hlavu. To já, Demetrios, jsem ji objevil. Stejně jako jsem objevil chlapce, který ji před čtyřmi dny pozvedl proti císařovi. Pokud si myslíš, že by býval pořídil lépe nějaký barbarský zběsilec, který lidské hlavy srazí dřív, než z nich vydoluje jejich tajemství, pak příště zaměstnej jeho.“

Otočil jsem se a podíval se na bronzové dveře. Řada Varjagů – díky bohu nikoli Sigurd – ji zatarasila se sekerami pozvednutými před sebou. Najednou mi blesklo hlavou, zda jsem se nedopustil nějakého strašného omylu.

„Demetrie!“

Krysafiův výkřik mne uklidnil, ale nadále jsem odmítal upřít na něj pohled.

„Demetrie!“

Zabarvení jeho hlasu teď znělo mírněji – zdálo se, že už přemohl hněv. Volky nevolky jsem se k němu otočil.

„Nemůžeš přece čekat, že vystřelíš z kuše na císařova komorníka a on to přejde smíchem jenom jako vtípek.“ Hněv sice v hlasu ztlumil, ale pořád mu plál na tváři.

Jízlivě jsem se zasmál. „Věř mi, eunuchu, že kdybych býval svou kuší vystřelil na tebe, už by ses ani nesmál, ani nenadával.“ Pozvedl jsem ruku, abych předešel jeho ostré odpovědi. „A také vím, že ani já bych se tu už nesmál, ani nenadával. Nehrozím ti – pouze předvádím zázračnou přesnost této cizí zbraně, této tzangry. A její strašlivou sílu.“

Krysafios se podíval na střepy sochy na podlaze u svých nohou. „To byla císařova matka,“ pokáral mne. „Vytesaná z jedné starověké památky. On se bude zlobit.“

„Zlobil by se ještě víc, kdyby šíp trefil jeho hlavu.“

Vykročil jsem kupředu ke Krysafiovi a předložil mu kuši k prohlídce. Byla to mimořádná zbraň, téměř skoro taková, jakou v krčmě popsal onen janovský kupec, ale poněkud elegantnější a svým vyvedením ještě smrtonosnější. Zakřivené rohy vybíhaly obloukem jako křídla z pažby, jež byla na konci otesaná tak, aby přiléhala k mužskému rameni. Středem vedl žlábek, do něhož se vkládala krátká šipka, a dále zbraň obsahovala páku, jíž se napínala tětiva. Jak jsem již odpoledne zjistil se svými tykvemi, bylo až zázračně snadné naučit se s ní mířit, ale aby se na tětivu nasadil šíp, musel se použít naviják na ramenou. Není divu, že vrah stihl vypustit jenom jednu střelu.

„A tohle jsi našel u toho chlapce?“ Krysafios tětivou zacloumal, ale skoro s ní nehnul. „To mi Sigurd neřekl.“

„Chlapec ji ukryl nedaleko přístavu. Řekl mi, kde je, a já tam pro ni došel.“ Ale ve skutečnosti mi řekl – přinejmenším zprvu –, že ji hodil do moře, jenže já mu nevěřil, že by takovou neocenitelnou zbraň jen tak zahodil. „On jí říká samostříl.“

„A jak k ní přišel?“ Krysafiův tón teď zněl naléhavě. Nepokojně přecházel po dlaždicové podlaze a palcem na nohou odkopával kousíčky rozbité sochy.

„Chlapec mluvil jenom francky, takže jsem jeho výpověď získal přes jednu tlumočnici. Mnohému nerozuměla a ani nemohla, nicméně si myslím, že kostru jeho příběhu znám. Kluk sem před nějakou dobou přišel jako poutník, myslím, že s rodiči, ti jsou však už mrtví. Po jejich smrti přežíval v chudinských čtvrtích jako zloděj a žebrák, jak se dalo. Před měsícem ho jakýsi muž našel a slíbil mu zlato, jestli s ním půjde. Odvedl ho na schůzku s nějakým mnichem, který ho vzal se čtveřicí bulharských žoldnéřů do jedné vily hluboko v lese. Mnich ho tam dva týdny učil, jak zacházet se samostřílem. Jak jsi viděl, do mužských rukou se vejde až zázračně snadno. Po návratu mu řekli, ať vyleze na vrchol jedné budovy na Mese, a až pojede kolem císař, ať ho zabije. Včera obdržel vzkaz, že si má dojít pro svou mzdu k jisté kašně, ale když tam přišel, napadl ho Bulhar, který ho málem zabil. Tam jsme ho našli.“

„Proč zrovna tenhle chlapec? Proč ho použili na tento úkol, když byli k ruce čtyři statní žoldnéři? Ti by se k zacházení s takovou zbraní určitě hodili lépe!“

S touhle otázkou jsem si lámal hlavu celé odpoledne. „Jsou místa, kam se může chlapec dostat, a nikdo si ho nevšimne. Ale vzrostlí muži by tam vzbudili pozornost. Na střeše řezbářova domu si hrávala spousta dětí, takže když tudy projde ještě jedno, nikdo nepojme podezření. A jakmile je po všem, je přece daleko snazší se ho zbavit.“

Zdálo se, že moje teorie Krysafia uspokojila, třebaže nic neříkal. Místo toho pozvedl prst pravačky a zpoza sloupu se vynořil otrok.

„Dej vědět žalářníkovi. Řekni mu, ať z toho bulharského vězně dostane všechno, co ví o chlapci, a také o místě, kde stojí vila v lese, kde ho cvičili. Možná že ten cizí mnich tam má pořád něco na práci.“ Otrok s úklonou odběhl a Krysafios se obrátil zpátky ke mně. „Popsal chlapec mnicha?“

„Řekl, že má tmavé vlasy jako já, ale s tonzurou. Jeho nos je křivý, jako by byl poznamenaný nějakou rvačkou, ale ostatní rysy má přímé a ostré. Řekl, že spolu mluvili týmž jazykem. Víc jsem na něj nedotíral, protože byl ještě slabý ze svých ran. Myslel jsem, že na to bude čas ještě později.“

„Méně času, než si myslíš.“ Krysafios zkřížil ruce na prsou. „K našemu městu se blíží velké nebezpečí, Demetrie, a až na nás dolehne, budeme potřebovat všechnu svou sílu, abychom ho odrazili. Jestli toho mnicha nenajdeme do čtrnácti dní, může napáchat zlo, jaké nás všechny zahubí. Císař je hlava na těle národa, a pokud zahyne on, zbyde z nás pouhá zdechlina.“

„Jaké nebezpečí?“ Krysafios mluvil, jako by zadulo sedm andělů do polnic a vynořila se dravá šelma o deseti rozích. „Snad nepřicházejí znovu Normané? Neslyšel jsem o žádném vojsku, že by se shromáždilo na Hebdomonu, ani jsem neviděl císaře, jak vyjíždí do války. Kdyby takové strašlivé nebezpečí bylo nablízku, určitě by proti němu vyjel a nedopustil by, aby nás ohrožovalo.“

„Povaha této hrozby a to, jak jí císař čelí, se tě netýká,“ pravil Krysafios výhrůžně. „Měl by ses opět pustit do práce – najít ty, kdo mu usilují o život!“

„To už jsem učinil.“ Mě přece žádný eunuch nevyvede z míry nějakými temnými proroctvími, a navíc mne vždy uráželo, když mi někdo řekl, že nejsem na dostatečné úrovni, abych se dozvěděl nějaká senzační tajemství. Snad právě proto jsem se dal na toto povolání. „Našel jsem chlapce, který měl být nasazen jako vrah, a zbraň, kterou při svém zločinu použil. Udělal jsem to tak rychle, že jsem ti dokonce ušetřil trochu peněz.“

„Já mám peněz dost. A opravdu si myslíš, že jsi uspěl, když jsi našel nějakého ustrašeného kluka a jeho barbarskou hračku? A co ten mnich? Snad si nemyslíš, že jednal z pouhého rozmaru a že když se mu to napoprvé nepodařilo, že si sebere svých pět švestek a vrátí se do země Franků? Měl dost peněz, aby si koupil čtveřici strážců, vilu a tuhle zázračnou zbraň – copak si na to ušetřil z almužen? A jaký by měl prospěch z císařovy smrti? Někdo mu přece musel ty peníze opatřit a ten někdo by velice vydělal na tom, kdyby byl trůn prázdný. A ten si to sotva rozmyslí, když první pokus nevyšel.“ Odfrkl si. „Tys nic neodhalil, Demetrie, tys pouze našel první článek dlouhatánského a zamotaného řetězu. Zdalipak ti tvá pýcha dovolí, abys toho zanechal tak brzy?“

Měl sice hlas ženy a tělo mrzáka, ale mysl a jazyk hadí. Navíc znal lidské srdce. Jeho úkolu se nevzdám, protože jsem chápal stejně dobře jako on, že je teprve na počátku. Prohlašovat, že už jsem teď dosáhl úspěchu, by znamenalo chovat se jako lékař, který by malomocnému odřízl ruku a prohlašoval, že už je vyléčený. Ale nechtěl jsem to připustit tak snadno.

„Pokud mám pokračovat, budu potřebovat jistou výpomoc. Varjagové mě musí poslouchat, když mě doprovázejí. Chlapec musí zůstat v lékařčině péči v klášteře, kde právě leží – náš řetěz je možná zamotaný, ale on je jediný článek, který držíme, a navíc křehký. A ty mi musíš důvěřovat…“

Zarazil jsem se, když ze stínů vyběhl otrok, týž, jehož Krysafios předtím poslal do vězení. Bez okolků a zaváhání padl na kolena přímo před eunuchem.

„Smiluj se, pane,“ vypravil ze sebe, ještě než mu bylo povoleno promluvit. „Žalářník právě otevřel Bulharovu kobku. Je mrtvý!“

Bulhar ještě visel za zápěstí, jak jsem ho viděl předchozího dne, ale nyní se mu brada svezla na prsa a nohy mu ochably. Přední stranu tuniky měl potřísněnou krví téměř až po pás, a když jsem mu nadzvedl hlavu, uviděl jsem, proč. Někdo mu k hrdlu přiložil ostří a prořízl krk téměř po celé šíři. Z povislých záhybů kůže vůbec nevycházel vzduch a ruka mi zůstala suchá.

„Krev je zaschlá,“ řekl jsem. „Stalo se to už před několika hodinami, možná minulou noc. To tu od té doby nikdo nebyl?“

„Měl zůstat celý den bez jídla. Aby měl pořádnou chuť odpovídat na otázky.“ Ani při téhle hrůze nepozbyl Krysafiův hlas zcela na jedovatosti.

„Po tvém odchodu, výsosti, sem nikdo nevstoupil,“ řekl žalářník. A Varjagové ho hlídali celou noc.

Obrátil jsem se na Krysafia. „Vypadá to tedy, žes byl poslední, kdo ho viděl živého. Poté co jsme se Sigurdem odešli do kláštera.“

„Nikoli poslední, Demetrie.“ Eunuchovy oči zamrazily. „Muž tvých schopností jistě nahlédne, že pokud ten Bulhar nebyl nejobratnější akrobat, sám si to neudělal. A zbraň, která to způsobila, je pryč. Říkej si, co chceš, žalářníku, ale někdo tu byl.“

„Někdo, kdo se chtěl postarat o to, aby Bulhar nemohl vyzradit žádná další tajemství,“ souhlasil jsem. „A někdo, kdo nám chtěl poslat vzkaz.“

„Vzkaz? Nějaký jiný, než že chtěl Bulhara umlčet?“ Krysafios byl netrpělivý.

„Vzkaz, že palác nepředstavuje žádnou obranu, že on – ať už to je kdokoli – může udeřit, kdekoli se mu zlíbí. Kdyby to chtěl udělat nepozorovaně, mohl Bulharovi sejmout okovy a položit vedle něj nůž, aby to vypadalo, že se zabil sám. Ať už to byl kdokoli, vešel dovnitř před očima strážců. A taky chce, abychom věděli, že to může udělat znovu.“

Krysafios se otočil k Varjagovi stojícímu ve dveřích. „Najdi svého velitele a řekni mu, ať dnes večer zdvojnásobí císařovu stráž. Pak propátrej prostor paláce – vrah se možná dosud ukrývá někde mezi námi.“

Měl jsem o tom pochyby, ale nechal jsem si je pro sebe. „A co chlapec?“ ozval jsem se. „Jestli se naši nepřátelé báli toho, co by mohl prozradit ten Bulhar, mnohem větší strach asi mají z chlapce.“

„Sigurd je na stráži u kláštera a má na tento úkol víc mužů, než potřebuje. Můžeš se k němu přidat, jestli si přeješ.“ Krysafios se vydal ke dveřím pod nízkou klenbou. „Já se musím starat o císaře.“

„Půjdu domů.“ Uplynuly dva dny od chvíle, kdy jsem viděl své dcery, a třebaže jsem se ani o jiných nocích nevracel, vždy jim to vadilo. A mně také. „Zítra zjistím, jaké další záhady může chlapec objasnit.“

„Pokud žije. Nezapomínej, Demetrie, že k rozpletení klubka tohoto spiknutí nám mnoho času nezbývá. Už jen dva týdny a nebezpečí je tu.“ Krysafios vrhl na klátící se mrtvé tělo poslední, pátravý pohled. „Možná ještě méně.“

Pořád jsem netušil, jaké blížící se zlo by mohlo opravňovat takový spěch. Ale pokud bylo s to vyvolat takový třas v hlasu Krysafia, eunucha, jenž spává vedle císařů a řídí celé národy, pak jsem věděl, že bych se měl bát i já.

9

Dcery se po mém návratu domů chovaly až nezvykle mírně. Helena už byla v posteli, a když jsem za ní zašel, jenom něco zamumlala, zatímco Zoe mi připravila nějakou studenou zeleninu a pouze cosi bezvýznamného klábosila. Ovšem potom, při ranní snídani, na mě dopadla plnou silou Helenina nelibost.

„Zanedbáváš své otcovské povinnosti,“ postěžovala si. „Co kdyby sem v noci vtrhl nějaký normanský nájezdník a odvlekl mě pryč? Co kdybych tvé nepřítomnosti využila k tomu, abych utekla s kovářovým synem?“

„A co s tím? Vždyť jsi to neudělala. A mou první povinností je postarat se o to, abyste měli co do žaludku.“ Hlasitě jsem žvýkal snídani, abych dal důrazně najevo, jak vážně beru své závazky.

„Když se tu vůbec nevyskytuješ, abys mě chránil, alespoň by sis mohl dát tu práci a najít mi nějakého muže, který by to udělal.“

„Raději mi podej chléb.“ Zoe se zakousla do svého krajíce a zamrkala na mě přes stůl. Pokusil jsem se vyloudit přísný pohled a pokárat ji za to, že popudila sestru, ale obávám se, že to nevyznělo právě přesvědčivě.

„Teta prodavače koření přišla včera na návštěvu probrat svého synovce,“ pokračovala Helena neochvějně. „A předevčírem taky. Myslím, že nesmírně touží po schůzce s tebou.“

„Možná už nikdy nepřijde,“ dodala Zoe. Zatvářila se pochmurně. „Tak budeš, Heleno, navždy stará panna, odsouzená, abys celý život proseděla u přeslice a tkala. Jako Penelopa.“

Spolkl jsem poslední drobky. Věděl jsem, že rodina prodavače koření se už vyptávala po Heleně a že bych měl oslovit jeho matku, abych si promluvil o jejím věnu, jenže jsem na to skoro neměl čas. „Jestli teta prodavače koření opět přijde a já budu pryč, máš mé povolení dohodnout se s ní na věnu.“

„A co když dohodnu něco extravagantního? Co když bude tvrdit, že její synovec je nejdražší zlato, jaké si lze koupit, a já svolím?“

„Potom,“ prohlásil jsem a utřel si ústa, „budeš vděčná, že jsem tak pilně pracoval, abych si to mohl dovolit.“

Znám pár mužů, kteří jedí odděleně od svých žen, ostatně četné autority odsuzují obyčej společných jídel jako příležitost k hádkám a nesváru. Kdybych na ně dal, byl bych sice úplně sám, ale občas si říkám, zda bych z větší úcty k této tradici neměl přece jen prospěch.

Ale aspoň mě to připravuje na setkání se svárlivými ženskými. Jako třeba s tou, kterou jsem našel, když jsem se objevil na nádvoří kláštera svatého Ondřeje.

„Toho chlapce vidět nemůžeš a už vůbec ho nemůžeš vzít pryč!“ Lékařka Anna stála rozkročená s rukama zkříženýma na prsou. Vlasy měla svázané pod obyčejným lněným šátkem – skromnějším než ten, který jsem viděl předtím –, ale pořád měla na sobě své zelené šaty. Boky měla vysoko přepásané hedvábným páskem ve tvaru „v“, což mé zraky vábilo neslušně nízko a vyvádělo mě z míry stejnou měrou jako její nekompromisní tón.

„Má snad smrt na jazyku?“ vypálil jsem na ni bez přípravy.

Zavrtěla hlavou. „To v mé schopnosti vkládáš tak malou důvěru, Demetrie? To si myslíš, že žena nemůže – nebo by neměla – uplatňovat dar léčení?“

„Ženy mají dar života. Myslím, že léčení je ve srovnání s tím ubohá podřadná záležitost.“

„Tvůj keltský přítel si to nemyslí.“ Ukázala na Sigurda, který stál u dveří s trojicí svých mužů a přísně si měřil každého mnicha a novice, kteří tudy procházeli. „Slyšela jsem ho, jak mluví.“

„On je barbar. Ale jestli jsi chlapce vyléčila, budu s ním potřebovat mluvit.“ Umínil jsem si, že vyhledám tu vilu v lese, kde mnich chlapce cvičil. „Je schopen jízdy na koni?“

Anna mne sjela pohledem neskrývaného opovržení. „Před dvěma dny ho málem rozsekali na kusy, a ty bys chtěl vědět, jestli může jet dneska na koni? I s největší námahou může vypít jenom trochu řídké polévky. Je jediná bytost, která by ho mohla vyléčit tak rychle, jak bys chtěl – v kapli mám mnichy modlící se za Jeho zákrok.“

„Tak mi aspoň dovol s chlapcem promluvit.“

„Můžeš s ním promluvit, až se uzdraví.“

Otočil jsem se za sebe. Teď nepromluvila Anna, nýbrž Sigurd – přikradl se ze svého stanoviště u dveří a teď se na mě díval s nelibostí.

„Sigurde?“ Jeho zásah mě zaskočil. „Včera jsi hrozil, že Annu odvlečeš do žaláře, pokud nám nedovolí podívat se na chlapce. Myslel jsem, že dychtíš stejně horlivě jako já dokončit tuhle práci.“

Sigurd v ničem neustoupil, a ani se nezačervenal. „Tomáš je příliš cenný, abychom si mohli dovolit nějak mu ublížit, Demetrie. Náš úkol je naléhavý, tak naléhavý, že nemůžeme riskovat jeho ztrátu.“

Zachmuřil jsem se, protože jsem předpokládal, že to nemá ze své hlavy. A už vůbec se mi nelíbila představa, že se Anna a on proti mně spikli. Měl jsem pocit zrady. A docela neoprávněně jsem pocítil i žárlivost.

Dosáhnout svého navzdory Anně by samo o sobě bylo krajně nesnadné, protože v jejím chování bylo cosi, co odráželo všechny argumenty, ale proti jejímu spojenectví se Sigurdem jsem byl bezbranný.

„Vrátím se zítra,“ řekl jsem. „Snad se ti do té doby podaří dokončit léčbu. Možná i tak dobře jako nějakému muži,“ dodal jsem jízlivě.

Celou cestu do přístaviště jsem těch závěrečných slov litoval – a zuřivého hněvu na Annině tváři, který vyvolala. Samozřejmě mi bylo úplně jedno, že jako žena vykonává lékařské povolání, ale chtěl jsem ji pozlobit, protože její spojenectví se Sigurdem pozlobilo mě. Choval jsem se stejně jako Zoe, která kdysi rýpala do Heleny, až se rozbrečela, když ještě byly úplně malé. Mé pohnutky byly stejně dětinské.

V téhle náladě pod psa jsem strávil dopoledne s kupci a faktory, přístavními dělníky, předáky a lodivody. To vše v bláhové snaze zjistit, kdy a jak se tzangra dostala do města. Pach ryb a splašků, jenž zamořil přístaviště, mi náladu zkalil ještě víc. K tomu přirozeně přispělo i to, že jsem, jak se dalo čekat, nebyl s to vyšťourat nějaké nové informace. Nabízely se mi děvky – snad i po té spoustě let zůstalo v mém kroku cosi z vojáka – a pouliční prodejci na mne dotírali, abych věnoval aspoň na chviličku pozornost jejich zboží: voňavkám, jež právě dorazily z Indie, medu včel z Epiru a ostatkům svatých nalezených na poušti, dochovaných tak dokonale, jako by žili ještě včera. Nebezpečně jsem se přiblížil porušení půstu, když mne oslovil jakýsi muž nesoucí nenápadně pod pláštěm měch na víno, ale odolal jsem. Rozhodně jsem netoužil mít o důvod víc, abych si sám něco vyčítal.

Ten ryk a dohady mě pronásledovaly celé dopoledne, až jsem toho nakonec nechal. Z hloubi mysli, kde jsem ho nechal ležet, jsem vykutal Krysafiův seznam hodnostářů a přemítal nad jmény, jež obsahoval. To bylo další poučení z mé služby ve vojsku. Pokud u určeného úkolu neučiníš pokrok, dělej to přesně tak, jak ti nařídil nadřízený. Přinejmenším polovinu času se pak bude spíš zabývat tím, zda jsi byl opravdu poslušný, než zda jsi vůbec uspěl.

Minulý týden jsem se pokusil začít u nejníže postavených osob ze seznamu, ale byl jsem s hlasitým pohrdáním odbýván – tentokrát začnu z úplně opačného konce. Z paměti jsem snadno vylovil první jméno a při své nevrlé náladě jsem jevil podivné zadostiučinění z vyhlídky, že celé odpoledne budu cítit oprávněné zklamání. Stejně tak jsem se nepotřeboval vyptávat, kde ona osoba bydlí. V den, kdy jsem na každou otázku dostával zápornou odpověď, bych snad i já našel císařova staršího bratra.

Nebydlel přirozeně skromně, nýbrž v paláci postaveném na terasách nad zalesněnou strání nad přístavní zátokou. Kdysi patřila jistému Botaneiatovi, který měl tu smůlu, že byl císařem, právě když bratři Komnenové – Izák a Alexios – usoudili, že by císařský diadém slušel lépe jednomu z nich. Alexios se zmocnil trůnu a Izák dostal jeho dům, třebaže z toho, jak byl velký, by se dalo spíš usoudit, že získal obojí.

K mému překvapení stačilo, abych vyřkl své jméno a dostal jsem se první branou do atria, kde na dlaždicích hrály kostky tucty prosebníků. U mnoha her to vypadalo, že se hraje o opravdu velké částky, a já jsem se bál, že než nadejde můj čas, prohraji mnohem víc než hrst obolů, ale téměř vzápětí mne otrok v okrové tunice odvedl z dosahu závistivých zraků méně poctěných osob úzkými dvířky do vnitřního nádvoří.

„Řeknu sebastokratorovi, že jsi přišel,“ pravil a vytratil se.

Při čekání jsem se procházel kolem nádvoří. Jeho okraj vroubila dvoupodlažní arkáda, ale na ochozech jsem nikoho neviděl. Jediné světlo sem dopadalo ze čtverečku šedivé oblohy nade mnou – vzdálené a nedosažitelné –, ale občas sem určitě proniklo i sluníčko, protože se jakési popínavé rostlině podařilo na severní straně vyšplhat vzhůru. Její silný výhon ovinul mramorové pilíře, rozšířil se a rozvětvil po povrchu stěny, jako by se zoufale snažil uprchnout do vzduchu nahoře, zatímco uvadlé listy, jež shodila, ležely nezameteny na popraskaných dlaždicích dole. Pochyboval jsem, že by tady sebastokrator trávil bůhvíkolik času. Bylo to smutné, tiché a ponuré místo.

Kromě jednoho rohu. Většina zdí se drolila a chátrala, ale tady se nacházela zářivá, čerstvě položená mozaika, jejíž barvy vynikaly i v matném polosvětle. Dosud jsem byl sám, a tak jsem přešel popraskanou podlahu, abych mozaiku blíže prozkoumal. Bylo to pozoruhodné dílo: výrazně barevný triptych, jehož postavy jako by vystupovaly ze zlaceného pozadí. Nezvyklý byl i námět. Na první desce sledoval jakýsi bělovousý muž, jak si nějaká žena přidržuje u prsu plavovlasé děťátko, zatímco v pozadí se pásly ovce a u stolu se spoustou ovoce seděla trojice andělů. Druhá, střední deska představovala dramatický kontrast: nyní stál stařec s rukama pozvednutýma do výše – v jedné měl hořící dřevo a v druhé nůž a chystal se vrazit ho do bezbranného dítěte, jež leželo před ním, svázáno na dřevěném stole. Oči měl stařec rozšířené strašlivým zápalem, když zíral ven na své neviděné publikum, a díky jakémusi umělcově triku to vypadalo, že nůž přesahuje z obrazu a téměř dosahuje vzduchu nade mnou. Vedle tohoto muže stál jakýsi mladík se snědou pletí a rozcuchanými vlasy – navzdory hrůznému výjevu se zdálo, že se směje.

Násilí tohoto obrazu působilo uhrančivě, ale odtrhl jsem pohled a podíval se na další desku. Harmonie se nyní vrátila a starcovy oči byly opět laskavé. Ruku ovinul kolem plavovlasého syna otočeného k zeleným pahorkům v dáli. Ovce se vrátily a z mraků dul na polnici anděl. Nicméně mi neuniklo, že to není ryzí nevinnost, protože ve spodní části obrazu prchal rozcuchaný hoch do tmy – tvář měl sklíčenou a do bosých chodidel ho bodal štír.

„Líbí se ti ta mozaika?“

Lekl jsem se – na vteřinu mne zamrazila představa, že ten hlas vychází ze samého obrazu. Pak jsem se otočil a uviděl, že se za mnou přikradl jakýsi nový příchozí. Byl trochu menší i starší než já a měl světlé vlasy a řídký vous. Z jeho silných rukou a širokých plecí vyzařovalo cosi vojáckého, ale byl oblečen prostě, do bílé dalmatiky. Na úředníka nevypadal, ale na otroka působil příliš směle.

„Je to vskutku pozoruhodný obraz,“ odpověděl jsem. Tak pozoruhodný, že mi pořád mátl myšlenky. „Je tak skutečný, že by snad mohl vzbudit nelibost církve. Umělec měl jistě jedinečné nadání.“ Znovu jsem si ho pořádně prohlédl, ale pořád jsem si nebyl jist, s kým to vlastně mluvím. „Ale mate mě ten námět.“

„Vypráví příběh o Abrahamovi a jeho synech.“ Můj společník ukázal na první desku. „Tady se se Sárou raduje nad narozením jejich syna Izáka, jak to prorokovali andělé, když už si všichni mysleli, že Sára zůstane neplodná. Na druhém obrázku se Abraham chystá obětovat Izáka, jak mu Hospodin poručil, aby ho vyzkoušel. Nakonec Abraham Izáka objímá jako budoucnost svého rodu.“

Leccos z toho jsem sice uhádl, ale určité prvky této ikonografie jsem dosud nechápal. „Kdopak je to tmavovlasé dítě, jež přihlíží na středním obrazu a prchá pryč na posledním?“ zeptal jsem se.

„Tím dítětem je Abrahamův nemanželský syn Ismael, jehož měl se svou otrockou ženou Hagarou. Na posledním obraze ho Abraham zavrhuje a vyhání do pustiny.“

Otřásl jsem se, protože mi tyhle obrazy zčistajasna připadaly naprosto stejně nebezpečné jako onen divoce vypadající muž třímající dýku. Nepotřeboval jsem Krysafiovo zasvěcení do palácových klevet, abych uhádl význam, a už vůbec ne přímo v domě sebastokratora Izáka, kterého jeho otec pominul v nástupnictví na císařský trůn ve prospěch jeho mladšího bratra. Samo pomyšlení, že by mu mohlo být tak jako Abrahamovu právoplatnému dědici nakonec jeho dědictví navráceno na úkor bratra, zavánělo velezradou. V duchu jsem se tázal, zdalipak císař Alexios navštívil tuto místnost v bratrově paláci.

Ale k přemítání o této alegorii jsem měl málo času, protože můj hostitel poodstoupil, aby prozkoumal jistý detail na obraze, a když se pohnul, bílé roucho se mu vykasalo nad kotníky, takže odhalilo dva různé střevíce. Jeden byl černý, ale vyleštěná barva druhého – ovšem stejného tvaru – byla naprosto očividně červená.

Červené střevíce nosil v říši jediný muž a jenom hrstka dalších měla právo nosit jedinou takovou botu na znamení spřízněnosti s ním. V mžiku jsem se vrhl na kolena, čelem jsem se dotkl podlahy a odříkával povinná slova úcty císařovu příbuznému jako na mši. Už jsem viděl příliš mnoho uchazečů a uchvatitelů, abych mohl věřit, že je oprávněné připravit nějakému člověku ponížení, jež se s tímto rituálem snoubilo. Nikdy mne ale taky ani nenapadlo, že budu někdy stát v sebastokratorově paláci a hovořit o zásluhách jeho umělce. Oči jsem upřel na podlahu a modlil se, aby se neurazil.

„Vstaň, Demetrie Askiate.“ K mé bezmezné úlevě zaznělo v jeho hlasu pobavení. „Kdybych byl toužil po tvých projevech úcty, zahalil bych se do obřadního roucha s perlami spadajícími z mé koruny, takže bys o mém postavení ani nezapochyboval. Ale já jsem se s tebou chtěl seznámit jako s mužem, ne otrokem.“

„Tys mne očekával, pane?“ Nikdy předtím jsem nemusel oslovit tak vznešeného muže, a tak jsem jen s obtížemi hledal náležitá slova. Choval jsem podezření, že jeho navenek vystavovaná neformálnost má své meze.

„Už tři uplynulé dny. Z paláce jsem dostal vzkaz, žes byl pověřen pátráním po lotrech, kteří se pokusili zabít mého drahého bratra, vznešeného císaře. Velice jsem doufal, že si s tebou promluvím.“

„Proč, pane?“

„Otroci a úředníci v paláci přede mnou leccos tají, Demetrie. Tím se drží zuby nehty u moci. Ale některé skutečnosti jsou příliš důležité, než aby sloužily pouze k podpoře ambicí eunuchů, tak třeba skutečnosti týkající se bezpečí mého bratra. My Komnenovci důvěřujeme vlastnímu rodu, protože kdo jiný dovede chránit s vášnivostí vlastní krev?“

Jeho důvěru Krysafios zjevně nesdílel, protože na jeho seznamu figurovalo šest císařových sourozenců a také mnozí jeho bratranci a jejich děti.

„Příbuzní mohou být žárliví,“ poznamenal jsem. Nehledě na to, jaké kliky existovaly v paláci, já jsem byl tady, abych Izáka vyslechl ohledně velezrady, nikoli abych se mu svěřoval. „Abšalóm vedl vojsko proti svému otci, králi Davidovi. Šimeón zabil Šekema a všechny jeho bližní. Stejně jako Kain, není každý muž opatrovníkem svého bratra.“

Izák se otočil. „A nezapomínej, že Šadrak byl vhozen do ohnivé pece, protože odmítl poslouchat svého pána. Povolal jsem tě k sobě, protože já opatrovníkem svého bratra jsem, Demetrie Askiate. Já s ním sdílím veškerou tíži vlády a musím vědět, jestli mu hrozí nebezpečí.“

„Nějaký zlomyslný člověk si možná myslí, že máš důvod nenávidět ho.“ Tady jsem kráčel po okraji propasti. „Že v tobě žhne křivda, protože si váš otec vybral jeho, nikoli tebe, svého nejstaršího syna, aby dosedl na trůn. Takový člověk by tě mohl – jistěže omylem – oslovit v naději, že tě zatáhne do spiknutí, aby tak využil zlobu, kterou u tebe předpokládá.“

Izák rozpřáhl ruce a bezděčně tak napodobil dominantní Abrahamovu postavu na mozaice za sebou. „Zlobu? To se stalo již před patnácti lety a všechny nejpřednější rody se shodly, že lepším kandidátem je můj bratr Alexios. Musel bych v sobě dusit vskutku hlubokou zášť, aby z ní dodnes mohla pramenit žluč.“

„A nikdo se ti nepokusil našeptat do ucha něco jiného? Nikdo neutrousil narážku, že kdybys prahl po trůnu, mohl by ti pomoct dostat se na něj?“

„Dosud nikdo. Až ty.“ Izák našpulil rty. „Ne, Demetrie, vždy se objevují lichometníci se snahou přesvědčit mne, že mé postavení neodpovídá mým zásluhám, ale oni to říkají jenom z toho důvodu, že si myslí, že to chci slyšet, a protože věří, že kdybych udeřil proti bratrovi, vydělali by na tom, že se drželi lemu mého roucha. Já si jich nevšímám a snažím se držet je pryč od svého prahu.“

Pokud tomu tak bylo, pak si pro svou mozaiku vybral opravdu podivný námět. Jenže jsem na sebastokratora dotíral už příliš, takže jsem nemohl zajít ještě dál.

„Snad si nemyslíš, že by některý z těch pochlebníků mohl natropit opravdovou škodu?“

„Ne. Nikdo z nich by se neodvážil pozvednout vlastní ruku proti císařovi jenom proto, aby mu bylo uděleno právo všít si do oděvu několik dalších rubínů nebo aby získal další statek ve Skythii. Kdo by usiloval o největší možný zločin, a přitom riskoval největší možný trest, pokud by neměl možnost dočkat se i největší možné odměny?“ Jistě z mých očí vyčetl, jak v nich vzplanulo podezření. „Ano, ty říkáš, že já bych se mohl dočkat největší možné odměny. Ale já ji nechci.“

„Znáš snad někoho jiného, kdo ano?“

„Má neteř, císařova dcera Anna, nedávno dosáhla zletilosti a je zasnoubena s dědicem muže, kterého můj bratr sesadil. Ten by mohl mít pocit, že má dvojí nárok na trůn, jednak skrze otce, jednak skrze tchána, a navíc je ve věku, kdy se muži často stávají obětí zbrklých nápadů. Můj švagr Melissenos kdysi zatoužil po purpuru a sám se prohlásil císařem, ale pak uznal, že se mnou a mým bratrem nemůže soupeřit.“ Izák zaklonil hlavu a zasmál se, když viděl, že jeho výkladu přestávám rozumět. „Je to na tebe příliš mnoho jmen, Demetrie, všechna propletená a zamotaná, co? Není velký rod, který by se v té či oné době nedotkl purpuru, a my mezi sebou uzavíráme manželství až neslušně často. I kdybys své pátrání omezil jen na ty, kdo mají nárok na trůn, vyplnil bys jimi třikrát Síň devatenácti tabulek. Tak mi teď pověz, co jsi našel, abych mohl zpravit bratra. Ten syčák eunuch mu nic neřekne.“

„Ten syčák eunuch mi dává můj plat,“ odvětil jsem zostra. Pak jsem s pošetilou vyzývavostí dodal: „Jestli císař touží vyslechnout, co jsem zjistil, a nemůže se to dozvědět přes svého komorníka, může si mě sám předvolat.“

Váhavě jsem pohlédl na sebastokratora a říkal jsem si, jestli jsem ho tentokrát doopravdy neurazil. Tvář měl sice bezesporu chladnou, ale nikoli potměšilou.

„Zjevně jen málo rozumíš tomu, jak to chodí v paláci,“ řekl stroze. „Nemysli si, že proto, že můj bratr je císař, může si dělat, co se mu zlíbí. Svazují ho tisíce drobných omezení – tradice, protokol, zvyklosti, precedenty a sliby. Není o nic svobodnější než otrok veslující na jeho člunu. Jeho moc je křehká a je vystaven hrozbám, které jsou mnohem zákeřnější než vrahův šíp. Nemůže si dovolit popudit své rádce tím, že by si přivlastnil jejich pravomoc.“

„Já také ne.“ Sám Bůh Všemohoucí věděl, že nejsem Krysafiovi nijak vázán, ale jeho svět byl natolik temný, že jsem se neodvažoval vpadnout do říše věrolomnosti.

Sebastokrator Izák si olízl rty. „Zklamal jsi mě, Demetrie Askiate. Slyšel jsem, že na rozdíl od většiny lidí jsi připraven vydat se svou vlastní cestou. Že víš, kdy si příkaz vrchnosti žádá uvážlivé přehodnocení. Zjevně jsem se mýlil.“

Aniž si počkal na odpověď, otočil se a vyšel ven, nevšímaje si spěšné poklony, o níž jsem usoudil, že mu ji nejspíš dlužím. Když jsem setřásl prach z kolen, tázal jsem se sám sebe, zda jsem si uvnitř paláce nenadělal prvního nepřítele. Bylo to znepokojivé pomyšlení.

10

Příští den jsem zase chtěl vzít Tomáše do lesa, ale Anna to opět odmítla. Stejně tak na druhý den. Při těchto odkladech mi bylo jedinou útěchou, že dělám stálé pokroky s Krysafiovým seznamem šlechticů. Jak jsem očekával, nic jsem se od nich nedozvěděl, ale moje poslušnost alespoň otupila eunuchovu kritiku, když jsem mu podával hlášení. Uvažoval jsem o tom, že bych do lesa odcestoval i bez chlapce a pokusil se najít to místo, kde ho cvičil mnich, jenom podle popisu, ale odpovědi, jež chlapec dával na mé otázky, zněly tak mlhavě, že jsem si říkal, zda bych podle nich nezabloudil. A třetí den Anna vzkázala – i když krajně nerada, jak se dalo vyčíst i z úst novice, který tuto zprávu přinesl –, že se chlapec dostatečně uzdravil, aby mohl odcestovat.

Vyjeli jsme před rozbřeskem. Sigurd a jeho rota Varjagů se se mnou sešli před mým domem. Ve studeném vzduchu unikala jejich koním ze slabin pára. Doprovázel je otec Gregorias, protože vyšlo najevo, že tenhle malý kněz umí francky stejně dobře jako bulharsky, a tak byl přibrán jako tlumočník. Na prázdných nárožích dosud hlídkovala císařská stráž, dbající na zavírací hodinu, ale když kolem cválala naše kavalkáda, její členové uctivě ustoupili a spěšně pozdravili barbary, kteří vyjížděli ven z ranního oparu.

Zastavili jsme u kláštera. Tucet Varjagů se vějířovitě roztáhl do půlkruhu kolem jeho brány, když jsme se Sigurdem sesedli, abychom zašli pro chlapce. Přes nádvoří se trousila hrstka mnichů, kteří možná vynášeli z cel nočníky, ale jinak se nikdo ani nehnul. Byl jsem napjatý a bedlivě jsem sledoval každou střechu a architráv, jestli se tam něco nenadále nepohne, protože jsem měl velké obavy, zda je rozumné vzít chlapce z jeho úkrytu ven na veřejné ulice. Potrvá ještě drahně měsíců, než mi z paměti vymizí pohled na ohavný šrám přes celé Bulharovo hrdlo, a ať již to byla práce nepolapitelného mnicha, jeho agentů nebo nějaké vyšší moci, nemyslel jsem si, že zůstanou s rukama v klíně, zatímco bude jejich neúspěšný vrah pobývat v zajetí. Ale strávil jsem tři dny, aniž jsem čehokoli dosáhl, kdy jsem leda popuzoval kupce i šlechtice. Kdyby mne tedy chlapec dovedl do domu, kde se spolu s mnichem cvičil, možná bych našel nějaké vodítko k dalšímu pátrání. A navíc jsem nechtěl Annu vystavovat zbytečnému riziku.

Annu, jež byla již vzhůru, halilo těžké vlněné roucho. Pobíhala činorodě se skříňkou na léky.

„Tohle je mast, která se vtírá do ran,“ řekla mi a ukázala na hliněný hrneček. „A v tomhle pytlíku jsou čisté obvazy. Měli byste je vyměňovat za čerstvé každý den po jízdě. Je tam také trocha kůry, kterou má žvýkat, když bude bolest příliš silná. Pokud najdeš v lese čerstvou vodu, můžeš mu v ní nohu opláchnout.“

Zachmuřil jsem se. Časné ráno, žádné jídlo a napětí daného okamžiku se mi projevily na žaludku. „Už jsem bojoval v tuctu bitev,“ připomněl jsem jí, „a viděl, jak chlapi po nich pochodují dvacet mil s horšími ranami, než má ten mládenec. O polní medicíně nepotřebuju poučení.“

Mé nevrlosti si nevšímala. „Sigurd moje pokyny zná, a tak se může o Tomáše postarat on. A pořádně ho krm. Potřebuje znovu nabýt sílu.“

„To tedy ano.“ Třebaže jsem chlapci nepřál, aby zůstal nemocný, to poslední, po čem bych v jeho případě toužil, by bylo, aby se mu cestou plně navrátilo zdraví. Kdyby vzal do zaječích, pochybuji, zda by to on či já dlouho přežil.

Chlapec celou dobu tiše postával v rohu. Anna mu našla hrubou mnišskou tuniku, která mu na hubené postavě plandala, a silný plášť. Teď ho políbila na tvář, přetáhla mu záhyb pláště, aby mu nebylo vidět do obličeje, a jemně ho ke mně postrčila.

„Asi budeš chtít spěchat,“ řekla a vyhlédla z otevřených dveří. „Brzy vyjde slunce.“

Také jsem měl tohle pořád na mysli, ale daný okamžik jsem ještě protáhl v marné naději, že si polibek zasloužím i já. Potřásl jsem hlavou, abych tuto nepatřičnou myšlenku zaplašil. Uvažuji jako nějaký výrostek, pokáral jsem se, ne jako dospělý muž, otec a vdovec.

Vyvedl jsem chlapce ven. Nebránil se, když jsem mu dal na zápěstí provazová pouta a pořádně je uvázal, i když jsem mezi nimi nechal dost vůle, aby v sedle udržel rovnováhu. Můj kůň byl netrpělivý – možná se nakazil mou náladou –, a tak jsem ho poplácal po krku, abych ho uklidnil a aby se přestal vrtět, zatímco Sigurd chlapce zcela bez námahy vyzvedl nahoru, aby se posadil přede mne. Rozhlížel jsem se kolem, pátraje po nebezpečí, protože nyní se začaly okenice otevírat a za okny bylo možné spatřit míhající se postavy. Podíval jsem se na chlapce před sebou a představil jsem si, jak hledí s přimhouřenýma očima od pažby tzangry ze střechy domu, kde bydlel řezbář slonoviny, zatímco kolem procházel císařův průvod. Neusiluje teď nějaký jiný muž o týž pohled?

Pobídl jsem koně k místu, kde se Sigurd radil s Aelrikem.

„Vydáme se k Charisiově bráně,“ oznámil. „Je to nejrychlejší cesta.“

„Je to příliš nápadné,“ namítl jsem. „Možná že oni ji sledují. Měli bychom to vzít branou svatého Romana a překročit řeku dál po proudu.“

Sigurd se na mě pozorně podíval. Všiml jsem si, že má na sekeru kožený popruh, jenž mu visel ze sedla skoro až ke kolenu. „Oni? Jací oni? Snad si nemyslíš, že nás ohrožuje nějaké vojsko temnot se špicly na každém rohu? Jeden samotný mnich a hrstka bulharských žoldnéřů nemohou být všude!“

„Jestli budeme ještě otálet, najdou nás i bez námahy. Krysafios určil, že v praktických otázkách se máme řídit mými rozhodnutími. Jedeme k svatému Romanovi.“

Sigurd k sobě přitáhl otěže a dlaní poklepal na svůj bronzový pancíř. „Skutečně platí tohle, Demetrie – síla mužské ruky! Jestli na nás číhají nepřátelé, jen ať si přijdou.“

„Tvá ruka bude stejně chabá jako tvůj pancíř proti zbraním, které mají tihle muži v rukou, ledaže bychom se s nimi střetli v okamžiku, který si sami vybereme. To už jsi, Sigurde, strávil v palácových chodbách tolik času, žes zapomněl, jak důležité je vyhodnotit protivníka?“ Ostruhami jsem pobídl koně vpřed, než mi mohl odseknout. Ke své úlevě jsem za sebou zaslechl dusot podkov, jak mne následují.

Jeli jsme tak svižně, jak jen jsem se odvážil se zraněným chlapcem na svém koni, v matném světle a probouzejících se ranních ulicích, dokud jsme nedorazili k bráně svatého Romana. Stráže nám daly při pohledu na Sigurda znamení, že můžeme projet, a brzy jsme byli venku na širých polích, táhnoucích se od hradeb. Úroda byla již dávno sklizena, ale přesto tam byly čety mužů a chlapců s voly, které zaorávaly strniště a plevy uplynulého roku. Šedými mraky prosvítalo bledé vycházející slunce. Při nezvyklém úsilí za jízdy na koni jsem si musel plášť shrnout nejprve z rukou a pak ho celý sbalit do jezdecké brašny. Zvolnili jsme krok, abychom nepřitížili Tomášovým ranám, takže jsem mohl vychutnávat čerstvé jitro, zatímco jsem se snažil nevšímat si Sigurdova mohutného trupu před sebou. Od odjezdu z kláštera se mnou nepromluvil.

Zařinčení železa po mé levici mě přimělo otočit hlavu – spatřil jsem, jak se vedle mě vynořil Aelric. Vlasy mu už sice hodně ustoupily a rozhodně nepatřil mezi nejmladší, nicméně seděl pohodlně v sedle a mumlal si cosi pod vousy.

„Naštval jsi velitele,“ řekl, aby zapředl hovor. „Je to válečník a nestojí o to, aby mu někdo připomínal, že je nejen strážce, ale i císařova ozdoba. Muset se předvádět, aby byli ohromeni vyslanci a šlechtici, mu nejde pod nos. Raději by zabíjel Normany!“

Nervózně jsem pohlédl před sebe, ale buď to Sigurd nezaslechl, nebo to nedal najevo. „Slyšel jsem, že Normany rozhodně nemá v lásce. Řekl mi, že vám ukradli království, tak jako nám ukradli ostrov Sicílii, a kdyby je císař neodrazil, snad by uchvátili i Attiku.“

Aelric přikývl. „Přišli před třiceti lety a ani nejmocnější král, jaký kdy našemu ostrovu vládl, jim nebyl s to odolat. Sigurd byl tehdy ještě malý, ale já už byl muž a zaujal jsem místo v králově bojové linii.“

„Tys bojoval proti Normanům?“ Třebaže v Aelrikových rukou byla dosud nezdolná síla, bylo těžké si představit, jak tento rozšafný děda zatíná sekeru do nepřátel v horách Thúlé.

„Bojoval jsem proti jejich spojencům,“ opravil mne Aelric. „Normané zosnovali spiknutí. Pozvali na sever norské vojsko, zatímco se připlížili jižním mořem, které náš ostrov odděluje od jejich země. Vybojovali jsme dvě velké bitvy u řek v oblasti ovládané Seveřany – v první jsme byli poraženi, ale ve druhé jsme zvítězili. Jak norský král zjistil, platí až poslední bitva!“

Pomalu jsem přestával chápat, protože to vypadalo, že hovoří o tolika jemných rozdílech mezi Nory, Normany a Seveřany z Thúlé, jako kdysi naši předci hovořili o rozdílech mezi svými znepřátelenými městy. Ale jemu samému to bylo naprosto jasné, protože bez zaváhání pokračoval.

„Ta druhá bitva, to byl pravý válečníkův den. Sám jsem jich zabil sedmnáct, ale dokud zůstával jediný muž, neodešli by z bojiště. To si pamatuje i Sigurd.“

V sedle jsem zaklonil hlavu. Sigurd teď jel mlčky hned za námi. Z tváře se mu dosud nevytratila špatná nálada.

„Tys tam byl?“ zeptal jsem se, abych otupil jeho vzdor. „To ale bylo před třiceti lety, takže jsi byl ještě malý na to, abys pozdvihl sekeru.“

Sigurd pohrdavě pozvedl bradu. „Sekeru jsem nosil už ve věku, kdys pravděpodobně spal v kolébce,“ řekl mi. Pak mu ale hrdost nedovolila, aby se nepustil do vyprávění: „V té bitvě jsem byl. Bylo mi teprve šest, ale můj otec, který bojoval za našeho krále Harolda, mě tam vzal a nechal mě pod stromem za naší linií.“

„Sigurd viděl víc než většina z nás,“ přerušil ho Aelric. „Víc než my, kteří jsme si neviděli ani na lokty, když všude kolem řádila smrt.“

„Pamatuju se, jak jsem spatřil korouhev jejich krále, Haralda Bezzemka, kterou drželi ve výšce, když už bylo celé jeho vojsko potřeno.“ Sigurdův drsný hlas teď zněl podivně posmutněle. „Jeho tělesný strážce odrážel a sekal na kusy všechny, kdo na něj dotírali, ztracený v moři anglických válečníků. Když padl, boj pokračoval, a když nakonec boj ustal a naši muži si přišli pro jeho mrtvolu, museli nejdřív odtáhnout sedm mrtvých – byli to muži, kteří padli při jeho ochraně. Později jsem zjistil, že se svému válečnému řemeslu vyučili tady, v Byzantiu, kde sloužili jako Varjagové.“

Normané, Norové a teď ještě dva králové Haroldové – ta barbarská jména zněla mému neznalému uchu všechna stejně, nebo se opravdu jmenovali všichni stejně?

„Myslel jsem, že jsi řekl, že vaše království ukradli Normané. Ale teď říkáš, že jste je nakonec porazili.“

„My jsme porazili Haralda a Nory na severu,“ řekl Aelric. „Ale týden nato se na našem jižním pobřeží vylodil Vilém, ten panchart vévoda. Táhli jsme přes celou zemi a přiměli ho k boji, jenže jsme byli příliš utahaní a oni bojovali se zoufalstvím mužů, kteří nemají kam ustoupit. Zabili nám krále a zmocnili se jeho trůnu. Jak už jsem řekl, platí až ta poslední bitva!“

„Takže tys utekl před jejich vítězstvím a přišel jsi sem?“

„Hned ne.“ Aelric se na chvilku odmlčel, aby si poškrábal šedý vous. „Ten bastard se tři roky spokojil s tím, že plenil jih, kde svým nohsledům rozdával kusy naší země a upevňoval svou moc. Pak vytáhl na sever. Někteří z našich pánů, kteří mu odpřisáhli věrnost, sice povstali, ale už bylo pozdě. Jeho vojsku nemohli odolat a jeden za druhým buď padl nebo se vzdal. Bastard proměnil úrodný kraj podél pobřeží v pustinu. Na ulicích se povalovaly tisíce mrtvol a někteří živí trpěli takovým hladem, že ohlodávali kosti mrtvých. Nezbyla jediná vesnice, ani pole, které by úplně nezpustošil, ani ždibec jídla, které by před našima očima nezničil a nespálil. Pak pozval Dány, aby nám drancovali pobřeží, takže i těch pár výhonků života, co přečkalo první pohromu, bylo vytrháno z kořenů a zahubeno. Pak už na severu nezůstal žádný život. Člověk mohl celé dny projíždět pustinou, a nezaslechl jiný než vlastní hlas. Právě tehdy jsem přišel do Byzantia.“

„A já taky.“ Sigurdova tvář byla pod bronzovou přilbou bledá a v očích mu cukalo, jako by nad nimi ztratil vládu. „Normané přišli jednoho dne do naší vsi. Zabili mi otce a vpadli do jeho domu. Celou noc jsem slyšel matku a sestry, jak křičí, a za rozbřesku byly mrtvé. Nemohl jsem je ani pochovat, poněvadž Normané učinili z našeho domova jejich pohřební hranici. Strýc mne odvedl, nejprve do Kaledonie, pak přes moře do Dánska a potom, po mnoha cestách a řekách, až do tohoto města.“

Přejel si rukou v železné rukavici po tváři, pak těsně pod hlavicí uchopil sekeru a vytáhl ji z pouzdra.

„Vidíš ty zářezy, Demetrie? To je počet Normanů, které jsem od té doby zabil.“ Odfrkl.

„Anebo alespoň počet, který jsem zabil od doby, co se předchozí topůrko zlomilo, protože už jsem do něj nadělal spoustu zářezů.“

„A přitom to mohlo být ještě horší,“ poznamenal Aelric. „Vezmi si třeba eunucha.“

„Jakého eunucha?“ zeptal jsem se, protože jsem neporozuměl, co tím míní.

„Komorníka, Krysafia.“

„Co je s ním?“ Svým oděvem, způsoby i jazykem vypadal jako naprosto ryzí Říman. „Ten přece nepřišel až z Thúlé?“

Byla to sice nevinná otázka, ale když jsem ji položil, Aelric se Sigurdem se rozesmáli tak hlasitě, až se jim koně poplašeně vzpínali a lekali. „Z Anglie,“ opakoval Sigurd. „Copak, Demetrie, tobě se nezdá, že se nám podobá?“

Vybavil jsem si eunucha s jeho hlaďounkou, olivovou pletí a bezvousou tváří, jak stojí vedle těchhle hrubých modrookých obrů, ruce samý puchýř. „Moc ne.“

„Krysafios zažil svůj vlastní střet s Normany,“ vysvětlil mi Aelric a zvážněl. „Když byl ještě mladík, žil v Nikomedii.“

„To byla Malagina,“ přerušil ho Sigurd.

„Já slyšel Nikomedie, ale na tom nesejde. Bylo to za vlády Michaela Dukase, před více než dvaceti lety. Jeden z císařových normanských žoldnéřů – jakýsi Ursel – ho zradil, jak je jejich zvykem, a obrátil se proti muži, v jehož žoldu byl. Než ho nakonec polapili, uchvátil mnohé z asijských provincií a během jeho vzpoury došlo k velkému drancování a barbarským činům. Kdosi mi vyprávěl, že prý jedné noci někteří členové Urselova normanského vojska chytili Krysafia, tehdy teprve chlapce, a odvedli ho do svého tábora.“ Z Aelrikovy tváře teď vyprchala poslední známka veselí.

„Když ho k ránu pustili, byl už eunuchem.“

Nebylo to poprvé, co jsem slyšel takový příběh, protože jsem věděl, že západní barbary třetí pohlaví současně přitahuje i odpuzuje. Mnozí se nám vysmívali, protože jsme používali jejich služeb, a domnívali se, že jejich nemužností je poskvrněn celý náš národ. Není třeba bůhvíjaké fantazie, abych si představil, jaká muka připravila banda opilých žoldnéřů, prodchnutá takovou vírou, bezmocnému zajatci. Pokud Krysafia skutečně stihl takový strašný osud, mohl jsem jenom obdivovat vůli, jakou musel mít, aby ho obrátil ve svůj prospěch a dosáhl svého nynějšího postavení.

Ze zadumání mě vytrhl Sigurdův hlas. „Ty víš, že se císař opírá o Varjagy kvůli nenávisti, jakou chováme k Normanům. Můžeš tedy uhádnout, proč se opírá o eunucha.“

Taková hrůzná vyprávění uťala náš hovor, a tak jsme jeli dál v tichosti, kterou přerušovalo jenom lamentování otce Gregoriase na konci našeho průvodu: že má chromého koně, že ho dře sedlo, že se voda v jeho lahvi nedá pít. Vypadalo to, že jízda na koni nepatří mezi jeho silné stránky. Po jistém čase jsme přebrouzdali brod v mělké řece a vjeli jsme na hlavní cestu vedoucí na sever. Vpravo, asi půl míle od nás, se zvedal akvadukt s vysokými oblouky, jenž vedl souběžně s cestou, takže když krajina zpustla, orientovali jsme se i podle něho. Sporadické hloučky stromů, jež jsme míjeli, se vyskytovaly stále častěji, potom se začaly spojovat a nakonec splynuly v les, táhnoucí se hluboko do kopců. Nikdy jsme nebyli daleko od zvuku tekoucí vody a občas jsme skrze větve zahlédli mechem porostlé zdivo vodní nádrže nebo kanál. Hrstka otužilých lesních ptáků prozpěvovala a tu a tam jsme potkali osamoceného poutníka nebo kupce, ale jinak to vypadalo, že je les pustý. Nad námi se klenuly borovice, duby a buky a netrvalo dlouho a mě začaly sužovat obavy. Při každém zapraštění haluze, pádu větve nebo zašustění zvířete to ve mně škublo a pečlivě jsem pátral v podrostu po první známce útoku. Jak ke své újmě zjistila dlouhá pokolení neopatrných pocestných, tady by se dala skvěle nachystat léčka – na vzdáleném a sevřeném místě.

Sigurd patrně sdílel mé obavy, protože v čase oběda postavil čtveřici svých mužů jako hlídku na konci mýtiny, kde jsme zastavili. Naši koně spokojeně oždibovali trávu, ale ani pohled na otevřenou oblohu nad námi mne nezbavil skleslé nálady. Své jídlo jsme spěšně zhltli.

„Kéž by už byly Vánoce,“ zabručel Sigurd a s nevolí se podíval na svůj skromný pokrm. „Svátek Narození Páně, jak tomu říkáte. Pokud se říká, že člověk nežije jenom chlebem, pak o vojákovi to platí dvojnásob.“

„Deset dní,“ souhlasil Aelric. „Pak pro nás nastane hodokvas.“

„Jestli se do té doby vymotáme z tohohle zpropadeného lesa.“ Sigurd vyplivl do křoví olivovou pecku. „Jestli nás ten kluk dovede do toho domu, o kterém nám vyprávěl, a jestli nezdrhne mezi stromy, až se nebudeme dívat.“

Tomáš nevnímal, co si povídáme, a ukusoval sušené datle, jež jsem mu přinesl. Vypadalo to, že obvaz, který mu Anna ovinula kolem nohy, vypětí jízdy vydržel – neviděl jsem, že by jím prosakovala čerstvá krev. Říkal jsem si, že čistý vzduch a čerstvé prostředí mu do tváře vlily novou energii. Bylo to poprvé, kdy jsem ho viděl, jak nebalancuje na pokraji smrti, a udivilo mne, že vypadá současně mladší i starší. Mladší, co se týče údů – zdálo se, že je má o půl palce delší, než by se hodilo k jeho postavě, i když byly zjevně dost silné, aby třímaly samostříl –, ale i kvůli jeho bezvousým tvářím, které by mohly za rok či dva působit drsným půvabem, a světlým, nečesaným vlasům, divoce povlávajícím ve větru. Ale v modrých očích se mu zračila bolest, která ani v tomto romantickém prostředí nikdy zcela nepominula. Bolest byla patrná i v tom, jak ztěžka se mu zdvihala široká ramena. Usoudil jsem, že opravdu poznal bolest, a to nejen tělesné povahy, kterou mu způsobil Bulharův meč. Nyní však vypadal docela klidně.

„Takže?“

Vytrhl jsem se ze zamyšlení. Sigurd sice celou dobu hovořil, ale jeho slova mne míjela a nyní upřel pohled plný očekávání na otce Gregoriase.

Kněz se otočil k chlapci a vyřkl řadu nesrozumitelných slabik, na něž přišla odpověď ve zkrácené podobě.

„Potvrzuje, že místo, kde stál dům, najde,“ řekl otec Gregorias nevrle. „Cestu si pamatuje.“

„Snad tehdy za sebou nerozmotal klubko nití jako ten váš Théseus ve svém bludišti?“ Sigurd byl jízlivý. „Anebo umí mluvit s ptáky?“

Gregorias položil chlapci tuto otázku. Vytušil jsem, že bez onoho sarkasmu.

„Říká, že v brlozích velkoměsta nepřežil díky snění. Bedlivě sledoval cestu v naději, že by mohl uprchnout.“

„Pak bude nejlepší, když pojedeme dál. V lesích soumrak nikdy netrvá dlouho.“ Sigurd se vyhoupl nazpět na koně. „Ani mládenec s pamětí namalovanou jako ikony by potmě nemusel ten dům najít.“

Jeli jsme ještě dvě hodiny – provoz na naší osamocené cestě byl stále řidší. Našich koní se zvolna zmocňovala únava, a dokonce i otci Gregoriasovi došla energie k lamentování. Dospělo to tak daleko, že jsem se musel dvakrát ohlédnout, abych se ujistil, že ho kůň neshodil do houští. Světlo na obloze pohasínalo, a i když byly stromy většinou bezlisté, jejich koruny se nám postaraly o předčasnou tmu.

Ostrý loket v žebrech mi přetrhl myšlenky. Přitáhl jsem otěže – připomnělo mi to totiž možnost, že by Tomáš mohl využít setmění k útěku. Ale on do mě strčil naschvál a nyní napřáhl vpřed ruku – jak jen mu to dovoloval provaz – k jakémusi dubu. Jeho mohutný kmen byl obalen břečťanem a zkrabacené kořeny začaly trhat cestu pod námi, ale jinak nevypadal vůbec pozoruhodně.

Přikázal jsem zastavit a pokynul otci Gregoriasovi, ať předjede.

„Zeptej se ho, co chce.“

Musel jsem vydržet obvyklou chvíli napjatého očekávání.

„Ten strom poznává. Říká, že cesta k domu vede kolem příštího zákrutu nalevo.“

„Skutečně?“ Sigurd se zhoupl v sedle, když jeho kůň hrabal kopyty po zemi. „Nepoznává náhodou taky tvar borového jehličí?“

Ale jeho podezřívavost nebyla na místě. Na zšeřelé cestě jsme opsali oblouk a tam, přesně na místě určeném Tomášem, se cesta rozdělovala. Takových cest jsme toho dne minuli spoustu – některé byly sotva širší než zvířecí stezky, jiné široké, že jsme jen s obtížemi našli správný směr. Naše cesta byla širší než většina, ale déšť ji zbrázdil a občas i poničil. Ať již byl jejím vlastníkem kdokoli, bylo zřejmé, že sotva dbá o její údržbu. Snad doufal, že v této divočině takto ujde pozornosti loupežníků.

Nicméně bylo jasné, že po ní někdo nedávno projel. Když jsme se na ni vydali, uviděl jsem kupičky ztvrdlého trusu a stopy podkov vtištěných do bláta. Ticho zdejšího lesa nevěstilo nic dobrého. Viděl jsem, jak Sigurd popadl do ruky sekeru a několik dalších příslušníků jeho varjažské roty následovalo jeho příkladu. Strachy mne zamrazilo při pomyšlení, že chlapec přede mnou by byl naprosto bezbranný, a k tomu snadný terč – přesně takový, jaký jsem měl rád, když jsem ještě pracoval jako lovec pátrač. Navíc každá rána, jež by měla na mušce jeho, by se stejnou pravděpodobností mohla zasáhnout mě.

Ale nikdo nás nenapadl. Projeli jsme mezi dvojicí kamenných sloupů s vytesanými bazilišky nahoře a cesta se začala zvedat příkře do kopce, jehož vrcholek se ztrácel ve stromoví. Sáhl jsem Tomášovi na rameno a ukázal ke sloupům. On na souhlas přikývl, že je poznává. Listí kolem nás bylo řidší, takže jsem skrze ně viděl, jak se obloha stále víc sklání k zemi. Dobrou čtvrthodinku bych byl odpřisáhl, že vrchol pahorku leží přímo před námi, ale po každém ohybu a zatáčce cesty následovalo další stoupání.

A pak jsme zčistajasna projeli otvorem ve zdi na širokou mýtinu, jež vrchol kopce oholila jako mnišská tonzura. Sice jsem měl pocit, že už jsme kdesi vysoko, ale mohutné stromy těsně obrůstající okolní zeď nám zcela bránily ve výhledu na to, co stojí za ní. Zeď vedla kolem dokola, vyjma místa, kudy jsme vstoupili, a uvnitř této ohrady stál půltucet hospodářských stavení včetně konírny a na opačné straně velký, dvoupatrový dům. Rozjeli jsme se k němu.

„Je tu ticho.“ Všichni jsme byli rádi, že máme kolem sebe přehledný prostor, ale tato naprostá samota přesto působila tísnivě. Dokonce i na Sigurda. „Wulfriku, Helme, poohlédněte se, jestli tu není někdo, kdo by nám nakrmil koně.“

Dvojice Varjagů se od nás odpoutala a přejela ke stájím. Jeden sesedl, vytáhl sekeru a prošel nezamčenými dveřmi. Kolem nich rostlo býlí, jak jsem si všiml, ostatně tak tomu bylo na většině volného prostoru.

Pokynul jsem otci Gregoriasovi, ať vyjede vpřed. „Je to tohle místo? Místo, kam mnich a Bulhaři přivedli Tomáše?“

Ovšem odpověď jsem sotva potřeboval. To, jak se chlapcova ramena nahrbila vpřed, když jsme ten dům uviděli, jak mu klouby na prstech, jimiž svíral okraj sedla, zbělaly, mluvilo za vše.

„Je to prázdné, veliteli.“ Oba Varjagové se vraceli ze stájí. „Je tu úplně vymeteno.“

Jeli jsme dál k domu. Muselo být vyvinuto vskutku héraklovské úsilí, aby byl postaven na tak odlehlém místě, a přímo se nabízela myšlenka, že ať už to byl kdokoli, muselo by ho to stát velkou námahu, aby ho udržoval. Ale čím víc jsme se blížili, tím zpustleji vypadal. Zdi mu obrůstal břečťan a popínavé rostliny a sklo v oknech měl rozbité. Omítka byla rozpraskaná a posetá skvrnami. Tu a tam se úplně odloupla, až prosvítalo matné zdivo pod ní. Krátké schodiště vedlo vzhůru k oblouku hlavního vchodu, ale i tam byl mramor odlomený nebo hrbolatý.

Sigurd sesedl z koně a hodil otěže jednomu ze svých mužů.

„Je to to místo, kam jsi přišel?“ zeptal se chlapce.

Tomáš přikývl.

„Byl tu ještě někdo?“

„Jenom ti, kdo přišli s námi,“ přeložil kněz. „Mnich a čtyři Bulhaři. Jinak byl dům stejně opuštěný jako teď.“

„Jestli je opravdu prázdný, zjistíme, až si ho prohlédneme.“ Sigurd pozvedl sekeru a jejím koncem zabušil do dřevěných dveří. Ozvalo se temné zadunění, znějící v tomto opuštěném prostředí zlověstně, ale dveře se neotevřely.

Sigurd to zkusil s klikou – mosazným knoflíkem ve tvaru řvoucího kance. Dveře povolily.

„Neviděls toho mnicha, jak při odchodu zamyká dveře?“ zeptal jsem se, pátraje po každé stopě, že by dům potom ještě mohl být obydlený. Ale chlapec si to nepamatoval.

„Brzy zjistíme, jestli tu někdo není.“ Sigurd rozrazil dveře a přikrčil se pod nízkým, naprasklým překladem. „Wulfriku, zůstaň u koní. Ostatní – za mnou!“

Přešli jsme práh a neklidně se rozhlíželi kolem, když jsme vešli do úzké chodby, která téměř vzápětí vyústila do čtvercového sloupového ochozu. I tady byly jasné známky rozkladu. Mozaikové výjevy na podlaze – válečníci s nahou hrudí vrážející oštěpy do medvědů a lvů – byly zašlé a hrbolaté. Dešťová voda utvářela v prohlubních kaluže a v jednom rohu se kamenem proklubal keřík. Dveře v každé stěně vedly do dalších temných místností.

„Prohledat!“ rozkázal Sigurd. „Do každého směru čtyři muži. Demetrios a Aelric můžou zůstat tady s chlapcem a knězem. Jestli někdo narazí na potíže, ihned se tu znovu sejdeme.“

Tomáš a já jsme se usadili na mramorové lavici, zatímco Aelric si to rázoval kolem nádvoří a otec Gregorias úzkostně hleděl na mozaiku. Dusot Varjagů utichl a my jsme osaměli. Odkudsi zevnitř jsem zaslechl, jak neustále odkapává voda.

Obrátil jsem se na Tomáše. Bradu si opřel o kotníky na prstech a zasmušile si prohlížel podlahu.

„Kde jsi bydlel?“

Vzhlédl, poslechl si mnichův překlad a pak ukázal nalevo od nás.

„Tam jste bydleli všichni?“

„Ano.“

„A nenechal tu mnich něco, když jste odjížděli?“

Chlapec zavrtěl hlavou. To mě přirozeně mohlo napadnout – mnich, který se snaží nenechat naživu jediného svědka svých piklů, by v této ruině sotva zanechal něco, podle čeho by se dal vystopovat.

„Demetrie!“

Vzhlédl jsem. Sigurd se objevil na ochozu nade mnou se dvěma ze svých mužů po boku.

„Nikdo tu není. Jen pár postelí, stůl, nějaké stoličky – všechno to hnije, jak se dá poznat podle smradu. Jinak nic.“

„Tady taky ne.“ Na protějším balkonu se vynořil jeden ze Sigurdových vojáků. „V domě je ticho jako v hrobě. Ale je tu pěkná vyhlídka.“

To tedy ano. Třetí chodba vedla ze sloupového ochozu na širokou terasu v zadním traktu, vystupujícím nad příkrým svahem. Tady jsme mlčky postáli a hleděli na rozbrázděnou krajinu kopců a zalesněných údolí před sebou. Na západním obzoru byla oranžová skvrna – zapadající slunce –, zatímco v jihovýchodním směru se mi zdálo, že tudy by bylo možné dohlédnout až k zářivým kupolím Konstantinopole. Bylo to skvělé místo na pozorování okolí, důmyslně postavené tak, aby stromy zcela zabránily zdola cokoli zahlédnout, kdežto vyhlídka shora byla naprosto bez omezení.

Tváře nám ovanul studený větřík, a tak jsme se otočili, abychom vešli dovnitř. Vtom nás všechny překvapil Tomáš. Promluvil bez vyzvání a řekl toho tolik, že se otec Gregorias musel hodně namáhat, aby si to všechno zapamatoval.

„Říká, že mnich sem často chodil,“ pravil. „Díval se do dáli na královnu měst a snažně prosil Boha, aby ji zničil, tak jako zničil Sodomu a Jericho.“

„To všechno říkal francky?“ Připadalo nám podivné, že by nějaký mnich mohl oslovit svého Boha v cizí řeči.

Gregorias se poradil s Tomášem. „V jazyku starého Říma, latině. Tomáš ta slova znal, protože Frankové a Normané ji používají při své bohoslužbě.“

To bylo ještě pozoruhodnější – užasle jsem zakroutil hlavou. Při každém dalším kroku jsem narazil na tucet nových otázek, ale ani na jedinou odpověď.

Sigurd pohlédl k obloze. „Noc strávíme ve stáji,“ oznámil. „U koní. Nechci tu zůstat trčet jenom proto, že nějaký pytlák dostane chuť na koňské maso. A tam se musí střežit jenom jedny dveře.“

Údolí rozčísl rachot hromu.

„Navíc,“ dodal mrzutě, „je tam střecha nedotčená.“

Strávil jsem další půlhodinu zkoumáním toho truchlivého domu, ale v rozpadající se stavbě a mezi tlejícím nábytkem jsem žádné odpovědi nenalezl. Hrom se zvolna blížil a při každém zarachocení jsem trhnul hlavou – v tomto prostředí jsem byl opravdu neklidný. Byl jsem rád, že konečně mohu z budovy vyjít a vrátit se do společnosti Varjagů, kteří ve stáji uvázali naše koně a venku si v kruhu kamení rozdělali ohýnek. Na něm si pekli solené ryby a zeleninu, které jsme pak spěšně zhltli. Té noci se téměř neozývalo obvyklé povídání vojáků na pochodu.

Usadili jsme se na tvrdé podlaze, nadávajíce těm, kdo odsud vymetli veškerou slámu, než toto místo opustili. Když jsem zavřel oči, uslyšel jsem, jak na olověné dlaždice nad námi bubnují první dešťové kapky.

Když jsem se vzbudil, ještě pršelo a byla tma. Kdesi vpravo ode mne frkal kůň, ale jinak se nic ani nehnulo. Chviličku jsem si poležel, než jsem si připomněl, kde to vlastně jsem – přirozené noční obavy jsem zaplašil vědomím, že mě obklopuje tucet nejskvělejších válečníků říše. To mne ukonejšilo. Vsunul jsem ruku pod sbalený plášť, který mi posloužil jako polštář, a sáhl po rukojeti svého nože. Byl pořád na svém místě. Potom – téměř z pověrčivosti – jsem napřáhl ruku, abych sáhl Tomášovi na rameno.

Nahmatal jsem jen studený vzduch a potom studený kámen. Šmátral jsem dál se srdcem, které se rozbušilo panikou, ale znovu jsem ucítil jenom tvrdou podlahu. Kde je? Shodil jsem ze sebe přikrývku, vstal jsem a prokličkoval mezi spícími Varjagy ke vchodu. Sice to byli skvělí válečníci, ale, jak jsem si všiml, ani jeden z nich se nepohnul, když jsem se mezi nimi vykradl ven jako zloděj.

Ani jeden, ovšem až na Aelrika, ale i on se pohnul čistě náhodou. Seděl totiž ve dveřích se zády opřenými o rám, a když jsem k nim dospěl, abych se podíval ven, zakopl jsem o něj. Zaklel a vymrštil se na nohy. Rukou hmátl po sekeře vedle sebe.

„To jsem já, Demetrios,“ zasyčel jsem. Byl sice již na své povolání velice starý, nicméně jsem se nemohl zbavit podezření, že bych víc než jedinou ránu jeho sekery nepřežil. „Chlapec se ztratil.“

„A sakra.“ Aelric si protřel oči. „Prokristapána!“

Nad hlavami nám rachotily hromy a téměř současně mračna prořízl záblesk světla.

„Tamhle!“ Vykoukl jsem do deště v marné snaze najít nějakou stopu po chlapci. Teď se mi při bílé záři blesku zazdálo, že jsem cosi zahlédl. „Nahoře u domu se někdo pohybuje.“

„A kdo ti říká, že je to ten kluk?“ zeptal se Aelric. „Jsi ozbrojený?“

„Mám nůž.“ Jeho slova ve mně vyvolala čerstvou vlnu děsu, protože se mi rázem navrátily všechny obavy z loupežníků, banditů a mnichových učedníků na tomto příšerném místě, ale neměl jsem čas o tom přemítat. Vrhl jsem se ven do deště. Přikrčil jsem se pod přívalem vody a s Aelrikem v patách vyběhl přes otevřený prostor do domu. Nohy mi brzdilo bahno a kaluže a těsná tunika se na mě přilepila. Déšť mi skapával z promáčených vlasů do očí, které jsem musel co nejvíc mhouřit, ale další zablesknutí mě navedlo k domu. Jak jsem viděl, dveře byly otevřené.

„Pojď za mnou dovnitř,“ vykřikl jsem a podíval se nazpět přes rameno. Po Aelrikovi ale nebylo ani památky, a jestli nějaký zvuk vydal, pak ho přehlušilo větrné běsnění kolem nás.

Vichřice se utišila, když jsem dveřmi vpadl dovnitř, a na vteřinku mi můj čvachtavý krok připadal v malé chodbě příšerně hlasitý. Zase mi do tváře bušil déšť a já jsem si uvědomil, že jsem vešel do sloupového ochozu. Po kamenných dlaždicích sice lomozila voda, ale pomyslel jsem si, že jsem v okolní tmě zaslechl zvuk něčeho živějšího – jako by někdo o něco drhl.

Postoupil jsem vpřed ve snaze vypátrat, kde je ten zvuk nejsilnější. Mé úsilí ale přišlo vniveč, když nade mnou zaduněl hrom, jehož rezonance vyvolala na stěnách a ochozech závratné, až ohlušující burácení. Abych udržel rovnováhu, šátral jsem po nějakém sloupu, ale žádný jsem nenašel, a pak mi nad hlavou na okamžik rozčíslo čtverec oblohy zablesknutí. Celé nádvoří ozářilo svým chladným jasem a při tomto světle jsem spatřil Tomáše, jak se choulí v opačném rohu u keříku prorůstajícího mozaiku.

Světlo zmizelo a já vykročil směrem k němu, ale v tom okamžiku mě mezi lopatky praštilo cosi tupého a těžkého. Pud se projevil – měsíce výcviku, který jsem prodělal u vojska, mi teď ožily v krvi, a tak když jsem dopadl na ramena, odkutálel jsem se po podlaze pryč. Kdyby útočník zamířil druhou ránu tam, kde jsem spadl, narazila by jenom na kámen.

„Aelriku?“ zařval jsem. Říkal jsem si, že si mě možná ve té tmě s někým spletl.

Neozvala se odpověď a já jsem znovu odskočil, právě ve chvíli, kdy jsem zaslechl, jak něco praštilo do místa, kde jsem byl předtím. Je tu ještě někdo! pomyslel jsem si udiveně. Nějaký vrah, který mi usiluje o život. Nezavedl mě sem Tomáš záměrně do pasti?

Pořád jsem měl v ruce nůž, protože i ve chvíli, kdy by ho někdo jiný už asi upustil, mně instinkt a kázeň upevnily sevření. Pozvedl jsem ho před obličej a nasadil všechny smysly, abych vypátral sebemenší stopu svého nepřítele. Někdo se hýbal v temnotě přede mnou, ale nebyl jsem s to rozpoznat, kde přesně. Nevypadalo to, že by byl úplně blízko, ale při rámusu z toho nečasu to přece jenom nemuselo být daleko.

A co Tomáš? Když jsem dostal ránu zezadu, byl přede mnou, ale kde je teď? Třeba můj neviditelný útočník vůbec nejde po mně. Třeba sem přišel zabít to dítě.

Další záblesk světla z oblohy mne vytrhl z horečného přemítání. Vypadalo to, že hrom a blesk se mi teď spojily přímo nad hlavou, a zajiskření z jejich prolnutí opět osvětlilo nádvoří. A tam stála v přízračném vchodu přímo proti mně obrovská postava se zbraní v pozvednuté ruce.

Světlo pohaslo a já jsem se vrhl vpřed. Pádil jsem po kluzkých dlaždicích, nedbaje deště a možnosti, že bych mohl narazit na další, neviděné nepřátele. Když jsem se přiblížil, svěsil jsem rameno – jak nám to dekarchos předváděl na tolikerých cvičištích –, přitáhl jsem k sobě nůž a napjal krk v očekávání výpadu.

Během těch několika vteřin se chlap ani nehnul. Udeřil jsem ho do břicha a prudce jsem do něj vrazil nůž. Zavrčel a přepadl dozadu, ale ještě mne chytil, takže jsem se skácel na něj. Hlasitěji jsem však vykřikl já, protože se zdálo, že má břicho potažené ocelí, takže se můj nůž od něj neškodně odrazil. Má na sobě pancíř, uvědomil jsem si v hrůze, kdežto já tady ležím bezbranný. Pokusil jsem se odvalit, ale on kolem mne ovinul ruku a přidržoval mne dole, šátraje po zbrani, kterou upustil.

„Do prdele!“ zanadával.

Srdce se mi zastavilo. „Aelriku?“ vydechl jsem. „Aelriku? Já jsem Demetrios!“

Nad vousy na krku se mi vznášela ostrá čepel.

„Demetrios?“ zařval. „Zpropadeně, proč ses mi pokusil vykuchat střeva?“

Povolil sevření a já jsem se narovnal. „Byl tu nějaký člověk, který mě napadl.“ Zatřepal jsem promoklou hlavou. „Nebyls to náhodou ty?“

„Co tě to napadlo?“ Aelrikův hlas zněl nevrle – snad jsem ho skrz pancíř přece jen zranil. „Šel jsem za tebou dovnitř. Právě jsem vešel, když jsi do mě vrazil!“

„Ale já jsem tady byl taky…“

Třepotavé světlo u vchodu nás oba umlčelo – odpoutali jsem se od sebe a sevřeli své zbraně v rukou, když se přiblížilo.

„Aelriku? Demetrie?“

„Sigurde?“

Varjažský velitel vešel do místnosti se sekerou v jedné ruce a pochodní v druhé. Jen Bůh ví, jak se mu uprostřed běsnící bouřky podařilo zapálit ji. Držel ji pod sloupovím, ale její hořící žár pronikl tmou, takže ozářila celé nádvoří, které tak ztuhlo v obraz, na němž to vypadalo, že i déšť se zklidnil.

S Aelrikem jsme stáli ve dveřích vlevo od Sigurda, u průchodu vedoucího do západního křídla domu. Sigurd, jemuž stáli po boku dva jeho muži, byl v hlavním vchodu, kde si hněvivě měřil Tomáše. Ten se choulil v rohu, kde ho nakonec odhalil blesk, s rukama, na nichž byla dosud volně uvázaná pouta. Nebylo tu ani památky po někom, s kým jsem se předtím mohl ve tmě utkat.

„Předpokládám,“ řekl Sigurd, „že tohle má nějaký důvod.“

Jako první odpověděl Aelric. „Chlapci se podařilo utéct ze stáje. Demetrios a já jsme po něm pátrali, ale v bouřce jsem ztratil orientaci. Při blesku jsem viděl, jak vchází západními dveřmi, a tak jsem šel za ním. Když jsem sem vešel, vrazil do mě jako triéra a oba jsme spadli. Naštěstí jsem ho po hlase poznal, než jsem mu stačil useknout hlavu.“

„Ale já jsem západními dveřmi nevešel,“ namítl jsem. „Přišel jsem hlavním vchodem, který byl otevřený. Tam, kde stojí Sigurd. A byl jsem tu několik minut, než jsem tě napadl. Tedy omylem,“ dodal jsem. „Dlouho předtím jsem se s někým rval.“

„Třeba to byl ten chlapec.“ Sigurd s tímhle obratem neměl trpělivost – tuším, že zuřil, protože nám chlapec málem utekl. „O jeho vysvětlení si řekneme ráno. Do té doby zdvojíme stráže a chlapce uvážeme ve stáji.“

„A co ten druhý muž? Může být pořád v domě – nebo aspoň na pozemku. Co když je to vrah vyslaný mnichem – nebo ten mnich sám?“

Sigurd odfrkl. „I kdyby ten člověk existoval a nebyl to nějaký přízrak z tvých snů, já nebudu marnit svou noc honičkou po rumišti a v blátě, abych ho našel. Jestli chceš v tomhle domě zůstat a pátrat po něm sám, prosím. Ale já v té tmě nebudu dávat v sázku kotník, ani nůž.“

Když jsem to uvážil, ani já jsem to pak neudělal.

11

Už nenastalo nic, co by mi mohlo rušit spánek, jenže teď už jsem měl sotva náladu na spaní. Ležel jsem bdělý – poplašilo mne každé zaskřípání trámu nebo šelest pokrývek, dokud se vzduch za dveřmi nerozjasnil a pár ptáků, kteří neutekli před zimou, nezačalo svůj ranní zpěv. Byl jsem rád za každou záminku vymanit se z převalování na zemi, a tak jsem vstal, prošel kolem hlídek ve dveřích a znovu se vydal k domu.

Hlava mě z přerušovaného spánku bolela a ostrý studený vzduch mi můj stav vůbec neulehčoval, ale aspoň že ustal déšť. Rozhlédl jsem se a nervózně propátrával každičký kousek prostoru mezi sebou a lesy, které nás obklopovaly. Nic se nehýbalo.

Jakmile jsem došel k domu, tep se mi zrychlil, a ani pohled na prázdné nádvoří ho nezklidnil. Vzhlédl jsem k ochozům, vedoucím kolem dokola, neschopen zbavit se nepříjemného pocitu, že mě někdo sleduje – dokonce jsem obešel kolonádu, abych se ujistil, že za nějakým sloupem někdo nečíhá. Nikdo tam nebyl.

Obrátil jsem pozornost na roh, kde jsme v noci našli chlapce. Jeho chování bylo záhadné, protože kdyby býval chtěl utéct, určitě by nešel právě sem. Musel být dočista zoufalý, když se pokoušel vyběhnout v bouřce, uprostřed lesa, s nohama obvázanýma a rukama svázanýma před sebou. Přece by nepřežil ani den. Proč by tedy tolik nasazoval krk, aby se sem dostal, když by ho jeden horlivý Varjag ve tmě docela snadno skolil?

Podíval jsem se na podlahu. Mozaikové dlažice byly uvolněné – křoví, které je prorostlo, v nich udělalo trhliny. Prostrčil jsem palec pod jednu a zatlačil jsem. Pak jsem sledoval, jak se mi jedna dlaždice odloupla do ruky. Malta odpadla jako jemný prášek, který se potom na vlhké podlaze proměnil v šedivou kašičku.

Vypáčil jsem ještě půltuctu dlaždic a pátral hlavně po těch, které byly již uvolněné. Usoudil jsem, že to budou dlaždice, které leží nejblíže k výhonu rostliny. Když jsem pod její větvičky sáhl, abych je uchopil, několikrát jsem si poškrábal ruku. Nejspíš to byla zbytečná námaha při ověřování jedné nepravděpodobné možnosti, ale jelikož celá tahle výprava byla přesně takovým úkolem, na pár dalších promrhaných minutách už nesejde.

A pak jsem si všiml, proč chlapec tolik riskoval, jen aby se sem dostal. Jedna černá dlaždice – pruh na tygrově boku – se vyviklala, a když jsem do dutiny pod ní strčil prst, pocítil jsem studený povrch leštěného kovu. Byl to prsten, jehož zlato pobytem pod zemí nijak zvlášť neutrpělo. Byl osazený červeným kamenem, patrně granátem. Drahý kámen štěpila klikatá černá puklina skoro jako had. Dále se na něm vinul nápis z neforemných latinských písmen.

„Velitel říká, že už se vaří snídaně, jestli máš chuť.“

Ohlédl jsem se a uviděl Aelrika. „Řekni Sigurdovi, že jsem něco našel,“ nařídil jsem mu. „Pověz mu, ať sem pošle chlapce s tlumočníkem.“

Při čekání jsem si v kaluži opláchl z rukou špínu a o lem tuniky otřel prsten. Sevřel jsem ho do hrsti, když dovnitř vklopýtal Tomáš. Na tváři se mu pevně usadil zakaboněný výraz a obvazy měl olepené blátem.

„Zeptej se ho, co tu včera v noci dělal,“ nařídil jsem otci Gregoriasovi. „To si opravdu myslel, že nám může upláchnout?“

„Říká, že se tu byl vyčurat.“

„A to je tak stydlivý, že místo aby si ulevil u zdi, odkráčel dvě stě kroků běsnící bouřkou, jenom aby se tady vychcal?“ Vytřeštil jsem oči. „Zeptej se ho, jestli nehledal tohle.“

Při hovoru jsem rozevřel pěst, abych ukázal prsten, a oči jsem měl neustále zabodnuté do Tomášovy tváře. Sice se v chudinských čtvrtích města naučil své řemeslo, ale nedokázal zakrýt úžas poznání, který mu probleskl obličejem.

„Kdes to našel?“ zeptal se mě kněz, odbíhaje od výslechu.

„Pod kamenem. Co na tom nápisu stojí?“

Maličký kněz vzal prsten do rukou a přimhouřenýma očima si ho prohlížel. „Svatý Remigie, veď mne cestou pravdy,“ přečetl.

Za všechny posty a bohoslužby jsem o nějakém svatém Remigiovi sice nikdy neslyšel, ale tuhle drahocennost jsem jasně poznal. Byl to poutnický prsten, takový, jaký prodávali pouliční prodavači a kramáři u svatyní světců. Nenechal ho chlapec tady? Jeho rodiče byli poutníci, to jsem si ještě pamatoval. Nepatřil jim?

„Zeptej se ho, zda nepatřil jeho matce.“

Chlapci zrudly tváře a podrobně a s rozčilením se rozhovořil. Otáčel jsem v rukou prstenem, zatímco jsem čekal, až bude kněz připraven překládat.

„Říká, že je jeho. Mnich, který ho sem přivedl, ho nosil na šňůře kolem krku. Chlapci se jedné noci podařilo šňůru přetrhnout a prsten schovat. Mnich zuřil a všude pátral, ale nakonec se smířil s představou, že se mu asi uvolnil a zapadl někam do země. Chlapec neměl nikdy možnost vyzvednout ho ze své skrýše.“ Kněz si odkašlal. „Říká, že si na to vzpomněl uprostřed noci, a tak sem zašel, aby ti ho pak předal.“

Jaká starostlivost! „Řekni mu, že mu nevěřím.“

Chlapec zamumlal pár krátkých slov, jež se otec Gregorias zjevně zdráhal přeložit.

„Říká, že… Trvá na tom, že je to pravda.“

„To si mám myslet, že by mi ten prsten ráno jen tak daroval?“ Obrátil jsem oči v sloup. „Když už ho jednou ukradl, přece by se ho tak snadno nevzdával.“

Jak jsem mluvil, kněz překládal má slova, ale na chlapcově zatvrzelé tváři nevyloudila žádnou změnu. Začal jsem pochybovat, zda něčeho dosáhnu, budu-li ještě prodlužovat tenhle souboj se zapíráním a protimluvy.

„Ať už měl v úmyslu cokoli,“ pokrčil jsem rameny, „řekni mu, že svým nočním útěkem svému osudu mezi námi rozhodně nepomohl. Stejně tak nepomohl vyléčení svých ran, když se s nimi brodil v blátě.“ Podíval jsem se na jeho omšelý oděv a ušpiněné obvazy. „V zahradách jsem viděl studánku. Uděláme nejlíp, když ho tam očistíme.“

Aelric, kněz, Tomáš a já jsme obešli dům a pak jsme se vydali po schodech dolů do téměř skrytého sadu obehnaného zdmi. V jeho středu stál nízký podstavec, od něhož vedl mezi stromy kamenný kanál zpátky do nádrže pod domem. Kanál byl polámaný a napájel jenom zabahněný pruh země, ale studánka pořád fungovala – prýštilo z ní přes okraj žlabu, porostlého mechem, dost vody, abych jí mohl omýt Tomášovu nohu.

Právě jsem ho osušil svým pláštěm a ovinoval mu čerstvé obvazy, jež mi dala Anna, když zčistajasna promluvil.

„Co to říkal?“ zeptal jsem se a přitáhl látku.

Gregorias překládal. „Řekl, že právě sem ho mnich zavedl, aby se cvičil se samostřílem. Velkou část dne trávili střílením do terčů tamhle na protější zdi.“

Uvázal jsem uzel a pak jsem přešel zahradu ke zdi, o níž se chlapec zmínil. Tak jako na celém statku, i toto zákoutí ovládlo křoví a mech, ale na mnoha místech skrze ně ostře a jasně vystupoval kámen, posetý bílými žlábky. Sem musela dopadnout spousta šípů – každý z nich přibližoval chlapcovy oči ke skutečnému cíli, jímž měl být šíp, který skolí císaře. Zaplať pánbůh, že už s tím výcvikem přestal.

Ze zamyšlení mne vytrhl výkřik shora – zdvihl jsem hlavu nad zídku a podíval se ven přes širokou ohradu. Jedna z hlídek vykřikla na jakéhosi muže přijíždějícího na pěkné bílé kobyle mezi sloupky u vrat. Uviděl jsem Sigurda, jak se vynořuje ze stájí a rychle mu vychází v ústrety, zatímco ostatní členové jeho oddílu se za ním sešikovali do pravidelné linie. Rozběhl jsem se za nimi.

Vypadalo to, že jezdce kordon Varjagů, i když měl každý z nich v ruce sekeru, nijak nevyvádí z míry. Naopak se zdálo, že když na ně shlédl z koně, pyšnou tváří mu přelétlo pobavení.

„Copak to tady děláte?“ zeptal se. Třebaže jeho zelený plášť a vysoké boty vypadaly přepychově, přízvuk měl venkovský.

„Slyšeli jsme zvěsti, že by tady mohli být císařovi nepřátelé,“ řekl Sigurd klidně. „Přišli jsme sem pro ně.“

Jezdec zamrkal. „Našli jste je?“

„Ne. Zatím ne.“

Myslím, že to Sigurd mínil jako pohrůžku, ale u našeho návštěvníka vzbudil jenom smích. „Já jsem Kosmas, žádný nepřítel tohoto císaře, ani žádného jiného. Jsem lesník a tento statek spravuji pro svou paní, majitelku.“

Sigurd otočil hlavu širokým obloukem, záměrně si prohlížeje tuto zanedbanou končinu. „Platí tě za to dobře?“

„Dost dobře, abych nestrpěl nezvané hosty. Jestli jsi našel vše, co se tu najít dá – to znamená nic –, měl bys jít.“

Viděl jsem, jak to v Sigurdovi vře a že se chystá na žádost toho muže pádně odpovědět, ale netoužil jsem po žádném konfliktu. „Pověz mi, lesníku,“ vložil jsem se do hovoru, „kdopak je ta nevlídná paní?“

„Moje paní, která se k pozvaným chová nanejvýš vlídně, je vznešená paní Theodora Trichasová. Manželka sebastokratora Izáka a švagrová císaře Alexia Komnena.“ Usmál se. „Tedy stěží rodina, co by přála zrádcům a zradě.“

Vyznělo to stejnou měrou optimisticky jako směšně. Nicméně jsme vyklidili pole.

Dlouhá zpáteční cesta probíhala v tichosti, ale její závěr byl halasný. Jak jsme se blížili k městu, na cestě bylo stále rušněji, a třebaže jsme si zvolili jednu z menších bran, abychom působili nenápadně, přesto jsme narazili na množství lidí, kteří se snažili dostat se ve strkanici dovnitř. Stráže byly nervózní. Na příchozí vyštěkávaly otázky a nevrle a přezíravě prohledávaly jejich věci. Vypadalo to, že většina příchozích kolem nás pochází z venkova, a mnozí z nich určitě nesli na zádech velkou část svého majetečku. Snad bychom tam trčeli až do soumraku, kdyby se Sigurdovi nepodařilo kopanci a strkanci proklestit nám cestu a stráže ho poznaly. Když se i poslední z naší družiny ocitli uvnitř hradeb, rozkázal zastavit.

„Chlapce odvedeme do paláce a strčíme do žaláře,“ prohlásil. „Když mu bylo dost dobře na to, aby utekl nám, bude mu taky dost dobře na to, aby vzal roha i z kláštera.“

„Jestli ho tam dáš, do týdne je po něm.“

„Tahle ztráta by mě nijak netrápila,“ odsekl Sigurd a vztekle zapráskal otěžemi. „Jen ať ho choroba sklátí, jestli to Bůh dopustí.“

„O chorobu tady nejde. Už jsi zapomněl, jak dopadl ten Bulhar? Vypadá to, že mnich nebo jeho agenti se dostanou do žaláře, kdy se jim zamane.“ Ačkoli se zdálo, že Bulharova smrt trápí jen málokoho, kdykoli jsem na ni pomyslil, dělala mi starosti. Jak se mohl vrah vplížit do hlubin paláce, zamčenou branou a kolem spousty Varjagů? Veškerá pátrání, jež podnikli Krysafios, Sigurd a já, nenalezla odpověď.

„Tentokrát budeme opatrnější,“ řekl Sigurd. „Se vším, co z toho vyplývá.“

„Snad nechceš, abych kvůli tomu zašel za komorníkem? On pověřil touhle záležitostí mě. A já říkám, že ten chlapec do žaláře nepůjde.“

Sigurd se nasupil. „A kampak ho tedy vezmeš, Demetrie? Do kláštera, kde ho svěříš péči mnichů a ženských? Ochrání ho tam Bůh?“

Tím mne zatlačil do defenzivy. Sice jsem měl celý den na to, abych si to rozmyslel, jenže mi myšlení pořád odváděly jiné otázky. Nyní jsem se zoufale snažil přijít s nějakým řešením, zatímco mne Sigurd sledoval s úsměškem na rtech.

Vyslovil jsem první myšlenku, která mě napadla. „Vezmu si ho k sobě domů!“

„Domů?“ Vypadalo to, že Sigurda má pošetilost pobavila. „Do tvého hradu? Tvé věže, obklopené vodou a strážené tisícovkou lučištníků? Nebo do tvého bytu, kde ten mládenec může podříznout hrdlo tvé rodině a v mžiku se po střechách vypařit?“

Byly to pádné námitky, ale přece mu nedopřeju vítězství tím, že je uznám. „Jestli chlapec chce utéct, tak se mu to nakonec povede. Ovšem jedině tehdy, když neumře v tom vězení. Půjčíš mi dva své vojáky, aby strážili mé dveře. Pokud jde o mou rodinu…,“ zaváhal jsem. „Postarám se o to, aby se jí nic nestalo.“

Sigurd na mne tiše upřel nazlobený pohled.

„Ten chlapec není mnichovým spojencem o nic víc, než byla ta děvka, kterou použil. Snad mu trocha laskavosti a péče rozváže jazyk víc.“ Pozvedl jsem ruce. „Anebo promluvím s Krysafiem.“

„Dej si pozor,“ varoval mne Sigurd. „Tentokrát ti snad dá za pravdu, ale na koho se obrátíš, až mu dojde trpělivost? Vezmi si tedy chlapce, nechám ti Aelrika a Sweyna, ale jen pro tuto chvíli.“

Pobídl koně a odcválal. Těsně za ním ho následovali všichni jeho muži až na ty dva.

„Já musím také jít,“ řekl otec Gregorias. Vypadalo to, že velice touží po tom, aby se rozloučil se svým koněm. „Potřebují mě v chrámu.“

„Ale já tě potřebuju u sebe,“ odpověděl jsem. „Jak jinak se s tím chlapcem domluvím?“

„Zavolej si lékařku. Ta jeho řeč umí.“

A třebaže byl velice pokorný, nechal mne samotného. Se dvěma nerudnými Varjagy a chlapcem, jemuž nikdo z nás nerozuměl.

Když jsem odvedl své společníky do svého domu, uvědomil jsem si, že nemám kde ustájit koně.

„Měli bychom je odvést zpátky do paláce,“ řekl Aelric. „Hiparchos je bude ihned chtít.“

„Mohu jít já,“ nabídl jsem se. „Měl bych se hlásit u Krysafia.“

Aelric zavrtěl prošedivělou hlavou. „Nemůžeš přece jít sám. Už se stmívá, a kdyby tě císařská stráž uviděla, zavřela by tě jako zloděje koně. A já s tebou jít nemůžu. Přece nechceš nechat Sweyna samotného s tvými dcerami?“

Unaveně jsem se usmál. „Dcery jsou u tety, mé švagrové.“ Musel bych je tam ale nechat přes další noc a vrátily by se s ještě větším pohrdáním k mému bezectnému povolání a s pocitem, že jsem jako otec nebyl s to najít jim rodiny, jež by jich byly hodné.

„Pak tedy můžu střežit chlapce já s tebou a Sweyn půjde vrátit koně.“ Aelric se sesunul ze svého koně a přešel na druhou stranu, aby Tomáše sundal na zem. I já jsem sesedl a podal obojí otěže nemluvnému Sweynovi.

„Vrať se rychle,“ řekl mu Aelric. „Přece nechceš spoléhat na mé staré oči celou noc.“

„To tedy ne – když se budu řídit včerejší nocí,“ řekl jsem, jakmile koně zmizeli za rohem. Dosud jsem nezavedl řeč na to, že nebyl schopen zabránit Tomášovi v útěku ze stájí. Bál jsem se totiž, že bych u Sigurda vyvolal ještě větší zuřivost, ale nezapomněl jsem mu to. A také neodpustil.

Aelric se mi podíval do očí. „Všichni děláme chyby, Demetrie. Byls tak hodný, že jsi tu mou utajil před velitelem. Chlapec je ale v pořádku a žádná škoda nevznikla. Pokud jsem se za svého života něčemu naučil, pak je to poznání, že když pominou nejhorší následky mých chyb, mám poděkovat Bohu a zapomenout.“ Poplácal mne po ruce. „Teď bychom měli chlapce dostat pryč z ulice, než kolem procválá nějaký mnich se samostřílem v ruce a šípem ho probodne.“

Vyšli jsme po schodech do mého domu s Tomášem pořád mezi sebou.

„Je to jediný vchod?“ zeptal se Aelric, když jsem odemykal těžké dveře.

„Uvnitř je východ na střechu.“ Přešel jsem práh a sklonil jsem se, abych sebral kus papíru, který někdo zastrčil pod dveře. „Naneštěstí ho lze zavřít na závoru jenom zevnitř. Dům nebyl postavený jako vězení.“

„Jsme tady přece, abychom chlapce drželi vevnitř a ostatní venku, ne?“ Aelric přešel místnost a zalomcoval okenicemi. „Aspoň máš v oknech mříže.“

„To je u muže s mladými dcerami rozumná opatrnost.“ Mé umění lovce-pátrače a slídiče mi umožnilo přemístit domov z nebezpečnějších zákoutí města, ale ne všechny obyvatele.

Aelric pokračoval v prohlídce domu, zatímco já jsem rozložil nalezený papír a četl jsem: „Kupec Domenico si přeje, abych ho navštívil u něj doma v Galatě.“

„Ty ho znáš?“

„Jakživ jsem o něm neslyšel.“ Papír jsem položil na stůl. „Třeba mi chce prodat samostříl.“

„Pokud ano, radši zajdi nejprve za eunuchem, ať ti dá tvou mzdu,“ zachechtal se Aelric. Hlavu prostrčil jedním z dělicích závěsů. „Kdopak tady spí?“

„Dcery.“ I když byly pryč, nechtěl jsem, aby v tom pokoji Aelric nebo Tomáš prodlévali. Ale musel jsem si ještě rozmyslet, jak si s touhle sestavou v domácnosti poradím. „Chlapec a já můžeme spát v mém pokoji – ty si můžeš lehnout tady na lavici.“

„Zítra si sem z kasáren přinesu slamník.“ Aelrika zjevně nijak neděsila vyhlídka na další noc v nepohodlí.

Jelikož jsem tu neměl děti, nasekal jsem několik pórků a cibulí a smísil je s rybí omáčkou, kterou mi poslal nějaký dřívější zákazník. Sweyn se vrátil s chlebem, který dostal v palácových kuchyních, a tak se naše čtveřice při světle svíčky podělila o prosté jídlo. Aelric potom vzal lavici a přisunul ji k zamčeným střešním dvířkům, zatímco Sweyn sestoupil k ulici.

„Ono je lepší hlídat z určité vzdálenosti,“ vysvětlil mi vážně. „Jinak, pokud si jich nevšimneš, už je pozdě.“

Odebral jsem se s chlapcem do své ložnice a ulehl na postel. Posunkem jsem mu ukázal, že na ní může být se mnou. Ale místo vděku ucukl a s rukama zkříženýma pevně na prsou se přitiskl ke zdi jako štvaný zajíc. Měřil si mě utrápeným pohledem a neuniklo mi, že se mu nohy třesou.

„Snad si nemyslíš, že jsem nějaký pederast?“ Pocítil jsem hněv i rozpaky. Při tónu mého hlasu se ještě víc schoulil a po tváři mu skanula slza.

S povzdechem, jenž mohl být projevem podráždění i soucitu, jsem odsunul postel a postavil ji na opačnou stranu. Ukázal jsem nejprve na něho a na ni, pak na sebe a na podlahu.

Přesto se ani nehnul.

„No dobře.“ Pokud nestačila slova a posunky, snad mne posoudí podle mého jednání, nebo zůstane stočený do klubíčka ve svém rohu celou noc. Velice rozvážně jsem na podlahu rozložil pokrývku, lehl jsem si na ni a sfoukl svíci. Pak jsem ve tmě poslouchal.

Musela uplynout nejméně půlhodina, než jsem nakonec uslyšel, jak se chlapec vkradl do postele nade mnou. A uplynula ještě další dlouhá doba, než jsem konečně usnul.

12

Na druhý den brzy ráno jsem se vydal přímo do paláce, neboť jsem usoudil, že Krysafios bude ihned žádat, abych ho zpravil o svém pokroku. Ale nebylo tomu tak. Místo toho mne jakýsi úředník odvedl pod dlouhou arkádu lemovanou lavicemi, kde se již shromáždil bezpočet prosebníků. Někteří se tu usadili tak pevně, že je bylo možné sotva rozeznat od mramorových soch kolem nich, jako by sem přišla Gorgona a pohledem je znehybnila. Sice jsem se úředníkovi pokusil vysvětlit, jak důležitý úkol plním, ale on se nedal obměkčit. Slíbil, že mé jméno bude zaznamenáno, a zmizel.

Opřel jsem se o studený sloup – lavice byly všechny obsazené – a čekal. Nad fontánou za mnou se sunulo bledé slunce. Kolem pobíhali úředníci a tajemníci, jak skuteční muži, tak eunuchové. Mluvili naléhavým hlasem a nevšímali si žadatelů, kteří vroubili jejich cestu. Za více než hodinu jsem neviděl, že by jedinému povolili vstoupit. Ostatně kam by vstoupili? říkal jsem si. Pochyboval jsem, že by mě na druhé straně dveří na konci chodby očekával císař Alexios nebo komorník Krysafios. Byl bych uveden k dalšímu tajemníkovi, který by mne přesměroval do další haly nebo atria, kde by si jiný úředník zaznamenal mé jméno a požádal mě, ať počkám. V tomto nebeském prostředí se lidé pohybovali jako hvězdy, jejichž dráhy jsou dány jakýmsi vyšším zákonem a mají určeno, že se nemají nikdy odchýlit, ani narazit do nějakého jiného tělesa.

Rozhodl jsem se, že půjdu. Pomyšlení na chlapce a dvojici Varjagů v mém domě mne tísnilo a jenom eunuchovo zlato způsobovalo, že jsem méně želel ztraceného času. Odtáhl jsem se od sloupu, a vzápětí mi hlavou bleskla myšlenka, že jsem se dopustil nějaké vážné urážky. Z opačného konce chodby se rozezvučel mohutný třesk činelů a všude kolem mne zavládl velký zmatek. Muži, kteří celé dopoledne nehnuli brvou, se zčistajasna vymrštili ze sedadel a vrhli se na kolena. Čelem bili o zem a pokoušeli se prozpěvovat slova obdivného chorálu. Uslyšel jsem lomoz četných kroků, dusajících v rytmu, nad nímž se ozývaly kvílivé tóny fléten a harf. Poklekl jsem, ale nesklonil jsem se tak nízko, abych neviděl, kdo se to blíží.

Nejprve se vynořila rota Varjagů, z nichž jsem nikoho nepoznal. Na ramenou nesli hladce vyleštěné sekery, jejichž topůrka zdobila na vrcholu peří velkých ptáků, a i v matném světle se jim blyštělo brnění. Za nimi přikráčeli hudebníci s tvářemi napjatými soustředěním a potom kněz, pohupující před sebou kadidelnicí, z níž se vzduchem linula líbezná vůně. Nakonec přišel jejich pán. Špičky bot – každá byla jiná – se hladce sunuly po podlaze, jako by se jí ani nedotýkaly. Hlavu pod korunou osázenou perlami měl svěšenou ve slavnostním zamyšlení. Koupala se v záři, jež se odrážela od zlatých rouch. Vypadal úplně jinak, než když jsem ho viděl posledně, kdy stál před svou znepokojivou mozaikou v prostém, bělostném plášti. Sebastokrator Izák. Napadlo mě, že jsem před pouhým dnem navštívil zchátralý lovecký zámeček jeho manželky.

Když dorazil vedle mě, vycítil jsem příležitost.

„Kéž žiješ tisíc let, pane,“ zvolal jsem. „Já jsem Demetrios. Musím s tebou mluvit.“

Nepohnul se mu jediný vous a oči měl stále upřené na to, co mohl vidět jedině on, kdežto jiní ne. Pak mne minul a prostor zaplnila jeho suita – tucty šlechticů táhnoucích se jako vrány za vojskem. Už dávno zmizel za bronzovými dveřmi, když přešel poslední z nich.

Jakmile byla cesta volná, chtěl jsem odejít, ale opět mě něco zdrželo – tentokrát břichatý mrňavý otrok, jenž mne zatahal za loket.

„Pojď se mnou,“ řekl s velice veselým pohledem. „Jsi předvolán.“

„Kam?“

Ale už proklouzl za sloup a já jsem si musel pospíšit, abych ho zase našel. Odvedl mě ke dveřím – nikoli těm velkým, jimiž vstoupil sebastokrator, ale k dvířkám, do nichž se vešel se svou postavičkou spíš on než já. Nalézaly se ve zdi trochu stranou od hlavní brány. Samozřejmě nevedly do skvostné síně, nýbrž do úzkého průchodu s nízkou střechou, jehož lampy poskytovaly jen chabou pomoc na klikatých schodech a ohybech, kudy jsem musel procházet. Nikoho jsme nepotkali a cesta znenadání končila u kamenné zdi.

„Doprava,“ zašeptal trpaslík.

Udělal jsem krok vpravo a najednou jsem se ocitl venku z tohoto tunelu – v projasněné, vzdušné místnosti. Její střecha s vysokou kupolí byla opatřena četnými okny a strop byl pomalován starodávnými panovníky, zatímco světlo ze zlacených stěn zářilo jako věčný úsvit. Zamrkal jsem a ohlédl se, ale vypadalo to, že za mnou už je jenom pevné zdivo. Po mém zakrslém průvodci a průchodu, kudy jsem přišel, nebylo ani památky.

„Demetrie!“

Pohlédl jsem do středu místnosti, kde stáli dva muži, kolem dokola obklopeni mramorovými sloupy. Jedním byl Krysafios, oblečený ještě skvostněji než dříve, druhým…

Již podruhé toho rána jsem se vrhl na zem před sebastokratorem. Projev mé úcty přijal se zdvořilým úsměvem a pak mi pokynul, abych vstal a přistoupil blíž.

„Povolal jsem si tě, Demetrie, když jsem tě uviděl v chodbě. Přinesl jsem zprávy, které se tě týkají, a hned se o ně podělím s těmi, kdo mají za to, že by jim mohly být užitečné.“ Sklonil bradu a upřel na mne pohled. „Od manželky dorazily strašlivé noviny. Můj lesník hlásil, že jakýsi mnich a rota Bulharů vpadli do jejího loveckého zámečku ve velkém lese. Obávám se, že jim posloužil k zosnování spiknutí, při němž byl málem zavražděn můj bratr. Ihned jsem přispěchal za komorníkem, abych mu to sdělil, protože mé svědomí by neuneslo tíhu pomyšlení, že jsem snad poskytl pomoc bratrovým nepřátelům, byť nevědomky.“

Nyní bylo na mně, abych si ho změřil skeptickým pohledem. „Jestlipak ti manželčin lesník také vyprávěl, že v domě byl včera tucet Varjagů, kteří tohle všechno objevili, než nás nevlídný správce Kosmas vyhnal?“

Sebastokrator se nedal zviklat. „Tohle jsem nevěděl, Demetrie. Tahle novina přišla až dnes ráno. Myslím, že trvalo opravdu hodně dní, než se ke mně dostala. Možná jsem měl za tebou poslat posla, ale pokládal jsem za moudřejší nejprve zpravit komorníka. Měl jsem za to, že za mnou může přijít pohotověji než ty.“

„Skutečně,“ řekl Krysafios. „Někdy musím vyřizovat naléhavější záležitosti než neprokázané fámy, které dorazí se zpožděním.“ Sice se díval na mne, ale já měl pocit, jako by hovořil se sebastokratorem.

„Naléhavější záležitosti?“ Izák se postavil na mou obranu.

„Co může být naléhavější než bezpečnost císaře?“

„Bezpečnost říše, jak jistě dobře víš, pane.“

„To je totéž. A kdepak je můj bratr?“

„Je u hradeb, kde dohlíží na opevňovací práce. Zedníci pracují již od úsvitu, aby je pořádně vyspravili.“

„Proč?“ vpadl jsem mu do řeči. Nesouvisí to s davy, jež jsem viděl předešlý večer proudit dovnitř z venkova?

„Protože možná budeme brzy napadeni,“ vyštěkl eunuch. „Jaký jiný důvod by mohl být? Ale tohle se tě, Demetrie, netýká. Tebe se týká to, že pokud nějaké barbarské vojsko opravdu oblehne naše brány, neměl by se volně pohybovat žádný mnich s vražednými úmysly, který by mohl zahubit císaře, když je ho zapotřebí nejvíc. Nemyslím, že ho polapíš, když budeš lelkovat v téhle místnosti.“

Škubl zápěstím a dveře za mnou se bezhlučně otevřely. Pochopil jsem, co to znamená, hluboce jsem se uklonil a odešel. V další síni jsem prošel kolem spousty hudebníků a patolízalů, kteří tam lelkovali. Když jsem vešel dovnitř, vymrštili se do pozoru, ale jakmile si uvědomili, co jsem zač, zapomněli na mě.

Když už jsem byl v paláci, vyhledal jsem v císařské knihovně archiváře, protože jsem se chtěl poučit o jisté drobnosti. Byl to odměřený člověk, který mi nedovolil ani se dotknout jeho vzácných knih a svitků a trval na tom, že musím počkat v písařské dílně mezi řadami mnichů shrbených u stolů, zatímco jeho pomocníci propátrávali haldy pergamenů a papírů. V místnosti bylo velké světlo, o které se postarala obrovská klenutá okna po obou koncích. Jediný zvuk uvnitř vydávala rákosová pera, jež skřípala, jako když se domlouvá nějaký hmyz.

Po čekání, které trvalo desítky minut, možná i hodinu, jsem uviděl, jak se jeden z archivářových pomocníků vynořil za hradbou polic a cosi mu pošeptal do ucha. Stařec pomalu kývl a pak se odšoural přes místnost tam, kde jsem stál.

„Našli jsme, co jsi hledal,“ pošeptal mi. Hlas mu zněl jako šustot suchých papírů. „Tenhle svatý Remigius, na kterého ses ptal, není v naší církvi známý, ale má velký význam u barbarských Franků.“

Zase ti Frankové! Chlapec přece říkal, že mnich se modlil jejich řečí, a nyní to vypadalo, že uctíval i jejich svaté. „Proč?“ zeptal jsem se. „Jaký příběh se s tímhle Remigiem pojí?“

Archivář sepjal ruce, takže mu zmizely v dlouhých rukávech. „Po pádu Západu, když se barbaři stali pány římské Galie a pohanství a kacířství byly na vzestupu, Remigius obrátil jejich krále na pravou víru. Tak byli Frankové zachráněni pro Krista.“

„Je v tom ještě něco?“ Bezesporu to bylo důležité pro církevní dějiny, ale stěží jsem v tom viděl důvod, pro který by si ten světec zasluhoval vrahovu zbožnou oddanost.

Archivář se na mne přísně podíval, jako by má netrpělivost urážela jeho učenost. „Nic jiného už není. Stal se biskupem a v požehnaném věku zemřel. Jeho relikviář se nachází ve franckém městě Remeši, kde barbaři udržují jedno z mála svých středisek učenosti. Je psáno, že tam koná mnoho zázraků.“

Nedovedl jsem posoudit, zda pokládá vzdělání barbarů za jeden z jeho zázraků, ale bylo zřejmé, že ho vůbec netěší dělit se o svůj poklad vědomostí s nevzdělaným prosebníkem, jakým jsem já. Poděkoval jsem a odešel, i když jsem si nebyl jist, zda jsem se dozvěděl něco důležitého. Byl to sice další článek, který mnicha pojil s barbarským Západem, jenže já jsem pátral po poutech s Římany, s muži, kteří byli pohotově připraveni dosednout na císařský trůn, kdyby císař padl. Ať už byl svatým, k němuž se mnich modlil, kdokoli a lhostejno, zda konal pobožnost v latině nebo řečtině, potřeboval jsem najít mnichovy pány.

Jenže toho rána jsem měl sotva tušení, kde bych je měl hledat. Mohl bych se pokusit promluvit ještě s Tomášem, ale byl jsem netrpělivý a nemohl jsem v sobě najít k tomu vůli. Na seznamu k pohovoru dosud figurovala spousta jmen, bál jsem se však, že ani náš společný jazyk jejich nositele nepřiměje, aby mi vyšli vstříc víc než chlapec. A ještě menší cenu mělo chodit po ulicích v naději, že zahlédnu mnicha s křivým nosem.

Vylovil jsem papír, který jsem předchozí noci našel pode dveřmi, a znovu jsem si ho přečetl. „Kupec Domenico si přeje, abys ho navštívil v jeho domě v Galatě.“

Mohl bych tedy pro změnu mluvit s někým, kdo mě vidět chce. Otočil jsem se k příkře se svažujícím schodům a vydal se dolů k přístavu.

Převozník se mnou vesloval přes Zlatý roh, kde si razil cestu mezi roztodivnými plavidly – dvouřadovými veslicemi, malými plachetnicemi i lehkými jednomístnými čluny –, jež širokou zátoku téměř ucpaly. Vždy jsem se divil, proč se vlastně rohu říká „Zlatý“. Pravda, spousta zlata tu byla naložena na paluby lodí v přístavišti, a to jak v hotovosti, tak ve formě zboží, ale voda sama páchla naplavenými věcmi: odlomeným dřevem ze zahozených beden, leklými rybami propadlými sítěmi a plovoucím obsahem kanálů. Na nic z toho se naštěstí nestačily upřít mé zraky, poněvadž převozník potřeboval, abych se mu neustále díval přes rameno a naváděl ho mezi trupy větších lodí, jež hrozily, že nás rozdrtí.

„Připlulo válečné loďstvo,“ řekl a kývl doprava. „Včera v noci.“

Odvážil jsem se rychle pohlédnout tam, kam mi naznačil, a spatřil jsem obrovské zádě císařských trojveslic, uvázaných o kus dál v zálivu. Z největší vlála vlajka samého velkoadmirála a jejich paluby se černaly lidmi.

„Proč?“

„Barbaři.“ Převozník vtáhl tváře, když míjel příď jedné levantinské obchodní lodě. „Říká se, že opět přijdou Normané. Prý jsou na tři dny pochodu odsud.“

„To nevypadá pravděpodobně. Císař by přece proti nim bojoval na březích Jadranu, aby se nedostali tak daleko.“

Převozník pokrčil rameny. „Já jenom opakuju, co jsem slyšel. Uvěřím tomu, až je uvidím.“

Dorazili jsme k vysokým zdem obkružujícím kolonii Galatu na opačném břehu.

„Ke které bráně chceš?“ zeptal se převozník.

„Hledám kupce Domenika. Nemá své vlastní přístaviště?“

„Jeho jméno jsem jakživ neslyšel. Benátčan?“

„Nebo Janovan.“ Prohlížel jsem si piloty a lodě, jež k nim byly uvázané, abych rozeznal nějakou stopu po jejich vlastníkovi.

Převozník přivolal na jedno z mol přístavního dělníka a křikl na něj Domenikovo jméno. Dělník se zamračil, pak zavrtěl hlavou a pokynul podél nábřeží k dalšímu přístavnímu můstku.

„Většina Janovanů má dům ve městě,“ řekl mi převozník, což mi ovšem sotva pomohlo.

Museli jsme se vyptávat ještě na třech přístavištích, než jsem konečně dostal odpověď po vyslovení Domenikova jména. Jakýsi tělnatý předák nám zamával, ať k němu přirazíme, popadl lano, jež jsme mu hodili, a pomohl mi po žebříku nahoru.

„Chceš, abych počkal?“ zeptal se převozník a vzhlédl od úpatí zdi. Vypadalo to, že by nejraději odjel, protože se obloha již zatahovala, a já vycítil, že by od asijského břehu mohla přijít bouřka.

„Najdu si někoho jiného.“

Zatímco převozník se šploucháním vesloval zpátky přes Zlatý roh, nechal jsem se poučit od předáka a pak jsem se vydal vzhůru do kopce. Prostor u břehu byl přeplněný skladišti a uzounkými uličkami mezi nimi, ale jakmile jsem se dostal výš, ustoupily přepychovějším domům vyčnívajícím z teras, jež tu byly postaveny, aby z nich byla vyhlídka na roztaženou řadu budov sloužících obchodu pod vyvýšeninou města naproti zátoce. Čím výš tyto domy stály, tím byly rozlehlejší, i když se mi zdálo, že tahle vznešená velkolepost přináší jejich majitelům leda bolavá kolena a unavené plíce. A také samotu, protože čilý shon z dolejšího přístavu teď byl daleko za mnou.

Dům kupce Domenika se nenacházel na vrcholu kopce, ale byl k němu blíž než k úpatí. Jednou bude žít v nemalém přepychu, protože to byl rozlehlý, úctyhodný komplex, ale prozatím jeho eleganci rušily čety stavebníků, štukatérů, tesařů a kameníků, jež zaměstnával. Vzduch ve vnějším nádvoří zhoustl prachem a linul se jím zvuk kladiv opracovávajících kámen. Kmeny oranžovníků vysazených do čerstvé půdy byly opatřeny ochrannou vrstvou a dvojice podpěr na řezání dřeva proměnila nymfaion v jámu, kde se pracovalo s pilou.

Vyhledal jsem správce a ukázal mu svůj dopis. Pokusil jsem se mu v tom lomozu vysvětlit, oč mi jde. Asi něco pochopil, protože mne odvedl do široké místnosti, kde bylo uprostřed přestavby aspoň dočasně prázdno. Podlahu původně zdobily výjevy s rybami a mořskými příšerami, proplétajícími se modrozelenými dlaždicemi, ale polovinu mozaiky teď překryly široké mramorové desky, obtažené na okrajích úzkými pásy fialové, zelené a černé. V dáli za síní jsem viděl skrze tři široké oblouky kupole města. Klenuly se od nejvyšších, Hagie Sofie, až dolů k malým chrámům u mořských hradeb, a po východních svazích se táhly borovice a cypřiše. Obzor propichovaly heroické sloupy císařů a nad městem se tyčil obrovský objem faru – majáku.

„Demetrie Askiate. Díky, žes přišel.“

Otočil jsem se v ústrety neznámému hostiteli. Hlas měl vřelý a svěží, třebaže ho poněkud kazila jistá známka neupřímnosti vyvolaná příliš dokonalým způsobem, jakým svá slova formuloval. Byl zhruba mého věku, možná trochu starší a z jeho postavy se dalo vyčíst, že vzhůru do svého domu příliš často nešplhá. Tváře mu zalévala červeň, snad z úsilí nosit těžký nádherný oděv z bezvadného hedvábí, ale kulatá očka mu hýřila energií.

„Tys obdivoval mou novou podlahu? Dělníci ji měli dokončit už před týdnem.“ Zasmál se pro sebe. „Kdy mé lodě dorazí z Pisy, se někdy dozvím s přesností na dva dny, a to přitom musí putovat stovky mil a jsou vystaveny rozmarům větrů, proudů a bouřek. Když se ale stavebníka zeptáš, kdy bude hotov, mluví stejně nejasně, jako když astrolog vykládá horoskop.“

„Té staré podlaze bych dával přednost.“

„I já, Demetrie, i já. Mohu ti říkat Demetrie? Dobře. Ale móda diktuje, že podlaha musí být prostá – čisté linie ryzího mramoru –, takže se musím jejím požadavkům podřídit.“ O kámen si poškrábal palec u nohy. „Zjevně se tak má oko zaměřit na nádheru zdí – samozřejmě až ti hajzlové malíři dokončí svou práci.“

Nadechl jsem se, abych promluvil, ale on mne předešel.

„Ale ty jsi se nepřišel bavit o estetice. Přišel jsi, protože jsem tě já, Domenico, pozval. A proč? Protože, příteli, myslím, že oba obchodujeme na témže trhu.“

„Opravdu?“ Zkušenost mne naučila, že každý člověk, který se prohlašoval za mého přítele, obvykle buď lhal, nebo to byl beznadějný optimista. „Prodávám snad něco, co bys naložil na své lodě do Pisy?“

Domenico se rozesmál, jako by to byla úžasná duchaplnost. „Leda pokud pokoutně prodáváš pěkné látky nebo koření z Východu či miniaturní výrobky ze slonoviny. Ale vítr, jenž pohání mé lodě, přináší i jiné zboží, nejen to, jaké mohu prodat na fóru. Tak třeba novinky. Nedáš si víno?“

Z výklenku ve stěně vytáhl hliněnou láhev a dva kalichy.

„Během postního období ne.“

„To je škoda. Tohle mám z Monemvasie na Peloponnésu. Velice sladké.“ Svou číši nalil skoro až po okraj a pak s požitkem upíjel.

Přešel jsem k oknu a vyhlédl ven. Uviděl jsem, jak jsou dole v zátoce uvázány velké válečné lodě našeho námořnictva. „Mluvíš o novinkách. Jakých novinkách? Takových, jaké by mne zajímaly?“

„Skoro určitě.“ Domenico položil sklenici s nezamýšleným třeskem. „Jestli se ovšem domluvíme, jakou mají cenu.“

Teď jsem se mohl rozesmát já. Ve svém povolání jsem narazil na spoustu takových mužů: pijavic a vydřiduchů, kteří se kdesi dozvěděli nějaké všední záležitosti a pokoušeli se proměnit je ve zlato temnými narážkami a přemrštěnými sliby.

„Ne, díky,“ řekl jsem. „Já nestojím o klepy z nábřeží a rozhodně nemám peníze, kterými bych za ně platil.“

Domenico se zatvářil uraženě. „Klepy z nábřeží? Demetrie, příteli, tohle je víc než klepy z nábřeží. A pokud jde o cenu… Slyšel jsem, že máš v paláci jistý vliv.“

Kdo mu to asi mohl říct? tázal jsem se v duchu. „Někdy musím v paláci něco vyřídit. Tak jako kdekdo jiný. Ale nemám větší vliv, než má námořník na jedné z tvých lodí na tvé záležitosti.“

Domenico vypadal schlíple. „Já jsem slyšel něco jiného. Ale budiž,“ trval na svém, „můžeš se v paláci o něčem zmínit a ať ti, kdo tam velí, rozhodnou o odměně.“

„V paláci se opravdu mohu o něčem zmínit. Ale ve velkorysost svých pánů bych valnou důvěru nevkládal.“

„I když jde o informace týkající se spiknutí s cílem zavraždit císaře?“

Domenico usrkl víno a otočil se, aby vrhl nevinný pohled na panoráma dole, i když mu nemohlo uniknout, jak se mi oči doširoka otevřely.

„Co víš o spiknutí s cílem zavraždit císaře?“

„Demetrie, příteli, jsem ve městě nový – přišel jsem, abych tu založil obchod a vydělal poctivě majetek pro svého drahého otce v Pise. Ale život kupce je tu těžký – přede mnou již mnozí lidé dosáhli funkcí, postavení a výsad. Ti se jich snadno nevzdají. Vidíš, jak jsem vyhoštěn z obchodních čtvrtí uvnitř města, takže musím obchodovat na tomto odlehlém, neelegantním předměstí. Jak mám navazovat spojenectví, Demetrie, když nikdo z těch, o jejichž slyšení usiluji, se neobtěžuje přes zátoku, aby se se mnou setkal?“

Vzal si do rukou mé ruce. „Pokud tady má moje rostlinka vykvést, nikoli zvadnout a uhynout, musím si najít mocné přátele. Muže, kteří budou odemykat dveře, které jsou přede mnou zamčené, a zajistí, že nebudu na trhu se svým zbožím tím posledním. Já potřebuju vliv, Demetrie.“

„Mluvil jsi o spiknutí s cílem zavraždit císaře.“

„Pokud ti něco prozradím, postaráš se o to, aby palác věděl o službě, kterou jsem vykonal? Mohu věřit tomu, že eparcha bude prosbu, s níž se na něj obrátím, posuzovat příznivě?“ Hlas měl téměř zoufalý.

„Lidem z paláce můžeš věřit jen přesně tolik, jak jim věřit lze.“

Pevně sepjal ruce a potom povzdechl. „Tak dobře, Demetrie. Na znamení své víry ti řeknu, co mám na srdci, a nechám na tvém svědomí, zda se postaráš o to, abych byl odměněn, jak zasloužím.“

„Nikdo z nás není odměněn tak, jak si zaslouží, rozhodně ne v tomto životě. Ale udělám, co je v mých silách, jestli ti to stačí.“

Zdálo se, že ho to uspokojilo. „Tak tedy poslouchej. Oslovil mě jistý muž, mnich, ačkoli to nebyl člověk Boží. Nabídl mi jistou investici. Řekl mi, že stejně jako Kristus i on zboří chrám vaší říše a znovu ho postaví. Prohlásil, že starý řád je nutno smést, že se objeví příležitosti pro utiskované a pokorné, aby se chopili svého dědictví, že ti, kdo mu nyní pomohou, nebudou později zapomenuti – až bude císař mrtev a na jeho trůn dosedne někdo jiný.“

Kdesi za oknem pronikavě zakřičel racek, ale uvnitř všechno ztichlo. Sotva jsem se mohl hýbat – takový otřes mi způsobilo to, co mi ten člověk právě řekl. Zdráhal jsem se uvěřit, že by mi mohl opravdu něco nabídnout. Pokud jde o něho, jeho neklidná energie se vyčerpala a pouze mne bedlivě sledoval.

„Můžeš toho mnicha popsat?“ zeptal jsem se nakonec.

„Bohužel ne. Nosil přes obličej kápi a nestahoval si ji. Viděl jsem jenom jeho bradu – kostnatou a věkem vrásčitou.“

„A vysvětlil, jak hodlá tuhle vraždu panovníka provést?“

„Řekl, že má agenty poblíž císaře, proti kterým bude císař bezbranný. Sdělil mi, že potřebuje jenom zlato, aby mohl podniknout závěrečné přípravy.“

„Tys mu ho dal?“

Domenico vypadal uraženě. „To víš, že ne, Demetrie. Jsem přítelem tvého lidu a taky vím, že to mí krajané se spřáhli, aby mi zatarasili cestu, ne vaši lidé. Má věrnost je neochvějná. Řekl jsem mu, že ode mě nic nedostane a že by se měl ihned klidit, jestli nechce, abych ho vydal císařské stráži.“

„Řekl ještě něco?“

„Odešel, jak jsem mu nařídil.“ Domenico si olízl rty.

„Snad jsem z něho mohl dostat víc podrobností, ale bál jsem se. Vím, že císař má mnoho uší i v této končině své říše, a mě by nesmírně mrzelo, kdyby si někdo pomyslel, že jsem věnoval sebemenší čas takové zradě.“

Na chvíli jsem se zamyslel. Tep se mi zase zpomalil. Ačkoli byly tyhle informace užitečné – a ačkoli patrně pošlu eparchovi doporučení pro tohoto kupce –, dál mě nezavedly. Je sice pravda, že potvrdily mnichovy ambice, ale ty už jsem znal. Také z nich vyplynulo, že má v paláci zvědy, ale takové podezření jsem rovněž choval už delší dobu. Jinak – nic nového.

„A tohle se stalo tak před třemi týdny?“ zeptal jsem se, vraceje se v myšlenkách. Patrně ještě předtím, než si ten mnich opatřil peníze jinde, najal si Bulhary a vydal se do lesa.

Ale Domenico energicky zavrtěl hlavou. „Před třemi týdny? To tedy ne. Přece si nemyslíš, že bych takové informace tajil tři týdny, když může být v sázce život samého císaře? Ne před třemi týdny, to ne, ani před třemi dny.“ Polkl. „Bylo to předevčírem.“

13

V průběhu příštího týdne se městem šířila stále tísnivější nálada, jako by nás svíraly samy hradby. Pouliční davy byly každým dnem hustší a kolonády podél velkých cest se noc co noc hemžily těmi, kdo nebyli s to opatřit si přístřeší. Chrámy byly úplně zpřístupněny, a když se zaplnily i ony, hipodrom se proměnil v jednu prostornou otevřenou ubytovnu. Nastala drahota a potraviny byly vzácné.

Městu nepřálo ani počasí. Ze severu vanul prudký vítr, kterému se podle divokých mužů přicházejících tímto směrem říkalo ruský, a dokonce i nejbohatší občané si parádní oděvy raději zahalovali navíc těžkými plášti. V noci se ulice roztančily plamínky svíček kněží a jeptišek, kteří se neúnavně starali, aby chudí a bezdomovci nemrzli, zatímco na každém rohu byl cítit pach dřeva. Pekaři nebyli nikdy oblíbenější.

V této atmosféře se snadno šířily fámy. Podle některých přicházejí barbarští vojáci. Ano, říkali jiní, ale proto, aby nabídli císaři svůj život pro boj s Turky a Saracény. Zato malomyslní lidé prohlašovali, že barbarské vojsko dokončí dílo započaté před lety Normanem Bohemundem. Uchvátí naši zemi a obrátí naše města v plen. A proč císař Alexios nevyšel do boje? ptali se. Neuplyne přece jediná hodina, kdy by se ulice nerozezvučely dusotem vojáků, kdy by se hřmotem neprojela švadrona jezdců v nádherném oděvu, a tak proč je nepoužil? Nezradil nás, nepodlehl záchvatu paniky? Pročpak se sám neukáže, aby ukonejšil svůj lid?

Mnozí lidé se mě ptali na mé mínění, protože věděli, že mám co do činění s palácem, ale popravdě řečeno, věděl jsem toho stejně málo jako oni. Krysafios vzal jenom letmo na vědomí mou zprávu, že by mohlo co nejdřív dojít k dalšímu pokusu o vraždu, jenže od chvíle, kdy jsem mu ji doručil, jsem ho už neuviděl. Stejně tak Sigurda. Aelric mi sdělil, že pracuje hodinu co hodinu, aby hradby vyspravil na pořádnou obranu – dokonce se tři dny nevrátil do kasáren. Aelric zůstal se mnou, aby strážil Tomáše, ale jinak jsem byl zapomenut a své dny jsem mohl trávit kladením nežádoucích otázek duchem nepřítomným šlechticům. Skutečnost, že vila v lese patřila sebastokratorově manželce, sice přirozeně upřela mou pozornost jeho směrem, ale i když jsem diskrétně vyslechl četné z jeho sluhů, nedokázal jsem najít žádného, který by vůbec zaslechl, že by kdy jednal s nějakým mnichem z ciziny. Co se dalo dělat? Přinejmenším dokud nenajdu nějaký pádnější důkaz, budu muset připustit, že mnich možná dům použil bez sebastokratorova vědomí.

Anna přicházela každý druhý den ke mně domů, aby si prohlédla Tomášovy rány a vyměnila mu obvazy. Její návštěvy byly za těchto nervózních dní vzácným zdrojem radosti – napotřetí jsem ji pozval na večeři.

„Mravokárce Kekaumenos nám říká, že bychom si měli dávat pozor a nestolovat s přáteli, jinak upadneme v podezření, že kujeme pikle a zradu,“ řekla s úsměvem, když pozvedala volné konce Tomášova obvazu.

„Ten starý misantrop také říká, že se přátelé budou vysmívat mým sluhům a svádět mé dcery. Ale já žádné sluhy nemám, a pokud jde o dcery, mohu ti důvěřovat. Pokud budeš ty důvěřovat jídlu, které uvaří.“

Odsunula si dozadu volný pramen vlasů, který jí vypadl z kápě. „Tak dobře. Zítra večer?“

Doufal jsem, že přijde ještě dnes večer, kdy mi nedělní přestávka v půstu dovolí pohostit ji lepším jídlem, ale přemohl jsem zklamání a souhlasil jsem. A tak jsme v pondělí před svátkem Narození Páně my – Anna, Tomáš, Aelric a mé dcery – zasedli ke společné večeři.

„Tak vy jste vlastně využily jeden z církevních zákazů,“ řekla Anna děvčatům a lžící nabrala na svůj talíř další kouřící se porci bezmasého pokrmu. „Jednou své manžely pořádně vykrmíte!“

Rukou jsem si promnul spánky. Nepřišlo to právě vhod a Helena se hned na úvod vyjádřila zcela bez obalu.

„To se nestane, dokud bude mít hlavní slovo můj otec. Teta prodavače koření by velice ráda něco dohodla pro svého syna, ale můj otec se s ní nechce ani sejít. On by raději chtěl, abych se o něj starala až do jeho smrti, dokud nebudu vrásčitá. Nedopustí, abych si našla štěstí s jiným mužem.“

„Tak bys tedy neměla tak dobře vařit,“ prohlásila Zoe. „Měla bys plivat do hrnců a vařit leda fazole.“

Všiml jsem si, že Aelric s Tomášem pozorně sledují své talíře – oba si nyní brali při každém soustu menší množství, jako by se snažili šetřit si jídlo.

„Až si vydělám na dostatečné věno, abych našel muže, jenž si tě zaslouží, pak ho půjdu hledat,“ pokusil jsem se domluvit jí. „Přece by ses nechtěla zahodit s nějakým nehodným ubožákem, co páchne česnekem.“

„Ty bys nechtěl, ani abych se zahodila s princem z paláce, i kdyby se jeho statky táhly od Arkádie až po Trapezunt.“ Heleně teď zrudla tvář. „A jak mám vůbec vědět, co to je řádný muž, když jedinými lidmi, s nimiž se vídám, jsou ženské na trhu?“

„Manžel není všechno,“ řekla Anna jemně. „Já jsem to bez něj vydržela.“

„Ale ty sis to sama zvolila. Tys neměla otce, který by tě měl raději provdanou až v pekle než v tomto životě, tak jako Persefonu. Navíc máš vznešené povolání, které tě uživí. Já leda nakupuju zeleninu a připravuju ji pro tento stůl.“

„Velice úspěšně,“ namítl Aelric.

V úporné snaze obrátit list jsem se otočil k Anně. „Když už je řeč o tvém povolání, musím ti poblahopřát k léčbě, kterou jsi poskytla Tomášovi. Zapůsobila bezmála zázračně. Když jsem ho našel, jak v té kašně strašně krvácí, pomyslel jsem si, že to odpoledne snad ani nepřežije.“

Anna se usmála a světlo svíčky jí zbarvilo kůži dozlatova. „Rány jako ty, které utrpěl on, jsou otevřené, a tak ať už by zemřel, nebo přežil, bylo to víc v rukou Božích než mých. Já jsem prostě zastavila krvácení a odstranila zlé šťávy, které by tam mohly působit. Stejně důležité bylo, že jsi mi ho sem tak pohotově přinesl. A že jsi ho potom vzal k sobě domů. Ve vězeňském vzduchu se uzdraví málokdo.“

V rozpacích jsem pokrčil rameny. „Jednal jsem ze zištných pohnutek. Potřeboval jsem ho ke své práci. Ale… jsem rád, že jsem mu pomohl. Potřeboval trochu laskavosti.“

„Cha cha.“ Helena svěsila ruce a upřeně se zadívala do svého prázdného talíře.

Zamračil jsem se. „Ty nesouhlasíš? Když teď o tom tak uvažuji, zamknout ho a ponechat v tvé společnosti nejspíš nebylo tou laskavostí, jakou jsem měl v úmyslu.“

„Cha cha. Byl šťastný, že je tady. Potřeboval pozornost a porozumění. Tys ani nemohl poznat, jak se cítí či jak je na tom jeho duše, dokud tu zůstával uvázaný jako ovce. Vždyť jsi tu skoro ani nebyl, aby sis toho všímal.“

„A tys mu přispěchala na pomoc jako samaritánka, že?“

„Jako by to bylo miminko?“ pravila Zoe a zachichotala se.

Helena pohodila hlavou. „Věděla jsem toho dost, abych si domyslela, že si zaslouží mnohem větší náklonnost, než bys mu kdy projevil ty.“

Vzhlédl jsem naštvaně k Aelrikovi, neboť to, co tím mínila, mne znepokojilo. „Tys tu přece měl být, abys zajistil, že mezi mými dcerami a chlapcem nedojde k žádné nepřístojnosti. Jak jinak bych si mohl vzít na svědomí, že s nimi zůstane v mém domě sám?“

Varjag pozvedl ruce na znamení, že je nevinný. „Já nebo Sweyn jsme ho sledovali každou hodinu každý den. Nic se nemohlo stát. I když,“ dodal, „můj úkol spočíval v tom, že ho budu chránit proti všemu, co by ho mohlo ohrozit, ne v bdění nad počestností tvých dětí.“

Helena zasyčela jako kočka. „Má počestnost je hájena lépe než jakékoli hradby, které by Konstantin i s Theodosiem a Severem dohromady mohli postavit. Neudělala jsem nic jiného, než že jsem s chlapcem rozmlouvala. A jak to vypadá, ani tohle se otci nelíbí.“

„Rozmlouvala?“ To už bylo k nevíře. „Snad ses také nenaučila francky? Anebo jsi najala nějakého kněze, aby ti tlumočil?“

„Kdyby sis vůbec dal tu práci a zkusil to, zjistil bys, že chlapec rozumí řecky mnohem lépe, než si myslíš. A při určitém povzbuzení i mluví.“

Na chvíli jsem ztichl, užaslý tímto objevem. V paměti jsem horečně lovil, co jsem snad před chlapcem mohl říct – pátral jsem po nějakých důvěrných sděleních nebo urážkách, které jsem bezděčně vyřkl. Jenže Helena ještě nedomluvila.

„A kdybys s ním mluvil a vyslechl jeho příběh, asi bys měl skutečný soucit s jeho neštěstím.“

„A co je to za příběh?“

„Opravdu ho chceš vyslechnout?“

„Ano,“ pravil jsem lapidárně.

Anna sáhla Heleně na ruku. „A kdyby snad nechtěl tvůj otec, já určitě ano. Koneckonců býval mým pacientem.“

Helena se opět posadila, s triumfem vepsaným do své mladičké tváře. „Myslím, že jsem jakživa neslyšela nic truchlivějšího. Jeho rodiče zlákal jakýsi podvodník v jeho vlasti a oni, jako by je cosi uhranulo, opustili svá pole a vydali se širým světem. Jejich patriarcha kázal, že každý křesťan má bojovat proti Ismaelitům, a tenhle šarlatán je přesvědčil, že i kdyby byli neozbrojení, ruka Boží je ochrání a rozpráší jejich nepřátele.“ Zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem neslyšela takovou pitomost.“

„Zato já ano. Pokračuj.“

„Naším městem prošli loňského srpna, dva dny před svátkem Zesnutí Bohorodice. Náš císař jim věnoval potraviny a dal je převézt na opačný břeh Bosporu.“

„Já jsem je viděl,“ přerušil jsem ji. „Chátra sestávající většinou z venkovanů a otroků, kteří měli k boji leda radlice a motyky. Vtáhli do tureckých krajů v Bithýnii, a pokud je mi známo, už se nevrátili. Slyšel jsem ovšem zvěsti, že na své výpravě vyvraždili celé vesnice s našimi lidmi.“

„Tohle Tomáš neřekl. Ale jeho lidé se začali svářit mezi sebou. Někteří šli dál, aby se obohatili drancováním, kdežto jiní čekali na své předáky, aby rozhodli, co si počít. Slyšeli, že jejich předvoj postoupil vpřed, a dokonce, že dobyl Nikaiu, a tak se zaradovali, ale potom se rozneslo, že Turci jejich výpravu pobili a táboří ani ne deset mil od nich. Někteří z rytířů vyjeli vpřed, aby se jim postavili, ale padli do léčky a byli zahnáni nazpět. Turci jim byli v patách a při strašlivé řeži rozdrtili jejich ležení. Tomáš byl svědkem toho, jak mu rozsekali na kusy rodiče. V nastalém chaosu mu zahynula sestra.“

Viděl jsem, jak Helena pod stolem natáhla ruku a dotkla se Tomášovy ruky, ale nepokáral jsem ji.

„Tomáš a další členové jejich oddílu ustoupili do jednoho opuštěného hradu u pobřeží. Říká, že mezi horami a mořem nezůstal jediný kousek země, který by nebyl posetý mrtvolami, ale jemu a jeho druhům se podařilo improvizovaně vybudovat obranná zařízení – jako zdivo použili kosti svých padlých souvěrců – a přestáli turecké obléhání. Císař se nakonec dozvěděl o jejich zoufalé situaci a poslal jim válečné loďstvo, jež je zachránilo a odvezlo zpět do našeho města. Z původního obrovského množství přežil ani ne každý desátý.“

Leccos z toho jsem zaslechl už dřív v podobě fám a klepů, ale nic tak strašlivého, tak dočista bezútěšného. A navíc v tak barvitém podání. Proto jsem pochyboval, že by Helenina slova měla původ pouze v chlapcově drsné, neškolené řeči. Vždy jsem si všímal, že mé dcery oplývají básnickým darem.

Podíval jsem se na Tomáše s čerstvým soucitem a říkal jsem si, jak je to vůbec možné, že vyvázl z takových muk. Jak řekla Helena, určitě musel lecčemu rozumět, protože se mu modré oči zalily potlačovanými slzami a pevně zaťal pěsti.

„Kdy to bylo?“ zeptala se Anna.

„Před dvěma měsíci. Měsíc nato dorazil do města a zůstal sám. Přežil na ulicích v osamění týden, než ho našel jeden zlopověstný muž a slíbil mu zlato, když se zapojí do jeho ohavných plánů. Copak měl na vybranou?“

Aelric natáhl přes stůl ruku a sáhl Tomášovi na rameno. „Byls velice odvážný. A snad jsi měl i štěstí, i když se teď na to možná díváš jinak. Ve své vlasti jsem viděl spoustu chlapců, jako jsi ty.“

„Pokud je tohle jeho příběh, pak myslím, že jsi udělala dobře, když jsi ho přiměla, aby o tom vyprávěl,“ řekla Anna Heleně. „Přes všechno úsilí, kdy jim mažeme masti a ovazujeme obvazy, většina ran potřebuje k zacelení světlo a vzduch. O ranách duše to platí obzvlášť.“

Helena vypadala potěšeně.

„Ale měla bys ctít svého otce. Nikdy bys chlapci nemohla pomoct, kdyby se Demetriovi nepodařilo Tomáše zachránit.“

Teď jsem se pýchou dmul já. A vlastně dvojnásob.

Nyní zavládla u jídla uvolněná nálada, i když jsem několikrát zahlédl ostatní, jak si Tomáše prohlížejí zkoumavými pohledy. Anna mluvila o svém povolání a měla v Zoe i Heleně dychtivé posluchačky. Aelric se od nich nechal přemluvit, aby jim vyprávěl klepy z paláce, o módních šatech, jaké nosí vznešené paní, a o tom, jaké záliby má císařovna. Byla to veselá společnost a svíčka už téměř dohořela, když se Anna nakonec zvedla a oznámila, že musí jít.

„Doprovodím tě do kláštera,“ nabídl se Aelric.

„Není třeba. Císařská stráž posledních pár nocí, co se rozšířily fámy o barbarském vojsku, o dodržování zavírací hodiny moc nedbá. Na ulicích je tak rušno, že si lze při úplňku splést půlnoc s polednem.“

„Ale dneska je novoluní, a jestli nebude císařská stráž na pozoru, nebudou všude jenom pozdní hosté.“

„Vezmi si Aelrika,“ naléhal jsem na ni. „Uvaž, jaké uspokojení by měli mravokárci, kdyby se ti něco přihodilo poté, co jsi nedbala na jejich zásady, jak správně večeřet.“

Zatímco Aelric hledal svůj plášť, doprovázel jsem Annu dolů po schodech a pomohl jí ovinout si kolem hlavy přehoz. Noc byla chladná a ve světle kulové lampy, kterou jsem držel, jsem viděl, jak se z oblohy snáší několik osamocených sněhových vloček.

„Tím se strasti bezdomovců ještě zhorší,“ poznamenala Anna. „Už jsem viděla tucet rodin s nachlazením a omrzlinami, jež musely vyhledat léčbu, a přitom by jim je ušetřilo teplo u ohně.“

„Snad to zmrazí i barbarskou armádu, pokud opravdu existuje. Pak se tví pacienti budou moci vrátit do svých vesnic.“

Anna si zatahala za plášť. „Můžeš mi to upravit, Demetrie? Rozepnula se mi spona.“

Sáhl jsem vpřed – rukou jsem neohrabaně šátral po zmrzlém kovu. Musel jsem se sklonit blízko, abych viděl, kde to mám udělat, ale medová vůně jejího krku mi závratně upoutávala smysly. Tak mne omámila, že jsem posléze téměř ani nemohl vypovědět, zda jsem na své ledové tváři opravdu pocítil teplo jejích rtů, když jsem tápal ve tmě.

„Tady.“ Zapnul jsem sponu a poodstoupil, právě když mohutný dusot Aelrikových kroků zvěstoval jeho příchod. „Díky za tvou společnost – a za to, že ses vydávala všanc výčitkám mravokárci. Přátele hostím jen zřídka.“

„Bylo mi potěšením.“ Sněhová vločka jí dopadla na špičku nosu, roztála a skanula na ret. Slízla ji. „A také mi bylo potěšením seznámit se s tvou rodinou. Jsou to cílevědomé dívky a dělají ti čest.“

„Pokud mne zrovna neurážejí a nenadávají mi.“

Aelric vyšel na ulici a vzhlédl k obloze. Sníh teď zhoustl. Ulici pokrývala hebká vrstva jako prachové peří.

„Za hodinu jsem zpátky,“ řekl. „Pokusím se vás nevzbudit.“

Vzal Annu za ruku, a protože ihned neucukla, pocítil jsem nával žárlivosti. Pokusil jsem se odbýt to smíchem. Když jsem měl stěží pomyšlení na to, abych hledal manžela vlastní dceři, jak bych mohl uvažovat o svých vlastních touhách? To by mi Helena určitě nikdy neodpustila.

Popřál jsem dobrou noc a sledoval jsem oba dva, jak v padajícím sněhu mizí.

14

Po podivných snech jsem se probudil časně. V domě byl nepříjemný chlad, a tak jsem se schoulil hluboko pod přikrývky, abych měl aspoň nějaké teplo. Navzdory Helenině úsilí ze včerejšího večera mi v břiše kručelo hladem, kvůli němuž jsem měl údy ještě studenější. Poslední dva dny půstu budou, tak jako vždycky, ty nejdrsnější.

Pozvedl jsem se na loktech a nakoukl přes okraj postele, abych viděl, jak je Tomášovi na podlaze, kam se v noci ještě přesunul. Anna mě vyplísnila za to, že jsem ho tam nechal, a dala mi kázání, že poblíž země se vyskytují zlé výpary, ale Aelric našel slaměnou matraci a vypadalo to, že chlapec se cítil docela pohodlně.

Teď byl fuč.

Protřel jsem si oči a podíval se znovu. Přikrývky byly odhozené a tam, kde předtím spal, byl důlek, ale po Tomášovi ani památky.

Vstal jsem a proklouzl kolem závěsu do hlavní místnosti. Třeba si ještě zašel dát něco k snědku ze zbytků jídla ze včerejšího večera.

Ale nebyl tam. Nebyl tam ani Aelric – jeho matrace, na které až donedávna spal, byla prázdná.

Byl jsem stále neklidnější, ale ještě jsem nepropadal panice. Aelric během několika posledních dopolední odcházel časně k pekaři pro chléb. Řekl jsem si, že třeba tentokrát vzal Tomáše s sebou. Rozrazil jsem okenice na čelním okně v naději, že na ulici uvidím nějakou stopu po nich.

Okenice nepovolily snadno – za ledové noci jim zamrzly panty –, ale když se nakonec rozevřely, omráčilo mne ostré světlo, jež vpadlo dovnitř. Celá ulice zbělela, zaplavena mořem sněhu, kam oko dohlédlo. Až na vítr ho nic nenarušilo a z mé pozorovatelny působil stejně hladce jako mramorové podlahy paláce. A stejně studeně.

Tento neposkvrněný idylický prostor kazila jediná postava – jakýsi osamocený muž, stojící téměř přímo pod mým oknem. Nosil mnišský háv, ale i při ranním chladu měl svou kápi staženou dozadu, takže na mě upřeně hleděla kůže jeho tonzury. Ze rtů mu kouřil dech a nehýbal se – vypadalo to, že na něco číhá.

Na chvíli jsem strnul, jako by mi vzduch zmrazil samu duši. Není to ten mnich, tázal jsem se, muž, který zosnoval pokus o císařovu vraždu? Proč vůbec postává za ponurého rozbřesku před mým domem? Ovšem kdo jiný by tam mohl stát? A Tomáš byl ten tam!

Zaplašil jsem úžas a rozběhl se do dívčího pokoje.

„Heleno,“ vyhrkl jsem, „Zoe. Probuďte se! Člověk, kterého hledám…“

Jakmile mé oči po jasu ulice přivykly přítmí, ohromením jsem zmlkl. Přinejmenším jedna záhada byla vyřešena.

„Tomáši! U všech čertů, co tady děláš?“

Seděl na konci jejich postele, zahalený do přikrývky, a civěl na mě s bezmezným, nechápavým strachem.

„Heleno! Co je to za neplechu? Nezbláznila ses?“ V hlavě se mi svářilo pobouření s horečným spěchem. „No dobře, o tom si promluvíme později. Jeden nebezpečný člověk – muž, kterého hledám – stojí před naším domem a já nesmím dovolit, aby upláchl. Až přijde Aelric a já budu pryč, řekni mu, ať jde za mnou, když to bude možné. A ty,“ řekl jsem Tomášovi, „zmiz z postele mých dcer a zavři se do svého pokoje. S tvou darebností si to vyřídím co nevidět. A s tvou také, Heleno.“

Přemáhaje zmatek, jenž mi běsnil v duši, jsem se obul, popadl nůž a vyřítil se po schodech dolů.

Vyšel jsem na ulici a zamžikal. Mnich byl pryč! Nebyl to předtím jen výplod mé fantazie? Ne, viděl jsem ve sněhu jeho šlépěje, udusaný kruh, kde čekal, a dvě souběžné čáry, kudy přišel a zase odešel. Sledoval jsem je svým zrakem a nakonec, přesně na křižovatce, jsem si všiml, jak se tmavý pruh ve sněhu ztrácí za budovami.

Ačkoli mi v hrdle skřípal studený vzduch a mé noční oblečení mne vůbec nechránilo před chladem, vydal jsem se za ním. V zasněžených ulicích se nic ani nehnulo a stopy se daly snadno rozpoznat a téměř přímo sledovat. Sníh mi sahal nad kotníky, padal mi do bot a klouzal dolů, takže mi nohy ztuhly a promokly. Když jsem se snažil proklestit si cestu, nohy se mi roztřásly chladem – nesmírně jsem zalitoval, že jsem si před odchodem nevzal plášť nebo i kamaše. Jenže to by se mi mnich možná ztratil, ostatně oněch pár minut zdržení kvůli Tomášovi a Heleně mu poskytlo náskok, který jsem nebyl s to dohonit, a první půlku míle jsem ho zahlédl jenom na několik kratičkých vteřinek, než zahnul kolem dalšího nároží.

Naštěstí se nevydal do středu města, kde by stopy jiných lidí zahladily ty jeho, ale vypadalo to, že patrně míří k hradbám. Sledoval jsem ho kolem točitých stromořadí a po nerovných schodištích a tam, kde napadaný sníh zastřel jasné obrysy země, jsem klouzal a klopýtal. Nade mnou viselo na napjatých provazech zapomenuté prádlo, zmrzlé jako olověné dlaždice, ale v oknech se nikdo neobjevil, aby ho sebral. Bylo to, jako by zimní bouřka utišila celé město, až na mne a muže, jemuž jsem byl v patách.

Ticho se rozplynulo, když jsem náhle vešel na Adrianopolskou cestu. Po ní se ubíralo několik neohrožených pocestných, většinou na koni, jenže já jsem mnicha zahlédl, jak zabočil na západ, a nyní, když už byl sníh řidší a cesta přímější, jsem mohl prodloužit krok a zkrátit jeho náskok. V rozhodujících chvílích mě nebylo ani vidět, ani slyšet, ale pak se mnich přes rameno ohlédl, uviděl mě a dal se do běhu. Pokusil jsem se zrychlit ještě víc, ale na té ulici se dalo sotva ukrojit z jeho náskoku, a navíc mi nohy ztuhly chladem. Cesta byla naštěstí široká a přímá, takže se mi mnich nemohl ztratit, nicméně zůstal jako předtím mimo můj dosah. Prodírali jsme se dosud řídkou dopravou a zviřovali za sebou oblaka sněhu, ale nemohl jsem přijít na to, jak snížit jeho náskok. Brzy jsme se ale měli ocitnout u hradeb a tam už by byl v pasti. Určitě si to uvědomil, protože najednou zabočil vpravo do jedné postranní uličky. Rozpažil jsem ruce, abych udržel rovnováhu, když jsem ho následoval, ale už bylo pozdě – byl v trapu. Nadával jsem na svou smůlu a jeho úskoky, ale nepodlehl jsem zoufalství, protože sníh opět zhoustl a jeho stopy byly čerstvé.

Potom to ale vypadalo, jako by odlétl pryč, poněvadž přímo přede mnou všechny stopy uprostřed cesty zčistajasna končily. Blížil jsem se stále víc, rozhlížeje se kolem z obavy, že třeba skočil do dveřního vchodu, aby mě přepadl ze zálohy, ale na takový skok by potřeboval nohy jako obr, a navíc nebylo nic vidět. Nebyl to nějaký další janovský vynález, který dovede zvednout lidi do vzduchu?

Došel jsem na konec cesty a rozsvítilo se mi. Nezmizel totiž do vzduchu, ale do země. Šlépěje končily v úzké jámě, tmavém kruhu v naprosto čistém sněhu. Železný kotouč, který ji předtím přikrýval, byl odhozen kousek stranou a u okraje otvoru jsem uviděl první příčku žebříku vedoucího dolů. Zespoda, z hloubi snad třiceti stop, mi záblesk černé vody prozradil, že je to vodní nádrž.

Opatrnější člověk by si počkal na pomoc, na muže s meči a pochodněmi, kteří by mnicha vyštvali ven jako kance na lovu. Jenže krev mi pod kůží proudila rychle a já nevěděl, kolik dalších tunelů by mohlo vést z té komory ven. Bez většího rozmýšlení jsem proto spustil nohy do díry a sklouzl po žebříku. Dlaně mě pálily třením a třískami z hrubého dřeva, ale neodvážil jsem se sestupovat pomaleji ze strachu, že by mnich mohl číhat u paty žebříku a až bych sjel dolů, mohl by do mě vrazit nůž. Když jsem viděl, jak se blíží voda, přitiskl jsem nohy k příčce a odrazil jsem se do tmy. Sevřel mne pronikavý chlad vody a já zaúpěl. Kdyby tady byl mnich, jednou ranou by mne mohl skolit, protože mne ledová voda úplně ochromila. Její sevření bylo tak pevné, až jsem trnul strachy, že už nepohnu ani rukou, ani nohou. Temnou síní se rozlehl můj výkřik odrážel se od klenutých stropů a řad sloupů, jejichž matné konce jsem zahlédl v proužku světla linoucího se shora. Pak nastalo ticho. A potom, kdesi daleko a všude kolem, se najednou ozvalo zběsilé šplouchání.

To je ten mnich, pomyslel jsem si. Ten zvuk mne natolik vylekal, že jsem zvedl nohy a začal se prodírat vodou sahající mi až po prsa. Sice jsem se nepohyboval rychle, ale trvalo jen pár vteřin, než jsem opustil svůj pramen světla a ponořil se do naprosté tmy.

Necítil se takhle Jonáš ve velrybiných útrobách? Naslepo jsem vyrazil vpřed a ucítil jsem, jak se mi od hrudi odráží nízká vlnka, jež pak pleskla o okolní les sloupů. Jeden za druhým mne opouštěly smysly. Nejprve zrak, pak, když mi uši zahltily nárazy ozvěn, sluch, a když potom voda otupila i mou duši, také hmat. Narážel jsem do sloupů a jejich podstavců, ale skoro jsem si toho nevšímal, třebaže mi drsný kámen odíral svraštělou kůži. Jednou jsem rukou zavadil o cosi studeného a lepkavého a s výkřikem jsem sebou škubl, ale byla to jenom ryba, kterou akvadukt zanesl hluboko pod město. Říkal jsem si, zda mám větší možnost uprchnout odsud než on, mnich.

Marnost svého počínání jsem si uvědomil, až když bylo pozdě. Tady dole žádného mnicha nenajdu. I kdyby tu byla spousta chlapů s pochodněmi, mohl by se tu schovat za bezpočtem sloupů – já jsem byl sám a ve tmě, takže to bylo beznadějné. Celou myslí jsem se upnul na to, jak vyváznout, být pryč z těchto hlubin a zpátky na světle. Otočil jsem se a ucítil, jak mi kolem nohou víří voda. Zoufale jsem pátral po nějaké stopě denního světla, kudy jsem přišel.

„Vysvobození přichází skrze našeho Pána,“ blekotal jsem jektajícími zuby. „Vysvobození přichází skrze našeho Pána. Z hlubin bezedných tě volám, Pane, vyslyš můj hlas!“

Zdálo se mi, že jsem někde vlevo od sebe zahlédl proužek bledého světla, překvapivě blíž, než jsem čekal. Snad tu nebloudím v kruhu?

„Kriste, smiluj se. Kriste, smiluj se. Kriste, smiluj se.“

Své modlitby jsem opakoval s vášnivostí, jakou jsem nepocítil od svých dní novice, a s každým „Kriste“ jsem se přiměl k dalšímu kroku vpřed. Zakrátko znělo Spasitelovo jméno leda šeptem, jako závan vzduchu, který mi prošel zmrzlými zuby, ale přesto mne hnalo dál. Světlo již bylo blízko – studené, tiché a krásné – a já k němu klopýtal s novou nadějí. Viděl jsem příčky žebříku, zářící jako ocel tam, kam na ně dopadalo denní světlo. Viděl jsem otevřený kroužek nad sebou, kde již čekal svět. A tady, hluboko pod ním, jsem uviděl, jak se z vody vynořuje jakási temná postava. Mokrý šat k ní přiléhal tak těsně, že nabyla tvaru jakéhosi úhoře nebo hada – vlhká látka se leskla jako šupiny. Údy, jež napřahovala dopředu, jako by byly vetkány do jejího těla. Vydal jsem slabý výkřik jako zabublání a vrhl jsem se vpřed. Cákal jsem a bušil kolem sebe, abych ji dostihl, než mi unikne.

I při matoucí ozvěně musel zaslechnout, jak se blížím, protože jsem zahlédl, jak otočil hlavu a pak horečnými pohyby škube rukama. Vymrštil jsem ruku a chytil jsem ho za nohu. Když jsem se pak zvrátil dozadu, vysmekla se z příčky, ale já ji nepustil. Mnich s hrozným zavytím ztratil rovnováhu, ale když se na mě svalil, nevěděl jsem, jak ho popadnout. Svou padající vahou mě stlačil dolů a já jsem se potopil. Křečovitě jsem se zmítal, když mi mohutnými doušky začala vnikat ledová voda do plic. Pokusil jsem se ho bodnout nožem, ale ruku jsem měl prázdnou. V tom zmatku jsem ho upustil, aniž jsem si toho všiml.

A tak přišla moje poslední naděje vniveč, protože můj protivník nalezl dostatečně pevnou půdu pod nohama, aby mě mohl přidržovat pod vodou. A tak jsem čekal, až voda utopí zbytek mého života. Neměl jsem dost síly, abych mu vzdoroval, a pár slabých kopanců jeho sevření nijak neuvolnilo. Byl jsem opravdu nemyslící blázen, když jsem věřil, že bych ho mohl v téhle sluji dopadnout – teď za svou pýchu draze zaplatím!

Rozhostil se klid. Ustal jsem v zápase, ostatně on musel být skoro stejně vyčerpaný jako já, protože se zdálo, že se spokojil s tím, že mne jen podrží pod vodou a nechá na přírodě, ať odvede svou práci, aniž daný okamžik urychlí dalším násilím. Jako bych se vznášel v prázdnu. Vody nade mnou se zavřely a obklopila mne hlubina. Představoval jsem si, že prsty na mém hrdle jsou pouhými unášenými rostlinami. Hovořil jsem s některými muži, kteří po bitvě často tvrdili, že v okamžiku jisté smrti byli odneseni do nějakého dřívějšího úseku svého života, ale nic takového jsem necítil. Vnímal jsem jenom, jak se mi do žil vkrádá omamné teplo, smířenost v duši s tím, že můj boj skončil a že zakrátko budu s anděly. A se svou ženou Marií.

Ale ještě ne. Ruce, které mne přidržovaly dole, zčistajasna zmizely. Stoupal jsem vodou a pocítil bodnutí na temeni, jak bylo vystaveno ostrému vzduchu nahoře. Pak na ramenou, zádech. Mé tělo bylo unášeno a nohama jsem se dotkl země. Zdvihl jsem se a zprudka oddychoval – hlava se mi konečně uvolnila a nikdo ji už nestlačoval zpátky. Zvedal se mi žaludek, dusil jsem se a vykašlal jsem z plic moře vody, přičemž jsem se snažil překonat mučivou bolest, která mi trýznila hlavu. Zdálo si mi, že jsem zaslechl, jak kdesi někdo volá mé jméno.

„Demetrie. Demetrie!“

Otevřel jsem pálící oči. Nebyla to Marie a už vůbec ne andělé. Proti všemu očekávání a rozumu to byl Sigurd.

Vytáhl mne z té sluje a hodil si mě přes rameno. Pumpoval ze mě spoustu vody, zatímco jeho pancíř se zvedal a klesal proti mému žaludku. Omámený a skrz naskrz promáčený, uviděl jsem, jak se zasněžené město postavilo na hlavu. Neúnavně mě nesl, aniž se zastavil, vzhůru po schodištích a křivolakými průchody, přes hlavní třídy, pak dolů uzounkými uličkami a mohutnými branami, dokud jsem se neocitl v jakési místnosti, kde mě položil na postel. Zavřel jsem oči a slaboulinké hlasy nade mnou neučinily nic, aby mne udržely při vědomí. Upadl jsem do hlubokého spánku.

Jako bych spal celou věčnost, ale když jsem se probudil, bylo pořád světlo. Jako první mě napadlo, že jsem v teple. Jaké nádherné, blažené teplo – takové teplo cítí svatí při věčném patření na Boha. Pode mnou ležela teplá matrace, ovinovaly mne hřejivé přikrývky a odkudsi zpoza zdí zvonil zvon.

Převalil jsem se a pořádně otevřel oči. Poznal jsem tu místnost s nabílenými zdmi a malými okénky. Byla to nemocnice v klášteře svatého Ondřeje. U truhly trochu opodál stála Anna.

Nevycházelo z ní teplo, to ani vzdáleně – byla totiž dočista nahá. Česala si vlasy a pohyb paže za hlavou jí zvedal nahá prsa, jako by byla nějaká antická socha. Drobné bradavky měla tvrdé a zkrabatělé, a když dýchala, vedle beder se jemně zvedala olivová kůže jejího břicha. Natolik postrádala cudnost, že se ani nepokusila zakrýt temný stín mezi stehny.

Chviličku jsem čučel jako panic o svatební noci, potom, přemožen vinou, jsem opožděně zabořil zrudlý obličej do polštáře.

Anna se rozesmála – byl to jemný, posměvačný smích.

„Ale no tak, Demetrie,“ dobírala si mě. „Tys byl ženatý a vychovals dvě dcery až do věku ženskosti. Tohle tajemství jsi přece musel odhalit už dřív. Jsem opravdu tak nestydatá?“

„Spíš bych řekl, že nestoudná.“ Trochu se mi vrátil humor a odvážil jsem se podívat se zpátky. Právě včas, abych spatřil, jak jí ruce vklouzly do rukávů vlněného kabátku, který si přetáhla přes celé tělo, aby zakryla jeho pokušení. Kratičce jsem zalitoval, že jsem se předtím nedíval déle, ale tuto myšlenku jsem vzápětí zapudil.

„To se vždycky uprostřed dne svlékáš před cizími muži?“ Díval jsem se, jak si oblékla zelený oděv a opásala ho kolem dokola zelenou šňůrou.

„Jenom když se objeví u mých dveří polozmrzlí a se smrtí na jazyku. Musela jsem do tebe vpravit nějaké teplo, a tak jsem v posteli vedle tebe ležela, dokud ses nepřestal třást. Přece jsi sloužil ve vojsku, a když jste táhli horami, tak jste se v noci se svými druhy netiskli jeden ke druhému?“

„Když už ano, tak jsme si nechávali na sobě šaty.“ Toho dne jsem si užil tolika strastí, že jsem téměř nemohl snést pomyšlení, jak jsem se s Annou vydával v nebezpečí smrtelného hříchu, a vlastně jsem z toho ani nic neměl.

Přivolal jsem nazpět své myšlenky z končin, kam zabloudily. „Jak jsem se tady vůbec ocitl?“

„Přinesl tě Sigurd. Řekl, že tě našel skoro utopeného ve vodní nádrži.“

„Je tu teď?“ Nedíval se, když mne Anna svlékla a sdílela se mnou lože?

„Má na práci důležitější věci. Řekl, že se vrátí – pokusí se sehnat ti nějaké čerstvé šaty.“

Teprve teď jsem si uvědomil, že jsem i já pod přikrývkami dočista nahý. Přitáhl jsem je k sobě pevněji.

Anna si na hlavě uvázala šátek a přešla ke dveřím. „Už musím jít. Mám na starosti i jiné pacienty. Pošlu za tebou učedníka s polévkou a pokusím se za tebou brzy zajít.“

„Polezeš do postele se všemi svými svěřenci?“ Pozvedl jsem se na loktu.

Dveře se zavřely bez odpovědi.

Nedlouho poté přišel Sigurd. Obličej měl navzdory chladu zrudlý, ale počkal, dokud jsem si neoblékl tuniku, kamaše, boty a plášť, jež mi přinesl. Musel zajít až ke mně domů nebo tam někoho poslal, protože byly moje. To bylo docela dobře, poněvadž jeho tunika by mi sahala skoro k lýtkům.

„To je podruhé, co jsem tě zachránil z bitvy, do níž ses ve své pošetilosti vrhl,“ pravil kousavě. „Potřetí se to už možná nepovede.“

„Já vím.“ Při projevu vděku jsem mluvil upřímně. „Ale jak jsi mě našel? A kam se poděl ten mnich?“

„Tvoje starší dcera mě našla s Aelrikem. Potkal jsem ho na ulici – odešel ze svého stanoviště na nákup jídla.“

Nezáviděl jsem Aelrikovi, že musel tohle svému veliteli vysvětlovat. „Šli jsme po tvých stopách sněhem až k Adrianopolské cestě, kde byla spousta svědků, kteří si zapamatovali prostovlasého mnicha a polooblečeného blázna, který mu byl v patách. Odtamtud jsme propátrávali postranní ulice, dokud jsme tě nenašli.“

„A mnich?“

„Viděli jsme ho, jak se snaží utopit tě na dně té jámy, ale když jsem slezl po žebříku, utekl. Nechal jsem ho být – do takové propasti by člověka následoval leda blázen. Mí lidé střeží vchod. Jestli vyjde, chytneme ho.“ Podíval se dramaticky na oblohu, třebaže slunce zahaloval mrak. „Jestli je pořád tam dole, už musí být po něm!“

„Měli bychom se na to jít podívat.“ Vstal jsem a ucítil, jak se mi roztřásly nohy, když musely nést mou váhu. Byl jsem slabý, ale jídlo, které mi poslala Anna, mi dodalo sílu a nade vše mne stravovala touha uvidět mnicha, který mě málem zabil.

„Pustí tě lékařka?“ zeptal se Sigurd s úsměvem. „Své pacienty chrání jako tygřice, to přece víš.“

Byla to ovšem jenom poloviční pravda. Některé chránila jako tygřice, ale nade mnou mávla rukou s přezíravým odfrknutím.

„Jestli ses rozhodl dát v sázku zdraví i sílu pobíháním po městě a odvést tak mnichovu práci za něj, tak si jdi,“ prohlásila rezolutně. „Tvou postel potřebuju pro ty, kdo si ji beztak zaslouží víc.“

Vyšli jsme se Sigurdem z kláštera. Bylo pozdní odpoledne a cesta byla téměř plná lidí, kteří tudy proudili. Sníh, ráno bezmála panenský, byl udusán na šedivou břečku, smíšenou s drtí a bahnem. Naštěstí půda nerozmrzla, protože jinak by kdekdo mohl zapadnout do marastu, z něhož by téměř nebylo úniku.

„Nejprve musím zajít k hradbám,“ řekl Sigurd. Když stál u mé postele, vypadal docela vesele, ale teď se mu nálada zkalila. „Musím se zastavit v posádce. Mnich ještě půlhodinku počká, ať je pod zemí, na zemi nebo v zemi.“

Nepřel jsem se, ale protlačil jsem se za ním přívalem lidí a zvířat, který proudil proti nám. Byla to pořádná námaha a nebýt Sigurdovy majestátní postavy, za níž jsem šel, pochybuji, že bych popošel o jediný krůček. V davu teď byl znatelný neklid, jakého jsem si předtím nevšiml, jako by lidé měli nějakou zlou předtuchu. Ve vpadlých tvářích se jim zračilo zoufalství. Snad útrapy se sněhem a chladem ještě ztížily jejich beztak stísněné poměry, anebo snad věděli, že město je stěží schopno se o ně postarat po tolika jiných, kteří sem přišli již před nimi.

Sigurd říkal, že jeho pochůzka potrvá další půlhodinu, ale uplynula skoro hodina – už se smrákalo –, když jsme konečně dorazili k hradbám. Císařská stráž podél nich udržovala volný průchod pro posly a heroldy, aby tudy mohli procválat, a já byl rád, že mám konečně prostor, kde se mohu nadechnout, když jsme do něj vešli.

„Mí lidé jsou nahoře na tamhleté věži,“ řekl mi Sigurd. „Počkáš tu?“

Kolem se s rachotem, v němž zanikla má odpověď, přehnala jízdní švadrona, jež mě zacákala blátem. Nade mnou právě na lešení zdvíhali na věž navijákem stroj na vrhání střel – silná lana, jež ho držela, byla napjatá do krajnosti.

„Půjdu taky nahoru.“ Nechtěl jsem tenhle den skončit tak, že bych byl rozdrcen pod kopyty koní nebo padající obléhací zbraní.

Sigurda jako vždycky rozpoznali, a tak nám stráž u paty schodiště zamávala, že můžeme nahoru. Lezení nebylo obtížné, jenže mě opět rozbolela hlava a nohy žadonily o odpočinek. Kolem sebe jsem viděl, jak pobíhají, pokřikují a volají hlídky, i když jsem neslyšel, co vlastně říkají.

Došli jsme na širokou baštu a můj zájem vzrostl. Tady se rozhostilo ticho a i stráže mlčely. Tváře tiskly proti střílnám, jako by doufaly, že nastane zázrak. Sigurd si jich nevšímal a pokračoval vzhůru po schodech do hlásky, ale mě tohle divadlo přitahovalo, a tak jsem přešel k cimbuří a díval se.

V dáli za zasněženými poli zapadalo slunce za okraj mraků a sledovalo nás jako žhnoucí oko. Jak obloha, tak země se ocitly pod jeho karmínovým leskem a zářily červení, ale tohle hlídky neumlčelo. Na kopci za rovinkou, asi dvě míle odsud, se objevilo vojsko. Přijíždělo k nám se sluncem za zády, s kopími jako ohnivými ostny a potemnělými prapory nad sebou. Sunulo se vpřed, ale jakmile jedna řada přešla do stínů pod kopcem, hned po ní se vynořila další a zaujala její místo. Byly to tisícové, ne, desetitisícové zástupy. Když vojáci kráčeli k naší bráně, sníh jim pod nohama černal.

Přišli barbaři.

15

„Tím se všechno mění.“ Tři dny jsem čekal na audienci u Krysafia, a tak když mi teď byla udělena, dal jsem průchod svým citům. „Snad nevěříš, že je to opravdu pouhá náhoda, že necelé tři týdny poté, co málem zabili císaře, přichází k našim hradbám vojsko barbarů?“

Krysafios si pohladil bezvousou bradu. „Tím se nemění nic,“ řekl klidně. „Až na to, že se tím zvyšuje srážka z tvé odměny, pokud neuspěješ.“

„Muž, který řídil vraha, byl mnich, který se modlil podle západních obřadů a používal barbarskou zbraň, jakou náš lid nezná. Nyní se přímo naproti Zlatému rohu utábořilo deset tisíc jeho souvěrců. Může to být náhodná shoda okolností?“

„Tys mne zklamal, Demetrie. Požíval jsi pověsti člověka, který je schopen vniknout do nitra věcí, vidět skryté pravdy, které jiní nevidí. Ne že budeš tápat naslepo.“

„Snad jsem schopen vidět hlouběji než jiní, ale když najdu muže, jak stojí nad mrtvolou s nožem, z něhož skapává krev, a s ukradeným měšcem v ruce, nepřepokládám, že je tu nějaké rafinovanější vysvětlení a nepustím ho jen tak.“

„Tentokrát bys měl.“ Krysafios sepjal ruce. „Barbarská armáda před třemi týdny sotva přešla hranice. A i kdyby se pokus o císařovu vraždu zdařil, nic by tím nezískala. A navíc, přichází nám na pomoc, vyhnat Turky a Saracény z našich zemí v Asii a navrátit je jejím právoplatným vlastníkům. Přese všechen strach, který barbaři nahánějí prostému lidu, jsou to naši spojenci a vítaní hosté.“ Ani se nesnažil skrývat skepsi, jež prosvítala jeho slovy. „Právě pod touto podmínkou je císař strpí, proto jim dává potraviny, aby jim nasytil břicha, a slámu jejich koním.“

„Nicméně,“ naléhal jsem, „bych ty lidi rád viděl. I když to může znít jako pošetilý rozmar, víš přece, že jsem raději důsledný.“

„Jako jsi byl v té vodní nádrži?“

Krysafios se mi vysmíval. Aelric a jeho druhové strávili den a noc na stráži před vchodem do nádrže, ale nikdo se z ní nevynořil. Dospěli k závěru, že mnich je určitě mrtev, ale já jsem trval na tom, že se musí najít jeho mrtvola, a odvedl jsem řadu mužů dolů se sítěmi a pochodněmi, aby to tam propátrali. Až na ryby jsme nenašli zhola nic. Vypadalo to, že se mnich ve vodě rozpustil jako prášek. Či spíš, jak se vyjádřil hydrarchos, jedním z potrubí, která nádrž napájejí, se proplazil ven.

„Ano, stejně důsledný, jako když jsem byl ve vodní nádrži.“ Když mne neodradily neochota a pochyby Varjagů, neodradí mě ani eunuchovy posměšky. „Mé tušení mívá jisté opodstatnění, Krysafie, i když se vždycky nenaplní. Potřebuju propustku do barbarského tábora a možná i doporučení k jejich velitelům.“

Krysafios v zamyšlení sklopil zraky.

„Koneckonců,“ dodal jsem, „i kdyby, jak předpokládáš, člověk, který chce zabít císaře, pobýval uvnitř našeho města, nemůže uniknout jeho pozornosti, že mu cizácké vojsko poskytuje velký prostor k nepleše.“

Krysafios vzhlédl. „Obávám se, Demetrie, že se dáš snadno svést nepodstatnými věcmi a podléháš fantazii.“

„Zatím mi fantazie vždycky dobře posloužila.“

„Právě proto ti dám možnost, po níž toužíš. Císař pošle zítra za barbarskými předáky posla a ty ho můžeš doprovodit. Přirozeně pokud sneseš jejich zápach. Po návratu se dostav ke mně do nového paláce u hradeb.“

Cestě ven z nádvoří jsem již za poslední týdny přivykl a můj obličej teď byl hlídkám dostatečně povědomý, aby mne nezastavovaly. V paláci se rozhostila tíživá atmosféra. Veselí a smích, jež jsem pamatoval ze své první návštěvy, ustoupily hrozivé vážnosti a pozlacené zdi vypadaly pochmurně.

„Demetrie!“

Alespoň jeden člověk byl s to vyloudit ze sebe určité teplo. Podle arkády ke mně kráčel velkými kroky Sigurd. Kolem očí měl temné kruhy, což při jeho bledé kůži vynikalo, ale jeho pozdrav byl dostatečně srdečný.

„Myslel jsem, že jsi na hradbách.“

„Byl jsem tam. Ale Frankové jsou zatím v klidu ve svém táboře a bez obléhacích strojů či lodí nám mohou sotva nějak uškodit.“

„Ostatně v každém případě by nám nijak škodit neměli. Krysafios mi řekl, že tady jsou jako naši spojenci.“

Sigurd se na mě podíval jako učitel na obzvlášť hloupého žáčka. „Když se před městskými hradbami utáboří deset tisíc cizích žoldnéřů, neměl bys důvěřovat jejich přívětivým slovům a ušlechtilým záměrům. Obzvlášť když jsou tak obojetní a chamtiví jako Frankové. Císař neuvěří, že jsou to spojenci, dokud neporazí jeho nepřátele a nevrátí se do svých vlastních království. Do té doby k nim bude přistupovat jako k ochočenému leopardovi – s dobrou vůlí, ale notnou opatrností. Nebo by se mu jednoho krásného dne mohlo stát, že mu ukousnou ruku a nejen ji.“ Poškrábal si vous. „Ale já nemůžu ztrácet čas tím, že tě budu poučovat, jak se zbavit nevědomosti a lehkověrnosti, Demetrie. Teď musím svou rotu připravit na to, aby zítra navštívila Franky. Budeme doprovázet císařova vyslance, ctihodného hraběte z Vermandois.“

„Hraběte z čeho?“

„Z Vermandois.“

„Vím, že se císařova území táhnou daleko po světě, ale tohle nezní jako římský kraj.“

„Ne.“ Sigurd se zazubil. „Je to v království Franků, nepříliš daleko od mé vlastní země. Hrabě je, tuším, bratr jejich krále.“

„A právě tohohle muže si císař vybral jako svého posla k barbarům?“

„Je tu již několik týdnů jako císařův vážený host. Nešťastné ztroskotání mu odepřelo slavnostnější příchod. Za tu dobu, co zde strávil, dospěl k přesvědčení, že by měl císaři složit přísahu, protože tady konečně našel muže, který jeho postavení uznal a obdařil ho veškerým bohatstvím a ženami, jež zasluhuje.“

„Koupili ho.“

Sigurd si mě změřil varovným pohledem. „Ano, Demetrie, koupili. Jako tebe.“

To ano, ale proti tomu, čeho docílil hrabě z Vermandois – Hugo Veliký, jak si sám dával říkat –, jsem byl za babku. Hrabě se před námi objevil na druhý den ráno s hodinovým zpožděním. Měl na sobě oděv, jehož každé vlákno snad bylo protkáno perlami a smaragdy. Kůži měl bledou a hladkou, jako hedvábí pod svými zlatými vlasy. Určitě chtěl vypadat vznešeně, ne-li andělsky, ale na to jeho oči hleděly příliš chladně a nedůtklivě. Dobrou službu mu neprokazovaly ani vousy, protože vypadaly, jako by mu narostly docela nedávno. Měl je řídké a nedorostlé, takže by se spíš hodily k nějakému výrostkovi.

Ani s námi nepromluvil a za povzneseného mlčení se vyhoupl na koně v čele našeho průvodu. Ten sestával z padesáti Varjagů ve dvou řadách v čele se Sigurdem, který vypadal v naleštěném pancíři a přilbě opravdu velkolepě. Strážci si zavěsili obvyklé sekery, jež se pojily s jejich povoláním, na řemeny po boku a místo nich nesli pěkná kopí, která měla na špici praporky, jež se ve větříku vlnily. Úplně vzadu otec Gregorias a já – měl jsem na sobě mnišský plášť – jsme představovali nepříliš pohledný závěr tohoto skvělého útvaru.

Pobídli jsme koně do klusu a vyjeli z paláce, pak dál přes Augusteion a po široké třídě Mese. Naše nádhera přitahovala davy, přesvědčené, že určitě zvěstujeme příchod císaře, ale když zvědavci uviděli, že náš průvod nevede Říman, nýbrž jakýsi barbar, jejich výkřiky se proměnily v posměšky a odvraceli se k nám zády. Už nám neustupovali z cesty, takže se naše řady trhaly a ztrácely soudržnost, jak si každý muž razil davem vlastní cestu. Sice jsem si vzal kápi – jednak abych nebyl poznán, jednak aby mi bylo teplo –, ale nyní jsem si ji shrnul, takže lidé kolem mne mohli vidět, že jsem z téhož národa. Zdálo se, že mi to trochu usnadnilo cestu.

U Jezerní brány jsme zastavili ve stínu nového paláce, kde, jak se šuškalo, císař Alexios nejraději prodlévá v soukromí. Sigurd vyštěkl povel, a jakmile se brány otevřely, rozezněla se z věže fanfára. Byla to velkolepá podívaná, i když netuším, koho kromě hraběte mohla ohromit.

Projeli jsme pod klenbou ven z města a zblízka míjeli klidné vody Zlatého rohu. Bylo to téměř dvě míle k vesnici, kde leželi barbaři, ale na celé této vzdálenosti jsme skoro nezahlédli živou duši. Nikdo neobdělával pole, ani nešel stejnou cestou jako my. Stejně tak se u cesty nepopelila jediná slepice a žádný dým nevycházel z obydlí, jež jsme míjeli. Připomněl jsem si, jak Aelric vyprávěl o zpustošení, které jeho vlasti způsobili Normané, a pomyšlení, že by se to mohlo stát i tady, mnou otřáslo.

Zakrátko se však před námi objevila četná znamení života. Dým ze stovek ohnišť, ačkoli bylo teprve poledne, a pachy, které jsou znát, kdekoli se usadí muži s koňmi. Spatřil jsem kordon vojáků na koních roztažený po krajině – vypadali jako věže, jež věnčí městské hradby. Když jsme se přiblížili, jeden z nich nás oslovil.

„Kdopak to jede po téhle cestě?“

„Hrabě Hugo Veliký,“ odpověděl Sigurd. „A jeho doprovod. Je to poselstvo od císaře. Nechť nám všem poslouží,“ dodal šeptem.

„Budeš potřebovat trpělivost,“ prohodila hlídka. Byli jsme teď dost blízko, abych si všiml, že je to Pečeněh, se zjizvenou tváří a úzkýma očima, z jednoho z dalších císařových žoldnéřských oddílů. Za dobu, kterou jsem strávil hovorem se Sigurdem a Aelrikem, jsem pochopil, že i Varjagové k nim volky nevolky mají respekt.

„Snad vás Frankové nenajali jako své strážce?“ zeptal se Sigurd. „Měli byste chránit císaře, ne tyhle zkurvysyny.“

„My je chráníme před sebou samými,“ řekl Pečeněh a bezzubá ústa se mu roztáhla do úšklebku. „Tvrdí, že přicházejí ve jménu kříže, a proto chráníme jejich duše před nástrahami zdejšího světa. Jako stěny kláštera.“

„Nebo vězení.“

„Nebo vězení.“ Pečeněh odklonil svého koně stranou a zamával nám, že můžeme projít. „Je to dost zvláštní, že s některými z nich jsme měli včera večer hádku. Říkali skoro totéž.“

Pokračovali jsme v jízdě, až do nouzového městečka, které se na naší planině rozprostřelo jako nový Jeruzalém. Byli tu teprve čtyři dny, ale země se již přecházením tisíců nohou rozblátila a stromy byly pokáceny na otop. Kováři postavili pod plátěnými stříškami primitivní kovárny a jiskry prolétávaly modrým dýmem, když se usilovně snažili vyhovět ustavičným žádostem o zbraně a výstroj na koně. Potulní kramáři z tuctu národů vychvalovali své cizokrajné, pestré zboží, zatímco na každém nároží jejich stanového městečka ženské vykřikovaly nabídky, které se daly snadno rozluštit v každém jazyce. Jak jsem viděl, mnozí ze zdejších patřili k našim lidem – přes kordon Pečeněhů se zjevně dostali pomocí úplatků nebo jím proklouzli.

Nakonec jsme dorazili na místo, jež bývalo návsí. Nyní se na něm rozkládal rozlehlý stan. Rytíři, kteří před ním postávali ve skupinkách, vypadali větší a silnější než vychrtlá stvoření, jež jsme viděli předtím, a v držení těla měli patrnou jistou upjatost. Z hrubého kůlu za nimi, vedle stanových dveří, povlával prapor opatřený krvavě rudým křížem a nápisem v barbarských písmenech: „Deus le volt.“

„Bůh to chce,“ zašeptal mi otec Gregorias do ucha.

„Skutečně?“

Hrabě Hugo sesedl, a když se kožešinovou botou zabořil do bláta, ušklíbl se. Sigurd a nejbližší Varjagové šli za ním.

„Stát!“

Strážce u dveří zkříženým kopím zatarasil hraběti cestu a cosi drsně prohodil. Hrabě vztekle odsekl, ale ničeho tím nedosáhl.

„Říká, že do příbytku jeho pána nesmí nikdo se zbraní,“ vysvětloval mi Gregorias. „Hrabě odpověděl, že když není vpuštěn i se svými vazaly, jeho čest je uražena.“

Čest nečest, nakonec souhlasil s tím, že po dobu jeho audience u barbarů Varjagové počkají venku. Gregorias a já jsme postoupili vpřed.

„Mí tajemníci,“ pravil hrabě stroze. „Aby nemohl nikdo lživě vykládat, co bude řečeno.“

Strážce si nás měřil stejně obezřele jako předtím Varjagy se sekerami, ale dovolil nám vejít do přítmí stanu. Chvilku to trvalo, než se mé oči přizpůsobily, protože jediné světlo uvnitř vycházelo z trojramenného svícnu na dřevěné truhle a chabě žhnoucího uhlí v železném koši na oheň. Za kůlem, který podpíral kuželovitý strop, stál rozpraskaný stůl, kde dva barbaři seděli na stoličkách a přeli se, jinak byla místnost prázdná. Hrabě vešel do otevřeného prostoru uprostřed, jediného místa, kde se nemusel shýbat, zatímco Gregorias a já jsme se posadili na nízkou lavici u dveří.

Vše, co následovalo, sice bylo řečeno francky, ale stačil mi pohled na Gregoriasovy rychlé zápisky a několik pošeptaných vysvětlení, když mu ruka příliš zaostávala za jejich ústy, aby se mi podařilo celkem slušně pochopit, co se děje.

Hrabě začal po osvědčeném způsobu poslů tím, že se sám představil. „Jsem hrabě Hugo le Maisné, druhý syn Jindřicha, krále Franků, hrabě z Vermandois…“

„My víme, kdo jsi.“ Tohle přerušení přišlo stejně nečekaně jako drsně – vyslovil je muž na pravé straně stolu. Měl nečesané tmavé vlasy a kůži tak bledou, jako by byla skoro průsvitná. Zdálo se, že dlouhá léta navyklé pózy vtiskla jeho rysům trvalou jízlivost.

„A vítáme tě, hrabě Hugo.“ Druhý barbar mluvil v ostrém kontrastu ke svému společníkovi klidně a diplomaticky. Vlasy měl světlé, i když tmavší a delší než byly Hugovy, a měsíce cestování se mu postaraly o větrem ošlehanou pleť, která mu docela slušela. Měl na sobě pěkný oděv z červenohnědé látky. Vážně se nad stolem sklonil vpřed. „Doufali jsme, že sem dorazíš v bezpečí.“

„Ale ty žvatláš jako nějaký Řek a oblékáš se jako jeden z jejich zženštilých mužů. Hugo, neudělali si z tebe svou děvku, nezasypali tě tolikerou zlatou lží, že jsi zapomněl, kdo jsou tví praví krajané?“

„Klid, bratře,“ pokáral ho blonďák. Ale Hugova jemná pokožka zbrunátněla a brada se mu roztřásla.

„Tyto dary mi udílí veliký císař Alexios na znamení úcty k mému postavení,“ zasyčel. „A nosím je ze zdvořilosti k němu. Dej pozor, Balduine, pane z Nemanic, za jednu jedinou nit této látky by se koupilo víc, než co si při svém ubohém postavení kdy můžeš dovolit, a to je přitom to nejmenší z bohatství, které mi císař věnoval.“ Obrátil zraky na opačný konec stolu. „K tobě, vévodo Godefroi, bude císař stejně velkorysý. V paláci jsou poklady, jaké mezi křesťany nikdy nikdo neviděl, a on je připraven věnovat je mužům dobré víry, kteří se vydali cestou Kristovou.“

Tmavovlasý Balduin by mu užuž odsekl, ale bratr ho upokojil a sám se ujal slova jako první. „Nepřišel jsem sem, abych se doprošoval milodarů, hrabě Hugo, a pravý poutník potřebuje na své cestě jen pramálo zavazadel. A i když je cesta plná nebezpečenství, postačí mi meč, štít a krmení pro mého oře.“ Rukama ukázal kolem sebe. „Vidíš můj příbytek – holá podlaha a kout, kde vyřizuji své záležitosti. Od řeckého krále nepotřebuju ani chválu, ani drahocennosti, jenom bezpečný průchod přes úžiny pro své lidi. Pokud mi ho udělí, budu do týdne pryč. Nehodlám tady lelkovat.“

Hrabě přešlápl z jedné nohy na druhou. „Císař schvaluje tvé vznešené záměry, vévodo Godefroio, neboť tvé čisté srdce je dobře známo, dokonce i v těchto vzdálených říších. S radostí udělá vše, co může, aby uspíšil tvé věčné vítězství nad Saracény. Žádá o jediné: pokud dobudete nějaké území, jež bývalo jeho, navrátíte mu ho, neboť mu právem náleží.“

Balduinova pěst prudce dopadla na stůl a rozházela papíry, jež na něm byly rozloženy. „Cože to žádá? My máme nasazovat život proto, aby jeho bídný národ ubožáckých Řeků mohl poslat nazpět své zpanchartělé potomky do zemí, které kvůli své slabosti neuměli ubránit? My ale bojujeme za Boha, hrabě, ne za větší slávu tyranů. A země, které získáme v boji, budou naše vlastní – získáme je svými meči a vykoupíme svou krví. Jestli po nich tvůj pán touží, může o ně usilovat sám. V boji.“

Vévoda Godefroi se zamračil. „Můj bratr hovoří drsně,“ řekl Hugovi, „ale v tom, co říká, je pravda. Přišli jsme sloužit Kristu, ne lidem, a já už slíbil věrnost císaři Jindřichovi. Dvěma pánům sloužit nemohu.“

„Před císařem Alexiem se o císaři Jindřichovi nezmiňuj,“ varoval ho Hugo. „To by ho nepotěšilo.“

„Jestli nám Alexios dá lodě, abychom se dostali přes úžiny, nemusíme se vůbec scházet. Já rozhodně nepotřebuju královské lichotky.“

„A neříkej mu král. Vyžaduje úctu, která náleží jeho úřadu, předávanému v posloupnosti ode dnů prvních císařů.“

Balduin náhle vstal. Obešel čelo stolu, nadzvedl lem své tuniky a na podlahu u Hugových nohou vypustil proud moči. Hrabě zděšeně uskočil a zdvihl si své drahocenné suknice jako dívka.

„Já ti ukážu úctu, která náleží jeho úřadu,“ zavrčel Balduin. „Nemůže nás prosit o pomoc a pak s námi zacházet jako s darebáky. Řekni mu, ať nás nechá projít, nebo zjistí, že mu nezbude žádné království na vládnutí.“

„Kdybys měl aspoň někdy nějaké vlastní území, vévodo Balduine odnikud, měl bys alespoň nepatrnou představu o tom, co to znamená vládnout.“

„Lepší je být bez vlastní země, než ji získat šoustáním jedné norské princezny jako ty, hrabě!“

„Dost!“ Vévoda Godefroi vstal. I on byl vysoký, i když menší než jeho bratr. „Tady bychom se neměli přít. Přišel jsi jako králův vyslanec, hrabě Hugo, a tak mi sděl rovnou: jak brzy budeme moci přejít úžiny?“

Hugo vypjal hruď jako zpěvný pták. „Jakmile mu složíte přísahu, že mu navrátíte jeho země, na něž má nárok, jak žádá.“

„Víš, že nemohu.“

„Prosím tě, vévodo Godefroio, to musíš. Anebo aspoň zajdi se mnou do paláce. Můj pán Alexios tě zve, abys s ním oslavil svátek svatého Basila. Okusíš tak jeho pohostinnost. Je to rozumný a ušlechtilý muž a jsem si jistý, že hodina v jeho společnosti tě přesvědčí o ceně spojenectví.“

Godefroi zakroutil unaveně hlavou. „Nemyslím, že by to něčemu pomohlo.“

„A kdo může zaručit, že pokud vejdeme do jeho města, taky z něj opět vyjdeme?“ zeptal se Balduin. „Slyšel jsem, že jeden bratr krále Franků vešel jako svobodný muž a vyšel jako otrok, spoutaný zlatými řetězy a s uříznutými varlaty. Co s námi král Řeků udělá, jakmile se octneme v jeho pevnosti? Raději bych se vydal neozbrojený na dvůr saracénského kalifa, protože ten by mě aspoň bodl do hrudi.“

„Myslím, že můj bratr má na mysli,“ pravil Godefroi upjatě, „že nemůže pochopit, proč po nás chceš, abychom vyjednávali s tímhle cizím králem. Už dokázal, že rozhodně není přítel našeho lidu tím, jak nakládal s poutníkem Petrem a jeho pokorným vojskem, kteří přišli před námi. Nyní se pokouší vymáhat na nás přísahy a závazky jen proto, abychom mohli pokračovat v cestě? Nevěřím ani jemu, ani jeho nabídkám. Řekni mu tohle: ‚Uctívej Hospodina, našeho Boha, a služ jen jemu.‘“

„A také mu pověz, že my jsme teprve předvoj většího vojska a že brzy se našich deset tisíc rozmnoží na sto tisíc. Uvidíme, jestli se odváží nám vzdorovat, až přijdou i další.“ Balduin se posadil zpátky za stůl a začal si vybírat z nehtů špínu.

„Budu tady čekat, dokud mi nedá povolení k průchodu,“ řekl Godefroi. „Ale nenechám ze sebe učinit rukojmí v jeho městě. Uděláš velice dobře, když popřemýšlíš o své vlastní situaci.“

„Já se vrátím k císaři,“ řekl Hugo vztekle. „A zůstanu jeho váženým hostem. Pomysli na to, co se stane po příchodu dešťů, až se zvedne voda pod tvou skromnou postelí ze slámy, až tvůj meč a brnění zrezaví a údy ti zachvátí horečka. Pak budeš téhle ukázky pýchy litovat. Ale císař je slitovný muž. Až se rozhodneš prokázat mu úctu, jaká mu náleží, pozdraví tě jako ztraceného syna. Do té doby si tady můžeš hnít.“

16

Doufal jsem, že mi zbude hodinka či dvě, abych s otcem Gregoriasem prozkoumal ležení a podíval se, zda bych tu nemohl vypátrat nějakou stopu po mnichově pobytu, ale to bylo zjevně nemožné. Vévoda Godefroi byl schopen chovat se s jistou základní uctivostí, ale drsná zloba jeho bratra Balduina mnohem spíš vystihovala náladu ve tvářích, jež nás obklopily, sotva jsme se odtamtud vynořili. Když jsme opět nasedli na koně, všiml jsem si, že hrabě Hugo nezaujal znovu své místo v čele průvodu, ale že se stáhl dozadu, takže teď byl uprostřed Varjagů. Gregorias a já jsme takové štěstí neměli. Opět jsme se ocitli vzadu a museli jsme vydržet půlhodinu napětí a strachu, že nás stáhnou z koní a pobijí nebo že najdeme mezi rameny šíp. Pak jsme konečně prošli kordonem Pečeněhů.

U Jezerní brány jsme znovu zastavili, tentokrát, aby Hugo opustil naši kolonu a prošel další branou na první nádvoří nového paláce. Jelikož jsem si zapamatoval Krysafiův pokyn, že se tam za ním mám dostavit, šel jsem za ním.

Ve srovnání s neuspořádaným tvarem omšelého starého paláce, který mohutněl postupem mnoha staletí, představoval nový palác celistvou budovu, jejíž růst vedl závratně vzhůru. Postavena byla na kopci, s impozantní vyhlídkou přes Zlatý roh na sever a na čáru hradeb na jihu. Velká část zdiva ještě nebyla opatřena omítkou, ale nebylo tu ani stopy po stavebním chaosu, jehož jsem byl svědkem v Domenikově domu.

Přišel sloužící, aby od nás převzal otěže, zatímco strážce nás odvedl vzhůru příkrým schodištěm na vysokou terasu, kde jsme vešli dvojicí bronzových dveří do místnosti s vysokou klenbou. Na stěnách nebyla žádná výzdoba a mramorové podlahy byly vyvedeny v prostém, moderním stylu. Ale vyhlídka na konci brala dech. Řadou mohutných, klenutých oken byla vidět potemnělá roztažená změť stavení v barbarském táboře. Pomyslel jsem si, že tahle místnost byla určitě postavena na vrcholu velkých hradeb, na okrajové vnější linii našich obranných zařízení. Bylo by zapotřebí nemalého sebevědomí, aby se k těmto oknům někdo postavil, a jak jsem si všiml, něčeho takového se nikdo z přítomných neodvážil.

„Hrabě Hugo. Jak jsi pořídil?“ Byl to Krysafios, jenž byl přerušen v rozhovoru se sebastokratorem Izákem.

„Nijak.“ Hugo přešel k pěkné tepané židli vykládané zlatem a sesunul se do ní. „Jsou nesnesitelní, ti mí krajané, plní falešné pýchy a bezzubých hrozeb. Vznešenost jim nic neříká, neznají úctu k těm, kdo stojí nad nimi. Nemohu s nimi mluvit.“

„Hrozeb?“ Izák se na něj zprudka podíval. „Jakých hrozeb?“

„Žádných, jaké by mohly dělat starosti člověku s tvou mocí. Říkají, že jenom chtějí lodě, aby je převezly přes úžiny, a pak odejdou. Ale nechtějí složit přísahu, kterou od nich císař žádá.“

„S loďmi by mohli zaútočit na naše přímořské hradby a oslabit naši sílu.“ Izák rozčileně přecházel po místnosti. „Čím přesně hrozí?“

Hugo si otřel obočí skvostným rukávem. Celý si ho tím zamazal špínou. „Tvrdí, že jsou pouhým předvojem většího útvaru – právě na tohle jsem tě upozorňoval – a že císař jim nebude moci vzdorovat, až se celé vojsko nashromáždí. Řekli… nemůžu si přesně vzpomenout. Myslím, že tví tajemníci to všechno zaznamenali.“

Izák a Krysafios se na mě podívali.

„Tak copak jste objevili, moji špiclující tajemníci?“ zeptal se eunuch.

„Jenom málo,“ připustil jsem. „Sotva se uráčili odpovídat. Byli dva – vévoda Godefroi a jeho bratr Balduin. Myslím, že Godefroi je poctivec, ovšem paličák – nedá se svést ze své cesty. Balduin je nebezpečnější. Nemá co ztratit, zato může získat celé jmění a plane pýchou a závistí. Myslím, že chce pro sebe získat království a je mu jedno, kde to bude.“

„A myslíš, že by kvůli tomu zašel tak daleko, aby zavraždil císaře?“ Krysafiův hlas zněl ostře. „Není ve spolku s mnichem?“

Přemítal jsem o tom. „Myslím, že ne. Nevypadá na lstivého člověka.“

„Takže podle tebe by o to usiloval lstivý člověk.“

„Také řekl, že tu jsou na císařovo pozvání. Je to pravda?“

„Cha cha.“ Izák přestal chodit sem tam a podíval se na mne. „Před dvěma roky jsme poslali vyslance k jejich církvi se žádostí o rotu žoldnéřů. Nežádali jsme o desetitisícové vojsko, jemuž by navíc veleli naši odvěcí nepřátelé sledující vlastní cíle. Oni využili naši nouzi jako záminku, Demetrie, protože je dobře známo, že touží svrhnout naši moc a sami se stát pány Východu.“

„Musím se ohradit, můj pane,“ řekl Hugo. „Sice nemůžu mluvit za všechny své krajany, ale určitě za většinu. Přišli jsme ze vznešených pohnutek, abychom vysvobodili Svatou zemi a veliké město Jeruzalém ze jha Turků, aby všichni křesťané mohli svobodně kráčet ve stopách našeho pána Ježíše Krista. Nedovol, aby ambice hrstky padouchů zastínily ctnost velkého množství.“

„Vojsko usilující o vysvobození Jeruzaléma má pramalou cenu, když má sultán dvůr v Nikai,“ poznamenal Izák. „A ještě menší, když táboří u hradeb Konstantinopole. Pokud opravdu touží modlit se u Svatého hrobu, pak by měli složit přísahu a pokračovat v cestě, ne vykřikovat hrozby proti císařovi.“

Hugo si promnul ruce. „To vím, pane Izáku. Vím, že kdyby mé vojsko nepodlehlo zkáze při bouři a ztroskotání, byl bych už teď v Jeruzalémě. Tihle lidé ale nejsou rozumní a podezřívají Řeky z úskoků. I tvou velkorysost, o které dobře vím, že vyvěrá z pravé křesťanské dobroty, překroutí tak, že jí dodají neblahý význam.“

„Jestli nepřijmou naše dary, ať se bez nich obejdou, dokud nepřijdou k rozumu,“ řekl Krysafios. „Pošli příkazy eparchovi, aby jim snížil příděl obilí. Uvidíme, jak dlouho vydrží s prázdnými žaludky a v zimních deštích. A podnikni přípravy, aby mohli být přesunuti přes Zlatý roh do Galaty. Tam budou dál od pokušení k páchání darebností a můžeme je snáz zadržet.“

„A co mé úkoly?“ začal jsem opatrně. „Jak mám podle tebe postupovat?“ Krysafios mě zpražil pohledem. „Jak uznáš za vhodné, Demetrie, jak uznáš za vhodné. Ať už se nás chystá barbarský velitel svrhnout nebo ne, nepochybuji, že využije každé naší slabiny, jen aby napáchal co nejvíc zla. A ať už touží po císařově smrti kdokoli, měl bys ho najít co nejrychleji. Teď jdi.“

Domů jsem se vrátil spěšně, protože bylo necelý týden po zimním slunovratu a dny byly dosud krátké. Už jsem si nemohl dovolit nedbat zavírací hodiny, protože jsem přišel o varjažský doprovod, když jsem poslal Tomáše nazpět do Annina kláštera, kde se měl učit naší řeči a našim zvykům, a také aby nebyl v dosahu mých dcer. Obzvlášť Helena mi to nechtěla prominout a už vůbec ne to, jak jsem ji vyplísnil za její nemravné chování onoho rána, kdy jsem Tomáše našel v jejím pokoji. Sice mě přesvědčovala, že mezi nimi nedošlo k ničemu vážnějšímu než k hovoru, a Zoe kupodivu její příběh potvrdila, ale to mě sotva usmířilo. Rozhodně mě to neodradilo od toho, abych chlapce poslal pryč.

Helena si ale nedala pokoj. „Poté co ho ten ničemný mnich unesl a zotročil, jak ho můžeš zavřít v klášteře? On tam zešílí.“

„Pochybuju, že by mu mniši od svatého Ondřeje vtiskli do rukou luk a nutili ho střílet po císaři. A proč v tomhle jídle není maso? Půst přece před třemi dny skončil.“

„Půst bude pokračovat, dokud barbarské armády neodtáhnou. Alespoň se to povídá. Jen málokdo žene dobytek na trh ze strachu, že se ho zmocní ta lůza Franků a Keltů, a navíc dobytek, který se sem přece jen dostane, vykupuje císařský komisař a odváží ho, aby nasytil naše nepřátele. Takže hladovíme.“

„Jestliže má tvůj nepřítel hlad, nasyť ho, a pokud má žízeň, dej mu napít. Tím ho zahanbíš a přivedeš k lítosti,“ řekl jsem jí. „Dnes jsem viděl bratra krále Franků.“

„Byl tlustý?“

„Měl na sobě obrovské roucho, jež mu nepadlo. Takže těžko říct.“

„Neřekl, kdy odejdou?“ zeptala se Zoe tiše. Byla ve věku, kdy sebemenší změna nálady ji proměnila bezmála v ženu, nebo naopak v pouhé dítě. Teď vypadala vystrašeně.

„Tohle rozhodnutí není na něm. Potřebují povolení od císaře.“

„Pak by jim ho měl dát, ať jdou pryč.“ Hlas se jí zvyšoval, slova se z ní řinula a kroutila si kolem prstu vlasy, jak to už dlouhá léta nedělala.

Snažil jsem se mluvit klidně. „Proč? Máš snad hlad, Zoe? Císař prostě nemůže dovolit hordě barbarů, aby prošla jeho říší. Musí zajistit, aby nemohli napáchat žádné škody.“

„Tak to by je měl poslat pryč. Ulice jsou plné cizáků, nikde žádné jídlo, zakrátko bude svátek svatého Basila, ale my nebudeme schopni ho řádně oslavit. Celou dobu jsou u našich bran tisíce Franků vyzbrojených do boje. Já to nesnesu. Chci, aby už byli barbaři pryč a aby bylo město zase normální.“

„Já také.“ Položil jsem jí ruku na rameno a přivinul jsem si ji na hruď. „Císař určitě nařídí, ať jsou pryč co nejdřív.“

Ale nenařídil. Barbaři zůstali po celý dlouhý vlhký leden utábořeni u konce Zlatého rohu, zatímco jsem s rostoucí rozmrzelostí hledal nějakou stopu po mnichovi, ať již byl naživu nebo ne. Pokud by byl živý, chtěl jsem se dozvědět, zda jednal po dohodě s franckou armádou. Nenašel jsem nic. Po čtrnácti dnech jsem sám začal pochybovat a tázat se, zda opravdu nezmizel v ledově studené vodní nádrži. Zase bych se v ní dal do pořádného pátrání, jenže v paláci už tento úkol nepovažovali za naléhavý. S každým bezvýsledným dnem, který minul, se mé schůzky s Krysafiem stávaly řidší a hodiny, kdy jsem čekal v přeplněných chodbách, stále delší.

Leden míjel. Den svatého Basila Velikého, potom svátek Zjevení Páně, a dokonce svátek svatého Řehoře Naziánského, ale pořád – alespoň se mi to zdálo – se barbaři ani nehnuli. Každý den přinášel nové fámy: o dalších velkých armádách v Soluni, Héraklei či dokonce Selymbrii, o vydrancovaných vesnicích a ukradeném dobytku, o barbarech, kteří se v noci vkrádají okny do domů. Jelikož mne mé záležitosti pořád občas zaváděly do paláce, patrně jsem slyšel víc báchorek než většina, i když klepy ve zlacených síních nebyly o nic spolehlivější než z tržiště. A pořád jsme hladověli, pořád se ulice hemžily těmi, kdo hledali útočiště, pořád to vypadalo, že barbaři jsou našimi obléhateli přinejmenším stejně jako spojenci.

Jednou večer, několik dní před začátkem února, dorazil do mého domu posel oblečený do palácové livreje.

„Přicházím od svého pána, císaře,“ oznámil. Z lemu pláště mu na podlahu skapávala voda.

„Opravdu?“ Již několik dní jsem tenhle okamžik očekával – novinu, že už mé služby nejsou zapotřebí. Nemohl bych tvrdit, že bych se na jeho místě choval ke mně jinak.

„Barbarští velitelé souhlasili, že pošlou vyslance, aby se sešli s císařem a projednali jeho požadavky. Císař se obává, že by se ten mnich mohl pokusit proklouznout do paláce v převleku mezi jejich doprovodem. Jelikož jsi jediný Říman, který toho muže viděl a byl s to podat o něm zprávu, žádá tě, aby ses tam dostavil.“

Vědomí, že mnich v uvažování paláce dosud vůbec žije, bylo utěšující. „Budu tam,“ řekl jsem. Nebylo záhodno, aby byl císař zavražděn přímo před barbarskými vyslanci, a po vyzývavosti, jíž jsem byl svědkem v jejich táboře, bude zajímavé vyslechnout, co mají na srdci. Přinejmenším jsem si mohl slibovat, že uvidím velkou podívanou.

17

Činely břinkaly a tisíce stráží přiduplo nohou jako jeden muž. Osamocená trubka se rozezvučela teskným tónem a sboristé opět spustili – jejich hlasy se s každým opakováním zvýšily o půltón. Světlo bezpočtu svíček se jako mozaika barevného světla odráželo od řad seker, šupinatého brnění, zlata a stříbra šatu dvořanů a smaragdů, safírů, rubínů a ametystů, jimiž byli ověšeni.

Síní se rozeznělo provolávání slávy císaři.

Hle, jitřenka se blíží,

denice přichází.

Jeho oči jsou zrcadlem Slunce.

V čele místnosti stál tucet kněží. Z kadidelnic, jimiž pohupovali v rukou, se zvedal dým kadidla. Své vlastní kontrapunktické církevní písně prozpěvovali tak dokonale, že se tóny slily jako voda. Jakýsi Egypťan bušil do dvou bubnů z kozí kůže, jejichž zvuk na konci každého verše dostupoval vrcholu, až nakonec všichni v místnosti vykřikli jako jeden muž: „Ať žije!“

„Člověk by řekl, že po tom všem jásotu by mohl císař projevit nějakou vděčnost,“ řekl Aelric, stojící vedle mě.

Byli jsme v ochozu nad hlavní síní, odkud jsme zpoza klenby opatřené závěsem shlíželi dolů. Pod námi na trůnu postaveném na mramorovém podstavci seděl jako socha sám císař. Hruď a ramena mu halilo oslnivě zářící roucho protkané šperky, překrývající dalmatiku z mihotavě purpurového hedvábí. Jedině když na ni dopadlo světlo, bylo možné rozeznat jemné vzory, jež se jí vinuly. Hlavu mu pokrýval císařský diadém, posázený perlami a drahokamy, a u nohou mu ležela dvojice bronzových lvů jako hlídky. Po jeho pravici seděl na nižším stupínku sebastokrator Izák, tak nádherně oblečený, že zastiňoval všechny přítomné kromě svého bratra, zatímco po jeho levici stál eunuch Krysafios. Za nimi skvělá společnost níže postavených šlechticů a biskupů mezi sebou soupeřila o to, kdo má skvostnější šat.

Sbory kněží umlkly a jenom bubeník nadále udával staccatový rytmus. Pronikal tichem jako údery hromu, odrážeje se od zdí a sloupů. Vypadalo to, jako by se kdesi pod námi ztrácel, ale ozvěna na opačném konci místnosti mi připadala stále hlasitější, dokud jsem si neuvědomil, že je to vlastně bušení na zlaté dveře, proti nimž jsem stál.

Krysafios pozvedl ruku a dveře se rozletěly. Rozevřely je ruce polooblečeného obra, který dovnitř vpadl jako nějaký Polyfémos naší doby. Vstoje byl nejméně o hlavu vyšší než Sigurd a kůže se mu leskla olejem. Vedl osm eunuchů nesoucích na ramenou stříbrná nosítka. Na nich byli posazeni dva barbaři, kteří zjevně cítili posvátnou bázeň a byli nesví. Měli zašlý a nevýrazný oděv, jenž rozhodně postrádal mistrovskou práci a zdobnost našich lidí. Zdálo se, i když to bylo sotva možné, že nasávají třpyt ze vzduchu, ve kterém se ocitli. Ani jednoho jsem nepoznal.

Eunuchové je položili na podlahu před císaře, hluboce se uklonili a odešli. Barbaři zjevně nevěděli, jestli se mají postavit, nebo zůstat sedět. Jeden se pokusil vstát, když vtom ožila dvojice bronzových lvů u císařových nohou. Čelisti se jim zdvihaly nahoru a dolů, hřívy se jim rozzářily a ocasy bušily o podlahu. Barbaři zírali s otevřenými ústy, jako by se báli, že je tyhle mechanické hračky sežerou.

„Buďte vítáni na dvoře knížete míru,“ pronesl Krysafios zpěvavým hlasem. „Káže vám, abyste přednesli svou prosbu.“

S nejistým pohledem na bližšího lva, který mezitím utichl, jeden z Franků povstal a krátce se uklonil. V davu to zašumělo a já jsem uhádl, že se nezachoval podle protokolu, nicméně zůstal stát a svou vlastní řečí pronesl kratičký projev.

„Jsem Geoffrey z Esche, druh Godefroie, vévody Lotrinska.“ Snad to v jeho řeči znělo velkolepě, ale jednotvárnost tlumočení zbavila jeho slova veškeré skvělosti. „Hovořím tu, ó jitřenko, nejvznešenější císaři, z rozkazu vévody Godefroie.“

„Tlumočník zřejmě dostal pokyn, že se má vyhnout potížím,“ zamumlal Aelric. „Pochybuji, že jeho skutečná slova byla z polovice tak pokorná.“

Aelric mluvil poněkud odtažitě, až netečně, na hony vzdálen své obvyklé dobré náladě. Kotníky na prstech mu tam, kde se držel balustrády, zbělely, a zdálo se, že se mírně pohupuje, jako kdyby se nedržel. Možná se bál o císařovo bezpečí – já určitě ano. Smečka barbarů vnikla do síně za svými předáky a vzdorně postávala u dveří. Pozorně jsem si je prohlížel, jestli mezi nimi neobjevím nějakou stopu mnicha. Dým ze svíček a kadidla způsobil, že mi zvlhly oči, a při ostrém světle pronikajícím dveřmi bylo těžké vůbec něco rozpoznat.

Barbar opět promluvil, i když v odpověď se nehnula ani nit z císařova roucha.

„Kníže míru, procestovali jsme mnoho mil a prošli mnohými nebezpečenstvími, abychom ti přišli na pomoc, abychom se k tobě připojili ve svaté válce Boží proti Saracénům a Ismaelitům, kteří zamořují nejsvatější místa křesťanstva. Ale cesta je dlouhá a my už jsme se tu o měsíc opozdili, zatímco ve vzdálených zemích bez omezení pokračuje řádění pohanů. Žádáme tě, velký císaři, abys nám dal povolení projít tudy a umožnil nám přechod přes vodu, abychom lépe vykonali práci pro Boha.“

Tlumočník utichl a všichni muži v síni našpicovali uši, aby uslyšeli Krysafiovu odpověď.

„Vážení hosté, kteří pocházíte ze všech národů Krista, vznešený císař si bere vaše myšlenky k srdci. Vzdává díky jedinému Bohu, že jste přišli bojovat po jeho boku za spravedlivou věc, a nechce, aby se vám nečinností otupily ostré meče. Ale než vyjdete od našich hradeb, chce, abyste mu složili přísahu, jak je tomu zvykem u našeho lidu, že mu budete věrně sloužit a navrátíte mu, co mu po právu patří, odvěké římské kraje v Asii.“

V zadní části místnosti se zvedl šepot a poslova tvář potemněla. Ani tlumočníkův takt nemohl nyní zastřít pravý význam jeho slov, protože hovořil spěšně a hněvivě a často prudce ukázal prstem na nehybného císaře.

„Vznešená jitřenko, pokorně tě prosíme o shovívavost. I když nás nic nepohání víc než touha spatřit, jak je tvá sláva a moc obnovena do nejplnějšího lesku…“ Tlumočník zaváhal – tady bylo jeho umění mluvit vyhýbavě zřejmě v koncích. „My Frankové ale jsme na své přísahy žárliví a neskládáme je jen tak. Prosíme tě o víc času na rozmyšlenou.“

Krysafiovi se zkřivily rty. „My víme, jak nesmírně si střežíte závazky věrnosti. Právě proto vás ctíme jako spojence. Ale velkorysý císař by vám rád připomněl, že těm, kdo mu pomohou, bez meškání projeví vděčnost.“

Eunuchové, kteří barbary přinesli, se teď znovu objevili se čtveřicí mahagonových skříněk zavěšených mezi nimi. Když se přiblížili ke stupínku, jako by zaškobrtli, ale pouze klesli na kolena a vyklopili svůj náklad. Truhlice se otevřely a barbaři vyjekli, když se na podlahu vysypal panovníkův poklad. Zlaté kalichy a talíře, mísy a náramky, dále náhrdelníky posázené perlami, bezpočet zářivých šperků a dost mincí, aby se zaplatilo celé vojsko. Oba barbaři teď povstali a s užaslými tvářemi se pak shýbli, aby si bohatství před sebou osahali. Jeden nabral hrst mincí, v Byzanci zvaných hyperpyry, a nechal je nevěřícími prsty proklouzávat nazpět. Druhý držel nádobu na pití a zíral na ni, jako by právě našel Kristův kalich.

„Těm, kdož odpřisáhnou věrnost naší věci, kynou velké odměny,“ řekl Krysafios.

Ale barbaři mu sotva věnovali pozornost. Horečně mezi sebou hovořili a při řeči ohmatávali poklady. Vypadalo to na nějaký svár mezi nimi.

„Tohle je vyvedlo z míry,“ pravil Aelric. „Z takové hromady zlata by se každému zatočila hlava.“

„Kupovat si spojence se může stát drahým návykem. Věrnost koupená zlatem je jako maso na slunci. Rychle se rozkládá,“ odpověděl jsem.

Oba barbaři se přestali přít a otočili se zpátky ke Krysafiovi. Přese všechno bohatství u jejich nohou nevypadal ani jeden spokojeně.

„Přátelství Řeků je čest, jíž si ceníme,“ překládal tlumočník. „Ale spěch je špatný rádce. Žádáme o čas na přestávku, abychom předali tuto nabídku“ – při těchto slovech mávl na rozhozený poklad – „našemu pánu Godefroiovi.“

„Pán Godefroi měl poslat vyslance, aby vyjevili jeho myšlenky a hovořili jeho hlasem,“ řekl jim Krysafios. „Ale možná si přejete odebrat se do soukromé komnaty, abyste se poradili mezi sebou.“

Poslové váhavě přikývli. Eunuchové opět vyběhli vpřed, aby pozvedli jejich nosítka, ale barbaři jimi pohrdli a již se uličkou ubírali zpátky ke dveřím.

„Stůjte!“ vykřikl Krysafios a oni se zastavili. „Nikdo nemůže odejít, dokud je císař přítomen.“

Místností se bez varování rozezvučel obrovský hluk a císařův stupínek zahalil vzdouvající se sloupec dýmu. Barbaři se roztřásli a chytili jeden druhého, aby se podepřeli, jako by očekávali, že jim tělo sežehne úder blesku.

Dým se začal rozptylovat a já jsem úplně strnul, když jsem se podíval dolů, kde předtím seděl císař. Byl pryč a s ním i zlacený trůn, bronzoví lvi, zkrátka všechno. Zůstal jenom hladký kotouč bělostného mramoru.

Aelric si musel všimnout, jak jsem náhle zesinal. „Jen se neboj, Demetrie,“ řekl a sáhl mi na ruku. „Tohle nebyla žádná zázračná barbarská zbraň. To se děje vždycky, aby cizinci zírali.“

V jeho hlasu byl znát nádech pohrdání, ale byl jsem příliš popletený, abych k tomu něco řekl. Při pohledu skrze vířící zbytky dýmu jsem si všiml, jak vyslanci spěchají pryč ze dveří a neklidně se ohlížejí přes ramena. Neuniklo mi, že zmizeli i Krysafios a Izák.

„Takže v jejich družině jsem žádného mnicha neviděl. Ty snad ano, Aelriku?“

„Žádného.“

„Jenže, když raději najímá jiné, aby odvedli jeho práci, mohl to být kdokoli z nich.“ Bylo těžké přemýšlet o mnichovi, a zároveň žasnout, jak blízko jsem se dostal až k císaři a jaká nádhera ho obklopuje. Pořád jsem si připomínal skvělost vstupu barbarů, když vtom se dveře za mnou otevřely. Menší rozruch v místnosti upoutal mou pozornost, ale ze snění mne plně vytrhl až zvuk jednoho hlasu.

„Proč lpíme na tom celém divadle? Dým mi ušpiní šaty a opaří tvář – je to zázrak, že mi nezažehl vous. Jak bych potom vypadal před barbary, Krysafie, s jednou tváří sežehlou a ohořelou?“

„Svému účelu to slouží, pane.“

Otočil jsem se, a dokonce jsem zapomněl klesnout na kolena. Muž, který předtím seděl na trůnu tak nehybně a neústupně, kníže míru, jitřenka a srdce říše, si to teď rázoval jen pár kroků ode mě. Pod úhledně zastřiženými vousy měl zdravě červené tváře jako nějaký sedlák a nad živýma očima se mu klenulo husté obočí. I pod beztvarým rouchem se mu rýsovala rozložitá hruď i ramena a byla znát drsná síla jeho rukou. Pohyboval se s neklidnou energií a úsečně vykřikoval své úvahy na Krysafia a sebastokratora, kteří z úcty stáli až u dveří.

Vrhl jsem se na podlahu v obvyklém projevu úcty, strachy strnulý. Bezmála dva měsíce jsem strávil tím, že jsem nemyslel skoro na nic jiného než na jeho bezpečí, na plány a pohnutky jeho vrahů, ale bylo to cosi abstraktního, jakási hádanka – nikdy jsem o něm neuvažoval jako o živoucím, dýchajícím člověku. Když teď kráčel kolem mne v malé síni, bylo těžké představit si ho jinak.

„Kdo je to?“ zeptal se a uťal tak svůj nářek nespokojenosti s obřadem. „Proč je tady?“

„Demetrios Askiates, pane,“ zamumlal Krysafios. „Je to jediný člověk, který viděl onoho mnicha, jenž se tě pokusil zabít na svátek svatého Mikuláše. Je tu, aby tě chránil.“

„Pak tedy povstaň, Demetrie Askiate.“ Císař na mě upřel zvědavý pohled. „Tvé jméno jsem již slyšel. Ale řekni mi, zda jsi schopen ubránit mne proti bláznivým obřadům, jež prý zapůsobí na bláhovou mysl barbarů?“

„Pane…,“ vykoktal jsem ze sebe.

„No dobře. Když jsem přijal trůn, věděl jsem, že vrahové, nevděčníci, vetřelci a uchvatitelé se budou pokoušet mne svrhnout, ale netušil jsem, že se budu muset předvádět jako nějaká socha, obklopen chuchvalci kouře. Snad bych měl dát ze sloupu strhnout velkého zakladatele Konstantina a postavit ho na trůn. To by jim mělo stačit.“

„Ale cožpak jsi neviděl bázeň v jejich očích, bratře?“ zeptal se Izák vesele. „Představovali si, že jsi nějaký pohanský bůh dávných předků, Zeus, který sestoupil, aby jim vzal duše.“

„Mám takové obavy, že víc na ně zapůsobilo zlato. Co říkáš, Krysafie?“

„Obávám se, že ani třpyt zlata jejich srdce nezahřeje. Na tvářích se jim zračil klam. Jejich velitel je poslal k odvrácení pozornosti. Máme se z jejich slibů napájet nadějí tak dlouho, dokud jejich síla nebude dostatečná na to, že jim nebudeme moci vzdorovat. Pak přijde a bude si diktovat své vlastní podmínky.“

„Komorník má pravdu.“ Izák prsty kroutil perlou, která mu volně visela z ucha. „Pokud vévoda Godefroi netouží po ničem jiném než probodávat Saracény jménem své církve, pak měl složit přísahu a teď už mohl obléhat Nikaiu, nikoli hrozit za našimi hradbami. Odklady jen živí jeho ambice.“

Císař se opřel o stěnu a upřel pohled na zavěšenou ikonu Bohorodičky. „Takže barbaři jsou obojetní. To jsme věděli. Co bychom tedy podle tvého návrhu měli s nimi udělat, bratře?“

„Seber vojsko a postav se jim.“ V Izákově hlasu nebyl ani stín pochyby. „Až uvidí, jak veliké jsou naše síly, ihned vysloví souhlas s našimi požadavky.“

„A pokud ne?“ pronesl Alexios zkoumavě. „Naše voje nejsou tak nepřemožitelné, jak byly za časů našeho děda, nebo dokonce našeho strýce. Právě proto sem barbaři přišli.“

Ode dveří se ozval výkřik a všichni se ohlédli, když se otevřely, aby vešel Sigurd. Měl přes ramena přehozený plášť z vlčí kožešiny a drátěnou košilí vrhal na podlahu srpky světla.

„Odpusť, pane.“ Padl na kolena. „Poslové žádají, abys jim dovolil odchod. Co ty tady děláš?“ zeptal se udiveně. Myslel jsem, že hovoří ke mně, ale oči měl upřené na Aelrika.

„Ať barbaři počkají,“ řekl Krysafios. „Mohou odejít, až je císař propustí.“

„Zase kouř a hračky,“ zabručel Alexios. Jen s obtížemi jsem se vyrovnával s tím, že tahle prakticky, neokázale uvažující postava je samovládce řídící osud národů.

Izák vzhlédl. „Ale co říkají? Souhlasili už konečně, že nám složí přísahu?“

„Trvají na tom, že se musí poradit se svým vůdcem. Rádi by své rozhodnutí odložili na později.“

„Pokud potřebovali svolení svého velitele, tak mohl přijít on sám.“ Izák se plácl do dlaně. „Říkal jsem ti, bratře, že nás budou vodit za nos, dokud nebudou moci na nás udeřit. Naše jediná naděje spočívá v tom, že udeříme jako první.“

„Ale co když se nepoddají, ani až shromáždíme své vojsko? Co když budu sedět na koni v čele své jízdy a naše požadavky odmítnou? Pak budu muset podstoupit bitvu, nebo budu vypadat jako zbabělec. Hádka mezi námi a barbary navíc vyvolá smích na sultánově dvoře a nijak nepřispěje k návratu našeho dědictví. A pokud tu bitvu prohrajeme – co potom? Naše hradby zůstanou bez ochrany, barbaři se zmocní města a my přijdeme o všechno!“

„My tu bitvu neprohrajeme, proti těmhle barbarům ne. Hoď jim zlato na zem a oni v ní budou rýt jako prasata.“

„Dyrrhachium. Ioannina. Ochrid. Arta. Tos už na tyhle bitvy, Izáku, zapomněl jen proto, že nebyly postaveny žádné vítězné sloupy ani oblouky, aby ti je připomínaly? Já ne. Barbaři nás tam porazili a přes všechny své vady bojují přinejmenším stejně urputně jako my – a dvojnásob, když jim kyne bohatá kořist. Je to národ hazardních hráčů. Kdyby si mysleli, že mohou naše město dobýt, neváhali by vrhnout kostky.“

Sigurd u dveří neklidně přešlápl. Jeho pohyb neunikl císařovi. „Říkáš, co si teď počít? Řekni jim, veliteli, že…“

Byl jsem nesmírně zvědav, co císař nařídí, ale v tom okamžiku odvrátil nějaký pohyb pozornost od jeho slov. Aelric, jenž vedle mne celou dobu mlčky postával, se – ač nevyzván – pohnul vpřed. Trochu vrávoral, jako by byl pod nějakou velkou tíhou a v očích se mu zračila tupá prázdnota. Skoro to vypadalo, jako by příliš pil, ovšem tento dojem zaplašila rozhodnost, s níž pozvedl z ramen sekeru a popadl ji do rukou. Zdálo se, že mu její váha dodala energii, krok se mu napružil a svaly na ruce se napjaly, když pozvedal čepel vedle hlavy.

„Cože…?“

Téměř oněmělý překvapením, málem jsem se o vteřinku zpozdil. Pochopil jsem strašlivou pravdu a vyskočil dopředu. Císař byl k nám zády, i když musel vytušit, že tu něco nehraje, protože se začal otáčet. Krysafios se díval stranou a Izák hovořil se Sigurdem. Oblouk světla se rozklenul po čepeli, když zasvištěla kolem zavěšené lampy, a Aelrikovi se z hrdla vydral řev.

Na okamžik se mi zdálo, že se mi srdce zastavilo a s ním i všechen čas, ale naštěstí se mé tělo nadále pohybovalo. Vrhl jsem se dolů Aelrikovi po nohou a napřahoval jsem ruce, abych ho zachytil. Jeho sekera už protínala vzduch, když jsem pocítil, že jsem mu prsty dosáhl na boty, posázené mosaznými cvočky. Boty jsem pevně uchopil a celou vahou jsem se mu opřel do nohou.

Ozvalo se mnoho výkřiků, ale nejsilnější byl jeho. Nohy se mu prohnuly a skácel se vpřed. Já jsem se mu zamotal mezi holeně, když jeho sekera udeřila do podlahy. Co jiného mohla ještě na své dráze trefit, to jsem si ani netroufal hádat. Naše hybná síla nás ještě určitou vzdálenost sunula po mramoru, dokud jsme se konečně nezastavili. Stále však nebyl přemožen. Vymanil se z mého sevření a začal se zvedat na nohy se sekerou, kterou měl pořád v ruce.

Shora se ozval řev a já jsem vzhlédl. Sigurd stál nade mnou jako hradba vzteku a zlosti. Popelavá tvář se mu třásla, ale v očích se mu nezračila sebemenší výčitka svědomí.

„Tys nás zradil,“ zasípal. „Všechno jsi zradil.“

Máchl sekerou dolů a mně se na tváři rozprskla horká krev. Kousek opodál se po podlaze kutálela Aelrikova hlava.

18

Na chvíli jsme strnuli jako ikony na zdích – jak Sigurd, tak Alexios, Krysafios, Izák i já. Krev, jež prýštila z pahýlu Aelrikova krku, mi zacákala oděv, ale nebyl jsem schopen ani se hnout. Krůpěj potu nebo snad slz se Sigurdovi řinula po tváři a kroužky jeho pancíře se napínaly a zase povolovaly, jak se mu pod ním zvedala hruď.

Jako prvnímu se hlas vrátil sebastokratoru Izákovi. „Barbaři,“ zasyčel. „To museli nastrojit oni – zavraždit tě v tvé vlastní síni a uchvátit korunu, až by ti sklouzla z hlavy. Teď je zabijme a potom se vrhněme na jejich spolubratry v jejich táboře.“

Všiml jsem si Krysafia, jak za ním přikyvuje, ale Alexios unaveně pozvedl ruku, aby je zklidnil. Na rukávu, kam dopadl Aelrikův poslední, blyštivý úder, měl šrám. „Nesahejte na vyslance,“ nařídil a znovu ovládl svůj roztřesený hlas. „Proč by se pokoušeli o takový zločin, když jsou teď v mých rukou? Musí přece vědět, že by propadli životem, kdyby se mi něco stalo, dokud tady budou.“ Na chvíli se odmlčel. „Pokud tu ovšem nebyl další kandidát, který se chtěl zmocnit diadému a pak nařídit lůze, aby je zachránila.“

Upřeně na nás střídavě hleděl, ale – jak se mi zdálo – déle než na ostatních prodlel zrakem na Izákovi.

„Vyhledáme všechny, kdo by mohli vznášet nárok na trůn, a zjistíme, kde právě jsou,“ řekl Krysafios. „A měli bychom poslat do ulic gardu – třeba už někdo začal spěšně podnikat kroky proti nám.“

„Můžeme na gardu spoléhat?“ zeptal se Alexios. „Když mne zradil jeden z Varjagů, který mi sloužil tak dlouho, komu pak mohu důvěřovat?“

Sigurd sebou škubl – vypadalo to, že má slzy na krajíčku. „Varjagové tě budou bránit až do smrti, pane. Ale pokud nám nevěříš, odeber nám zbraně a učiň z nás své otroky.“ Sesunul se na kolena, za zakrvácenou čepel pozvedl sekeru a nabídl ji císaři.

„Vezmi si ji, pane.“ Krysafios vztekle kopl do Aelrikovy bezhlavé mrtvoly. „Jestli netušíš, proč by nějaký Varjag měl provést takovou strašnou věc, nemůžeš nám ani říct, proč by to někdo nemohl zkusit znova. Byl zrádcem celou dobu a čekal jenom na příhodný okamžik, aby udeřil? Pokud ano, proč právě teď? Byl to okamžik šílenství? Nebo jednal v rámci plánu, do něhož bylo zapleteno víc lidí z jeho prostředí?“

„Při bližší úvaze,“ poznamenal jsem, „by bylo užitečnější, kdyby mu Sigurd tak kvapně neuťal hlavu.“ Podíval jsem se na vytřeštěné oči bez života a otřásl jsem se. Tenhle člověk přece jezdil po mém boku a jedl v mém domě – nebylo lehké se na něj teď dívat. „Co bychom za to dali, abychom vyzvěděli jeho pohnutky.“

Sigurd, dosud na kolenou, zabručel. „Když na zemi zápasíš s hadem, Demetrie, musíš hledět, aby tě neuštkl, a tak mu usekneš hlavu. Mou povinností je ochránit císaře před újmou – tvou najít ty, kdo by mu mohli uškodit, ještě než se ocitnou v jeho přítomnosti. Kdo z nás tedy dnes selhal?“

„Můj úkol by byl snazší, kdybys mnichovi nepomohl zahladit veškeré stopy vedoucí k němu.“

Sigurd se podíval, jako by se chystal opět rozmáchnout svou sekerou, ale nejdřív mne oslovil Izák. „Co máš s tím mnichem? Jistě tu působí mocnější síly, když je císař málem zavražděn ve svém vlastním paláci, a ty přitom myslíš jenom na špicly a pěšáky. Nech být mnicha, i kdyby snad existoval, a raději vypátrej jeho pány!“

Málem bych mu zbrkle odsekl, protože mi připadalo, že při celé téhle hádce byla zapomenuta moje role při skolení vraha, ale předešlo mě naléhavé klepání na dveře a zvuk hlasů z chodby za nimi. Obrátili jsme se a Sigurd pozvedl sekeru, i když Alexios zůstal bez hnutí.

„Kdo to ruší císaře?“ Krysafiův strach se odrazil v hněvivém zabarvení jeho hlasu.

„Odpusť, pane, ale je to naléhavé,“ pravil hlas zpoza dveří.

„Stráže na hradbách hlásí, že se z okolních vesnic zvedá kouř. Barbarští vojáci začali dělat výtržnosti – tvrdí, že držíme jejich posly jako rukojmí, a žádají jejich propuštění.“

Izák vztekle vybuchl. „Tak vidíš, bratře, už jsou na pochodu. Spěch je prozrazuje. Spoutejme rukojmí a vyjeďme ven, abychom se postavili nepřátelům.“

Alexios si ho nevšímal. „Veliteli,“ řekl a pokynul hlavou na Sigurda. „Tvůj oddíl nerozpustím. Dlouhou službou prokázal svou cenu. Byl bych nevděčník a blázen, kdybych ho zahodil jen kvůli zradě jediného muže.“ Napadlo mě, že právě teď si sotva může dovolit přijít o dobré vojáky, když jsou barbaři tak nablízku. „Vezmi svou rotu a doprovoď posly k branám. Vysvětli jim, že budu v následujících dnech čekat na jejich odpověď.“ Urovnal si roucho a z jednoho z drahokamů na něm setřel kapičku krve. „Pokud jim někdo zkřiví jediný vlas, ať už to bude někdo z tvých lidí nebo z davu ve městě, osobně si to přede mnou zodpovíš, veliteli. Je to jasné?“

Sigurd přikývl, uklonil se a vycouval z místnosti, zatímco z rohu zlostně hleděl Izák.

„A teď,“ pokračoval císař, „mi vyhledejte velitele Pečeněhů. Varjagům jsem sice prominul zrádce, kterého mezi sebou bezděčně chovali, ale dokud bude podezříván jediný z nich, nemohu si je ponechat v paláci. Budu kolem sebe potřebovat muže, jimž mohu důvěřovat, protože to bude nejméně ještě den trvat, než zjistíme, jestli pominulo nebezpečí.“

„Nebezpečí nepomine, dokud budou barbaři bydlet za našimi hradbami,“ zabručel Izák.

„Pokud ovšem není nebezpečí již uvnitř.“ Krysafios se obrátil na mne. „Demetrie, vzpomínáš si na seznam, který jsem ti jednou ukazoval?“

I když od chvíle, kdy jsem ho viděl, uplynuly téměř dva měsíce, zapamatoval jsem si dost význačných jmen, abych mohl přesvědčivě přikývnout.

„Vezmi tedy rotu Pečeněhů a co nejrychleji zjisti, kde ti lidé jsou. Ohlas mi pak každého, kdo náhle podnikl cestu na venkovské sídlo, kdo ve svých sklepeních ukryl spoustu zbraní nebo kdo se pokoušel v převleku proklouznout branami. Budu v novém paláci s císařem.“

Přikývl jsem na znamení poslušnosti. „A co Aelric? Někdo musí znát pohnutky jeho zrady, aspoň přibližně. Někteří z jeho druhů? Snad někdo z rodiny?“

Krysafios netrpělivě pokrčil rameny. „Možná. Můžeš se zeptat Sigurda, až se vrátí. Ale nehledej ho v paláci – do soumraku budou všichni Varjagové ve svých kasárnách u Adrianopolské brány.“

Z úcty jsem se vrhl na zem a pak odešel – přitom jsem překročil Aelrikovu useknutou hlavu. Krev mu polepila prošedivělé vlasy a čelist mu poklesla, ale oči si zachovaly někdejší pevnost – strnuly v okamžiku, kdy Sigurd ťal svou mstící sekerou.

Příštích několik hodin uplynulo v jakémsi omámení. Právě prožitý šok, katastrofa, která se málem přihodila, a má nenadálá účast na jejím odvrácení mi zaměstnávaly mysl, zatímco jsem kráčel se svým oddílem pečeněžských žoldnéřů mezi šlechtickými domy. Vyslýchal jsem jejich vrátné a správce, prohledával jejich síně a sklepy, pátral po stopách útěku nebo vzpoury, ale skoro nic jsem nenašel. Většina šlechticů totiž byla v paláci, kde sledovali vyslance. Někteří byli pryč na venkově a několik málo jich zůstávalo doma a vyřizovalo soukromé záležitosti. To všechno jsem si zaznamenával do tenoučké knížky, kterou jsem měl při sobě a kam jsem s pedantickou přesností zanášel jejich výmluvy a alibi. Krysafios v ní mohl pátrat po nějakých důkazech zločinu, jež potřeboval, ale nevypadalo to, že by kteréhokoli z mužů, jež jsem viděl, trápila zjevná vina.

A hodinu za hodinou, kdy jsem pokládal očekávané otázky a slyšel očekávané odpovědi, jsem pořád přemítal o motivu zločinu. Aelric přece nemohl doufat, že svou zradou něco získá, protože i kdyby císaře skolil, v příštím okamžiku by zemřel. Pokud nepropadl šílenství nebo nějakému zlému duchu, někdo ho musel dohnat k pokusu o vraždu hrozbou, která byla větší než jistá smrt. Co to mohlo být – a kdo? Přirozeně to mohl být mnich, ale čí záměry tím podporoval? Nebo měl pravdu Izák, když tvrdil, že barbarští poslové doufali, že nastalého zmatku využijí k svému prospěchu? Ale to by bylo šílenství, poněvadž by byli pobiti do jednoho. Anebo to měli na svědomí barbarští velitelé, sedící ve svém táboře, kteří doufali, že jim císařova smrt dá záminku a příležitost k uchvácení města? To znělo příliš fantasticky, aby se tomu dalo věřit. A co když byli barbaři jen využiti k odvrácení pozornosti od politického souboje, který mezi sebou vedli naši vlastní šlechtici, a sami v tom nehráli větší roli?

Žádné odpovědi jsem nenašel, ale když jsem byl konečně se svým úkolem hotov, odnesl jsem své poznámky Krysafiovi do nového paláce. Byl jsem tak utahaný a zmatený, že jsem se ani nepřel, když mi stráž oznámila, že eunuch není k dispozici. Zavolal jsem si tedy tajemníka, aby voskem zapečetil knížečku, a nechal jsem ho, ať ji předá svému pánovi. A jelikož to nebylo daleko, odebral jsem se podél vrcholu kopce ve stínu hradeb do varjažských kasáren.

„Je tu velitel Sigurd?“ zeptal jsem se.

„Na hradbách,“ odpověděla hlídka.

„Můžu s ním mluvit?“

„Ano, můžeš,“ pravila váhavě, „i když bys toho mohl litovat. Má škaredou náladu.“

„Přesto to zkusím.“

Přešel jsem cvičiště a vyšplhal po širokém schodišti až na hradby, sleduje, jak můj dech v ostrém vzduchu utváří obláčky. Obloha byla jasná a vysoko nade mnou se vznášel purpurový pás, když začaly vykukovat první hvězdy. Připomněly mi císařovo bohatství – zářivé drahokamy, jimiž byla poseta jeho císařská látka – a napadlo mě, kdo by asi dnes večer nosil takové šaty, kdybych byl o vteřinku pomalejší. Sebastokrator Izák? Císařův první syn, sotva osmiletý? Jedna ze vznešených postav, jejíž sluhy jsem dnes odpoledne vyslýchal? Anebo nějaký barbar ze Západu, sedící nemotorně na trůnu a dokonávající zhoubu říše?

Sigurda jsem zastihl o samotě, jak se opírá o hlubokou střílnu mezi dvěma cimbuřími a upřeně hledí na jiskry za vodou, kde hořely barbarské táborové ohně. Cosi zamručel, když jsem ho pozdravil, ale obličejem se ke mně neobrátil.

„Vypadá to tak pokojně,“ poznamenal jsem a pevně jsem k sobě přitáhl plášť. „Je to pravda – noc ohlazuje hrany světa.“

„Ale po noci přijde úsvit a potrvá ještě dlouho, než se střípky dnešního dne opět spojí.“ Sigurd naklonil ke rtům hliněný džbánek a já jsem uslyšel, jak mu stéká nápoj do hrdla. Pak se zeptal. „Víno?“

„Děkuji.“ Byl to drsný druh vína, ale proti chladu přišlo velmi vhod.

„Ty žádné starosti nemáš. Zachránils císařovi život. Za takovou službu můžeš očekávat dům a důchod. Já jsem připustil, aby jeden zrádce zničil čest Varjagů a málem zničil i říši.“

„Kdo tedy střeží císaře teď, když byli Varjagové vyhnáni z paláce?“ V rozrušené mysli jsem se tázal, zda třeba Aelrikův čin nepředstavoval pouhý taktický krok s cílem zdiskreditovat jeho oddíl, aby císař zůstal zranitelný.

„Pečeněhové.“ Ze Sigurdova hlasu se dalo vyčíst, že je považuje za cosi jako malomocné. „Kulatolebí barbaři z východu – ohavný národ s ohavnými ženami a ještě ohavnějšími zvyky.“

„Jsou spolehliví?“

„Jako skála. Kdysi je císař v boji porazil, ale teď ho uctívají jako božstvo a slouží mu jako fanatici. Jednou jsem jednoho Pečeněha viděl, jak stojí čtyři dny a noci ve sněhové vánici, protože nepřišel rozkaz vystřídat ho.“

Nastalo mlčení a opět jsme si lokli vína. Opřel jsem se o mohutnou předprseň a pocítil jsem na tváři chlad kamene.

„Vím, že tě ty rány bolí,“ spustil jsem znovu, „ale na určité otázky potřebuju rychlé odpovědi, než stopa vybledne. Neměl Aelric v gardě nějaké obzvlášť dobré přátele? A co jeho rodina?“

„Byl v rotě mužů, kde byli všichni jako bratři. Ale nehledej odpovědi u Sweyna nebo Stiganda či někoho jiného, stejně jako já nevědí vůbec nic. Jinak by Aelric nikdy nepřešel palácový práh, leda v řetězech. Měl ovšem rodinu – manželku Freyu a syna.“

„Bydlí v kasárnách?“

„Tam nebydlí žádná žena. Manželka má dům v Petriu, nedaleko odsud. Syn odešel z domu už před lety – pravděpodobně už má vnoučata. Nezapomeň, že Aelric byl válečník, už když většinu z nás ještě matky kojily.“

„Znals ho tehdy? Už v Thúlé?“

„Anglii,“ Sigurd mě automaticky opravil. „Ne. Cesty, které nás sem zavedly, byly různé a my jsme se seznámili až po letech, když jsem byl už dospělý.“

„A co jeho žena – seznámil se s ní tady, nebo také pochází z Anglie?“

„Je z Anglie. Uprchla s ním, když nás ten bastard přemohl.“

„Myslím, že bych měl určitě za ní zajít. Už se dozvěděla, jaký osud Aelrika stihl?“

„Pochybuju, že by na ni kdokoli z nás pomyslel. To až ty, Demetrie. Možná jí tu novinu budeš muset sdělit sám.“

„Nepůjdeš se mnou?“

Sigurd vypil zbytek vína a hodil džbánek přes předprseň. Uslyšel jsem, jak se dole na kamenech roztříštil.

„Nemůžu odsud odejít.“ Kopl do cimbuří před sebou. „Nesmíme se k paláci přiblížit víc než k těmto hradbám.“

Celkem vzato, usoudil jsem, bude pravděpodobně lepší, když půjdu do vdovina domu bez vraha jejího manžela.

Nechal jsem Sigurda o samotě a kráčel jsem až k nejzazší hranici města. Mířil jsem k domu, který mi popsal. I když jsem věděl, že zabíjení času mi rozhodně nepomůže, loudal jsem se a odbýval pomoc nabízenou císařskou stráží. Nebylo mi totiž dobře při pomyšlení, že budu muset Aelrikově ženě povědět o manželově zradě a smrti. Přesto jsem se zakrátko ocitl u jejího prahu, kde jsem studenou pěstí zabušil na tlusté dubové dveře. Při každém úderu se mi ruka s tupou bolestí roztřásla, ale nenechal jsem toho, dokud jsem nakonec zevnitř neuslyšel podezřívavý hlas, jak se ptá, co si přeji.

„Přicházím z paláce. Týká se to tvého manžela.“ Má slova se rozlehla po prázdné ulici.

Třikrát jsem zaslechl zvuk, jak jsou odtahovány závory. Pak se dveře zprudka otevřely.

„Ty nejsi od Varjagů. Už jsem tě někdy viděla?“

Za dveřmi byla naprostá tma, ale hlas prozrazoval starší osobu, ženu usouženou namáhavým životem.

„Jsem cizí,“ připustil jsem, „ale tvého manžela jsem znal. On…“

„Tys znal manžela?“ Dveře se o kousíček víc pootevřely. „Jak to, že jsi ho znal? Kde je teď?“

„Je mrtvý.“

Nechtěl jsem to říct tak na rovinu, ale už to bylo venku. Později jsem si vyčítal svou bezohlednost. Uslyšel jsem, jak se v místnosti rozezněl nářek, zvuk, jak někdo zavrávoral, a vnikl jsem dveřmi dovnitř, než je mohla přede mnou zabouchnout. Pěstičkami mi bušila do hrudi, a třebaže v jejích chabých ranách bylo pramálo síly, pozvedl jsem na obranu ruce. Tma mi bránila, ale nakonec se mi podařilo uchopit ji za zápěstí a držet je stranou, dokud vzdorovité výkřiky neustoupily bezútěšnému vzlykotu.

Co nejjemněji jsem ji odstrkal dozadu, pryč ode dveří. Plakala a křičela jméno mrtvého manžela a spoustu dalších věcí v jazyku, jemuž jsem nerozuměl.

„Nemáš svíčku?“ zeptal jsem se, když s rozechvěním popadala dech. „Bylo by lepší, kdybych tě viděl.“

Zkusmo jsem trochu povolil sevření, abych zjistil, zda má pořád v úmyslu na mě útočit. Nenastal žádný náhlý pohyb, ani nehořekovala víc, a tak jsem ji pustil.

Šla někam pryč. Chviličku jsem se bál, zda snad nešla pro nějaký nůž, aby se s ním na mě potmě vrhla, ale pak jsem v rohu uviděl řadu jisker a vzplanutí knotu. Svíčka sotva hořela, protože ji obalovaly zkroucené hrudky vosku, ale vydávala dost světla, abych konečně spatřil Aelrikovu nebohou vdovu.

Byla stará – přinejmenším stejně jako on – a hluboké brázdy na tváři s četnými stíny jí přidávaly ještě spoustu let. Její rozcuchané vlasy byly šedivé a neupravené, visely v roztřepených chomáčích a na kůži se jí leskly slzy. Na sobě měla jenom vlněnou košilku. Sesunula se na stoličku a pokynula mi, ať se posadím na lavici. Napřáhl jsem ruku, abych ji pohladil, ale s odporem sebou škubla a schoulila se opodál.

„Nezabil ho Sigurd?“ zeptala se.

Tahle otázka mě natolik vyvedla z míry, že jsem na minutu strnul úžasem. Nakonec jsem doznal: „Ano.“ A pak, snaže se ze všech sil, aby můj hlas opět zněl energicky, jsem pokračoval: „Proč si to myslíš?“

„Manžel se vždycky bál, že Sigurd jeho tajemství odhalí a v návalu hněvu ho zabije. Každý den za posledních deset let, od té doby, co se dal Sigurd naverbovat k Varjagům, se ho Aelric bál.“

Poškrábala si temeno hlavy s řídkými vlasy a roztřásla se, jako by ji ovanul průvan.

„Proč se ho Aelric bál?“ zeptal jsem se. „Jaké tajemství mohl mít, aby Sigurda natolik rozběsnilo? Měl vždycky s císařem takový úmysl…?“

„S císařem?“ Aelrikova žena – vzpomněl jsem si, že se jmenuje Freya – se hořce uchechtla. „Co bylo Aelrikovi po císařovi? A vlastně i Sigurdovi?“

„Sigurd miluje císaře jako otce.“

„Miluje?“ Freya si odplivla na podlahu. „Nikdo z vás se neřídí nějakou láskou – leda nenávistí. Sigurd císaře nemiluje, on jenom neúprosně a vášnivě nenávidí Normany. Proč by jinak neodpustil Aelrikovi, který ho mezi Varjagy přivedl a byl pro něj jako starší bratr?“

„Ale co Aelric provedl?“ Byl jsem zmatený – domlouvat se s touhle ženskou bylo jako když hrách na stěnu hází.

Nevšímala si mě. „Věděl, že se to vrací. Já taky. Od chvíle, kdy se u našich dveří objevil před třemi týdny Asgard, ho to pronásledovalo. Aelric sloužil císaři ještě dlouho poté, co by většina jeho druhů už dávno pověsila na hřebíček brnění a začala by hospodařit na statku na venkově. Jestlipak bude Sigurd stát ještě pořád na stráži, až bude stejně starý jako Aelric? To sotva!“

„Kdo to byl ten Asgard? Další Varjag?“

„Přišel před třemi týdny a Aelric se proměnil. Úsměv mu zmizel a ramena poklesla. Skoro nejedl. Nejdřív o tom nemluvil, ale já jsem věděla svoje, protože o čem jiném by s ním Asgard měl mluvit? Pak se Asgard objevil znovu a odvedl ho pryč. Řekl, že jdou za jeho přáteli. A teď je Aelric mrtvý, nejvěrnější muž, jaký kdy nosil sekeru. Můj manžel.“

Sklonil jsem se blíž a snažil se najít nějakou nit, která by mne provedla bludištěm jejího blábolení. „A jaké bylo to Aelrikovo tajemství, o němž chtěl mluvit Asgard?“

Freya se napřímila a bylo vidět, že jsem v ní roznítil vzdor. „Proč bych měla vyzrazovat jeho tajemství někomu cizímu, vráně, která mi zakrákala jeho smrt?“

„Protože na tom závisí bezpečí nás všech – a tvoje obzvlášť. Pokud to neřekneš mně, přijdou jiní. Ti nebudou tak laskaví jako já. Než Aelric zemřel, zradil císaře i Varjagy a to se lehko nepromíjí.“ Nechtěl jsem se původně zmiňovat o Aelrikově zradě a byla to správná úvaha, poněvadž jakmile jsem to vyřkl, Freya zabořila tvář do dlaní.

„Můj manžel byl poctivec, který svým pánům věrně sloužil,“ vzlykala. „Pokud byli prohnaní nebo zlí nebo ho donutili, aby se zpronevěřil své povaze, pak bude Bůh soudit je, ne jeho. A ty ještě říkáš, jak jsi laskavý – ty, který hanobíš jeho jméno, když jsou mé slzy ještě horké, dřív než ho vůbec pohřbili. Odejdi z mého domu a zanech mě mému zármutku, než ho otrávíš!“

„Nemůžu, musím se dozvědět…“

„Ven! Ven!“

Nedala se utěšit – rozhodně ne mnou –, a dokud se to nestane, nic z ní beztak nevypáčím. Zanechal jsem ji tedy jejím slzám a spěchal zpátky k hradbám. Vypadalo to, jako by noc trvala celou věčnost, ale Sigurd tam byl pořád. Přecházel kolem bašt a sledoval otupělým zrakem temný obzor. Ani on, ani já jsme nepozdravili.

„Neznáš nějakého Asgarda?“ zeptal jsem se. „Možná je to Varjag nebo někdo z paláce.“

Zachmuřený Sigurd se zakabonil ještě víc. „Asgarda znám,“ zavrčel. „Byl to Varjag, sloužil ještě před několika lety. Sám jsem ho vyhodil, protože nás v kasárnách okrádal.“

„Znal Aelrika?“

„Uprchli současně z Anglie a do města dorazili spolu. Aelric, Asgard, jejich ženy a pár dalších. Většina už umřela.“

„Ale Asgard ne?“

Sigurd pozvedl ruce na znamení, že netuší. „Mně to bylo jedno. Slyšel jsem, že má stánek na kožešnickém trhu, kde prodává prašivé kožešiny a kožky, které ruští kupci nejsou s to nikomu vnutit. Možná tam je pořád, možná ne. Byl to lump a my udělali dobře, že jsme se ho zbavili.“

„Nebyl ve styku s některými tvými lidmi?“

„Ti by se k němu otočili zády. Okrádat kamarády je jako krást v kostele – až na to, že my nemáme povinnost odpouštět. Proč všechna ta zvědavost? Chceš své dceři opatřit nějaký levný límec?“

„V posledních týdnech navštívil několikrát Aelrika. Freya řekla, že může za proměnu Aelrikovy nálady, a já myslím, že mohl přinášet poselství od mnicha.“

Sigurd si odfrkl. „Mnicha? Ten mnich je přízrak, Demetrie, duch. Na takové lidi se svaluje vina, když není žádné jiné vysvětlení.“ Odmlčel se a přemýšlel o tom, co právě řekl. „Naproti tomu Asgard je skutečný až moc. Vyhledej ho na trhu.“

19

Kožešnický trh působil příštího rána hodně ponuře. Už od úsvitu pořádně pršelo, a i když se prodejci snažili schovat své zboží pod ochrannými plachtami, kožešiny se jim urousaly a zašpinily. Unikli jenom bohatší kupci, jimž cech přednostně opatřil místa pod sloupovím krytým okapy, kde teď seděli u stolů, třásli se a jenom občas se přiměli, aby nabízeli své zboží. Z opačného konce trhu, kde měli stánky koželuhové a jircháři, se linul pach vydělávané kůže, a jelikož byl navíc ve vzduchu cítit zápach mršin, nebylo divu, že kupců bylo poskrovnu.

Déšť se mi řinul po šíji, až mi provlhla ramena tuniky, zatímco mé boty stále víc připomínaly jakési houby pod nohama. Z každé poličky a podstavce hleděly zkormoucené tváře mrtvých zvířat. Zajíci a králíci visící za uši, vlci s dlouhými mordami navršení jeden přes druhého, jeleni, jejichž parohy už byly prodány řezbářům slonoviny a u jednoho stánku dokonce i obrovitý medvěd umístěný na kůlu.

Zastavil jsem se u několika stánků, abych se poptal po Asgardovi, a dostal jsem očekávané protikladné odpovědi. Podle jednoho člověka byl na západní straně trhu, kdežto podle souseda na severní. Možná už ani žádný stánek nemá a zavřel krám, tvrdil další, protože jeho zboží skoro za nic nestálo a Asgard jen málokdy spatřil své zákazníky dvakrát. Někteří ho sice viděli, ale nemohli si vzpomenout, kde, kdežto jiní o něm věděli, ale toho dne ho nezahlédli. Byly to naprosto běžné odpovědi, jenže onoho truchlivého dne, kdy mi do očí ustavičně kanuly dešťové kapky, mi to všechno připadalo ještě marnější než jindy.

Ostatně kupci nebyli právě příjemní společníci. Na venkově se říká, že se pastýř podobá svému stádu – tady jakbysmet! Všichni muži, na něž jsem narazil, měli hřmotné postavy, dlouhé vlasy, široké, nedůvěřivé tváře a husté vousy, do nichž si někteří vtírali tuk, aby jim zůstávaly suché. Mnozí byli určitě nemanželskými syny severských obchodníků a svou řeč prokládali prapodivnými zvuky, jež jako by vydávaly spíše jazyky zvířat než lidí.

Ale svou kořist jsem nakonec přece jen našel. Tento kupec si nezajistil místečko ve sloupoví, a dokonce ani neměl krytý stánek na náměstí. Choulil se v růžku v kožešinovém plášti ohlodaném krysami. Lebku mu pokrývaly šedivé vlasy a modré oči při dešti tak mhouřil, že byly skoro zavřené. Před sebou měl vyložený podnos s kožkami drobných živočichů.

„Co stojí tahle hranostají kůže?“ zeptal jsem se, předstíraje, že si prohlížím jeho zboží.

„Čtrnáct obolů.“ Čárka očí se mu zakulatila – teď mě bedlivě sledoval.

„To je moc drahé. Nemáš na prodej něco jiného?“

Zamrkal. „Bohužel nemám nic jiného, než co vidíš. Cech mi nic jiného nedovolí.“

Trochu jsem sebou škubl při doteku zvlhlé kožky, ale mrtvého hranostaje jsem levou rukou zvedl a přemítavě jsem ho potěžkával. Zatímco jsem ho zkoumal, pravačkou jsem za pasem nahmatal měšec a vytáhl zlatou nomismu.

„O tvé krysy nestojím,“ řekl jsem mu. Zatřásl jsem kožkou za zátylek a pak jsem ji odhodil. Asgardovy oči si toho nevšimly, poněvadž byly upřené na mou pravačku. „Potřebuju tvé znalosti. Informace. Zvídavý člověk na trhu plném lidí je určitě svědkem lecčehos.“

„Něčeho možná. Pokud se právě nezaobírám potřebami svého povolání.“

Vybral jsem další kožešinu a zkroutil jsem ji v ruce. „Jsou to místní kožešiny?“

Všiml jsem si, že mu nejde pod nos měnící se směr mých otázek a že se mu pochyby v očích proměnily v podezřívavost, ale nemohl si odpustit, aby nepokračoval v odříkávání běžných řečí při prodeji. „Místní? To tedy ne. Přivezli je mocní Varjagové, z divokých lesů severu, po velikých řekách a přes Černé moře, jen aby ozdobily tvůj oděv. Na tisíc mil nenajdeš kožešiny vyšší kvality.“

I když jsem uhádl, že tahle slova byla vyřčena jen málokdy, přesto zněla unaveně a prázdně.

„Jistě jejich původ dobře znáš. Nejsi taky jedním z těch Varjagů?“

„Ne,“ připustil opatrně. „Ale jsou to mí příbuzní. Já pocházím z království Anglie – nebo také Británie, jak se mu někdy říká –, ostrova hned za varjažskými břehy.“

„Odkud bohabojný císař, nechť žije po tisíc let, verbuje svou tělesnou stráž?“

„Přesně odtamtud. Já jsem vlastně kdysi taky sloužil císaři jako jeden z jeho Varjagů a nosil svou sekeru v jeho službách. Vybral si mne pro mou poctivost.“

„Skutečně?“ Odhrnul jsem si z očí pramen vlasů. „Hledám muže, který Varjagy dobře zná. Či spíš muže, jenž se snaží víc se o nich dozvědět. Mnicha, který cestuje městem a neustále doráží na stráže, aby se něco dozvěděl. Neviděls takového muže?“

Zlatá mince, kterou jsem držel, mi vyklouzla z prstů a bezhlučně dopadla na hromádku kožešin. Nezvedl jsem ji. Asgarda zaujala – nejdřív sklopil oči, pak s nimi zarejdil ke straně a pohrával si s přezkou svého pláště. Pohled se mu ale ustavičně vracel k třpytivé nomismě na jeho kožešinách.

„Proč bych to měl vědět?“ zaskřehotal. „V tomhle městě je spousta Varjagů a mnozí odešli do výslužby po celoživotní věrné a čestné službě. Kdopak by chodil do vzdáleného zákoutí páchnoucího trhu, na místo, kterého si ani ty zkurvené cechy dost necení, aby ho pronajímaly za víc než jeden obolos, a tam pokládal otázky kupci pronásledovanému smůlou?“

„Jeden muž, který tomu, co by mu ten kupec mohl říct, přikládá velký význam,“ odpověděl jsem. „Tak jako já.“

Před Asgarda dopadly dva další zlaťáky.

„Ne,“ zašeptal stařec. „Ne. Já jsem tvého mnicha neviděl.“

„Ale viděl. Přivedl jsi ho ke svému starému druhovi Aelrikovi a pověděl jsi mu nějaké strašlivé tajemství, které Aelrika donutilo ke zradě všeho, čeho si cenil. Nezapírej.“

Asgard se teď šoural dozadu, rozhlížeje se, kudy by vzal nohy na ramena. Sledoval jsem ho, převrátil jsem mu podnos s kožkami a rozházel je po mokré dlažbě.

Tasil jsem nůž. „Já se dozvím, co jsi udělal a řekl, Asgarde. Můžeš za to dostat buď zlato, anebo ocel. Znáš varjažského velitele Sigurda?“

Asgardovi spadla čelist. „Sigurda? Je to zběsilec, šílenec. Ten zabije i vlastní matku, když se podle něj moc přiblíží k císaři. Sloužíval jsem pod ním v gardě.“

„Ale teď jsi ho věrolomnosti, kterou jsi zpunktoval s Aelrikem, zničil. Pokud mi neřekneš, co jsi provedl, přijde se mnou i se sekerou, aby ti rozvázal jazyk.“

Celou dobu jsem se přibližoval k Asgardovi, jenž přede mnou ustupoval, až se nyní ocitl zády k širokému sloupu. Sledoval jsem, jak se před ním kroutí, a byl jsem připraven udeřit, kdyby se pokusil upláchnout.

Jenže utíkání stejně jako boj už nebylo v Asgardově moci – údy mu poznamenal zub času, postrádaly sílu a on to věděl.

„On mě zabije,“ zakvílel. „Mnich odpřisáhl, že pokud někomu něco vyzradím, zabije mě.“

„Pokud už tě mnich nepotřebuje, beztak tě asi zabije. Já ti aspoň dávám možnost přežít.“

„Ale já jsem nic neprovedl, já jsem Aelrika nezradil – on to udělal sám. Nikdy jsem nevraždil krajany, ani nezabíjel nevinné rodiny, nevypaloval jsem domy a obilí, ani netrávil studny, aby země ležela ladem ještě celé pokolení. Já ne, ne. Proč na mě míříš nožem, když by jeho ostří mělo ležet na Aelrikově krku?“

„Aelrikův krk už dostal poslední ránu.“ Má slova byla krátká a úsečná – jaképak asi byly ony hrůzy, které připisoval tomu dobrosrdečnému Varjagovi? „Nepokoušej se vyváznout tím, že budeš očerňovat jméno mrtvého.“

„Jestli je mrtvý, pak ho alespoň konečně dostihla spravedlnost. Muž má žít tak, aby v něm byla věrnost – on nic takového neměl.“

„Pak by měla tvoje hlava dopadnout tak jako jeho, protože pokud jsi se spikl s mnichem, zradil jsi císaře zrovna tak jako Aelric.“

„Císaře?“ Asgard se ohavně rozchechtal. „Co je mi po císařovi? Pár let mi platil, abych mu sloužil, ale pak už neplatil. Jenže Aelric nezradil nějakého nafoukaného Řeka – on zradil svůj vlastní národ. Svou vlastní krev. Angličany.“ Navzdory svému zřejmému strachu se Asgardovi nějak podařilo vymáčknout ze sebe jízlivý úsměv.

„Aelric bojoval s vaším králem proti vetřelcům.“ Vybavil jsem si jeho zmatené vyprávění o Normanech a Norech. „To snad byla lež?“

Obchodník s kožešinami zavrtěl hlavou. „Byla to celkem pravda. Jenže on ti neprozradil, kde byl tři roky po vpádu, když ten panchart dobyvatel vytáhl na sever, aby zpustošil zemi. Tehdy ho Aelrikův pán podpořil a s ním i Aelric. Nebyli tam jen Normané – i Angličané se obrátili proti svým sousedům. Kdekdo říká, že byli ještě horší, zběsilejší. Aelric vždycky tvrdil, že to udělal, protože mu to nakázal jeho thén, ale copak se to dá ověřit?“

„Aelric o tom mluvil? Před Varjagy?“

Opět ten odporný jízlivý smích. „Před Varjagy ne. Ti by někoho, kdo obdivoval nějakou normanskou kurvu, vyvrhli ze svého středu s prasklou lebkou. Ale mluvil o tom se mnou, za dlouhých nocí během našeho útěku z Anglie. Někdy se probudil a uprostřed noci se rozplakal, když si vzpomněl na to, čeho se dopustil. Potřeboval se vyzpovídat. Byly to hnusné příhody, ale já jsem si je nechával pro sebe. Pak mě vyhodili z kasáren a on po všech těch letech, kdy jsem se staral o jeho bezpečí, nehnul na mou obranu prstem. A tak když přišel k mému stánku ten mnich a ptal se, jestli neznám nějaké strážce, kteří nejsou císaři věrní nebo by ho snad mohli zradit, nebylo zapotřebí bůhvíkolik jeho zlata, abych mu předhodil Aelrikovo jméno.“

„A pak jsi toho mnicha vzal do Aelrikova domu? To tys ho donutil zradit císaře?“

„Já jsem ho k ničemu nedonutil. Jenom jsem ho přiměl, aby si se mnou vypil. Když přišel, představil jsem ho mnichovi. Ten Aelrikovi vyložil, že pokud mu bude věrně sloužit, snad sice zahyne, ale jeho žena bude žít v pohodlí. Jinak že umře v hanbě, protože vyplave na povrch jeho dávná věrolomnost, a manželka se bude muset kurvit s Normany, jen aby měla z čeho žít. Jakmile Aelric svolil a mnich mne za mou práci odměnil, šel jsem si po svých.“

„Kde se ta schůzka konala?“ Tolik jsem si od odpovědi sliboval, že jsem se tak přiblížil, až jsem málem do Asgarda zabodl špičku nože.

Zaskučel a rukávem pláště si otřel nos. „V jedné hospodě u přístavu. Přišel až po nás, sám. Pak jsem ho už nikdy neviděl.“

„Takže ty nevíš, kde ho lze najít? Nezanechal pokyny pro případ, že by tě napadla další oběť, na níž by si mohl vynutit zradu?“

Asgard zakroutil hlavou tak prudce, že bych mu málem uvěřil.

„Odvedu tě do císařské věznice,“ řekl jsem mu. „Pak najdu Sigurda a tvůj příběh mu zopakuju. Snad ti připomene leccos, co jsi zapomněl.“

Asgard se strachy přikrčil a přimáčkl se k sloupu tak pevně, jako by do něj byl vytesaný. „Neber mě k Sigurdovi,“ zažadonil. „K Sigurdovi ne.“ Do očí se mu vloudila vychytralá naděje. „Snad bych si vzpomněl na něco jiného.“

„Na co jiného?“

Asgard s nenadálým vzdorem pozvedl bradu. „Mnich žádné pokyny nezanechal, ale to neznamená, že jsem byl tak hloupý, abych sám nepodnikl pátrání. Asgard vždycky hledá nějakou novou prácičku.“

Stál jsem úplně nehybně. „Co tvé pátrání odhalilo?“

„Že jistý člověk, který si cení informací, za ně zaplatí.“

„Zapletl ses do spiknutí s cílem zabít císaře,“ připomněl jsem mu, „a propadneš hrdlem, pokud se nevykoupíš něčím, co má obzvláštní cenu. Stačí tvé informace na to, aby sis vykoupil duši?“

Asgard teď vypadal úplně schlíple, ale s nožem na krku a hrozbou, že se mu Sigurd pomstí, měl sotva na vybranou.

„Zaplatil jsem jednomu hochovi, aby mnicha sledoval, až odejde z hospody. Chytrý mládenec a mazaný. Věděl, jak se ztratit, když se mnich ohlédne. A že to dělal často – byl to podezřívavý člověk. Jenže mládenec ho stopoval jako jelena až do jeho příbytku v Libosu.“

„Kde v Libosu? A kdy to bylo?“ Pozvedl jsem nůž, až se Asgardovi vznášel přímo před očima. Hned se mu rozproudila řeč.

„Před dvěma, možná třemi týdny. Netuším, jestli tam od té doby byl. Ale můžeš si to zjistit sám. Je to západně od Marcianova sloupu, poblíž severního břehu Lykosu. Obchodník potravinami Vichos tam má v přízemí krám.“

Upřeně jsem se mu zadíval do očí ve snaze uhádnout, zda jsou jeho slova pravdivá, ale strach už jeho tvář dávno zbavil veškeré upřímnosti, a tak jsem ostrouhal.

„Jestli toho mnicha najdeme, budeš žít.“ Ovšem rozhodně ne pohodlně. „Prozatím ale půjdeš se mnou do paláce, dokud nezjistím, jestli je tvůj příběh pravdivý.“

Asgardovi se rozšířily oči a klesl na kolena. „Ne,“ zapřísahal mě. „Do paláce ne. Jestli tam půjdu, zabijí mě. Pomohl jsem ti, jak jen jsem uměl, tak teď se mnou měj slitování. Pusť mě – dej mi jenom hodinku na útěk, to bude spravedlivá dohoda.“

„Já rozhodnu, co je spravedlivá dohoda,“ řekl jsem mu. K tomuhle zrádci jsem vůbec nepociťoval lítost. Pokud doufal, že si plazením u mých nohou vyprosí milost, šeredně se zmýlil. „Vstaň.“

Ale Asgardova hadí duše si schovávala ještě jednu dávku jedu. Určitě jsem se trochu odsunul, když vstával, a tenhle maličký prostor mu stačil, aby vyskočil vpřed, vrazil mi do nohou a odhodil mě stranou. Nohy se mi zakymácely a já se sesunul na vlhkou dlažbu. Dopadl jsem ztěžka na záda. Pocítil jsem strašlivou bolest v plicích a hrdle, odkud byl vytlačen vzduch, a než jsem se zase postavil na nohy, byl Asgard ten tam.

Láteřil jsem, i když mi to stěží pomohlo. Přinejmenším polovině jeho vyprávění jsem nevěřil a choval jsem podezření, že ještě jednu polovinu mi zatajil, ale to mohlo počkat. Císařská stráž ho bezpochyby do soumraku dopadne, pokud ho ještě předtím nenajde mnich. Teď bylo nejdůležitější dojít do onoho domu v Libosu, do domu obchodníka potravinami Vichose. Bude-li tam opravdu mnich, pak i Asgardův útěk bude znamenat jen malou cenu, kterou jsem musel zaplatit.

Vydal jsem se vzhůru zpátky do paláce a přivolal jsem si stráž. To setkání s Pečeněhy, s jejich krátkými meči a špičatými přilbami, na místech, kde vlastně měli být Varjagové, bylo nezvyklé. Z toho, že jsem se s nimi neznal, vyplynulo zdržení. Chvíli trvalo, než jsem svou věc plně vysvětlil jejich veliteli. Mému příběhu naslouchal s rostoucím zájmem, a jakmile jsem domluvil, vysypal ze sebe rozkazy svým podřízeným.

„Zburcujeme císařskou stráž, aby tohohle Asgarda našla, a vezmeme rotu mužů tam dolů do domu v Libosu.“

Přikývl jsem na souhlas. „Dobře. Půjdu s vámi.“

Ačkoli jsme velice spěchali, trvalo jistou dobu, než se jeho muži shromáždili, zatímco já jsem obcházel nádvoří a zuřil, že by mnich mohl právě teď prchat ze svého domu – opět by těsně unikl z našeho sevření. Pokoušel jsem se Pečeněhy pobízet, aby zrychlili, ale ti ke mně přistupovali lhostejně a na mé prosby nedbali. Teprve když se velitel přesvědčil, že jsou všichni jeho muži správně seřazeni a vystrojeni, konečně jsem vytáhli Augusteionem.

V davech na ulicích bylo navzdory vytrvalému dešti stejně těsno jako jindy, a tak pochod stovky stráží uprostřed lidí neustále vedl ke třenicím. Když jsme si klestili cestu, Pečeněhové lidem šlapali na nohy, převrhávali jim koše a odstrkovali je do bláta, až se jim šaty zašpinily. Sigurd hovořil o jejich kromobyčejné oddanosti císařovi, ale teď působili jako nějaké mechanické stroje, jako lvi v paláci, jejichž slepá poslušnost zcela postrádá svobodnou vůli či rozum. Prodlévat v jejich společnosti vzbuzovalo podivný, znepokojivý pocit. Mnohem raději bych byl se Sigurdem a jeho muži. Varjagové jsou sice velice drsní a divocí, ale aspoň jsem mohl obdivovat jejich vášně, nespoutané sklony, jež je ovládaly. Zato na nehybných tvářích Pečeněhů, kteří mě doprovázeli, se nic takového nezračilo.

Navíc ani tolik nevynikali po tělesné stránce jako obři z Thúlé. Pokud by se Sigurd dal označit za medvěda, pak jeho pečeněžský kolega byl spíš jako mezek: menší a podsaditější, a navíc kráčel tak, že bylo zřejmé, že by nezakolísal ani po měsíci drsných pochodů. Rukama volně mával po boku a hlavou při chůzi nevypočitatelně poškubával. Měl obličej člověka, který nepříteli raději vrazí kudlu do zad, než by se s ním utkal v přímém souboji, ovšem vytušil jsem, že by v boji uplatnil lstivost a vůli, jež by udolala mohutnější protivníky. Pokud by se někdy ocitl na bojišti, myslím, že by z něj jen tak neodešel.

Prošli jsem kolem Konstantinova sloupu a pod Theodosiovým obloukem a pak dál cestou k náměstíčku, kde kdysi císař Marcianus našel prostor pro svůj vlastní pomník. Chůze ve stínu minulosti by nám jindy dozajista vnukla snahu být na výši jeho legendy, ale když mi déšť skrápěl uši a tesané postavy pod oblohou byly téměř neviditelné, cítil jsem leda sklíčenost. Nijak mne nepodněcovala ani vyhlídka, že najdu mnicha – na to jsem v posledních hodinách viděl příliš mnoho zlomených mužů i žen. Navíc mi náladu mohly sotva rozjasnit zoufalé lži jednoho zrádce.

Jak nám Asgard poradil, za Marcianovým sloupem jsme zabočili doleva. Byla to uzounká, nedlážděná ulice rozblácená deštěm, kde si jejím středem hloubila proudící voda novou cestu. Budovy byly z nelakovaného dřeva, potemnělé a nahlodané hnilobou způsobenou vším vlhkem, jež pohltily, a vrávoraly nad námi jako opilí obři. Pomalu jsme se ploužili ulicí. Pečeněhové šli s tasenými meči, aby čelili případnému nebezpečí, ale kolem život téměř utichl a jediný zvuk představoval ustavičný lomoz dešťových kapek na kalužích a dlaždicích. Ačkoli byli vojáci na pochodu v Mese naprosto běžným úkazem, jedna jejich setnina plížící se touhle uzavřenou čtvrtí by z cesty smetla každého obyvatele, poctivce stejně jako padoucha. Nic nám nebránilo ve výhledu, a tak se před námi zřetelně rýsoval krámek obchodníka potravinami a zašlý nápis na překladu, šerem jen matně prosvítající, mi zvěstoval, komu patří. Byl Vichosův.

„Takže tvůj špicl až posud nelhal,“ zamumlal velitel. „Ale rád bych věděl, co v tom krámu má.“

„Než to zjistíme, měl bys kolem něj rozestavit své muže. Nebude nám nic platné, když nás bude stovka uvnitř domu, až bude mnich vyskakovat z okna, aby nám upláchl.“

Velitel udělil posunky rozkazy, aby se muži rozmístili, jak jsem navrhl, a těsně kolem nás jich ponechal celý tucet. Obchodníkovy okenice a dveře byly zamčené, a to tak pevně, jak jen to zkřivené veřeje dovolovaly, ale zdálo se mi, že jsem zahlédl, jak se uvnitř přes jednu štěrbinu mihl stín. Nesleduje nás? Neuvědomil si, že už je v koncích, že mu budou zakrátko císařovi pacholci žhavit před očima železa? Anebo snad má nějaký plán, další úskok, jakým nám vypálí rybník? Ale je tam vůbec?

„Mí muži jsou připraveni,“ řekl mi velitel. Třebaže na našem počínání nebylo nic, co by bylo třeba tajit, hlas měl ztlumený. „Neměl bych poslat pro vrhače kamenů a balisty, nebo myslíš, že tohle obležení zvládneme sami?“

Jeho sarkasmu jsem si nevšímal. „Tenhle mnich má po ruce zbraně, o jejichž moci nemáš ani zdání. Řekni svým mužům, ať jsou na pozoru, protože je brnění nemusí vůbec ochránit.“

Velitel pokrčil rameny a zmlknul, zatímco jeho lidé se přibližovali k budově. Muž v jejich čele zabušil na dveře, ale neozvala se žádná odpověď.

„Vlámejte se dovnitř!“ řekl velitel.

Voda mi skapávala za ucho a po nose, dech se mi proměňoval v cáry obláčků, ale přese všechen protivný chlad a vlhko jsem cítil, že tlukot mého srdce zrychlil a duše se mi probouzí v naději na úspěch. Muž u dveří měl teď v ruce krumpáč a pořádně se jím rozmachoval proti popraskaným trámům. Dřevo pod nárazem nevrzalo, ani nepraskalo, protože bylo příliš promáčené a prohnilé, rána ale úplně vyrazila z rámu jednu z výplní. Pečeněh vyštěkl rozkaz, jeho muži se vyvalili vpřed a botami i rameny se opřeli o vetchou závoru. Stačila vteřina, aby povolila. S napřaženými meči a štíty před obličejem muži vpadli dovnitř a zmizeli v temné místnosti před sebou. Uslyšel jsem výkřiky a nářek žen, třesk a rachot převrácených stolů a pak strohé staccato povelů.

Nemohl jsem zůstat na ulici. Vyběhl jsem k domu. Nedbaje nebezpečí, překročil jsem rozbitý práh a vydal se do zmatku před sebou. Dva vojáci klečeli nad jakýmsi starcem a jeho ženou a uprostřed rozbitých hrnců a poházené zeleniny je tiskli k zemi. V kalužích olivového oleje se povalovaly sušené ryby a hliněnou podlahu zaneřádil nakládaný kompot. Za necelou minutu vojáci nenechali v té místnosti snad jedinou věc na pokoji.

„Kde je zbytek vaší roty?“ zeptal jsem se.

Jeden z Pečeněhů prudce ukázal prstem na chatrný žebřík v rohu. Šplhal jsem po dvou příčlích najednou v naději, že pode mnou nepovolí, a protáhl jsem se úzkou mezerou na hořejší patro. Roztřepené závěsy kdysi oddělovaly pokoj od schodiště, ale teď byly strženy a válely se na podlaze, takže odhalovaly další spoušť: převržené kusy nábytku, šaty a památeční předměty vysypané z truhel, a dokonce i ikonu Bohorodičky strženou ze zdi. Ale po Pečenězích ani památky.

Druhým žebříkem pokračoval výstup na nejhořejší patro, odkud jsem zaslechl výkřiky triumfu i hněvu. Bez rozmyšlení jsem po žebříku vyšplhal nahoru, přehoupl se do hořejší místnosti a upřel zraky na našeho nového zajatce.

Dva Pečeněhové ho drželi za ruce a měli prsty pevně zabořené do jeho kůže. On se mezi nimi svíjel a kroutil. Nebyl oblečen jako mnich – měl na sobě jakousi ošuntělou vlněnou tuniku, jež mu spadala skoro až ke kotníkům. Boty mu olepovalo čerstvé bláto a vlhkost na jeho oděvu svědčila o tom, že se sem vrátil teprve nedávno. Pleť měl snědou, rysy drsné a černé oči mu zoufale těkaly po místnosti. Byl hubenější, než jsem očekával. Oděv mu visel z ramenou jako pohřební rubáš. Hrbil se, což nebylo nijak patrné, když jsem ho honil po zasněžených ulicích, a nedal na sobě sebeméně znát, že by mne poznával.

V rohu stál Pečeněh s rukama zkříženýma na prsou a podrobně zkoumal svůj úlovek. „Je to on?“ zeptal se.

„Nevím.“ Po tom obrovském nasazení energie při honičce mě přepadl záchvěv nejistoty. Určitě to byl ten pravý – jak by to mohlo být jinak? Pocítil jsem, jak se mi údy roztřásly náhlým napětím, a zvolna jsem zajatce obcházel, dokud jsem neuviděl jeho týl.

Tonzuru neměl.

Zděsil jsem se – projel mnou pocit, jako by mě někdo nakopl do slabin nebo popadl za hrdlo. Žaludek mi zaplavila odporná žluč, a tak jsem od zajatce poodstoupil. Pořád jsem se však upínal ke své víře, jako tonoucí námořník k plovoucím troskám lodi. Od chvíle, kdy jsem mnicha zastihl před svým domem, uplynulo několik týdnů – to byla víc než dostatečná doba, aby mu vlasy dorostly. Ostatně člověk tolik dychtící po bezpečném úkrytu by sotva jednal jinak, zejména poté, co pochopil, že jsem ho už spatřil.

Teď přišel pečeněžský velitel. Viděl jsem, jak se jeho hlava vynořuje z otvoru v podlaze, kam vyčníval žebřík.

„Pošli dvojici vojáků do kláštera svatého Ondřeje,“ řekl jsem mu, „ať sem přivedou chlapce Tomáše, který tam přebývá.“ Jeho rozpačité námitky jsem smetl stranou. „Jedině on může říct, jestli je to muž, kterého hledáme.“

Příští hodina mi přinesla pořádně bolestivá muka, protože jsem veškeré naděje upínal na Tomášův příchod. Prohledali jsme dům, zejména hořejší místnost, ale nic důležitého jsme nenašli. Náš zajatec měl nízkou postel, hrubý stůl, dvě stoličky a jinak skoro nic. Nemluvil a já nebyl s to sebrat v sobě sílu, abych ho vyslýchal, a tak jsme ho nechali sedět u zdi se svázanýma rukama a se čtveřicí Pečeněhů kolem něho. Většina strážců byla odvelena nazpět do paláce, zatímco zbylí prohrabávali obchodníkovy dolejší místnosti. Při každém zvuku jsem sebou škubl a nakoukl dolů po žebříku, abych se podíval, zda už Tomáš nepřišel. Pokaždé jsem si vyčítal, jaký jsem blázen, že takhle dávám najevo své rozrušení.

Jak se dalo čekat, když nakonec přišel, skoro jsem si toho ani nevšiml. Stál jsem u okna a díval se ven přes džungli polorozpadlých domů, a teprve když jsem zaslechl zvolání strážného, otočil jsem se a uviděl ho.

Vypadal dobře. Anna se určitě postarala o to, aby mniši, kteří o něj pečovali, svůj asketický přístup v jeho případě příliš nepřeháněli, a proto za týdny od okamžiku, kdy jsem viděl jeho hruď a ramena, mu tělo zesílilo, jako by patřilo nějakému válečníkovi. Světlé vlasy měl učesané a ostříhané a bradu mu začínal porůstat mladičký vous. Nerozhodně se rozhlédl po místnosti – asi netušil, proč ho sem přivedli.

Než jsem mu stačil položit otázku, odpověď mi prozradily jeho oči. Viděl jsem, jak zpozoroval našeho zajatce, který tu seděl spoutaný vedle stráží, viděl jsem zvědavost, jakou ten pohled v něm vzbudil. Bezesporu na něm byl znát zmatek a snad i trocha strachu, protože docela nedávno byl sám v tomto postavení. Ke svému vzteku a zklamání jsem si ale nevšiml sebemenší známky, že by ho poznal.

20

„To není on.“ Měsíc v klášteře se postaral u Tomášovy řečtiny o zázraky, i když jsem měl sotva náladu, abych to ocenil. Tomáš se podíval blíž. Váhavé rty se mu tiše pohybovaly, jako by si zkoušel následující slova. „Ale je mu podobný.“

„Podobný? Komu je podobný? Je tenhle muž podobný mnichovi?“

Tomáš svraštil čelo a nechápavě se podíval. Byl jsem tedy nucen zopakovat svou otázku pomaleji.

Přikývl. „Podobný. Je mu podobný.“

„Třeba jako bratr?“ Obrátil jsem se k našemu schoulenému zajatci, který zaslechl každé slovo. „Není tvůj bratr mnich? Nebydlí u tebe?“

Byl jsem dostatečně nabroušený, abych z něj odpověď vytřásl, ale on jenom trochu zasténal a položil si hlavu na kolena. Jeden z Pečeněhů mu dal facku.

Podíval jsem se na strážce. „Sejdi dolů a zeptej se obchodníka, jestli tenhle muž přijímal návštěvníky – třeba mnicha. Omluv se mu za škodu, jakou jsme v jeho domě způsobili a řekni mu, že se eparcha postará, aby za své soužení dostal pořádně zaplaceno.“

Chlap se zatvářil pochybovačně, ale v místnosti jsem byl jediný, kdo se mohl eparchy dovolávat. Mlčky jsme čekali, než strážce hlučně sleze ze žebříku, a pak jsme uslyšeli zvýšené hlasy, obchodníkovu ženu, jak ječí výčitky, a rachot roztříštěných hliněných nádob.

Strážce se vrátil, celý zrudlý.

„Často tu pobýval ještě jeden člověk. Obchodníkova žena měla s tímhle nájemníkem, kterému říkají Pavel, spoustu hádek o tom, jestli má platit větší činži za svého hosta. Pobuřovalo ji, že nějaký člověk Boží z nich tyje. ‚Proč by nemohl bydlet v klášteře, se svými bratry?‘ ptala se.“

Projelo mnou radostné vzrušení, ale pokusil jsem se pokračovat v metodickém vyšetřování. „Co na to tenhle Pavel odpovídal?“

„Že ten člověk je jeho bratr a zavedla ho do našeho města pouť, kterou mu nakázal Bůh. Copak mu mohl odepřít pohostinství?“

„A kdy ho tenhle mnich navštívil naposledy?“

Strážce se vítězoslavně usmál. „Před dvěma dny.“

Otočil jsem se, abych se podíval na našeho zajatce. „Tvůj bratr je mnich, kterého hledáme, člověk, který by rád zabil císaře.“ Nevěděl jsem, zda mám mít radost nebo vztek, když jsem se dostal tak blízko. „Strážce, odveď ho do paláce k holomkům, ať se dají do díla. Tady nech šest svých mužů pro případ, že by se mnich vrátil.“

Jak jsem doufal, uviděl jsem, jak zajatec Pavel zbledl, sotva jsem se zmínil o holomcích. „Tady mého bratra nepolapíš,“ ujistil mě. „Je pryč.“

Chladně jsem si ho prohlížel. „Co jiného bys mohl říkat. Uvidíme, co budeš říkat po měsíci v žalářích.“

Zajatec ztichl a kousal si ret. Prsty teď měl pevně propletené a nehty mu do kůže vyryly bílé žlábky. „Utekl,“ trval na svém. „Přísahám. Viděl jsem se s ním včera večer na Arcadiově fóru. Řekl mi, že bude do úsvitu pryč. Ať po něm chcete cokoli, teď to nedostanete.“

„Tak to dostaneme v žaláři.“

„Ale co bych vám tam mohl ještě prozradit?“ Zajatec po místnosti vrhal zoufalé pohledy, jimiž žadonil o smilování, ovšem od přihlížejících Pečeněhů se dočkal pouze výhrůžného postoje. „Je pryč, proklatec, a už se nevrátí. Říkáš, že chtěl zabít císaře, já se modlím, aby císař žil tisíc let. Možná že chtěl. Můj bratr se velice změnil, když sem přišel, a myslím, že mu v srdci vykvetlo zlo, ale co jsem mohl dělat? Přece jsem nemohl vykázat vlastního bratra od svých dveří. To by mi nedovolil, a navíc má mou krev. ‚S láskou přijímejte i ty, kdo přicházejí odjinud‘, řekl mi, ‚takže někteří, aniž to tušili, měli za hosty anděly.‘“

Odfrkl jsem si. „Ten tedy měl do anděla hodně daleko.“

„Jemu to tak nepřipadalo.“ Zajatec Pavel si trochu promnul ramena ve snaze uhladit si tuniku. „Kolik nocí jsem mu naslouchal, jeho kázání o tom, jak říše potřebuje, aby ji zachvátil očistný oheň a spálil její odumřelé větve.“ Pavel na mne upřel prosebný pohled. „Když jsme byli mladí, nebyl takový.“

Po Pavlově dřívějším mlčení teď příval jeho vyprávění zanechal tolik otázek, že jsem ani nevěděl, kterou mám zkoumat jako první. Rozhodl jsem se vzít to od počátku.

„Když jste byli mladí,“ zopakoval jsem. „Kdy to bylo?“

„Snad před třiceti lety?“ Pavel pokrčil rameny. „Nepočítal jsem to. Vyrostli jsme v horách Makedonie jako selští synové. Michael a já…“

„Michael? Tvůj bratr se jmenuje Michael?“

Pavel potřásl hlavou. „Tenkrát to tak bylo. Ale když jsem ho tím jménem pozdravil po jeho návratu, pokáral mě za to. ‚Já jsem se znovu narodil v Kristu,‘ řekl. ‚A přijal jsem jméno Odo.‘ Pak trval na tom, abych mu říkal tímto novým barbarským jménem.“

Opět se mi ten příběh jaksi vzdaloval. „Po návratu… odkud? Kdy odešel?“

„Odešel brzy potom, co dosáhl věku mužnosti. On a náš otec… se nepohodli.“

„Kvůli čemu se nepohodli?“

Pavel pozvedl svázané ruce a zápěstím si otřel čelo. „Otec mu dohodil nevěstu, ale Michael se s tou dívkou nechtěl oženit. Když na něj otec naléhal, Michael odmítl. Potom odešel z naší vsi a přišel sem, do královny měst. Řekl, že podnikne pouť k ostatkům svatého Jana Křtitele a najde rozhřešení.“

„Našel ho?“

„Tady ne. Přišel sem, ale nezůstal. Neměl prostředky, aby se mohl těšit ze všech plodů města, i když to takhle přímo neřekl. Myslím, že se dostal do špatné společnosti. Když se z ní vymanil, jeho toulky ho zavedly až na konec světa, do zemí Keltů a Franků a dalších barbarských kmenů, které obývají okraje světa. Tam nalezl svou spásu.“

„V západní církvi?“ Není divu, že přijal barbarské jméno po způsobu svého nového náboženství. „Kdy to bylo?“

„Někdy v minulosti.“ Pavel se na mě bezradně podíval. „Celá ta léta po jeho odchodu z vesnice jsem o něm neslyšel. Vím jedině to, co mi vyprávěl, když se vrátil. Asi před třemi měsíci,“ dodal a předešel tak mé nevyhnutelné otázce. „Vůbec nevzkázal, že se chystá přijít – dokonce jsem ani netušil, že ví, že jsem tady. Přišel jsem sem totiž mnohem později, až po otcově smrti. Jednoho dne jsem se vrátil z práce a našel jsem Michaela – vlastně Odona –, jak sedí na kamenech u dveří krámu. Málem jsem ho nepoznal, ale on mě hned a řekl mi, že sem přišel, aby u mě bydlel. Copak jsem ho mohl odmrštit?“

„Neřekl ti, co tu má za lubem?“

„Ne. Jednou jsem se zkusil zeptat, ale pak už jsem se neptal. Bratr byl vždycky velice uzavřený a po návratu z putování to platilo dvojnásob. Nic mi neříkal, ani kdy tady bude. Někdy zmizel na celé dny nebo i týdny, a nic neřekl. Myslel jsem si, že se asi vrátil ke svým přátelům na Západě, ale pak se bez ohlášení zase objevil a požádal mě o pohostinství. Teprve včera řekl, že odchází nadobro. To už jsem ale povídal.“

„Kam odešel?“

„To neřekl.“

To mě ani nepřekvapilo. „Nezmínil se někdy tvůj bratr o nějakých předních osobách z města?“ zeptal jsem se v naději, že bych mohl získat aspoň nějakou stopu k jeho pánům.

Tak jako už mnohokrát dřív, Pavel zavrtěl hlavou a pak pochybovačně vzhlédl. „Jednou večer jsem ho vyplísnil za to, že mi snědl celou večeři. Nic jsem pro něj neuvařil, protože jsem si myslel, že už se ten večer nevrátí. Jak měl ve zvyku, odpověděl mi vášnivou řečí o nesmírném významu své práce. Prý ho zaměstnává jeden velký pán a že by prostí lidé neměli do ničeho strkat nos – jenom mu urovnávat cestu.“

Přemohl jsem se, aby můj tón zůstal klidný. „Neřekl, který pán?“

„Samozřejmě ne. Měl jsem za to, že má na mysli Hospodina. Často hovořil o tom, jak je povolán být mstitelem našeho Pána, očistným plamenem Ducha svatého.“

„Neříkal, co má pomstít?“

Vůbec poprvé jsem z Pavla vyloudil slaboučký úsměv. „Tohle říkal pořád. Chtěl město očistit od špíny, kacířství a navrátit do jeho ulic čistotu. Pro něj to je Babylon, velká matka nevěstek a ohavností, která pije svatým krev. Michael prohlašoval, že bude v hodině své zkázy opuštěná a nahá, maso jí bude požíráno a vypalováno ohněm a nástrojem této zkázy bude on.“ Usmál se trochu víc. „Když si přečteš apokalypsu božského svatého Jana, tak to pochopíš.“

„Apokalypsu znám.“

„Za svých let v Remeši si nějak osvojil představu, že je to jeho pravý úkol.“

„Za svých let kde?“

„V Remeši, myslím, že tak tomu říkal. Je to barbarské město. Strávil tam určitou dobu na škole a později byl v tamějším opatství vysvěcen. Právě tam se dal znovu pokřtít jako Odo. Nevím, kde to je.“

Ani já netušil, kde to je, ale už jsem o něm slyšel. Vybavil jsem si zaprášenou knihovnu a nerudného archiváře, jak mě poučuje o franckých svatých.

„Nemluvil někdy tvůj bratr o svatém Remigiovi?“ zeptal jsem se. „Anebo neukázal ti prsten s nápisem, na kterém bylo tohle jméno, vyryté do naprasklého granátu?“ Sáhl jsem do kapsy a zašátral po prstenu, který jsem měl u sebe od onoho dne v lese, jako bych mohl z držení mnichova znaku získat určitou představu o něm samém. „Tenhle prsten.“

Pavel si vzrušení v mém hlasu ani nevšiml a pokrčil rameny. „Nějaký prsten měl, ale já jsem ho zblízka neviděl. Byl červený, tak možná že to byl ten, který držíš. Zahlédl jsem ho, jenom když se myl. Řekl, že je to jedna památka na barbarské město.“

„Neviděls někdy s takovým prstenem někoho jiného?“

„Nikoho. Jak už jsem řekl, bratra tady nikdo nenavštěvoval.“

Strávil jsem ještě hodinu pokládáním otázek, zkoumáním podrobností ze zajatcovy výpovědi a snahou získat nějaké vodítko, které by mi mohl ať již záměrně nebo bezděčně svými odpověďmi dát. Zeptal jsem se ho, v jakých poměrech žije, a ukázalo se, že je svobodný a pracuje jako nižší úředník u notáře, kde pobírá zlomek příjmu svého zaměstnavatele za listiny, jež připravuje. Obřady provádí po schváleném způsobu, sice horlivě, ale bez onoho fanatického pokrytectví, jež otcové odsoudili. Pověděl mi jméno své vesnice a napsal ho, protože někdo tam bude muset zajet a po jeho bratrovi se poptat. Já to ale nebudu. Usoudil jsem, že zimní cesta makedonskými horami by nepředstavovala nejlepší užití mého času a schopností.

Za okny přicházel onoho temného dne večer brzy, proto jsem hleděl být pryč. Zůstávala mi už jenom jedna otázka, kterou jsem položil spíš ze zvědavosti, než že bych doufal, že mi k něčemu bude. „Pověz mi, Pavle, nebyl tvůj bratr násilník?“

Zdálo se, že tato slova zajatce velice rozrušila. Neodpověděl, ale zaškubal hlavou proti ramenu, jako by z ucha vytřásal vodu.

„Rozvaž mě a já ti něco ukážu.“

Nařídil jsem jednomu Pečeněhovi, ať mu přeřízne pouta. Pavel udělal vděčný posunek, a jakmile se mu ruce uvolnily, vysoukal si rukáv. Zatajil se mi dech, protože měl celou ruku už od zápěstí zčernalou, jako by byla popálená nebo zahnívala. Teprve po několika okamžicích jsem si všiml, že je to vlastně samá skvrna od různých pohmožděnin.

„Není hodné muže, aby o svém bratrovi mluvil špatně,“ pravil Pavel ztěžka, „ale Michael byl krutý už jako dítě. Řekl jsem ti, že z naší vsi odešel, protože nesouhlasil s tím, jakou nevěstu mu otec vybral. Ve skutečnosti ale utekl před mstou jejího otce, protože jeho běsnění nebohá dívka málem nepřežila. Od té doby se na svém putování naučil lecčemus novému, ale nic nezapomněl. Kdyby mohl naše město ponořit do kotle krve, vůbec by nezaváhal.“ Třel si uvolněná zápěstí. „Naopak by se v tom vyžíval.“

„Takže on je Říman, kterého Frankové tak zkazili, že se otočil zády ke svému mateřskému městu a vrátil se, aby podněcoval násilí a vzpouru.“ Krysafios si při této úvaze slízl z prstů med. Když jsem ho zastihl v paláci, právě jedl, ale z jídla ho nevyrušily ani mé naléhavé zprávy. „A teď právě máme naproti vodám Zlatého rohu deset tisíc ozbrojených Franků, kteří pohrdají naší pohostinností a provokují naše vyslance. Frankové dorazili pouhých pár týdnů po tvém mnichovi. Předpokládám, že sis té časové shody všiml?“

„To ano.“

„Ale jak by mohli těžit ze zabití císaře, pokud by se nezmocnili města. A proč by si měli myslet, že se jim to podaří. Nemají obléhací stroje, aby rozbořili naše pozemní hradby, ani válečné loďstvo, se kterými by nás napadli od moře. Na císaři jsou naprosto závislí, pokud jde o zásobování. Kdyby se pokusili o útok a neuspěli, mohli bychom je vyhladovět nebo pobít, jak by se nám zachtělo.“

„Pak tedy musejí mít pořádnou sebedůvěru. Nebo to jsou blázni.“ Tyto rozpory mi také dělaly těžkou hlavu, protože bylo mým úkolem zkoumat různé nesrovnalosti, nad nimiž jiní mávali rukou nebo si jich ani nevšimli, ale tady jsem na nic nepřišel. Jsou to barbaři, říkal jsem si – oni neuvažují tak jako my. „Snad spoléhali na to, že jim mnich anebo Aelric otevřou brány.“

„K otevření našich bran nepřátelské hordě by jeden zrádný Varjag nestačil.“ Krysafiovi křupal mezi zuby ořech s medem. „A mí špiclové musí teprve odhalit nějaké další, kteří snad byli s Aelrikem ve spolku.“

„Ale Varjagové jsou nadále vyhoštěni z paláce,“ poznamenal jsem. Každé dveře a výklenek teď střežil nějaký Pečeněh.

„Varjagové jsou rozmístěni na hradbách, mimo strážní domky, a zůstanou tam až do odvolání. Potřebujeme kolem sebe muže, kterým se dá věřit, Demetrie, a Pečeněhové jsou ve své věrnosti nedostižní.“

„Ovšem pokud se mnichovi nepodaří jednoho z nich uplatit.“

Krysafiovi se hladké čelo zkrabatilo předstíraným úžasem. „Tys mi přece řekl, že mnich je pryč. Tvrdí to i jeho bratr. Snad si nemyslíš, že utekl nazpět do země Franků?“

„Pochybuji, že je od našich hradeb dál než jednu míli. Pravděpodobně je v bezpečí v Galatě mezi barbary.“

„Ty myslíš, že se vrátí, aby se napotřetí pokusil zavraždit císaře?“

„Ano. Pokud jeho bratr nelhal – a já myslím, že ne –, pak je příliš velký horlivec, než aby o to přestal usilovat. Ať už slouží komukoli.“

Krysafios na mne upřel nevyzpytatelný pohled. „Takže? Co navrhuješ jako další postup?“

Tady jsem se ocitl na pevnější půdě, protože jsem strávil pochod nazpět do paláce uvažováním přesně o tomhle. „Předně potřebujeme najít ubytování pro mnichova bratra. Přivedl jsem ho sem, ale neměl by být uvržen do žaláře. Neudělal nic, čím by si to zasloužil, a menší laskavost se může vyplatit v podobě dalších novinek o mnichovi. Měli bychom ho nechat někde v pohodlí, ale v bezpečí.“

Krysafios přikývl. „Vyznačuješ se mimořádnou laskavostí, Demetrie, ale udělám to, co navrhuješ. Můžeš ho ubytovat v jednom z domů, které máme pro cizí posly.“

„Dobře. Potom potřebujeme nasadit špicla do barbarského tábora. Někoho, kdo je schopen zjistit, kde se tam mnich ukrývá, a kdo by zvětřil, kdyby se tam chystalo spiknutí proti císaři.“

„To už bude těžší. Barbary sleduje spousta očí: Pečeněhové, kupci, kteří jim dodávají zásoby, a také obchodníci s dobytkem a povozníci, kteří jim zboží přivážejí – všechno, co uvidí, je mi hlášeno. Ale proniknout do jejich nejtemnějších tajemství… Netuším, jak by se to dalo zařídit.“

„Já ano.“ Krátkými slovy jsem mu vyložil svůj plán. Nelíbil se mu, dokonce nechtěl na tuhle oběť přistoupit a vyplísnil mě jako sentimentálního blázna. Po hodině sporů jsem ho ale přemluvil.

Plán se nelíbil ani Anně, když jsem se jí s ním na druhý den ráno svěřil.

„Skoro určitě se to nepovede,“ řekla mi. „Buď tě v okamžiku, kdy se dostane přes Zlatý roh, opustí, nebo bude odhalen a umučen k smrti. Tak či onak, nikdy si to neodpustíš.“

Pohladil jsem si bradu. „Já vím. Ale žádná jiná možnost mě nenapadá. A pokud mi opravdu uteče, ocitne se zpátky mezi svými vlastními lidmi, takže ani nebudu litovat jeho ztráty. V téhle hře je mnoho pěšáků a on je tím, který nemůže sehrát žádnou jinou roli. Jestli uspěje, bude to pravé požehnání, pokud ne, o nic nepřijdeme.“

Svá slova jsem nevolil uvážlivě, a tak Anna hněvivě zasyčela. „Strávil jsi příliš času v paláci mezi vojenskými veliteli a eunuchy, když věříš, že muži a chlapci jsou leda pěšáky v nějaké hře a lze je jediným tahem smést ze šachovnice.“

„Posílám ho nazpět tam, kam patří.“ Její slova mne bodala jako šípy, protože si o mně myslela, že jsem bezcitný, ale nedal jsem najevo, že jsem se zastyděl, a trval jsem na svém. „Chlapec jeho věku by neměl zůstávat daleko od domova pod zámkem v klášteře, kde ho vychovávají mniši. Jestli se rozhodne k návratu, pak získá mnohem víc než svobodu, pokud ne, zůstane aspoň na svobodě.“

„A co když se pokusí vrátit, ale barbaři ho najdou a zabijí?“ Annin hněv se neutišil. „Co uděláš potom, Demetrie?“

„Budu se modlit za jeho duši. A za svou. Nedělám to lehkovážně, Anno, ale není nikdo jiný, kdo by se mohl vydávat za Franka a komu by v barbarském táboře důvěřovali.“

„Tomáš se za žádného Franka nevydává – on je Frank,“ pronesla Anna trpce. „A co ten tvůj mnich? Jestli je v táboře, jak si myslíš, pak Tomáše pozná a bude ho chtít zabít, jako už jednou.“

„Ano.“ Původně jsem za Annou přišel, abych jí sdělil, že si od ní beru Tomáše pryč, ale ona ze mě rychle vytáhla celý plán se vším všudy i s důvody, které mne k němu vedou. „V Galatě přebývá deset tisíc mužů. Pokud bude mít štěstí, na mnicha nenarazí.“

„Štěstí.“ Anna si odfrkla, vůbec ne jako dobře vychovaná dáma. „Jestli důvěřuješ štěstí, Demetrie, pak jsi ještě větší blázen, než jsem si myslela.“ Prsty si prohrábla vlasy a vypadalo to, že jsem ji trochu obměkčil. „Opravdu tak zoufale usiluješ o to, abys ho vzdálil od svých dcer?“

Přese všechnu vážnost tohoto okamžiku jsem se rozesmál. „Byl bych ti vděčný, kdybys Heleně nic neříkala. Ale jelikož nemohu Tomáše k ničemu přimět proti jeho vůli, raději bych s ním měl promluvit sám.“

Anna se chtě nechtě podvolila. Klášterním nádvořím mne odvedla ke kuchyňským dveřím, kde se mísila sladká vůně pečeného chleba s kouřem i zápachem cibulí. Všechny ty vůně mi pořádně zalomcovaly žaludkem, protože jsem ještě nejedl, a také mi připomněly další důvod mé návštěvy.

„Anno,“ zvolal jsem a zastavil ji těsně přede dveřmi. „Než budeme mluvit s Tomášem, rád bych se tě zeptal na něco, co jsem málem zapomněl: nepřišla bys za mnou na večeři? A za děvčaty?“ dodal jsem spěšně, abych nevypadal příliš dychtivě. „Snad někdy večer příštích čtrnáct dní, než období velkého půstu omezí mou pohostinnost.“

Anna se otočila a zabodla do mě podezřívavý pohled. Dnes měla na sobě červenohnědou dalmatiku, jež byla nabarvena tak ledabyle, že vypadala jako potažená dřevěným žilkováním nebo skvrnitým listím. Na bedrech ji spínala hedvábná šňůra, kterou nosila vždy. Vánek na nádvoří jí přitiskl sukně těsně ke stehnům.

„Tvé pozvání přijímám,“ řekla mi. „Ale pokud se jenom snažíš mě uplatit, abych souhlasila s tvým ohavným plánem, tak to se ti nepovede!“

„Nejde o to, jestli budeš souhlasit. To rozhodne Tomáš.“

Tomáš byl v kuchyni, kde bez valného nadšení míchal v hrnci bublající fazole, zatímco na schodech seděl mnich, který mu předčítal ze zaprášené bible. Při pohledu na Annu se zakabonil a knihu zaklapl. Pak zamkl na knize spony a vylezl po schodech ven z místnosti.

„To se stává často,“ řekla Anna, ale bez pocitu urážky. „Někteří z nich nesnášejí, když je uvnitř jejich zdí nějaká žena, a všichni se bojí, co by se přihodilo, kdyby je někdo přistihl, jak jsou s ní o samotě.“

„Jejich smůla.“

Když jsme se přiblížili, Tomáš vzhlédl od hrnce, a jakmile spatřil Annu, plaše se usmál. Mnohem víc se ale rozveselil, když uviděl, jak se vytratil mnich. Při pohledu na mě se neklidně zamračil. Pustil vařečku, a když se ponořila pod mazlavý povrch husté polévky, pořádně zaklel. Pochybuji, že by se tenhle výraz naučil při biblické výuce.

„Přišel Demetrios,“ pravila Anna pomalu. „Chce tě o něco požádat.“

Prošel jsem kolem řady železných hrnců, abych se postavil vedle ní. „Mám zprávy o mnichovi.“ Odmlčel jsem se, abych se přesvědčil, zda mi rozuměl. Z toho, jak mu oči znehybněly a tvář zaškubala, jsem usoudil, že ano. „Myslíme, že je ve velkém táboře barbar… tvého lidu, za hradbami našeho města.“

Tomáš se váhavě podíval na Annu, která dodala několik slov v jeho rodné řeči.

„Chtěl bych, abys tam zašel a našel ho.“

Tomáš na delší dobu zůstal zticha, zatímco hrnec vedle něho bublal a do vzduchu prskal svou tekutinu. Krapet mu jí dopadl na tuniku, ale nezdálo se, že by si toho všímal.

„Když tam půjdu, zabije mě,“ řekl nakonec.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne. Zjistíš, kde bydlí, a pak zajdeš do domu mého přítele.“ Usilovná snaha zrychlovala má slova, a tak jsem se musel soustředit, abych je opět zkrotil. „On tě ochrání a pošle nám tvé zprávy. Pak přijdeme s mnoha vojáky a chytneme mnicha a uvrhneme ho do žaláře.“

Anna opět promluvila barbarskou řečí. Nespouštěl jsem z Tomáše zrak a doufal jsem, že Anna nevyužije toho, že jsem jí nerozuměl, aby ho odradila. Tomáš odpověděl týmž jazykem, shrbil ramena a zamával rukama. V tu chvíli jsem pociťoval rostoucí vztek, že mi byl odepřen přístup do jejich sporu.

„Půjdu.“

Jelikož to řekl až na konci přívalu cizích zvuků, ani jsem si neuvědomil, že se Tomáš vrátil k řečtině. Pak to zopakoval.

„Půjdu.“

„Opravdu půjdeš?“

Nejistě přikývl.

„To je dobře. Velmi dobře.“

„A až se vrátí, bude smět odejít, kam se mu zachce, vrátit se do země Franků nebo zůstat v Konstantinopoli, nebo se usadit někde v říši, kdekoli.“ Anna si mě změřila ocelovým pohledem. „Slibuješ to?“

„Slibuji.“ V duchu jsem se ovšem tázal, jak Krysafia přesvědčím, aby tento slib dodržel, až nám chlapec vydá do rukou mnicha, pokud ovšem nepřeběhne ke svým krajanům.

A pokud se toho dožije.

21

Postávali jsme v Adrianopolské bráně a i v pláštích nás záblo. Déšť, který předchozího dne ustal, se v noci vrátil s neúprosnou stálostí – do dlaždic nad mou hlavou bušil tak hlasitě, že jsem nemohl využít ani těch pár hodinek, jež jsem měl ke spánku. Dvě hodiny před rozbřeskem jsme se sešli u brány – Anna, Tomáš a já. Jako jediné světlo nám v úkrytu podloubí posloužila chabá pochodeň ze smoly. Skapávaly z ní hořící kapky, které při dopadu do bláta zasyčely. Nebyl to právě šťastný začátek beztak nepříliš slibného podniku.

„Pokud se tě budou vyptávat, pověz jim popravdě svůj příběh – jak jsi sem přišel, osud, jaký stihl tvé rodiče, a jak jsi unikl a potom žil v chudinských čtvrtích města. Klidně sval vinu za své neštěstí na Římany, spílej nám za to, že jsme vašemu vojsku neposkytli víc zásob či větší pomoc, když ses vrátil.“ Nečekal jsem, až Anna má slova přeloží, a ani jsem se neobával, že jim chlapec neporozumí. Už jsem mu to všechno mockrát vykládal předchozí odpoledne a teď jsem mluvil spíš proto, abych si uklidnil nervy, než abych pokolikáté zopakoval jeho úkoly.

„Budeš muset projít celou cestu kolem Zlatého rohu a vrátit se po jeho opačné straně. Nebude to žádná procházka, ale nemůžeme riskovat možnost, že tě uvidí, kdybys odsud jel přes něj na lodi. Dej mi svůj plášť.“

Tomáš si z ramen neochotně stáhl promoklý plášť a podal mi ho. Nosil pod ním jenom tenkou tuniku, kterou jsme záměrně na dlažbě potrhali a protáhli marastem.

„Zahyne zimou, než urazí polovinu cesty ke Stříbrnému jezeru,“ zamumlala Anna. Celkem jsem očekával, že i teď bude chtít přimět ho, aby se plánu vzdal.

„Ať vypadá, že je ušpiněný, zablácený a ztracený.“ Záměrně jsem do svého hlasu vmísil jak obavy, tak hněv. „Jak se sluší na uličníka, který žil dlouhé týdny v chudinské čtvrti. Beztak je moc tlustý.“

Pozornost jsem opět věnoval Tomášovi. „Pokus se vyvolat soucit se svým osudem a najdi nějakého hodného rytíře nebo vojáka, který tě vezme do služby jako sluhu nebo podkoního. Pak se pokus zjistit, jestli je mnich v táboře a kde bychom ho mohli dopadnout. Jakmile se to dozvíš, vydej se k domu kupce Domenika. Pamatuješ si, jak jsem ti to ukázal na mapě?“

Tomáš přikývl, i když spíš proto, že jsem už domluvil.

Ze strážního domku přišel loudavým krokem voják na hlídce. Plášť měl pevně přitažený k ramenům. Kratičký pohled na propustku, kterou jsem si přinesl od Krysafia, ho uspokojil a začal odtahovat závory na těžkých vratech. Doufal jsem, že s deštěm v očích si ani pořádně neprohlédne Tomáše, poněvadž jsem nechtěl, aby si někdo zapamatoval, jak odešel z města.

„Tenhle podnik se mi nelíbí,“ řekla mi Anna. Na tváři se jí zračil smutek. „Ale Tomáš s ním souhlasil a ty si myslíš, že je to nutné, a tak se nebudu přít.“

Uvolnila se poslední závora a stráž otevřela vrata. Voják na to potřeboval plnou tíhu ramen. V noci kolem nás byl vidět jenom slejvák a tma.

„Běž, Tomáši!“ Trochu jsem ho postrčil, aby si pospíšil vpřed. Sklonil se, aby objal Annu, která ho na chviličku pevně přivinula, pak se ke mně otočil zády a vyšel ven do noci. Zmizel dlouho předtím, než se brána zavřela.

Vrátil jsem se domů do postele, ale po napětí noci byla moje duše neklidná a nedovolovala mi usnout. Ležel jsem tam dlouhé hodiny, převaloval se ze strany na stranu, občas jsem se snažil ležet úplně nehybně, ale i se zavřenýma očima mne v duchu pořád přepadaly různé představy. Pošmourné denní světlo a přitlumené zvuky ulice mi navrátily vědomí, a i když jsem hodil za hlavu obavy o Tomáše a zaplašil vzpomínky na jeho odchod, útěchu jsem nenacházel.

Nakonec jsem to nevydržel a setřásl ze sebe přikrývky. Při vykouknutí z okna jsem vůbec nepoznal, kolik hodin asi může být, protože toho dne byl jen nepatrný rozdíl mezi rozbřeskem a soumrakem, ale dopoledne už muselo hodně pokročit.

Prošel jsem závěsy, loudavě dokráčel ke kamennému umyvadlu a postříkal jsem si obličej trochou vody. Byla studená jako podlaha, ale aspoň mě trochu probudila.

„Vyspával jsi ještě déle než Helena.“ U stolu seděla Zoe, jež zašívala díru ve svém kabátku. „Je naštvaná. Tvrdí, že otec má vstávat před úsvitem, aby se o dcery postaral.“

„Jen ať ji zlost přejde – nemohl jsem usnout.“ Vzal jsem si krajíc chleba, namazal jsem ho medem a mechanicky z něj ukusoval.

Zoe vzhlédla od zašívání. „Tys od nás v noci odešel? Helena si myslela, že zaslechla vrznutí dveří.“

Škubl jsem sebou, když mi kousek kůrky zadrhl o patro. „Ano, odešel. Někdy jsou temné hodiny nejlepší čas na temná tajemství.“

„A temné osudy,“ napomenula mě Zoe.

Slyšel jsem, jak dole práskly dveře a pak lehké kroky po schodišti. Zdálo se, že to trvá déle než obvykle, ale nakonec se vnitřní dveře rozletěly.

„Tak jsi vstal!“ Helena si mě vyčítavě měřila. V podpaží nesla koš s chlebem a zeleninou a svrchní roucho měla potřísněné blátem. „Myslela jsem, že by ses mohl stát osmým spáčem z Efesu.“

„A mé srdce se rozjásalo, když tě vidím.“ Za očima se mi ozvala pulzující bolest a určitě mi Heleniny výtky nedělaly dobře, ale pokoušel jsem se zůstat v klidu. „Cos mi přinesla k obědu? Skopové?“

„Skopové nebylo.“ Helena praštila košem na stůl, až to zadunělo. „Jenom tohle.“

Podíval jsem se, co přinesla. „Půst přece začíná až za týden, vlastně ještě později,“ řekl jsem jí. „Tos mi nemohla sehnat nějaké ryby nebo lovné ptáky?“

„Spravedliví nepotřebují kněze, aby jim říkal, kdy mají hodovat a kdy se postit,“ pravila Helena ledově.

„Takže tam nebyl?“ zeptala se Zoe.

Podíval jsem se mezi své dcery. „Kdože tam nebyl?“

„Řezník,“ odpověděla Helena rychle. „Ne, nebyl tam. Prodal maso a šel domů. Ostatní lidé z města jsou určitě stejně žádostiví jídla jako ty, otče – ale aspoň opouštějí své lože v řádnou hodinu.“

„No dobře, dal bych si dušené jehněčí. Pokud mi ho nejsou s to opatřit mé vlastní dcery, budu muset zajít do hospody.“ Přes hlavu jsem si přetáhl těžkou dalmatiku, nazul si boty a pak jsem dodal: „Snad bychom mohli odpoledne zajít za tetou prodavače koření a jejím synovcem.“

Chtěl jsem to říct na usmířenou, ale při mých slovech Helena dupla, vrhla na mě hněvivý pohled a odporoučela se do své ložnice.

Rozhodil jsem rukama a podíval se na Zoe. „Proč to dělá?“

Ale Zoe se najednou náramně zaobírala svým šitím. Upřímně hleděla na jehlu a ani mi neodpověděla – svým způsobem byla stejně tajemná jako její sestra.

Vzdal jsem svůj pokus chovat se jako řádný otec. „Budu v hospodě u cesty,“ řekl jsem Zoe. „Dám si tam jehněčí.“

Jenže to vypadalo, že mi onoho dne osud žádné maso nedopřeje. Sotva jsem vyšel z domu, narazil jsem na čtveřici Pečeněhů. Tři byli na koni, čtvrtý, který právě z koně sesedal, se blížil k mým dveřím. Další držel otěže pátého koně.

„Jsi předvolán do paláce,“ oznámil mi muž, jenž sesedl. „Ihned.“

Promnul jsem si skráně. „Snad nenašli toho mnicha? Pokud ne, zajdu si na oběd. Vyřiď Krysafiovi, že může počkat.“

Pečeněh přistoupil blíž, celý naježený. „Tyhle rozkazy nepocházejí od eunucha. Vydala je moc, před kterou nemůžeš otálet. Pojď!“

Šel jsem.

Byla spousta důvodů, proč jsem litoval vykázání Varjagů k hradbám – jedním z nejzávažnějších byla jejich společnost. Jakkoli bývali hrubí a náladoví, byli rádi, když jsem se zapojil do jejich hovorů, zato Pečeněhové takovou vřelost postrádali. Dva jeli přede mnou a dva za mnou, tempem, které dovolovalo jen tu a tam vyštěknout nějaký pokyn. Nakonec jsem byl dokonce rád, že koně tuto cestu uspíšili, i když jejich škubavý pohyb dodal mému bolení hlavy další rozměr.

Trasa Pečeněhů byla stejně přímá jako jejich způsoby. Jeli jsme rovně po Mese, kolem základního milníku a čtyř bran a potom do Augusteionu, kde nás sledovaly zraky našich pradávných vladařů. Jakmile jsme zastavili, strážci seskočili z koní a šli dál pěšky – odstrkávali prodavače svíček a svatých ostatků, kteří ve velkém množství mířili k nádvoří před chrámem Hagia Sofia. Proklestili si cestu k velké Bronzové bráně, hodili koňské uzdy do rukou čekajícího štolby a smetli stranou prosebníky a zvědavce, kteří proudili na první palácové nádvoří. Při tom všem jsem jevil bezmocnou poslušnost. Přestal jsem počítat, kolika zatáčkami jsme prošli a kolika chodbami a nádvořími jsme se protáhli, protože s dvojicí Pečeněhů za zády jsem neměl ani vteřinu, abych se sám zorientoval. Uprostřed nekonečných mramorových síní a zlatých mozaik bylo krajně obtížné rozlišit jednu část paláce od druhé a všechno, co jsme míjeli, působilo zároveň cizím i důvěrně známým dojmem. Teprve z neustále se snižujícího počtu lidí kolem nás se dalo vyčíst, že se přesouváme do soukromějších končin.

Zastavili jsme u dveří, po jejichž stranách stály dvě obrovské urny – obě vyšší než člověk. Pečeněh jdoucí vpředu se ke mně obrátil a napřáhl ruku k zelenému nádvoří před sebou.

„Tudy.“

Na chvilinku jsem se zastavil, abych nabral dech a také dal najevo svou nezávislost. Pak jsem z dlouhé chodby vykročil ven, přímo do jiného světa.

Nebylo to nádvoří, jak jsem si prve myslel. Byla to zahrada. Ale takovou jsem jakživ nespatřil, ani o ní nesnil. Venku v městě byl deštivý den uprostřed zimy, ale tady to vypadalo, jako bych byl zčistajasna přenesen do vrcholícího léta. Stromy kolem mne nebyly holé, nýbrž obtěžkané ovocem a květy a zlaté světlo zalévalo vzduch tak jasně, až se zdálo, že prosvítá samými listy. Půda pod nohama byla měkoučká a tichoulinká, jako kdybych kráčel po polštářích, i když travička vypadala docela reálně. Bylo vlhko, ale to muselo být rosou, protože když jsem vzhlédl propleteným listím a větvemi nahoru, viděl jsem jenom širé hlubiny modři. A kdesi ve stromoví zpívali ptáčkové.

Pocítil jsem cosi jako závrať či omámení. Udělal jsem pár krůčků dopředu do sadu, ale když jsem se otočil zpátky, po cestě, kterou jsem vstoupil, nebylo ani památky. Pak jsem vedle sebe zaslechl zvuk – jemný šustot listí nebo hedvábí, ačkoli vůbec nevanul vítr –, a tak jsem se opět obrátil, abych uviděl, jaké zázračné stvoření by se mohlo objevit.

Má představivost mě téměř přiměla k tomu, abych očekával kentaura, ptáka Noha nebo jednorožce, ale ve skutečnosti to byl člověk. Ovšem člověk, jehož vznešenost mohla přizdobit každou legendu. Koruna mu na hlavě zářila jako slunce, jako kdyby ona sama byla zdrojem onoho záhadného světla. Oděv měl celý purpurově zbarvený až po lem a protkaný zlatem, zatímco šerpa vedoucí napříč jeho širokou plecí mohla sloužit jako brnění nějakého boha, tak velké byly drahokamy, které ji pokrývaly.

Ještě jsem ani nezahlédl červené špičky jeho bot, a už jsem padal k zemi. Zdálo se, že zemský povrch pode mnou klesá a pohlcuje mne. Musel jsem natáhnout ruce, abych neztratil rovnováhu, když jsem mu odříkával slova povinné úcty. I když prostředí, kde jsem ho viděl předtím – velký chrám, zlatá síň a hipodrom –, bylo vesměs vlastním způsobem velkolepé, teprve v této zahradě jsem poprvé uvěřil, že člověk může opravdu být živoucí jitřenkou, jež svítí tisíc let.

„Povstaň, Demetrie Askiate.“

Po určitém úsilí jsem se zvedl z houbovité země a stoupl si, ovšem oči jsem měl nadále sklopené. V hlase měl cosi konejšivého, cosi nepředstíraného, což v tomto fantastickém okolí působilo poněkud nepatřičně.

„Líbí se ti moje zahrada?“

„Tvá… tvá zahrada? Jistěže, pane,“ vykoktal jsem.

„Nechtěl jsem, aby ti přivodila rozrušení. Já mám pocit, že mě uklidňuje – je to svět vzdálený světu, kterému vládnu.“

„Ano, pane.“

Poškrábal si drsné vousy a podíval se mi do očí. „Zavolal jsem si tě sem, abych ti poděkoval, Demetrie. Nebýt tebe, už bych nepotřeboval řemeslnické triky, abych uvěřil, že jsem se ocitl v nebeské zahradě.“

Nikdy předtím jsem nebyl předmětem císařova vděku, proto jsem teď byl na rozpacích, jak ho mám přijmout. Rozhodl jsem se tvářit se nechápavě. „Jaké triky, pane?“

„Přece si nemyslíš, že jsem schopen zařídit, aby roční období a počasí respektovaly mou vůli. Sáhni si na listí tamhletoho stromu, co mu rozpučela poupata a zakrátko vykvetou.“

Pozvedl jsem ruku a promnul mezi prstem a palcem jeden list. Měl voskový lesk čerstvého dubového listu. Viděl jsem, jak jím vedou černavé čáry žilek. Ale ten dotek…

„Na omak je to jako hedvábí,“ žasl jsem.

„Přesně tak.“ Císař Alexios rozhodil rukama kolem sebe. „Všechny tyhle stromy – a i tráva a obloha – jsou z hedvábí. Ohně a zrcadla vytvářejí slunce, a kdybys utrhl jedno z těchto šťavnatých jablíček a kousl do něj, vylámal by sis zuby. Takto udržujeme svět, který je neustále na vrcholu léta a nikdy neodumírá v pustotě podzimu. Na rozdíl od mé říše.“

„Nejsou tu místnosti pro všechna roční období?“ podivil jsem se nahlas.

Alexios se zasmál – byl to hrdelní smích sedláka. „Možná, ale musel bych je teprve najít. V paláci jsem žil pět let, než jsem tuhle místnost objevil, a stejně dlouhou dobu trvalo dílnám, než byla obnovena v její celé kráse.“ Odkašlal si. „Ale nepředvolal jsem tě, abych ti povídal o své zahradě, Demetrie. Jak jsem řekl, rád bych ti poděkoval za to, že jsi srazil zrádcovu sekeru, než mi dopadla na krk.“

„To bych udělal pro každého člověka.“

„Bezpochyby. Ale ne každý člověk tě může odměnit jako já.“

„Tvůj komorník mi už za to, abych tě chránil, platí víc, než si zasloužím. Pouze jsem…“

Alexios se usmál. „Nezáleží na tom, jakou cenu máš ty – můj komorník platí za to, jakou cenu mám já. A já platím za to, čeho si cením. Dal jsem tajemníkům pokyn, aby v řádný čas provedli nezbytné platby. Věřím, že budeš spokojen.“

„Díky, pane. Dary tvé štědrosti ti tečou z ruky jako vody z…“

Císař trhl hlavou. „Tvé lichotky nepotřebuji. To ponechávám těm, kdo nemají žádné větší schopnosti. Pokud chceš osvědčit věrnost, učiň tak svými skutky.“

„Vždy se budu snažit, pane.“

„Krysafios mi sdělil, že si myslíš, že se mě pokusili zabít barbaři. Muži, kteří táboří v Galatě, projídají mou úrodu a odmítají mé vyslance.“

„Mám dobré důvody, abych si to myslel.“

Císař utrhl z větévky list a sežmoulal ho v ruce. „Můj bratr Izák se domnívá, že bychom na ně měli ihned zaútočit a pobíjet je v ulicích Galaty a potom poslat ty, kdo přežijí, v řetězech nazpátek přes moře. Na dvoře a ve městě kdekdo uvažuje podobně.“

„To by urazilo zákony Boží,“ namítl jsem – nic lepšího mě nenapadlo.

Alexios zahodil zmuchlaný list. „To by urazilo zákony rozumu. Tihle barbaři tu jsou proto, že jsem je poprosil, aby přišli, a to, že sem dorazili ve větším počtu, než jsem doufal, a s vlastními úmysly v srdci, to nijak nesnižuje mou potřebu. Rozhodně ne ve chvíli, kdy chci znovu získat země v Asii, které mí předchůdci promrhali.“

„Kdekdo říká, že barbaři nepřišli, aby ti ty země navrátili, nýbrž aby je zabrali pro sebe.“ Nemohl jsem uvěřit, že takto s císařem hovořím o věcech nejvyššího významu, ale proti všemu očekávání vypadal, že to vítá.

„Samozřejmě barbaři přišli, aby si zabrali země pro sebe. Copak by jinak vážili cestu přes půlku světa, aby bojovali pro mě? Právě proto je musím držet tady, dokud neodpřisáhnou, že mi navrátí, co mi po právu náleží. Jestli si potom budou schopni vybojovat vlastní říše, ovšem za našimi odvěkými hranicemi, jen ať to udělají. Raději bych měl na své hranici křesťany vázané přísahou než Turky a Fátimovce.“

„Ty barbarům tolik důvěřuješ?“

„Budu jim důvěřovat, pokud na mě nebudou napřahovat své meče, což, jak se zdá, není tak docela daleko. Ale i oni se hodí. Když sem vpadli Normané, bojoval jsem proti nim v tuctu bitev a každou prohrál, ale přesto jsem je nakonec z našich zemí vyhnal. Proč? Protože oni nejsou schopni jeden druhému důvěřovat delší dobu. Mají ještě větší sklon k svárlivosti a žárlivosti než Saracéni. Zlato a ctižádost je rozdělí a postaví proti sobě, budou je udržovat slabé proti nám – to jediné, co je bude sjednocovat, je jejich nenávist k Ismaelitům. Získají zlato i říše, naše země nám budou navráceny a nastane jisté soužití, byť velice obtížné.“

„Bude to fungovat?“

Alexios si odfrkl způsobem, jaký se k císaři vůbec nehodil. „Možná. Jestli barbary nezmasakrují Turci a pokud se mezi sebou nerozkmotří, než vůbec do Nikaie dorazí, a pokud jejich kněží nezjistí, že Bůh má s jejich vojskem zcela odlišné úmysly. Ale nic z toho se nestane, když si na jejich velitelích vynutím ony přísahy.“ Vzal mě za ruku. „Právě proto musíš zajistit, aby naše spojenectví s nimi nic nezmařilo. Jestli se jim podaří zavraždit mě či pokud jenom vejde ve známost, že se o to pokusili, pak mezi našimi národy vypukne válka a jedinými vítězi budou Turci.“ Audience skončila. Opustil jsem onu čarovnou zahradu věčného jara a vrátil se do světa, který znám. Tam déšť ještě neustal.

22

Pršelo po většinu následujících čtrnácti dnů. Když jsem se toulal městem, déšť mi cákal na paty. Strávil jsem spoustu hodin u bran, kde jsem přihlížel, jak jsou dovnitř vpouštěni po skupinkách barbaři, aby obdivovali pamětihodnosti města a naši civilizaci. Většina zůstala u užaslého mlčení, ovšem někteří cítili potřebu zakrýt své ohromení znevažujícími vtípky a jízlivými urážkami. Takto občas vyvolali rozmíšky s Římany, ale císařská stráž byla vždy na místě, připravena odtáhnout od sebe rozvášněné kohouty bez násilí. Zjevně měla i ona své příkazy od císaře. A po celou dobu jsem si říkal, co se asi děje s Tomášem.

První dva dny po jeho odchodu jsem skoro ani na nic jiného nemyslel, ačkoli jsem věděl, že potrvá ještě týdny, než o něm dostanu zprávy. Jeho život visel mou vinou na vlásku, a tak jsem dychtil vyptávat se projíždějících kupců, kteří obchodovali s Franky, zda o něm něco nezaslechli, ale v zájmu jeho bezpečí jsem se k tomu neosmělil. Alespoň nepřišla žádná zpráva o jeho smrti, a jak dny míjely, myšlenky se mi vracely k bezprostřednějším starostem. Přesto jsem nepřestával cítit tíhu na srdci, nepokoj, jenž mi hlodal v mysli. Často mě pronásledoval ve spaní.

Také nastaly dlouhé dny v paláci, kdy jsem procházel jeho chodbami jako duch a vyptával se stráží i hodnostářů, abych vypátral sebemenší znamení nějakého konfliktu, a – jak mi uložil Krysafios – měl jsem oči otevřené. Zdálo se, že za zlato, kterým mi pořád platil, toho nemám příliš na práci, nicméně napětí této činnosti se na mně podepsalo. Každou hodinu, kterou jsem trávil v těchto prostorách, jsem žil v hrůze, že se objeví nějaký otrok s oznámením, že císař je mrtev. Po onom dni v umělé zahradě jsem se s ním už nesetkal, jenom jednou a to ještě zdáli, jako s pozlacenou sochou uprostřed nekonečného zástupu mnichů, stráží a šlechticů, jak za zvuků hudby a vůně kadidla prochází opačnými dveřmi. Jinak mi to připadalo, jako by obýval nějaký jiný svět.

Zato jsem zhruba týden po své audienci viděl jeho bratra. Dopoledne na hradbách mě natolik unavilo, že se mi nechtělo chodit za úředníky, kteří si ohromně cenili času, který mi ráčili věnovat, a přitom mi nic neřekli. Procházel jsem tedy pod jakousi pustou, zapomenutou arkádou, a vtom jsem zaslechl zvuk hlasů. Nebylo to štěbetání dvořanů, ani reptání sluhů, nýbrž přitlumený šepot mužů, kteří nechtějí, aby byla jejich slova slyšet. Vypadalo to, že se ozývá zpoza dvířek zapuštěných do výklenku mezi dvěma sloupy, dostatečně pootevřených, aby do nich bylo vidět, ale ne tak, aby se dalo rozeznat, kdo za nimi je.

Vydal jsem se k nim, ale při zvuku mých kroků se hlasy odmlčely. S nervózním pohledem na samotu kolem sebe jsem botou zatlačil na dveře a rozevřel je.

„Demetrie!“ Sebastokrator trhl hlavou vzhůru, když jsem padl na kolena, ale přitom jsem se díval dost vysoko, abych si všiml, že předtím velice zblízka hovořil s dalším mužem. Ten zacouval do rohu maličké místnůstky, když Izák popošel vpřed. Vypadal znepokojeně, ale čas, který jsem potřeboval na poníženou nejhlubší možnou poklonu, mu umožnil, aby se zatvářil klidně.

„Vstaň,“ řekl mi. „Copak děláš v tomhle palácovém zákoutí?“

„Zabloudil jsem,“ pravil jsem pokorně. „Zaslechl jsem hlasy a pomyslel jsem si, že tu snad najdu nějakého průvodce, který by mne odsud vyvedl.“

Izák se zakabonil. „Hrabě Hugo, už jsi byl představen Demetriovi Askiatovi? Pracuje pro nás, aby zmařil pikle našich nepřátel.“

Uklonil jsem se. Vypadalo to, že hrabě Hugo už zapomněl na písaře, který ho jako posla doprovázel k barbarům. Mně ovšem potrvá ještě drahně měsíců, než zapomenu na chvástavého Franka, na kterého ve stanu barbarů téměř dopadl proud moči. „Je mi ctí, pane.“

„Hrabě Hugo je jedním z mála Franků, kteří chápou, že je třeba, aby se všichni křesťané sjednotili pod praporem Boha a jeho císaře,“ vysvětlil mi Izák. „Doufá, že své krajany přesvědčí, aby se řídili jeho dobrou radou.“

„Ale zatím jsem byl bezúspěšný,“ pravil Hugo posmutněle. Dotkl se achátové přezky na svém plášti. „Někteří jsou sice rozumní lidé, to ano, ale příliš mnoho jich naslouchá jedu, který ze sebe plive ten nevychovanec Balduin.“

Izák na mě upřel opatrný pohled. „Tahle zásadní témata ale nejsou určena pro Demetria. Jestli hledáš cestu ven, jdi z této chodby severními dveřmi a pokračuj, dokud nenajdeš kapli svatého Teodora. Odtamtud už nezabloudíš.“

Uklonil jsem se. „Děkuji ti, laskavý pane.“

Pokusil se ze sebe vymáčknout neupřímný úsměv. „Císařovou povinností je pomáhat poddaným. A snad tě uvidím příští týden – na hrách?“

Skutečně jsem ho na hrách uviděl, ačkoli pochybuji, že on viděl mne. Na zlatém trůnu vedle bratra v císařské lóži, zatímco já jsem seděl na lavici vysoko na jižní straně spolu se skupinkou břichatých Arménů, kteří se nestarali o nic jiného než o sázení a fíky s medem. Ještě ke všemu drželi palce Zeleným.

„Proč by měl někdo držet palce Zeleným?“ zeptal jsem se svého souseda, vyzáblého chlápka, který si ustavičně kousal nehty. „To už by člověk mohl rovnou prohlašovat, že je pro slunce.“

Muž se na mě vylekaně podíval a vrátil se k svým nehtům.

„Demetrie!“

Ostražitě jsem vzhlédl, protože v hipodromu lze narazit na leckoho a zdaleka ne vždy je takové setkání vítané. Ovšem tohle bylo docela šťastné, i když bych toho člověka bez sekery a pancíře málem nepoznal. Měl na sobě hnědou vlněnou tuniku s koženým páskem a cvočky a vysoké boty, kterými bez větší námahy vybojoval prostor mezi mnou a mým plachým sousedem.

„Copak nemáš být na hradbách?“ zeptal jsem se.

„Hradby nikdo nezbořil sedm století a vylámala si na nich zuby všechna vojska, která se k nim přiblížila. Snad beze mě přetrvají ještě jedno odpoledne.“ Sigurd se trochu roztáhl na lavičce, využívaje čerstvě uvolněného prostoru. „Myslel jsem, že bych si mohl vzít pár hodin volna, abych viděl, jak vyhrají Zelení.“

Zaúpěl jsem. „Zelení ne! Proč bys chtěl vidět, jak vyhrávají?“

Sigurd se udiveně zatvářil. „Protože oni vyhrávají pořád. Kdo by nedržel palce nejsilnějšímu mužstvu? Neříkej mi, že držíš palce Modrým.“

„Bílým.“

Sigurd se rozchechtal a vypadal šťastněji než po dlouhé minulé týdny. „Bílým? Copak ty držíš palce Bílým? To nedělá nikdo. Vyhráli za celý tvůj život aspoň jednou?“

„Zatím ne. Jejich den teprve přijde.“

„Ale oni nejdou za vítězstvím. Mají jediný účel – působit jako nástroj Modrých. Mají vytěsnit z dráhy Zelené, aby mohli kolem projet Modří. To přece nejsou žádní soupeři. To už bych snad radši držel palce Červeným.“

Když někdo držel palce Bílým, což byl můj případ, neslyšel takové argumenty poprvé. „Možná netoužím po ničem jiném než uvidět vůz Zelených převrácený na prostřední zdi. Když mě otec poprvé a naposled vzal s sebou do Konstantinopole, přivedl mě sem a vyzval mě, ať si vyberu mužstvo. Ten den jsem měl na sobě bílou tuniku, a tak když jsem uviděl Bílé, rozhodl jsem se, že budu jejich stoupencem.“

„Určitě lituješ, žes tehdy neměl na sobě zelené šaty.“ Sigurd mi nedal pokoj.

„Vůbec ne. Poněvadž jednoho dne Bílí zvítězí…“

„Ledaže nejdřív dobytčí mor sklátí Zelené a Modré i Červené.“

„Jenže já se z toho jediného vítězství budu radovat víc než ty za celý život, kdy jsi sledoval, jak se Zelení valí kolem koncového pilíře.“

Sigurd posměšně zavrtěl hlavou. „Jestli budeš čekat na tenhle den, Demetrie, zemřeš jako zahořklý člověk.“

Naštěstí mě spasila fanfára trubek. Když císař povstal z trůnu, ztichli jsme.

Byl to první závod toho odpoledne a hipodrom byl dosud zaplněn jen ze tří čtvrtin, ale to podívanou nijak nezmenšovalo. Křídla stadionu se táhla daleko od místa, kde jsme seděli. Barevně je oživovaly praporky desetitisíců diváků všech národů a příznivců různých mužstev. V dáli, nad opačnou branou, se vzpínali na zadní čtyři bronzoví koně, jako by své zlaté čtyřspřeží táhli do vzduchu, zatímco obzor věnčila velká kupole Hagie Sofie. Podél prostřední zdi v popředí se vysoko tyčily sochy a sloupy jako památníky tisíce let závodění. Byli tam císařové a obelisky, hned vedle půltuctu figurín Porfyria a dalších legendárních vozatajů. Církev do jejich společnosti přidala také světce a proroky. Viděl jsem Mojžíše svírajícího dvě kamenné desky, jako by spěchal k severní bráně, svatého Jiří, mávajícího svým kopím, a Jozua, jak z vrcholu pískovcového sloupu duje na svůj roh.

Dole v císařské lóži již skončily ovace. Císař se za doprovodu ohlušujícího řevu davu opět posadil, a vtom se rozletěla vrata a objevily se vozy. Na vlhkém písku stadionu jely rychle a za pár vteřin prosvištěly kolem severní mety. Fanoušci, jako velké čtverce modré a zelené o stovkách mužů, povstali, když kolem nich projeli jejich miláčci, a křičeli jedním hlasem. Nikdo na sobě neměl ani bílou, ani červenou, protože byl sotvakdo natolik pošetilý, aby fandil slabším spřežením, jež závodila, jen aby podpořila ta silnější.

Vozy zpomalily, když projížděly kolem první obrátky u jižní mety. Byly teď přímo pode mnou, jenže nějaký bláznivý příznivec Zelených si vybral právě tenhle okamžik, aby rozvinul široký prapor, kterým mi úplně zaclonil výhled. Než jsem opět něco uviděl, projely kolem císařské lóže vpravo ode mě a byly skoro zpátky na opačném konci.

„Nevedou Bílí?“ zeptal jsem se a díval se přimhouřenýma očima do dálky. „A co Zelení, neloudají se tamhle jako poslední?“

„Pokud budou Bílí s to odjet sedm okruhů stejně dobře, jako projeli první dva, pak snad bude jeden z jejich vozatajů vytesán do kamene na prostřední zdi.“ Sigurd seděl vpředu na krajíčku lavice a natahoval krk, aby viděl, co se děje. Vypadal šťastně jako desetileté děcko.

„Taktika,“ procedil jsem skrze zuby.

Bílí jako vždy začali dobře – když se k nám vraceli, vedli před Červenými o celou délku a před Modrými a Zelenými ještě o několik dalších. Ale to byla jen iluze, protože lepší spřežení vyčkávala. Dopřávala při úvodních okruzích svým koním, aby si protáhli nohy, zatímco jejich slabší soupeři se bili o silnější pozici.

„Zbytečně nepospíchají.“ Sigurd se kousal do kloubů na prstech, dívaje se znepokojeně na své spřežení. „Nechtějí se příliš vysílit na obrátkách.“

„Ani nebudou muset. Rozhodně ne s tím chromým mezkem na vnější straně.“

Ale mluvila ze mě spíš naděje než rozum. Viděl jsem, jak teď vozatajové Zelených a Modrých častěji používají bič a pobízejí svá spřežení do stále rychlejšího kroku. Vedoucí dvojice začala trpět únavou a s obavami jsem musel připustit, že Bílí rychleji než Červení. Brzy se všechny čtyři vozy dostaly na stejnou úroveň. Každý člověk v hipodromu teď byl napjatý. Někteří nebyli s to zůstat sedět při horečném očekávání, a tak poskakovali nahoru a dolů jako loutky.

„Tamhle jedou Červení. Tví Bílí se dostali moc blízko k prostřední zdi. Nikdy nedokážou pořádně vybrat zatáčku.“

Vypadalo to, že má Sigurd pravdu, protože Bílí teď nerozumně projížděli rovnou přímkou po celém úseku až k nám, takže by potřebovali přitáhnout koním otěže, až by je skoro zastavili, pokud by chtěli projet obratištěm bez úhony. Vozataj Červených vycítil příležitost a zabočil doprava s úmyslem přetnout Bílým cestu a natlačit je ke vzdálené zdi, aby mohli jeho spojenci Zelení projet jako první.

„Nic si z toho nedělej, že tví koně neumí běžet. Teď to vypadá, že dokonce ani tvůj vozataj neumí kočírovat.“ Sigurd ani neskrýval škodolibost.

Ale jásal předčasně, protože Bílí se nechystali před obratištěm zpomalit cval. Naopak zrychlovali. Viděl jsem vozataje Červených, jak se s nevírou ohlédl na svého soupeře a pak začal zběsile bičovat své koně v opožděném úsilí předhonit Bílé. Pozvedl otěže a snažil se protáhnout se kolem Bílých, ale nebylo tam dost místa a nervy ho zradily.

Ve skvěle zvoleném času se vozataj Bílých ve svém voze zaklonil a přitáhl své spřežení. To zpomalilo tak, až to vypadalo, že skoro zastavilo, a opsalo kolem sloupku pod námi vzorný oblouk. Pak se dalo do klusu po vzdálené straně, zatímco Červení, zadržení při obrátce a téměř přitištění ke zdi, přihlíželi, jak se kolem nich přehnali Zelení a Modří.

„Tohle Zeleným nepomůže,“ křikl jsem Sigurdovi do ucha.

„Já myslel, že Bílí mají vyřadit Zelené, ne Červené. Copak nedovedou rozeznat jedno spřežení od druhého?“

Hluk davu byl ohlušující. Všichni teď byli na nohou a dychtili po tom, aby jejich miláčci sebrali vedení Bílým, kteří vůčihledě zpomalovali. U příštího obratiště – ale možná ještě před ním – by je zadní spřežení dostihla a závod by tak pro ně vlastně skončil. Toho jsem byl svědkem již mnohokrát. Ale, jak řekl Sigurd, museli ještě zdržovat Zelené dost dlouho, aby se kolem nich protáhli Modří. V přímém souboji kolo na kolo by proti síle čtyř koní Zelených nevsadil jediný člověk na stadionu.

Vozataj Bílých nyní uplatňoval defenzivní strategii, přičemž si stoupl téměř na stranu své kvadrigy, když se ohlížel po svém protivníkovi. Každou míjející vteřinou obětoval rychlost. Měnil směr po dráze ve snaze zabránit Zeleným, aby kolem něj projeli, ovšem tak, aby současně nebránil v cestě vozatajovi Modrých. Byla to znamenitá ukázka obratnosti. Ale když jsou koně unavení a soupeři dorážejí až na kola, obratnost nemusí stačit. Byli asi ve třech čtvrtinách dráhy po východním úseku v pátém okruhu, když vozataj Zelených své spřežení mírně zatočil doleva. Vozataj Bílých vzápětí zareagoval, ale příliš rychle. Zelený ho obelstil a měl právě tolik času, aby proklouzl zpátky. Pak svým spřežením tak smýkl, až málem zlomil loukotě kol. Vozataj Bílých zařval na své koně, ať běží rychleji, a zasypal jim hřbety ranami bičem. Chviličku cválal on a Zelený vedle sebe, jako by všech osm koní táhlo jediný vůz se dvěma muži. Výkřiky z davu, vydávané stoupenci jednotlivých mužstev, sázkaři, prodavači ovoce, a dokonce i tím nevrlým chlapem, jehož vytlačil Sigurd, se slily v jediné moře rámusu. Sigurd a já jsme vykřikovali pobídky i nadávky jako šílení. Pomyslel jsem si, že kdyby Bílí dokázali odrážet Zelené až do příští obrátky, měli by aspoň chabou naději, že je odstrčí a vyvedou z tempa.

Ale nedokázali to. Vozataj Zelených s jakousi samozřejmou lehkostí práskl otěžemi a jenom sledoval, jak za ním Bílí stále víc zaostávají. Když dorazil na obratiště, byli mu už z dohledu a potom se jeho náskok jenom zvětšoval. Modří se pokusili vyrovnat se v rychlosti Zeleným, jenže předtím své naděje upnuli na Bílé a vyčkávali se svým náporem příliš dlouho. Hluk se utišil a všude kolem hipodromu se začali diváci usazovat zpátky na místa. Stát zůstali jenom fanoušci Zelených. Nějak se jim podařilo neustávat v povzbuzování celou dobu, kdy jejich spřežení cválalo oba zbývající okruhy.

„Nebyl to špatný závod,“ řekl Sigurd. „Mohli jsme být i lepší. Na útok čekal moc dlouho. Ale vůbec jsem nezapochyboval, že to zvládne.“

„Právě proto,“ odtušil jsem, „nebudu nikdy držet palce Zeleným.“

Někteří z fanoušků Zelených přelezli zeď a vyběhli na trať, aby objali svého přeborníka, zahalili ho do pláště vítězů a odnesli vítězoslavně na ramenou. Dole po mé pravici otevřely palácové stráže branku ke schůdkům císařské lóže, kudy měl zakrátko vozataj vystoupat, aby dostal od císaře požehnání. Arméni vedle mne se škodolibě chichotali a vyměňovali si mezi sebou hromádky mincí, zatímco další diváci se přeli o to, jestli by si Modří neměli najít lepšího vozataje, nebo jestli by neměli poslat své koně na pastvu a pořídit si nějaké čerstvé spřežení.

Chystal jsem se poohlédnout se po prodavači ovoce, a vtom mé zraky zaujal jakýsi pohyb dole na stadionu. Nějaký divák přelezl zábranu a kráčel dolů k okraji dráhy. Sledoval jsem, jak dorazil k úpatí schodiště, rychle prošel kolem zkoprnělých strážců a rozběhl se vzhůru k císařské lóži. Přímo k císaři.

V panice jsem vyskočil z lavice. Co když právě teď nastal okamžik, jemuž jsem měl podle pokynů předejít – není to vrah, který císaře zabije přímo před sto tisíci Římany? Nemohl by to dokonce být mnich? Byl ode mne příliš daleko, abych si ho mohl prohlédnout, a pohled na něj mi clonila také stupňovitá stěna. Těžkopádní strážci se konečně dali do běhu, jenže to už měl před nimi slušný náskok a šplhal stále výš. Pomyslel jsem si, že kdyby teď zpod tuniky vytáhl luk, měl by císaře před sebou jako na dlani.

Netušil jsem, co si počít, a tak jsem se aspoň rozběhl. Dolů ovšem ne, protože to bylo příliš daleko a byla tam spousta lidí, ale vzhůru, směrem k dlouhé arkádě, která se vinula kolem okraje stadionu. Touto dobou byla skoro prázdná, až na několik dětí, které sem odběhly z dosahu kraválu a hemžení. Pádil jsem podél arkády, jako by mě honil sám Porfyrios, zatáčkou a pak přímo dolů k místu, kde se schody stáčely k císařské lóži. Bral jsem je tak rychle, že bych se byl málem ke své zhoubě zřítil a srazil si vaz, ale v posledním okamžiku jsem rozpřáhl ruce, takže se mi podařilo zachytit se o ramena prodavače vína, jenž tudy procházel.

Dorazil jsem do mezipatra, ležícího souběžně s druhým patrem císařské lóže, a zastavil jsem se. Vetřelec zůstal stát na stupni vítězů, holé plošince před císařskou lóží, kde se udělovaly věnce, a klesl na kolena. Pečeněhové vyskočili z císařské lóže, aby ho obklíčili, ale zůstali od něj v uctivé vzdálenosti, když dokončil povinné padnutí na kolena a vstal.

„Kníže míru,“ začal svou řeč, „poslední z tvých poddaných tě prosí o slyšení. Vyslechni mou prosbu, pane, abys věděl, jak smýšlí tvůj lid.“

Mluvil zvučně, hlasem, který si zřejmě dobře procvičil někde v divadle nebo na tržišti. Jeho slova se linula přes řady lavic, protože všichni kolem něho ztichli, a ve větší vzdálenosti byl slyšet šepot, jak si lidé jeho projev opakovali kolem hipodromu.

Také jsem ze své výhodné pozice viděl císaře, uvelebeného na trůně jako nějaká Šalomounova socha. Nepromluvil, ani se nepohnul a jeho strážci i dvořané se řídili jeho příkladem.

Tohle mlčení mi připadalo zlověstné, nicméně řečník z něho zřejmě čerpal sílu. „Proč, pane, jsou tvé země pustošeny kacířskými barbary, kteří zabírají naše domy a pojídají náš chléb? Proč strpíš jejich vpád a přiživuješ jejich touhu po výpalném a plenění? Každý muž v tvé říši raději zemře při obraně svého domova před těmi mrchožrouty, než aby je zval dovnitř jako vlky na své stádo. Veď své voje kupředu, pane, a zažeň je od našich břehů, jako jsi kdysi porazil na hlavu Normany a Turky. Máme je snad nechat, aby nás svými úskoky lapili do pasti a svou mocí zotročili? Ne!“

Když si odpovídal na vlastní otázku, nebyl sám – hlasy ze všech směrů začaly opakovat jeho opovážlivá slova.

„Dočkáme se toho, jak Keltové zneucťují naše dcery, drancují naše poklady a spí pod našimi střechami? Necháme se navzdory všemu učení církve donutit k prohlášení, že věříme v Ducha svatého, který ‚z Otce i Syna vychází‘? Má být náš patriarcha slouhou normanského papeže? Máme se snad po způsobu heretiků cpát nekvašeným chlebem, když se postíme u Kristova stolu? Ne!“

Nyní jsem slyšel, jak se toto „Ne!“ ozývá také z opačné strany stadionu. Přesto se císař pořád ani nehnul.

„Tihle barbaři jsou ohavností před Bohem a jeho církví a vším, v co poctivě věříme.“ Řečník se teď dostal do varu, divoce mával rukama a obličej mu zbrunátněl. „Máme je v hrsti své ruky – tu bychom neměli napřahovat na znamení přátelství, ale měli bychom je v ní sevřít, až nám mezi prsty poteče jejich krev. Kníže míru, tvůj lid tě snažně prosí, abys vedl své vojsko do boje a získal vítězství, jež by se přiřadilo k tvým triumfům u Larissy a Lebunia. Anebo, pokud to neuděláš sám, pověř jiné členy své rodiny, aby je vedli, a vypuď barbary z našich domovů. Braň čest Krista a říše. Zab barbary!“

Jeho slova zapůsobila jako vítr v řeřavých uhlících. Sotva je vyřkl, davy kolem něho je opakovaly jako jediný výkřik. Rychle se k nim připojovali sousedé a pak sousedé sousedů, dokud se celý stadion nerozduněl obrovským chorálem. Bylo to hlasitější než veškeré ovace, jaké jsem kdy slyšel ve prospěch nějakého vozataje, dokonce hlasitější než nadšené volání, když byl císař korunován. „Zab barbary! Zab barbary! Zab barbary!“

Ve všem tom hřmotu byl řečník zapomenut. Když jsem se ohlédl, uviděl jsem, jak ho obstoupili Pečeněhové a odvlékají ho z plošinky, ale o zlou krev se již postaral. Ať již byl ve službách jakékoli strany či kliky – a tohle z něj v žalářích bezpochyby vypáčí –, dosáhla svého. Netušil jsem, zda byl císař moudrý, když svou víru vložil v barbary, když jim svěřil úkol vydobýt pro něj nazpět Asii. Bylo mi to vlastně jedno, ale teď bylo jasné, že když mluvil ve své zahradě, nemýlil se. Kdyby zemřel, nastala by válka. A i když pořvávající a nenávistné obličeje kolem mě působily velice sebevědomě, bál jsem se, že v tomhle boji by vůbec nemuselo být vítězů.

23

Toho roku trval Velký půst opravdu dlouho, ovšem spíš ze strachu než z upřímné kajícnosti. Nad městem visela zasmušilá nálada a byl znát hněv desetitisíců lidí na barbary, jejichž vinou hladověli a kteří se jim vysmívali. Zdálo se, že nám dokonce ukradli i posvátnost půstu – co totiž mohlo být chvályhodného na postění, když beztak nebylo nic k snědku? Helena chodila každý den na trhy a každý den byla pryč déle, když se snažila sehnat aspoň nějaké zbytky. Většina stánkařů neměla skoro nic jiného na práci než klevetit, a dokonce i na vzdáleném konci Mese seděli řezbáři slonoviny a stříbrotepci u svých dveří s rukama v klíně. Jenom chrámy zachovávaly své obvyklé obyčeje a vlastně své úsilí znásobily, neboť jejich kupole plné kadidla zvučely modlitbami města prosícího Boha o jídlo, vysvobození nebo pomstu.

A po celou dobu se z druhé strany Zlatého rohu, zpoza hradeb Galaty, linul dým z tábora barbarů. Přicházeli další, ze všech jejich kmenů a národů, a bylo zapotřebí velké císařovy dovednosti a neústupnosti Pečeněhů, aby zůstali ubytováni ve vzdálených vesnicích a aby se jim zabránilo přidat se k jejich krajanům v Galatě. Ve městě se množily potyčky mezi Římany a Franky pobývajícími tam na návštěvě. Jednoho dne byl jeden strážný téměř oslepen, když svým zákrokem zabránil, aby jednoho mladého panoše ubodal k smrti rozlícený dav. Potom už žádný z barbarů našimi branami neprocházel a mé povinnosti se ještě víc omezily na hranice paláce.

Byla to úmorná, protivná práce, protože jsem nemohl dělat skoro nic jiného než sledovat dění. Jednou, počátkem března, jsem dokonce zašel za Krysafiem, abych ho požádal o propuštění, ale on to nedovolil. Řekl, že císař trvá na tom, že je třeba předejít každému riziku. A tak jsem pokračoval ve své otravné bdělosti, sice za slušnou odměnu, ale sotva spokojený.

Za těchto ponurých dní, kdy bašty zimy odolávaly příchodu jara, mi jedinou útěchu skýtalo přátelství s Annou. Ačkoli mi neodpustila mou hazardní hru s Tomášem, přijala mé pozvání na večeři před Velkým půstem a v následujících týdnech ještě mnohá další. Pak už ani nebylo třeba ji zvát. Stala se vítaným hostem v našem domě, kde s námi sedávala o večerech a stolovala s námi, a jestli snad její mniši nebo mí sousedé naše schůzky nesli nelibě, nedávali to najevo. Ostatně ti, kdo mou rodinu znali nejlépe, prohlašovali, že pro mé dcery je požehnáním, když mají v domě ženu, jež jim vynahrazuje chabou péči otce, kterého příliš zaměstnávají jeho vlastní záležitosti. Patrně měli pravdu, protože na mé dcery dolehlo toto období jako velké břímě, a myslím, že jim Anna poskytovala nemalou útěchu. Helena byla v těchto týdnech obzvlášť nerudná, a dokonce na mě přestala dotírat, abych jí sjednal manželství. To přišlo vhod, protože za takto nejistých časů bylo pramálo vážených rodin, které by požehnaly novému manželskému svazku.

Během osmi týdnů Velkého půstu to vypadalo, že žijeme uprostřed hromady troudu a třísek na podpal, zatímco na nás dopadá spousta jisker. Propukávaly šarvátky s čerstvě příchozími barbary ve snaze udržet je v izolaci v Sosteniu u Marmarského moře a šuškalo se, že císař shromáždil vojsko ve Filei, jediný denní pochod odsud. Potom se roznesla fáma, kterou jsem uslyšel na vlastní uši od několika kupců, že zásoby dodávané barbarům teď byly z eparchova příkazu značně omezeny a že se císař pokouší vyhladovět jak lidi, tak zvířata barbarské armády, aby je donutil k poslušnosti. Žádná z těchto jisker sice město nezažehla, ale všichni věděli, že jenom doutnat věčně nebude. A proud poslů, kteří navštěvovali barbarské velitele, se pořád vracel bez odpovědi.

Ve středu o Svatém týdnu před Velikonocemi, v posledním týdnu půstu, se předivo, které císař utkal kolem barbarů, začalo rozmotávat. Anna byla u mě doma, kde s námi po návštěvě večerní bohoslužby jedla polévku. Jako často v těchto týdnech jsme probírali možnosti, jak se zbavit barbarů.

„Otče, když celé dny pracuješ v paláci,“ řekla Helena, „co tam slyšíš?“ Její řeč byla mnohem logičtější a uváženější, když byla Anna u nás.

„Sotva víc, než co slyším na ulicích a trzích,“ řekl jsem jí. „Buď jsou prodavači potravin obzvlášť dobře informovaní, nebo tajemníci v paláci žijí v naprosto stejné nevědomosti.“ Byla to pravda – v paláci jsem stěží někdy vyslechl zprávu, která by už běžně nekolovala na fóru. „Dnes jsem se ale setkal s jedním obchodníkem s obilím, který mi sdělil – přirozeně naprosto důvěrně –, že mu dnes ráno nařídili, aby všechny své zásoby před barbary schoval. Jestli nezačali pěstovat svou vlastní pšenici a chovat dobytek, budou hladovět. Pokud je mi známo, neměli v posledních dvou týdnech ani krmivo pro koně.“

Anna dojedla zbytek polévky. „Je to rozumné? Mám v Pikridiou sestřenici, která říká, že Frankové jsou čím dál drzejší. Včera vyrazili ze svého tábora drancovat její vesnici. Zadržela je jenom síla Pečeněhů.“

„Proč prostě nejdou pryč?“ zeptala se Zoe. „Naše hradby jsou pro ně příliš vysoké a naše vojska příliš silná, tak proč tady zůstávají a my kvůli nim strádáme?“

Položil jsem jí ruku na sevřenou pěstičku. „Poněvadž jak oni, tak císař touží po téže věci – ztracených zemích Asie – a ani jeden není ochoten se jich vzdát. Nemůžou do těch zemí dorazit bez císařova povolení, a on jim ho nedá, dokud se nevzdají svých nároků. Může je vypudit jenom silou. Jenže když nasadí sílu, poruší spojenectví a úplně ztratí možnost vpadnout do Asie. Jsme jako dva hadi, kteří jsou vzájemně tak propletení, že nemůžou jeden druhého uštknout.“

„Oba se chovají barbarsky.“ Helena viděla problém jako vždy naprosto jasně. „Proč se mají velcí muži hádat a hněvat jako Achilles před hradbami Tróje? Jejich pravým cílem by přece mělo být vysvobodit Římany – to znamená křesťany –, kteří žijí pod tureckým jhem. Copak na tom záleží, která armáda je vysvobodí?“

„Na tom velice záleží.“ Upřel jsem na ni pevný pohled. „Zeptej se Sigurda, co udělali Normané v jeho zemi, když ji dobyli. Všichni muži byli zotročeni a království se stalo kořistí jejich pánů k drancování. Tihle barbaři jsou krutá vraždící cháska a jejich vláda by byla stejně špatná jako Turků. Ne-li horší. Právě proto se jim císař staví na odpor.“

„A proč tedy…“ Anna umlkla, když se od úpatí schodiště ozvalo zuřivé bušení. Zkoumavě na mne pohlédla. „Čekals, že ještě někdo přijde?“

„Nikoho jsem nezval.“ Při náhlém lomozu jsem sebou úlekem tak škubl, že jsem rozlil po stole polévku, ale teď jsem se zase vzchopil. „Jdu se podívat.“

Přešel jsem ložnici a vytáhl nůž z truhly, kde jsem ho schovával. Pak jsem sešel po schodech.

„Kdo je tam?“

„Sigurd. Eunuch přikázal, abys zašel do paláce.“

Zaúpěl jsem – vypadalo to, že nemine hodina ve dne ani v noci, kdy by si mě Krysafios nemohl předvolat. „To by nemohl počkat aspoň do rozbřesku, kdy se tam stejně vrátím?“

Nemohl.

Vyběhl jsem nahoru po schodech ke třem tázavým obličejům. „Volají mě do paláce,“ řekl jsem stručně. „Nemůžu říct, kdy budu zpátky. Zůstaneš s děvčaty, Anno? Můžeš přespat v mé posteli. Já… Já si lehnu na podlahu, až se vrátím.“

Zdálo se, že Helena má na jazyku námitku, že se dovede dost dobře postarat jak o sebe, tak o Zoe, ale když na ni Anna pohlédla, od protestu upustila.

„Samozřejmě,“ řekla Anna. „I když musím být ráno zpátky v klášteře.“

„Doufám, že mě komorník tak dlouho nezdrží.“

Venku byla chladná noc, ačkoli jsem si během dne začal myslet, že zima už povolila své sevření a ustupuje jaru. Sigurd na mne čekal v loubí protějšího domu, přešel ulici, a jakmile jsem zavřel dveře, přistoupil ke mně.

„Co to má znamenat?“ zeptal jsem se tiše, když jsme šli vzhůru po kopci. „Nehnuli se barbaři?“

Sigurd pokrčil rameny. „To pochybuju – z hradeb jsem nic neviděl. Před dvěma hodinami přišel k bráně posel, který požádal, abych ho zavedl do paláce. Ani jsem ho nestačil představit strážím, když se tam objevil nějaký připitomělý šlechtic a odvedl ho pryč. Rozkázali mi, abych čekal. Pak se vynořil jeden z eunuchových otroků a řekl mi, ať dojdu pro tebe. Což dělám.“ Ztichl, takže nastalé mlčení vyplňoval dusot jeho bot. „Dokonce i stát jako hlídka na hradbách byla menší ostuda než dělat eunuchovi poskoka.“

„Totéž jsi přece dělal té první noci, kdy jsme se seznámili,“ připomněl jsem mu.

„To bylo něco jiného.“

Měsíc ubýval, ale pořád ukazoval přes polovinu své tváře, jež nám dostatečně osvětlovala cestu bledými stíny. Šli jsme kolem přísných soch na rozlehlých náměstích, pod mohutnými vítěznými oblouky, po prázdných ulicích a pořád dál, až k paláci.

Sigurd se kratičce radil se strážemi v bráně a pak delší čas s úředníkem, který seděl u stolu hned za ní, kde ve světle olejové lampy cosi psal.

Úředník ke mně vzhlédl. „On tě odvede do trůnního sálu,“ řekl a ukázal na otroka, který se bezhlučně vynořil zpoza sloupu.

„A co ty, Sigurde?“

„Já tady počkám.“

Otrok se bez jediného slůvka otočil a vyšel do jedné z hlavních chodeb. V uplynulých měsících jsem jí mnohokrát prošel – pokaždé byla plná osob z palácového života, od vzdálených příbuzných císařské rodiny, až po otroky a poslíčky. Teď byla prázdná a mezery mezi pruhy světla na podlaze působily až nepřirozeně temně. Zanedlouho jsem sešli z hlavní chodby a pokračovali řadou matně osvětlených průchodů, kde vůni oleje a růží vystřídal pach vlhka a prachu. Některá z těchto zákoutí mi byla známá, u jiných mi to tak připadalo, ale bez mlčícího průvodce bych tady zabloudil jako Theseus v labyrintu.

Přivedl mne do otevřeného sloupového ochozu a zmizel. Arkády kolem nás zářily teplým světlem četných lamp zavěšených ze střechy na tlustých zlatých řetězech, zatímco plocha uprostřed, vyleštěná jako stříbro, odrážela zmenšený měsíční kotouč.

Zhluboka jsem se nadechl. Uvědomil jsem si, že to není stříbrná podlaha, nýbrž jezírko – vodní plocha rozprostřená po celém nádvoří, ale až neskutečně hladká. Nezčeřila se na ní jediná vlnka. Přes ni byla postavena mramorová pěšinka vedoucí až k ostrůvku uprostřed, kde jsem viděl, jak se z vody zvedá silueta jakési temné stavby.

„Demetrie!“

Otočil jsem se zpátky k arkádě a rozhlédl se kolem. Hlas sice přicházel zleva, z určité vzdálenosti, ale nikoho jsem neviděl. Silné sloupy, jež mi bránily ve výhledu, vedly mé zraky vzhůru a já jsem opět užasl, neboť jsem si všiml jejich obrovitosti – byly nejméně čtyřikrát vyšší než člověk a mnohem širší. Jistě jsem už dřív viděl ještě větší, přinejmenším ve velké síni Hagie Sofie, ale strohá krása těchto kamenných velikánů čnících nad jezírkem měla svůj vlastní, jedinečný půvab.

Arkádu jsem obcházel od sebe směrem doleva a díval jsem se na to, jak mi pod nohama míjejí roztodivné výjevy. Zdálo se, že to jsou portréty venkovského života – nebo si nějaký městský umělec venkovský život takto představoval. Děti si hrály nebo jezdily na oslících, kozy se pásly, lovci lovili tygra. Ale uprostřed těchto idylických obrázků probleskovaly i výjevy surovosti: psa právě rozsápával medvěd, orlovi se kolem těla ovíjel had, na skolené lani hodoval pták Noh. Od okrajů, zdobených stromovým i palmovým a kapraďovým listím, zíraly měňavé tváře vyvedené v modré a zelené, a když jsem tam procházel, při jemně se pohupujících olejových lampách vysoko nahoře bylo téměř možné představit si, jak se jim kroutí a deformují rysy.

Zabočil jsem za roh a uviděl, komu patří hlas, jenž mne volal – Krysafiovi. Byl zhruba v polovině chodby, ale strávil jsem nepříjemně dlouhou dobu pod jeho upřeným pohledem, než jsem k němu došel.

„Sebastokrator Izák mi poslal zprávy,“ řekl. „Má špicly v barbarském táboře. Našli tam mnicha.“

„Mnicha?“ V posledních týdnech mi docela sešel z mysli. Ačkoli bylo docela dobře možné, že z města neodešel a že pořád číhá na okamžik, kdy by mohl udeřit na císaře, s každým uplynulým dnem beze zpráv o něm se tato pravděpodobnost snižovala. Stal se z něj jakýsi fantom, přízrak, který se mi dovedl vloudit do myšlení a někdy i do snů, ale nikdy se nezhmotnil. „Kde v barbarském táboře?“

„Poblíž přístaviště v Galatě, v jednom nájemním domě u hradeb. Je to za sklady, které teď kupci zjevně opustili, protože se bojí provozovat obchody v barbarském táboře.“

„Proč mi nikdo neřekl, že tam má sebastokrator špicly?“ zeptal jsem se. „Jak po mně můžeš žádat, abych plnil své úkoly, když o určitých závažných skutečnostech nic netuším?“

„Existuje spousta věcí, o kterých nic netušíš. Vycházel jsem z toho, že snad jsi schopný uhodnout, že sebastokrator má své vlastní špicly, jako je ostatně má každý člen císařské rodiny. Copak tě kdysi nepožádal, abys mu také sloužil?“

„Možná. Ale jak máme mnicha vylákat z Galaty? Uvnitř svých hradeb jsme možná neporazitelní, ale Galata se stala skoro franckým panstvím. Deset tisíc jejich válečníků představuje úžasnou tělesnou stráž!“

„My ho ven vylákat nemůžeme. Trvalo nám týdny, než jsme ho našli, a stačí, aby se dozvěděl o sebemenším náznaku, že mu klademe past, a zase zmizí. Musíme vejít do Galaty a chytit ho tam. Či spíš, ty musíš vejít do Galaty a chytit ho.“

Upřel jsem na něj užaslý pohled. „Já musím vejít do Galaty? Jak? To mě nějaká císaři věrná vdova vytáhne v koši oknem?“

„Půjdeš se dvěma stovkami Pečeněhů, kteří tě budou chránit. Budete vítaní, protože budete tvořit doprovod konvoji vozů s obilím, které císař vyšle. Zatímco bude pozornost barbarů upoutána ke žlabu, ty se strážci proklouzneš a dopadneš mnicha, než si uvědomí, co se děje.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Pokud jim vpadneme do tábora a násilím odvedeme jednoho z jejich pomocníků, vypukne válka. Nikdo netouží po dopadení mnicha víc než já, ale jeho pobytem v Galatě je nebezpečí zažehnáno. To přece nestojí za to, abychom vydávali všanc celou císařovu diplomacii.“

Krysafios propletl prsty a zpražil mě pohledem, v němž se plně zračila nelibost císařova eunucha. „Císař si přeje to, co jsem poručil. Sebastokrator souhlasil, že se tak má stát, a ty budeš nástrojem jejich vůle. Mnich již prokázal, že dovede proniknout do našich nejvnitřnějších síní a uplatit i důvěryhodné služebníky. Kdyby se mu to opět podařilo teď, kdy spor s Franky přerůstá v krizi, v říši by nastala zkáza. A moc času nezbývá – nanejvýš dva týdny. Bohemund ze Sicílie, kterého císař porazil u Larissy, sem spěchá se svým normanským vojskem, aby posílil Franky. Pokud spojí své síly, budeme před nimi bezmocní.“

Polkl jsem. Tuhle novinu jsem na tržištích nezaslechl – dokonce ani ve vnějším palácovém okrsku. Vzpomněl jsem si, jak Sigurd vyprávěl o zkáze, do níž Normané uvrhli jeho vlast, a na barbarství, jehož se Normané dopustili, když před deseti lety dobyli v blízkosti mé domoviny Dyrrhachium a Avionu.

„Kdy máme vyrazit?“

„Tak, abyste došli k hradbám Galaty za úsvitu, až budou nejméně připraveni. Odejdete Blachernskou branou a budete pokračovat cestou kolem Zlatého rohu.“

„Lodě by byly rychlejší – a také by byl náš únik snazší, kdybychom narazili na odpor,“ namítl jsem.

„Ale Zlatý roh byste mohli přeplout až za denního světla. Pak by uviděli, jak se blížíte, a připravili by se. Zato na cestě budete před nimi ukryti až do svého příchodu. Už jsem nařídil, aby na vás čekaly povozy s obilím u Blachernské brány.“

„Pak bychom měli mít dvě stovky mužů a využít příkrovu tmy,“ řekl jsem mu. „Jestli lidé uvidí, jak se z městských sýpek odvážejí vozy s potravinami barbarům, rozběsněný dav nás rozsápe.“

Krysafios si mých slov nevšímal. „Dnes v noci přespíš v paláci. Nařídil jsem otrokům, ať ti v místnostech pro stráže nachystají postel. Zbývá ještě pár hodin do chvíle, kdy budeš muset odejít.“

„Dnes v noci přespím doma.“ Zpěčoval jsem se tomu, aby mi diktoval každičké mé hnutí. „Radši prospím půl noci ve vlastní posteli než celou v posteli někoho jiného. S Pečeněhy se mohu sejít u brány.“

Krysafios mne sežehl nedůtklivým pohledem, ale pak nedbale mávl rukou. „Jak chceš. Myslel jsem, že když je ti teď mnich tak blízko na dosah, odpustíš si nějaké kratochvíle.“

„Žádné kratochvíle nenastanou.“ Stejně tak nebudu spokojen, dokud mnich nebude v poutech v žaláři. I se dvěma stovkami Pečeněhů na mou ochranu představoval vstup do barbarského tábora strkání hlavy mezi lví čelisti. Sotva jsem mohl uvěřit, že po té dlouhé honičce, po tolika měsících pátrání, bych mnicha mohl konečně polapit. Ale i kdyby se to povedlo, ospravedlnilo by se tím, že by se dvě obrovská vojska Východu a Západu vehnala do otevřené války?

Zanechal jsem Krysafia pod stíny těch obrovských sloupů vedle měsíčního jezírka a spěchal jsem ven z paláce. Otrok, jenž mě sem přivedl, se objevil stejně bezhlučně jako předtím a odvedl mě rychle na vnější nádvoří. Písař tam ještě byl. Psal ve světle lampy a vedle něj na lavičce podřimoval Sigurd.

„Je tvoje sekera ještě ostrá?“ zeptal jsem se ho tiše a šťouchl ho do zad.

Pomalu otevřel oči a já zopakoval svou otázku. „Anebo za dlouhých dní u zmoklých hradeb zrezavěla?“

Sigurd zavrčel. „Má čepel se ztupí jediným – kostmi – a za poslední dva měsíce na žádnou nedopadla. Co je?“

„Chystám se zítra na nebezpečnou pochůzku, tak bych vedle sebe uvítal pořádnou sekeru.“

„Jakou pochůzku?“ Sigurd se na mě podíval podezřívavě.

„Nebezpečnou. Kdyby ses dozvěděl víc, byla by pro tebe ještě nebezpečnější, i když patrně dovedeš uhádnout, kde v daném okamžiku hrozí největší nebezpečí. Přijdeš?“

„Měl bych být na hradbách.“

„Už jsi mi jednou řekl, že hradby i bez tebe odolaly sedm staletí. Tak to jedno dopoledne snad ještě vydrží.“ Mluvil jsem vesele, ale jelikož mi v uších zvonilo Krysafiovo varování před Normany, vtipkování mě příliš netěšilo.

Sigurd si promnul ramena a pak vstal. „No tak dobře, Demetrie. Zkrátka máš ve zvyku, že se mé pomoci dovoláváš na nebezpečných místech. Mám toho už na svědomí tolik, že ho to ani nezatíží. Kdy vyrážíme?“

Dohodli jsme se, že se sejdeme na konci půlnoční hlídky u Blachernské brány, pak jsem vyklouzl z paláce a spěchal domů. Noc už trvala docela dlouho, a tak jsem zapochyboval, zda bylo ode mě moudré, když jsem odmítl Krysafiovu nabídku postele. Nemohl jsem si ráno v barbarském táboře dovolit nějakou chybu z únavy, protože bych za ni mohl zaplatit životem.

Po tolika týdnech, kdy jsem z paláce chodíval po setmění, mě už císařská stráž dobře znala, a proto jsem ulicemi procházel bez zastavování. Pořád mne pronásledovalo pomyšlení na Normany a celou cestu k mým vlastním dveřím temnota stínů zesilovala mé obavy, takže jsem pocítil příval úlevy, když jsem je za sebou zamkl, vyšel po schodech a ocitl se v bezpečí své vlastní ložnice.

Mé spořivé dcerušky nenechaly hořet světlo, ale svůj domov jsem dostatečně znal, abych se v něm mohl pohybovat poslepu. Stál jsem tam ve tmě a svlékal tuniku a plášť, jež jsem nechal spadnout na podlahu, aniž jsem je složil. Vzduch kolem mne byl studený a cítil jsem, jak mi kůži štípe chlad. Pomyslel jsem si, že se mohu spolehnout na svůj vojenský zvyk, že vstanu, když je to zapotřebí, nahmatal jsem okraj postele a vklouzl pod pokrývky.

Tam jsem ale nebyl sám. Málem jsem leknutím vyjekl. Po vteřině jsem si vzpomněl, jaké bezstarostné pošetilosti jsem se dopustil. Vždyť jsem přece požádal Annu, aby zůstala s mými dcerami, a nabídl jsem jí k přespání svou postel, až budu pryč. Jak jsem i při stovce úvah o Francích, Pečenězích, Normanech a válce mohl na ni zapomenout? A věc byla ještě horší. Ona byla stejně nahá jako já, jak se dalo usoudit z hladkého tepla její hebké kůže, když jsem se jí dotkl. Okamžik jsem se nedokázal ani pohnout, ochrnut leknutím, rozpaky, ale i touhou, jakou jsem nezakusil drahně let. K mé další hanbě tělo na její přítomnost zareagovalo ztuhnutím a vzrušením a přitisklo se k prohlubním jejího těla.

Pokusil jsem se odtáhnout, ale ona něco zamumlala ze spánku, napřáhla ruce, jež mi ovinula kolem ramen, a ještě si mě přitáhla. Bože, odpusť mi!

A přitom nespala, protože slova, jež vzápětí vyřkla, byla sice poznamenána dřímotou, ale vyznívala naprosto jasně. „Demetrie? To má být tvoje taktika, že vlákáš nic netušící ženy do své postele a pak do ní bez ohlášení hupneš?“

„Já jsem zapomněl, že jsi tady,“ řekl jsem, ovšem byl jsem si moc dobře vědom, jak falešně to vyznělo. „V té tmě, a navíc mám takovou spoustu starostí, že jsem…“

Položila mi ruku na rty. „Buď klidný, Demetrie. Žena chce muže, který po ní touží. Ne takového, který o ni ve tmě náhodou zakopne, jako by byla roh stolu.“

„Ale tohle je…“

„Hříšné?“ Rozesmála se. „Celý život jsem strávila zkoumáním tajemství lidského těla. Našla jsem krev, žluč, kosti a šlachy, ale něco takového, co vypadá jako hřích, nikdy. Byls přece v armádě – tos nikdy nevyhledával společnost, když jsi byl daleko od domova?“

Při její otevřené řeči jsem žasl, ale to, jak mi její prsty přejížděly po kříži, uhasilo mé pohoršení.

„Mladý muž se může stát otrokem svých nezřízených tužeb,“ připustil jsem po chvilce.

„A žena také.“

„Vyzpovídal jsem se z toho a dostal jsem rozhřešení. Ale to mi nedává oprávnění, aby se to stalo mým zvykem.“

„Ale s muži jsi přece bojoval, někdy jsi je i zabil. Proč se tedy poddáš hněvu, ale bráníš se rozkoši?“

V jejím chování bylo cosi uhrančivého a její naléhavé věty se nedaly odbýt. Stejně tak nebyla schopna odolat rozhodnost mého ducha, stojícího proti touze těla – začal jsem jí rukou hladit rýhu mezi ňadry, pak jsem pokračoval nahoru k jejímu hrdlu a potom dolů po křivce krku. Vybavil jsem si svou ženu Marii a na vteřinku jsem zaváhal, ale vzpomínka na její dotýkání jenom znásobila mou touhu, a tak jsem se ještě víc přitiskl k Anninu poddajnému tělu. Ovinula mi rukama hlavu, přitulila se mi k hrudi a záplavou maličkých polibků si k sobě přitáhla mé rty.

Nyní už v mém těle zcela utichl veškerý odpor. Každičká jeho část ji teď hladila, líbala nebo svírala, ale má mysl se nedala zcela odbýt. Není to rouhačství? Nezneucťuji před Bohem Mariinu památku, naše manželství? Ale náš Pán mě neodsoudil k věčnému životu vdovce v celibátu. Nakonec jsem si pomyslel, že Marie, u níž se snoubil věcný přístup její starší dcery s hravostí té mladší, by nechtěla, abych kvůli ní vedl mnišský život.

Snad to byla pravda nebo mě možná dané okolnosti vnukly touhu, aby to pravda byla, ale rozhodně jsem nebyl přístupný logickým morálním argumentům. Podlehl jsem, ponořil se do Annina objetí a při našem tichém spojení jsem ji svíral v náručí.

24

Blachernská brána byla studená, když jsem k ní dorazil, a působila ještě studeněji kvůli spaní, o něž jsem přišel. Opustit Annino něžné teplo bylo samo o sobě hodně drsné, ale když jsem se trmácel osiřelými ulicemi k hradbám, zmocnily se mě pochyby a pocit viny a hanby. Jak jsem mohl podlehnout takové nevázanosti, a navíc v nejsvatějším týdnu roku? Co by na to řekl můj zpovědník? Jakpak by se mnou naložil náš Pán? Dlouhý pochod tmou, jenž nás teď čekal, a desetitisíce nevraživých barbarů na jeho konci, to byl věru špatný čas na to, abych porušoval Boží zákony.

Sigurd už tam byl. Na rameni měl sekeru, u boku palcát a za opaskem krátký meč, ale přesto ještě dost sil, aby v rukou unesl dva štíty a další meč.

„To je pro tebe,“ zamručel. V té noci bylo cosi, co náš veškerý hovor tlumilo. „Vyhrabal jsem to ze zbrojnice.“

Štít jsem si řemenem připevnil na ruku a za pas si zavěsil meč. Vzdálenost před námi mi vzápětí připadala mnohem delší.

„Od té doby, co jsem sloužil ve vojsku, je vyrábějí těžší,“ postěžoval jsem si. „Jak s tím někdo může bojovat?“

„Nejspíš jsi nějak ztěžkl ty od doby, cos byl u vojska.“

„Kdo je to?“ Pečeněžský velitel, týž, jenž vedl výpravu do domu mnichova bratra, ukázal prstem na Sigurda. „My žádné Varjagy nepotřebujeme!“

„Sigurd je můj tělesný strážce,“ vysvětlil jsem mu stroze. „Musí mě doprovázet.“

Nevypadalo to, že bych tím Pečeněha nějak ohromil, nicméně pokrčil rameny a odkráčel do čela svých mužů.

Sigurd se na mě nazlobeně podíval. „Před dvěma měsíci jsem byl tělesným strážcem císaře. Teď to vypadá, že už chráním jenom ty, které nikdo ani netouží zabít.“

„Možná.“ Posunul jsem si štít výš po ruce. „Doufejme, že to, co říkáš, bude platit i odpoledne.“

Výkřik z čela řady nás vyzval, abychom vyrazili vpřed. Dvě řady Pečeněhů se daly na pochod, sledovány vrzáním a hrčením rachotících povozů s obilím. Volci, jež je táhli, dávali najevo bučením nevoli. Kůži měli lesklou vzdušnou vlhkostí a z tupých nosů jim vycházela pára. Sigurd a já jsme se zařadili do zadního voje na konci kolony. Vysoko nad námi žlutě žhnuly maličké čtverečky oken v novém paláci, kde snad císař i teď snil o výbojích, ale když jsme prošli loubím až na pláň vpředu, zmizely. Měsíc zašel a mraky zakryly hvězdy, takže jsme šli skoro naslepo a naše osamocení narušoval jenom skřípot a supění volských potahů.

Tyhle vozy se sice mohly pokládat za výborný nástroj lsti, ale na cestě tmou nás jenom brzdily. Jeden uvízl na rozježděném úseku cesty, takže ho museli Pečeněhové vyprostit, a navíc nás jejich váha donutila, abychom minuli všechny mosty a putovali až k nejzazšímu konci Zlatého rohu. Štít mi plandal na ruce, ale jakmile jsem se pokusil připevnit si ho na záda, jako jsem ho nosíval kdysi ve vojsku, řemeny mě málem uškrtily.

„Když si pomyslím, že je Zelený čtvrtek,“ zašeptal jsem jak k sobě, tak k Sigurdovi. „Měli bychom být na modlitbách, ne válčit se svými křesťanskými souvěrci.“

„Jestli uvažují podobně, pak můžeš být v poledne u jejich chrámu.“ Sigurdův krok byl jako vždycky o celou stopu delší než můj, a tak jsem musel spěchat, aby mi neutekl. „Pokud ne, pak možná ještě dnes budeš mít čas k hovoru s Bohem.“

Plahočili jsme se dál a já byl stále vděčnější za naše voly, protože byli z našeho houfu jediní, jejichž krok byl ještě pomalejší než můj. Nyní jsme mířili zpátky podél severního pobřeží Zlatého rohu. Šli jsme tam, kde se zakřivuje, takže vzniká přístavní zátoka. Přes vodu jsem tam viděl světla. To se na vrcholcích kopců zvedaly malé ohně, ale větší část města se dosud nevymanila z temnoty. Nyní jsme asi byli blíž ke Galatě.

Jako by se měla moje domněnka potvrdit, zaslechl jsem zpředu výkřik a hlasy dvojice Pečeněhů, kteří spolu hovořili ve svém kostrbatém jazyku. Určitě jsme došli k zábradlí na přivazování koní obklopující tábor, jenž se rozprostíral jenom několik set kroků odsud. Noc se zvolna chýlila ke konci a ustupovala šedivému polosvětlu, které našim zrakům ukazovalo okolí – v dálce jsem viděl temné stíny galatských hradeb. Čas svého příchodu jsme zvolili dobře. Hlídky barbarů si budou protírat oči, myslet na spánek a děkovat Bohu za další noc bez újmy, zatímco zbytek lidí z tábora bude ještě v posteli. Modlil jsem se, aby mezi nimi byl i mnich, v nějakém domečku u vzdálené zdi, v ulici za skladišti.

Propletl jsem se do čela kolony, se Sigurdem v patách. „Pamatuješ si plán?“ zeptal jsem se pečeněžského velitele. „Jakmile se otevřou brány, necháme povozy být a vydáme se přímo táborem po hlavní ulici.“

Velitel ze sebe vymáčkl podrážděný úsměv. „Jestli tam mnich je, tak ho najdeme.“

„Živého,“ připomněl jsem mu.

Ocitli jsme se dvacet kroků od brány, když přišla varovná výzva – slabý výkřik chlapce, který byl podle hlasu sotva starší než Tomáš.

„Potraviny od císaře,“ odpověděl jsem. „Pět vozů s obilím. Otevřete brány.“

„Proč přijíždí obilí před úsvitem?“ V chlapcově hlasu byly znát pochyby, ale nedovedl jsem říct, zda je vyvolala nervozita nebo podezřívavost. „A proč jsou kolem něj ozbrojenci?“

„Abyste si mohli v klidu pochutnat na snídani a aby loupežníci vozy nevykradli, než k vám dorazí. Císař netouží po tom, abyste hladověli.“

To vyvolalo posměch, po němž následovalo delší čekání, snad proto, aby se chlapec poradil se svým nadřízeným. Začal jsem pochybovat o Krysafiově plánu a ptal jsem se, jestli nás nenechají stát v bráně, zatímco Frankové budou přebírat povozy. Co potom uděláme? Nemůžeme přece napadnout Galatu s dvěma stovkami mužů, a pokud si nebudeme jisti, že dopadneme mnicha, nemůžeme podniknout nic, co by mohlo rozpoutat válku.

Brány se bez upozornění rozletěly.

Když jsme vešli do tábora, dokonce i Pečeněhové, kteří by vzali ztečí samy pekelné brány, kdyby k tomu dostali rozkaz, vypadali schlíple. Jak jsme doufali, v tuhle hodinu tam bylo jen málo Franků, ale všichni, které jsme míjeli, stáli u cesty a mlčky nás sledovali – bylo znát, že mají hlad. Zbraně měli přitištěné k hrudi a z vyzáblých tváří jim sálala nenávist. Neobměkčil je ani pohled na povozy s obilím, jež se valily za námi, i když několik dětí pelášilo pryč od rodičů do zadních uliček, bezpochyby proto, aby roznesly novinu o našem příchodu.

„To by mě zajímalo, proč jim císař dovolil, aby rozbili tábor uvnitř dobře opevněné kolonie,“ řekl jsem Sigurdovi a porušil tak nevraživé mlčení, jež nás obklopovalo.

„Snad by byli ochotnější spolupracovat, kdyby je nechránilo nic jiného než stanová látka.“

„Možná chtěl dokázat, že jim důvěřuje. Nebo možná chtěl, aby byli jako v pasti – aby se dali snadno obklíčit a sledovat. Ze zdí mohou být stejně dobře věznice jako pevnosti.“

„Koho vězní teď?“

Dorazili jsme na náměstí, hlavní fórum Galaty. Tady už bylo Franků víc a také spousta žen a dětí s koši, aby si odnesly domů obilí. Jakmile volské povozy zastavily, Frankové vyrazili vpřed, ale naše kolona Pečeněhů ani nezvolnila krok. Odkudsi zezadu na nás nějaký člověk zařval, ať zastavíme, ale my jsme si ho nevšímali a šli jsme dál. Musím ocenit Krysafiovu lstivost, protože obilí posloužilo danému účelu. Když měli na vybranou mezi tím, zda zadržet rotu Pečeněhů, nebo se poprvé za dlouhé dny najíst, všichni Frankové si raději hleděli žaludku.

Bez zábran jsme tudíž přešli náměstí a vstoupili na křivolakou cestu, kterou popsal sebastokratorův špicl. Vedla několik kroků od čáry pobřeží, ale budovy tam byly tak natěsnané, že jsme vodu skoro ani neviděli. Bylo tam téměř pusto, snad kvůli této denní hodině, anebo proto, že všichni zdejší obyvatelé horečně utišovali hlad na fóru. Tak či onak, čím méně lidí bude svědky toho, jak chytíme mnicha, tím větší bezpečí pro nás.

Jak jsme postupovali hlouběji do města, obchody a hospody vroubící cestu vystřídala skladiště, tedy budovy vyšší a mohutnější, přimáčknuté ke stranám ulice. Měly jen málo oken a ještě méně dveří a zcela postrádaly ony báječné vůně, které se linuly z jejich protějšků na opačné straně Zlatého rohu. Slyšel jsem, že od chvíle, kdy dorazili barbaři a císař zahájil svou blokádu, zdejší hospodářství schází na úbytě. Určitě tu nebylo ani stopy po hemžení přístavních dělníků, správců a kupců, které jsem si pamatoval od své poslední návštěvy.

Nyní jsme se dostali úplně přes město Galatu. Před námi se rýsovala ulice ukončená západním hradebním valem a přímo před ním úzký dům, vsunutý do mezery mezi dvěma sklady, kde kdysi určitě byla ulička.

Poklepal jsem pečenězskému veliteli na rameno v brnění a užasl nad rychlostí, jakou se obrátil. Byl široký a přihrblý, skoro jako kanec, a články jeho šupinového brnění se překrývaly. V šedivých očích se mu zračily obavy, jež mne znepokojily.

„To je ten dům,“ řekl jsem mu a ukázal na úzkou budovu. „Měli bychom rozmístit pár mužů za ni, ale asi nemá valný smysl posílat je i na střechy skladišť.“ Tyčily se nad ní po obou stranách, takže by bylo zapotřebí vskutku Herkulova skoku, aby někdo mohl tudy upláchnout.

Velitel škubl hlavou a já uslyšel řinčení brnění, jak se dva tucty mužů vydaly uličkou za námi, aby zabránily případnému mnichovu pokusu o útěk.

„Nezaklepeme na dveře?“ zeptal se lišácky.

„Vyrazíme je.“

Vykřikl rozkaz a šestice mužů vyběhla vpřed. Místo mečů třímali sekery – ne velké, bojové, jako měl třeba Sigurd, ale dřevorubecké náčiní k osekávání stromů. Jádro naší roty se shromáždilo naproti, připraveno k výpadu, jen co budou dveře vyraženy, zatímco zbytek se rozdělil na dva oddíly střežící ulici po obou koncích. Působilo poněkud směšně, že k polapení jediného člověka je zapotřebí takového množství mužů, ale já ho znal natolik dobře, abych si neříkal, že je to pošetilé.

„Teď!“

Proti dveřím se rozmáchly dvě sekery, jejichž ostří se zahryzlo do dřeva a vyrylo do něj hluboké drážky. Viděl jsem, jak jimi Pečeněhové páčí, aby je uvolnili, a pak jimi opět mávají proti dřevu. To se sice roztřáslo a odlétaly z něj třísky, ale nepovolilo. Jeho nepoddajnost útočníky zjevně rozzuřila, protože popadli sekery ještě jednou a zasadili třetí, hromový úder.

Jeden z mužů zaklel a obrátil se na velitele. Ten vztekle cosi vykřikl ve svém vlastním jazyku, takže jsem tomu nerozuměl.

„Co to řekl?“

„Povídal…“ Velitelova slova nevysvětlitelně zadrhla. Svíral si krk a obrátil se, aby se na mě podíval. Oči se mi hrůzou rozšířily. Šíp mu probodl hrdlo, z něhož mu prýštila krev po rukou. Mlčky se svalil na kolena a já jenom nechápavě zíral, ale současně jsem zaslechl další výkřiky kolem sebe a šum a lomoz letících šípů.

„Jsou na střeše!“ zařval Sigurd. „Dovnitř do baráku! A chraň si obličej štítem,“ dodal. Vyřítil se přes ulici a vrazil ramenem do poškrábaných dveří domu. Tahle rána by srazila i vola, natož zchátralé dveře nouzového činžáku, jenže Sigurd se od nich odrazil, jako by narazil na kámen.

„Zatarasili je,“ křikl. „Je to past. Sakra, zvedni štít.“

Sice jsem ještě vrávoral, ale nalezl jsem v sobě dostatek duchapřítomnosti, abych si štít pozvedl před oči, zatímco jsem se přikrčoval k zemi. Bylo to opravdu o vlas – vzápětí jsem totiž pocítil, jak se do kůže trochu nad mou hlavou zabodl šíp. Náraz mě připravil o rovnováhu, a tak jsem spadl na stranu, ale pak mě čísi silné ruce postavily na nohy a odtáhly do stínu skladiště.

„Na střeše jsou jejich lukostřelci,“ procedil Sigurd vztekle. „Čekali nás!“

„Ale vždyť přece od chvíle, co jsme přišli, nemohli mít čas, aby se shromáždili…“

Sigurd mi rázně uťal řeč. „Času měli habaděj. A bůhví na co ještě. Musíme utéct, než přivedou posily.“

Se štítem nad hlavou jsem vykoukl ven. Na cestě už bylo roztroušeno tucet mrtvol, ale ostatním Pečeněhům se podařilo semknout se do čtyř kruhů, v nichž nad sebou drželi štíty a odráželi nejzběsilejší nápor šípů.

„Pokud tuhle formaci udrží, mohou ustoupit do přístaviště,“ uvažoval jsem nahlas. „Můžeme najít loď, která nás odveze.“

Hodlal jsem přejít k nejbližšímu houfu mužů a vysvětlit jim svůj plán, ale Sigurd mě zadržel. „Takové plavidlo, na které bychom se vešli všichni, nenajdeme. Vždyť nás jsou dvě stovky. S mořem v zádech padneme do pasti. Buď nás zaženou do vody, nebo pobijou. Musíme se vydat k náměstí, k bráně.“

„To je půl míle odsud,“ namítl jsem. „Tak daleko nemůžeme prchat jako krabi.“

„Jinou možnost nemáme, leda smrt. Jakmile se dostaneme pryč z těchhle skladů, lukostřelci budou daleko za námi. Pokud ovšem nejsou další po cestě.“

Kdo mohl tušit, kde všude vlastně barbaři jsou? Teď jsem si s tím ale nemohl lámat hlavu, protože najednou – stejně rychle jako to začalo – drnčení šípů o stěny za mnou ustalo. Nebylo to jenom tam, kde jsme stáli, protože jsem viděl, že i Pečeněhové na ulici trochu uvolňují své zakleslé štíty a vykukují ze svých dočasných úkrytů.

„Že by jim došly šípy?“ podivil jsem se.

„Všem naráz?“ Sigurd vrhl vzhůru starostlivý pohled. „To pochybuju. Bude v tom nějaká čertovina. Měli bychom se teď přesunout.“

Ani nedomluvil, a já jsem zaslechl dunění země, jako chvění před počátkem zemětřesení. Snad se proti nám neobrátil i sám Bůh? Pečeněhové se ve svých kruzích poplašeně rozhlíželi, se štíty napůl svěšenými. Dunění bylo stále hlasitější a Sigurd jistě rozpoznal jeho původ o vteřinu před námi, protože jsem uslyšel, jak řve na muže, aby se zformovali do linie, těsně předtím, než ohybem cesty přicválala barbarská jízda. Někteří Pečeněhové zírali s otevřenými ústy, jako přimrazeni hrůzou, ale kázeň a pud sebezáchovy u většiny převážily, a tak se začali roztahovat přes ulici se štíty před sebou. Sice jsme neměli kopí, ale aby byl kůň donucen vrazit do řady mužů, nestačí jen ostruhy. Kdyby se jediný kůň zastavil, uvrhl by ostatní ve zmatek, takže by se rozevřela mezera, kterou bychom zaútočili.

Přesto s námi bylo zle. Lukostřelci shora vystřelili čerstvou salvu šípů, jež srazila ty Pečeněhy, kteří obrátili pozornost na přijíždějící rytíře. Tím se dostali do kleští mezi nápor ze dvou stran, a protože se nemohli rozhodnout, kterému mají čelit dřív, bezmocně umírali. Sigurd mezi nimi procházel ve snaze sešikovat je do nějaké formace, ale zmatek jeho rozkazy mařil a pak už bylo v linii příliš mnoho prostoru, aby se dala jízda zarazit.

Jezdci se na nás vrhli s množstvím kopí a mečů, jimiž bodali a sekali do každého, kdo se jim stavěl na odpor. Jeden jezdec mi projel jen o píď před obličejem, ale zeď za mnou máchnutí meče otupila a odrazila ho ode mne. Slepě jsem se vrhl se zbraní vpřed, ale vzápětí byl pryč, a tak jsem bodl jenom do vzduchu. Potom se prostor kolem nás opět uvolnil a já jsem vyklopýtal do ulice před sebou. Země byla zalitá krví a posetá štíty i spadlými muži, z nichž někteří se zvedali na nohy, ale mnohem víc už jich to udělat nemohlo. Sigurd nad tím krveprolitím pořád stál jako hora a vytahoval sekeru z hrudi jednoho Franka, kterého vyhodil ze sedla, a vyštěkával rozkazy, ale poslouchal ho jen málokdo. Šíp mi na ulici dopadl hned vedle nohy a já se zase přikrčil, ale lukostřelci si už zjevně užili snadného pobíjení dosyta, a tak byla jejich střelba jen sporadická.

Mávl jsem rukou na opačný konec ulice, kde se přeskupovala jízda. „Jejich příští výpad nás určitě smete,“ zvolal jsem. „Nemůžeme jim odolat.“

„Budu se bít až do smrti,“ odpověděl Sigurd, jemuž tvář zbrunátněla krví a zlostí. „Vzdát se znamená přijít o čest.“

„Ale mnohem nečestnější je nechat mé dcery osiřelé. Když už musíš umřít, umři za císaře, ale nepromrhej poslední síly při nějaké bezvýznamné šarvátce. Pro barbary budeme mnohem cennější jako rukojmí než jako mrtvoly.“

Nejsmělejší frančtí jezdci již začali pobízet válečné oře vpřed. Kopali je do boků a řvali válečný pokřik svého národa. Sklonili kopí – dají se do nás co nevidět.

„Varjagové se nikdy nevzdávají!“ hulákal Sigurd divoce. „My bojiště nepřenecháváme nepřátelům, leda v rubáši. Vstaňte a bojujte!“

Byl to ale hlas volajícího na poušti. Nevím, zda by Varjagové opravdu bojovali do posledního dechu, ale Pečeněhové ne. Všichni kolem mě, kdo ještě byli s to stát, odhodili meče i štíty a dali ruce vzhůru na znamení, že už bojovat nebudou. Chviličku jsem si myslel, že Frankové na koních se přes ně přesto převalí, ale nakonec se rozdělili a projížděli v kruhu kolem nás. Jedině Sigurd odvracel nevyhnutelnou porážku. Vrčel, uskakoval a řval posměšky na naše přemožitele, ale nakonec i on svěsil hlavu a jeho sekera dopadla na zem.

Barbaři nás neoslovili – nechali za sebe promlouvat svá kopí. Ti přední se začali rozjíždět pryč, zatímco ti zadní postoupili a bodali do nás. Dokonce nám ani nedopřáli čas, abychom zvedli na nohy své raněné. Uviděl jsem přinejmenším ještě jednoho živého muže, jak po něm bezohledně dupala koňská kopyta. Hanba a hněv se zračily na tvářích nás všech – nejvíc na Sigurdově –, ale byli jsme bezmocní, protože Frankové nás mohli za pár vteřin pobít do jednoho.

Nahnali nás jako dobytek zpátky na fórum. Vozy s obilím byly ty tam – bezpochyby dočista obrány o svůj náklad –, ale shromáždil se tam mnohohlavý dav. Svitlo mi, že nás ti lidé očekávali. Neušlo mi, jaká zlomyslnost všude kolem mne zavládla. Přesně stejně nás předtím očekávali lukostřelci a jízda. Bolelo mne pomyšlení, jak snadno jsme padli do pasti.

Na opačné straně náměstí byly k sobě přiraženy čtyři stoly, aby vznikl jakýsi stupínek, na němž stál asi tucet franckých velitelů. Všichni měli na sobě pancíře a mnohým tváře zakrývaly přilby, ale muž stojící uprostřed byl prostovlasý – a mně dobře známý. Byl to blonďatý vévoda Godefroi, který ve svém stanu přijal poselstvo hraběte Huga. Vzpomněl jsem si, že se k němu choval zdvořile, byť obezřetně, zatímco jeho bratr močil na podlahu. Ačkoli jsem byl otupělý z boje, ostrého pochodu s kopím za zády a z nebezpečí naší zoufalé situace, pohled na něj mi dal jistou naději.

Ta ale vzala za své, když velitel jízdy přiklusal na náměstí, zastavil otěžemi svého obrovitého hnědáka před stupínkem a stáhl si z hlavy přilbu. Tmavé vlasy mu trčely v neposlušných kadeřích, jako by právě vstal z lože, ovšem pod nimi měl kůži stejně bledou a ledovou jako dřív. Vzpomněl jsem si, že je to bratr vévody Godefroie, Balduin, co nemá žádnou zemi.

Seskočil z koně a s vítězoslavným úsměvem na tváři přešel k svému bratrovi. Mluvil rychle a stroze, mával rukama směrem k zajatcům a svá slova určoval stejnou měrou davu jako bratrovi. Hovořil francky, ale jízlivost a zlomyslnost jeho hlasu byla naprosto jasně patrná. Vypadalo to, že svými větami o něco naléhavě žádá, protože ho vévoda několikrát ostře přerušil, ale nálada v davu byla zřetelně na Balduinově straně. Když shromážděné přímo oslovil, na souhlas se rozjásali a roztleskali, zatímco když prstem ukázal na bratra, pískali a bučeli.

Nicméně na něčem se shodli, poněvadž Balduin nakonec seskočil ze stupínku a vydal se k nám.

„Určitě nám přichází sdělit, jak velké bude výkupné za nás,“ šeptl jsem Sigurdovi. „Porozuměls něčemu z toho, co říkal?“

Sigurd zavrtěl hlavou – z tváře mu dosud nezmizela bolest z toho, že se musel vzdát.

Aniž počkal na tlumočníka a aniž se vůbec pokusil zjistit, kdo z nás nám velí, barbarský velitel přistoupil k nejbližšímu z Pečeněhů, kterému krvácela ruka, jak ji poznamenala rána kopím. Když se Balduin zastavil a změřil si ho zpupným pohledem, Pečeněh pozvedl bradu a svěsil ramena. Balduin pokýval hlavou, pak ji zaklonil a vší silou plivl Pečeněhovi do tváře. Ten sice ucukl, ale jinak se vůbec nehýbal, zatímco Balduin se šklebil na uznalý dav a kochal se souhlasným mručením, jež si vysloužil. Pořád stál proti Pečeněhovi a nepřestával se šklebit, když vtom sjel rukou na pás s mečem. Úšklebek mu nezmizel z tváře, ani když se pootočil, tasil meč z pochvy a jediným máchnutím jím prořízl Pečeněhovi hrdlo. Přišlo to tak náhle, že se na tváři zabitého strážce ani neobjevilo překvapení, než se skácel mrtvý na zem. Po kamenech kolem jeho mrtvoly se začala rozlévat krev.

Z davu se ozval hromový jásot a Balduin se posměšně uklonil a o rukáv mrtvého muže si otřel ostří. Jeho bratr mlčky přihlížel. Bylo na něm znát pohrdání, ale nemohl se postavit shromážděným, jejichž jásot ještě zmohutněl, když Balduin udělal dva mohutné kroky k dalšímu Pečeněhovi. Balduinův meč se vznášel před jeho tváří a bodal nalevo a napravo. Když se strážce pokusil uhnout mu z cesty, Balduin meč obrátil a zabodl mu ho do nohy. Strážce zavyl bolestí a prohnul se, čímž Balduinovu nedočkavému ostří nastavil krk. Ránu, která ho sprovodila ze světa, patrně ani neuviděl.

Zavřel jsem zhnuseně oči, pak jsem je zase otevřel a podíval se na Sigurda. „Tohle nemůžeme snést,“ zasyčel jsem. „On nás všechny povraždí jen tak pro zábavu, pokud nás ještě předtím neroztrhá na kusy dav. Musíme utéct.“

„Tys tvrdil, že budeme cennější jako rukojmí než jako mrtvoly.“ Jakživ jsem neslyšel takovou hořkost, jež se nyní objevila v Sigurdových slovech.

„Zmýlil jsem se. Ale když už máme umřít, ať umřeme na nohou. A jestli se máme smrti vůbec vyhnout…“

Na fóru bylo nás, zajatců, asi osmdesát. Balduinovo barbarství roznítilo v duši každého z nás tutéž odhodlanost. Nyní jeden z Pečeněhů přistoupil k činu. Odmítl stát se trpnou obětí. Vyrazil k okraji náměstí, kde byl dav nejřidší. Rytíř, který tam byl, pozvedl meč, aby ho skolil, jenže Pečeněh se shýbl pod koně a ráně uhnul. Viděl jsem, jak Pečeněhovy ruce popadly barbara za nohu a začaly ho stahovat, zatímco ramenem zjevně vrazil koni do žeber, protože ten se vztyčil na zadních a vyhodil jezdce ze sedla. Barbar s výkřikem hrůzy spadl na zem a jeho meč se vzápětí ocitl v rukou Pečeněha, který se s mohutným neohroženým výkřikem vrhl kupředu proti davu.

Zmocnilo se mě zoufalé odhodlání. „Teď!“ zařval jsem. Chytil jsem Sigurda za ruku a ukázal napravo od nás, kde se francká jízda i pěší chátra vrhly vpřed, aby osamoceného Pečeněha zastavily. Tam se v jejich řadách objevila mezera, do které jsem bleskurychle vyběhl se Sigurdem těsně v patách, praštil jsem pěstí jediného muže, který mi stál v cestě, a pro jistotu jsem mu vrazil koleno do slabin. Klidil se mi z cesty. Za mnou se ozývaly další výkřiky a volání, když Sigurd rozbíjel a tříštil údy těm, kdo se ho pokoušeli zadržet.

Byli jsme volní, ale slyšel jsem zvuk četných kroků těch, kdo běželi za mnou. Nemohl jsem říct, zda to byli barbarští pronásledovatelé nebo Pečeněhové, kteří se vydali za námi, a ani jsem se neodvážil ohlédnout. Musel jsem před nimi uhánět vzhůru uzounkou cestou z fóra, pryč od zmateného běsnění francké lůzy. Proběhl jsem kolem prvních dvou cest, které křížily tu moji, zabočil jsem do třetí a ihned jsem se vnořil do další uličky, v naději, že nebude slepá, protože všude kolem mne se ozývaly zvuky pronásledování. Byla prázdná, ale nemohli jsme v tom bludišti s tolika barbary v patách pobíhat věčně. Spatřil jsem napůl zborcenou chatrč, opřenou o zeď jakéhosi domu, a vydal jsem se k jejím dveřím. Modlil jsem se, aby nebyly zamčené, zatímco Sigurd proběhl kolem mne a propátrával okolí, zda se k nám neblíží nějací nepřátelé.

Dveře mému prvnímu doteku odolaly, ale prudké kopnutí prorazilo rez na veřejích, až se rozletěly. Otočil jsem se, abych přivolal nazpět Sigurda, protože tady bychom mohli počkat, dokud barbaři nepřeběhnou, ale výkřik mi v hrdle zamrzl.

Jeden barbar mě našel. Stál za mnou a zvědavě, téměř lenivě si mne prohlížel, i když v jeho rukou a ramenou nebylo nic ochablého. Čepel meče, který mi přiložil ke krku, se vůbec nezachvěla.

25

Za poslední dva měsíce vyspěl, ale také poněkud sešel. Měl teď plnovous, i když mu dosud zcela nepřerostl bradu, a hlad mu tak vytesal obličej, že odhalil dospělého muže. Ale byl pohublý, mnohem hubenější než po týdnech pohostinnosti mezi mnichy, a pokud mu práce zvýraznila svaly na rukou a nohou, také se mu postarala o jistou shrbenost. Jak se mu asi projevila na duši?

Vypadalo to, že neví, co přesně má říct, ale rozhodně nebyl čas na delší mlčení. „Snad mě nechceš zabít, Tomáši? Nebo předat tomu padouchovi Balduinovi, aby mě rozčtvrtil?“

„Jsi nepřítel mého lidu,“ pravil drsně.

„Já jsem tvůj přítel. Přece si pamatuješ, že jsem tě jednou zachránil před smrtí.“

„Svázal jsi mě jako zloděje.“

„A pak jsem tě pustil.“

Uviděl jsem, jak se špička jeho meče trošičku sklonila, ale pak se mu ruka opět napřímila. „Jsi nepřítel mého lidu. Snažíte se nás vyhladovět a zabíjet.“

„Chceš, aby mé dcery osiřely jen proto, že sloužíme různým pánům?“

Zmínka o osiření mu zjevně probudila svědomí, protože úplně zmlkl, a oči, které na mě zíraly, najednou vypadaly, jako by opět patřily dítěti. Hodlal jsem toho říct víc, připomenout jeho vlastní rodiče, ale nechtěl jsem jitřit staré rány příliš hluboko. Řekl jsem si, že on je přece nezapomněl. Pokud ho jejich ztráta obměkčí, ať se tak stane, pokud ne, tak ať zemřu.

„Udělám to pro tvou dceru,“ pošeptal nakonec. „A protože jsi mi zachránil život.“

„Díky.“ Zaslechl jsem další výkřiky a také, jak se blíží ozvěna podkov. „Nemohl bys mi pomoct dostat se do přístavu? A najít loďku?“

Tomáš zavrtěl hlavou. „Loďky tu nejsou. Řekové je všechny zabrali. A mí lidé je tam hledají. Jdi pryč. Jdi za svým přítelem na kopci.“

Panika a nepochopení mi na okamžik umrtvily myšlení, ale pak jsem si uvědomil, co má na mysli. „Kupcem Domenikem? Myslíš jeho? On je tam pořád?“

Tomáš pokrčil rameny. „Někdy ho vídám. Ať ti pomůže.“

Zda opravdu pomůže, to jsem mohl teprve zjistit. Kupce Domenika jsem neviděl od vánočních svátků, a navíc byl rodem blíž barbarům než Římanům. Ale Tomáš měl pravdu, když hovořil o daných možnostech. Císař dal z Galaty odvézt všechny lodě, aby byla izolace barbarů naprostá, a navíc na dolním okraji města, kolem přístavu a bran, je pátrání po nás jistě nejdůkladnější.

„Povedeš nás?“

Tomáš neodpověděl, ale otočil se ke mně zády a vydal se poklusem vzhůru ulicí. Sledoval jsem ho se Sigurdem, který předtím mlčky vyslechl můj rozhovor s Tomášem.

„Věříš mu?“ pošeptal mi, když jsme se přiblížili k nároží.

„Kdybych měl na vybranou, tak bych mu nevěřil. Jenže na vybranou nemám.“

„Přesto to může být chybné rozhodnutí. Měli jsme ho praštit a nechat v rohu. Pak bychom aspoň měli meč.“

„Jestli z téhle pasti máme vyváznout, meč nám stačit nebude.“ Mluvil jsem stručně, protože Tomáš se nezastavil na nároží, nýbrž vyběhl přímo na křižovatku a já zaslechl, jak se ozvaly rozvášněné výkřiky, sotva se tam objevil. Otočil se, aby na ně zareagoval, a já v bezmocném zoufalství přihlížel, jak křik opětoval a sebejistě mával rukama. Nezradil nás? Těžko jsem snášel bezmocné čekání, než se dozvím, zda na nás přivolává zkázu, nebo je naopak nástrojem naší spásy. Cítil jsem, jak je Sigurd vedle mě stejně napjatý, jako by se chystal vyskočit vpřed a skolit Tomáše, a tak jsem mu sáhl na ruku, abych ho uklidnil. Kdyby nás Tomáš odhalil svým krajanům, byla by po nás veta.

Tomáš se obrátil a vykročil k nám. Šel s téměř bezstarostným výrazem. Teprve když byl z dohledu hlavní ulice, zanechal toho předstírání a přispěchal nám vstříc.

„Řekl jsem jim, že tu nejste,“ pravil stroze. „Jdou pryč.“

„Tys poslal Franky – svůj lid – pryč?“ Jak jsem poslouchal, mohl jsem se o tom přesvědčit, protože zvuky lidí, kteří nás předtím téměř dostihli, teď až na několik doznívajících výkřiků ustupovaly. Čekali jsme, dokud skoro neutichly, a pak jsme následovali Tomáše nahoru do ulic, které vedly z přístavu do centra. Tomáš byl spolehlivým průvodcem, a jak se nábřeží i barbaři vzdalovali, pořád zrychloval. Prudce vyrážel kolem rohů, a pokud hrozilo nebezpečí, vyhledával skuliny. Jednou byl tak rychlý, až jsem si pomyslel, že nás snad chce nechat o samotě, ale vždy se znovu objevil a pokynul nám, ať pokračujeme vzhůru.

Pak jsme se zčistajasna ocitli v ústí uličky naproti obílené stěně a bráně, kterou jsem jednoho prosincového odpoledne prošel. Tomáš na ni ukázal.

„Domenico.“

Vzal jsem ho za ruku, abych mu poděkoval, ale on ji prudce odtáhl.

„Můžeš jít s námi,“ řekl jsem mu. „Po tomhle si zasloužíš svobodu. Můžeš žít ve městě a začít nový život.“

Neodpověděl a vydal se dolů z kopce. Zpátky k barbarům.

Přistoupili jsme k bráně a prožili si chvíli ustrašeného čekání, než se objevil podezřívavý vrátný, jenž nás nevlídně oslovil, ohlásil naše jména svému pánovi a nakonec se vrátil. S viditelnou nechutí nás vpustil dovnitř. Nádvoří se od mé poslední návštěvy skoro nezměnilo k lepšímu – naopak v mnoha ohledech vypadalo hůř, protože pomerančovníky nezakořenily a shodily většinu listů na nedlážděný povrch. Fasáda zůstala nehotová a neomítnutá, a přitom po nějakých dělnících nebo jejich náčiní nebylo ani památky. Pochyboval jsem, že když teď má Domenico za sousedy barbary, toužil by po bůhvíjaké výzdobě. Nějak se ale tomuhle maličkému obchodníkovi podařilo přese všechny vpády, obléhání, hlad a válku zachovat si boubelatou postavu i celkovou upravenost. Jenom koutky jeho očí vypovídaly o napětí, v němž žije, když nás vítal ve svém domě.

„Zákony pohostinnosti využíváš do krajnosti, Demetrie,“ pokáral mě, když jsme usedli v chladné místnosti bez oken hluboko v útrobách domu. „Já zpravidla psance nehostím.“

„To neděláš ani teď. Tady pořád platí zákon říše.“

Domenico se nervózně zachichotal a rukávem županu si otřel obočí. „Co říká zákon říše na to, když císařské vojáky popravuje na náměstí jakýsi francký šílenec? Když ulice Galaty ovládá mečem spravedlnosti hysterická lůza?“

Naklonil jsem se k němu s naléhavým výrazem v očích. „Tys byl na náměstí? Tys viděl, co se nám přihodilo?“

„Já? Ne, to opravdu ne. Ale leccos zaslechnu.“

„Mezi oběma barbarskými veliteli, vévodou Godefroiem a jeho bratrem Balduinem, vypukla hádka. Nevíš, co říkali?“

Přerušil nás příchod sluhy nesoucího džbánek vína a talíř s uzenou koroptví. Vyprázdnil jsem svou sklenici, jakmile mi byla nabídnuta, a pustil jsem se do jemného masíčka jako nenasyta.

„Ty už nedržíš půst?“ poznamenal Domenico.

„Dnes ne,“ přiznal jsem mezi dvěma sousty. Později si svou vinu odpykám. „Ale vyprávěj mi o barbarech.“

Domenico si z prstů slízl tuk. „Podle mých zpráv prohlásil Balduin, mladší z té dvojice, že císař ukázal své ledví. Tím, že je nahnal do ohrady, vyhladověl a vyjádřil se urážlivě o jejich posvátném poslání, vlastně vyhlásil válku. Tvrdil, že na tohle je jediná odpověď. Musí zaútočit na samo město a vyhnat toho bezbožného uchvatitele z trůnu. Jenom tak lze uhájit čest Boží.“

„Jen ať to zkusí,“ zavrčel Sigurd. „V jejich táboře jsem žádné obléhací stroje neviděl. Jestli s tou svou chátrou napadnou hradby a vojsko Konstantinopole, poznají, co se stane, když se císař vydá do boje.“

„Totéž řekl vévoda Godefroi. Ale jeho bratr opáčil, že má za hradbami špicla, který jim město otevře, tak jako Pán otevřel Jericho Jozuemu. Ještě dodal několik urážek o zbabělosti tvého národa, které radši nebudu opakovat, ale lidé kolem byli bez sebe. Obzvlášť když předváděl, s jakou lehkostí vaši vojáci hynuli.“

Nalil jsem si další víno, ale v tom chvatu jsem ho trochu rozlil přes okraj sklenice. „Uvedl jméno toho špicla?“

Domenico se na mě přísně zadíval. „A neměl taky prozradit, kde udeří a jakými úskoky ty brány otevře? To tedy neuvedl. Ale řekl leccos jiného, co by tě podle mého soudu náramně zajímalo. Přichází normanské vojsko…“

„To vím.“ Unaveně jsem zdvihl ruku. „Bude tu do dvou týdnů a pak si budeme muset poradit s dvojnásobkem barbarů. To pro mě není žádná novina. Balduin si určitě do té doby počká.“

Domenico povzdechl. „Ty netušíš, jak oni uvažují, Demetrie. Balduin nepřišel, aby spatřil posvátná místa Jeruzaléma, ani aby pomohl svým normanským sokům získat trůn. Balduin tu je kvůli svému prospěchu a teď ho děsí pomyšlení, že když bude otálet, jiní mu jeho kořist seberou. Právě proto, přesně ve chvíli, kdy tu spolu hovoříme, si už jeho vojsko obléká zbroj a chystá se do boje.“

„Vypadá to, že jsi s plány barbarů docela dobře obeznámený.“ Sigurd sevřel prsty v pěst a pak je zase povolil. „Jak to, že nějaký kupec tak dobře ví, jak naši nepřátelé uvažují?“

„Stejným způsobem jako vím, jak obstarat jídlo a pití pro svůj stůl, když všichni kolem mne jedí leda krysy. Dobře poslouchám, abych se dozvěděl, co je třeba, a když se to dozvím, neskrblím penězi. Balduin a jeho bratr vládnou této osadě, takže se o nich dozvídám všechno, co mohu, v naději, že mi tyto informace jednoho dne přijdou k duhu.“

V této ponuré místnosti se rozhostilo ticho, zatímco každý z nás se zaobíral svými myšlenkami. Nakonec jsem promluvil. „Pokud barbaři táhnou na město v naději, že nás nějaký zrádce zahubí, nemůžeme otálet. Musíme o tom uvědomit palác a upozornit císaře na jejich záměry.“

„Z tohoto domu nemůžete odejít,“ řekl Domenico. „Balduin v té osadě pustil lůzu z řetězu. Je to záměrný čin, který má vybičovat vášně a pojistit její věrnost. Pokud se odsud odvážíte, povraždí vás. Bude mnohem lepší, když počkáte, až to běsnění opadne a vojsko odejde. Pak se můžeme pod příkrovem noci vytratit.“ Všiml si, že se chystám vznést námitku. „Nemají lodě a kolem Zlatého rohu je to dlouhý pochod. Města se žádným překvapením nezmocní.“

„A co jejich špicl?“ V duchu jsem si ho již dal dohromady s mnichem. „Co když napáchá zlo, než bude císař varován?“

Domenico pokrčil oblými rameny. „Co s tím naděláš? Když odejdeš hned, stejně už možná něco podnikne, než tam dorazíš, a ty se zpozdíš v každém případě, protože k němu určitě nikdy nedojdeš!“

„A dnes v noci bys nám pomohl utéct?“ naléhal Sigurd.

„Dá-li Bůh. Pokud mi lůza do té doby nevypálí dům a nerozkrade vše, co mám. Ačkoli doufám, že tak daleko to nezajde. Nejspíš ji odradí ten kopec.“

„A mezitím?“

„Mezitím byste měli zůstat tady. Jídla je tu dost a dost, pokud máte hlad. Anebo se můžete modlit. Koneckonců je na to právě vhodný den.“

Skutečně jsem se modlil v následujících dlouhých hodinách a opakoval znovu a znovu prosby k prorokům, dokud mne neumlčel Sigurdův nevraživý pohled. Pak už jsem se modlil jenom v duchu, zatímco Sigurd chodil v malé místnůstce kolem dokola jako medvěd v kleci. Občas jsme sice něco prohodili, ale ani jeden z nás nebyl s to vynaložit větší úsilí, a tak naše slova přirozeně postupně řídla a vyznívala do ztracena. Domenikův sluha přinesl chleba a vodu, které jsme vděčně spořádali, a nedlouho poté se mi podařilo vytěsnit z mysli prožité hrůzy na dostatečně dlouho, abych usnul. Jednou jsem se probudil a zdálo se mi, že v dáli slyším nějaké výkřiky, ale nijak se nepřiblížily, a tak jsem se vrátil do svých snů.

Znovu mě probudilo zatahání za ruku, a když jsem otevřel oči, uviděl jsem Domenika, jak na mne upřeně zírá.

„Je soumrak,“ řekl. „Za půl hodiny, až se setmí, můžeme vyrazit.“

Protřel jsem si oči a vypil doušek vody, kterou přinesl. „Barbaři už jsou pryč?“

„Jejich vojsko odešlo před několika hodinami, ale zbytek jejich tábora je pořád v ulicích. Lidé pátrají alespoň po nějakých zbytcích k drancování. Vyjít ven je pořád nebezpečné.“

„Ne tak nebezpečné, jako když jsme sem přišli,“ řekl jsem. „Dnes jsi nám zachránil život – to ti nikdy nezapomenu.“

Kupec usedl naproti mně a židle pod jeho vahou zavrzala. „Po pravdě řečeno, příteli, nedělám to z lásky k tvému národu, i když proti němu nic nemám.“ Nervózně se ohlédl za sebe, kde na lavici spala Sigurdova potemnělá postava. „Císařova blokáda mě bezmála přivedla na buben a já se každý den dívám z okna na lodě konkurentů, jak na druhé straně zátoky vykládají zboží.“

„Pokud se dostanu do paláce živý,“ řekl jsem mu, „a jestli se v paláci najde jediný člověk, který mi dopřeje sluchu, budeš mít nejskvělejší obytný dům, který stojí ve stínu staré akropole.“

„To doufám, příteli. To doufám. Můj otec v Pise by byl nešťastný, kdybych se vrátil jako žebrák.“

Několik okamžiků jsme tam seděli v tichosti a potmě – jediný zvuk vydával Sigurd, chrápající v rohu.

„Řekni mi, co ještě víš o Balduinovi,“ řekl jsem. Byl jsem příliš bdělý, abych znovu usnul, a s Domenikem jsem se neznal natolik dobře, abych se cítil pohodlně, když bylo kolem ticho.

Pokrčil rameny a olízl sušený fík. „Nic zvláštního, leda klepy a povídačky. Přivedl si sem i manželku a děti – tos věděl?“

„Nevěděl,“ přiznal jsem. „Svědčí naše podnebí jejich zdraví?“

Domenico se uchechtl. „Až se stanou královnou a princi v jeho novém království, tak bude muset.“

„Copak on nemá žádné země na Západě? V zemi Franků?“ Byla to otázka vlastně jen tak napůl, protože jsem nezapomněl, jak ho na toto téma v jeho stanu popichoval hrabě Hugo.

„Žádné. Jeho otec byl hrabě a matka dědička vévodství, ale on byl třetí syn, a tak nedostal nic. Povídá se, že z něj chtěli mít kněze, ale sám jsi viděl, jakou má výbušnou povahu. Myslím, že ve velké katedrální škole v Remeši dlouho nepobyl. Potom…“

Domenico nepatřil k lidem, kteří by nějakou historku zkracovali, když ji mohou nafouknout, ale když jsem úžasem vykřikl, zaraženě se odmlčel.

„V Remeši? Balduin byl v Remeši? V barbarském městě, kde schraňují ostatky toho jejich svatého Remigia?“

„Myslím, že ano.“ Domenico ke mně poplašeně vzhlédl, zatímco Sigurd za ním se ze spánku zavrtěl. „Jakživ jsem tam nebyl. Proč?“

„Poněvadž mnich byl v Remeši. Právě tam vstoupil do svého řádu a zanevřel na Římany. Tam ho musel Balduin najít.“ Vzpomněl jsem si, jak mnichův bratr vyprávěl o jeho krutosti. „Dovedu si představit, že přišli na to, že mají leccos společného. A tak když Balduin přišel na Východ a potřeboval někoho, kdo by se vydával za Římana, a přitom by měl v srdci barbarskou víru, vybral si tohohle mnicha, Odona.“

Domenico si mě v rozpacích prohlížel. „Takže ty věříš, že tenhle mnich – člověk, který mě kdysi oslovil, abych financoval jeho pletichy –, je vrah z Balduinova pověření.“

„Ano, myslím si to. Říkal jsi, že s sebou přivedl ženu a děti, že si chce opatřit království na Východě, protože na Západě žádné nemá. Je snad nějaká kořist větší než sama Byzanc?“

Už dříve jsem choval nemalé podezření v tomto směru a něčemu jsem i věřil, ale teď, když jsem konečně odhalil spojení mezi Balduinem a mnichem, měl jsem pocit, jako bych dosáhl vítězství. Ovšem musel jsem si připomenout, že dokud se mnich potuluje na svobodě a barbaři jsou ozbrojení, žádné vítězství to není.

„Musíme zajít za císařem, abychom mu to sdělili,“ řekl jsem.

Domenico pootevřel dveře. Venku byla určitě stejná tma jako vevnitř, protože do místnosti vůbec nevniklo světlo.

„Můžeme jít,“ oznámil.

„Tak tedy pojďme co nejrychleji.“

Vyzbrojeni dlouhými noži, jež nám Domenico dal, vyšli jsme spěšně z jeho nádvoří a dolů z kopce. Jeho dům neutrpěl žádnou újmu, ale jen kousek od něj začínala zkáza. Místo, kde se běsnící lůza zastavila, bylo skoro tak viditelné jako značka nejvyššího stavu vody při ničivé povodni. V jedné chvíli byly budovy, jež jsme míjely, nedotčené a nepoškozené, a vzápětí jsme naráželi na domy zbavené střech, s dveřmi vyvrácenými z veřejí a okny vymlácenými do posledního. Dým vyplňoval vzduch jako palčivá připomínka lidského neštěstí a já jsem si musel před obličejem přidržovat rukáv, abych se nedusil. Domenico mluvil o běsnící lůze, ale tohle divoké násilí se muselo řídit nějakou metodou, protože nebyla vynechána, ani zapomenuta jediná budova. Slabý vítr mi i teď do uší přinášel řev pustošení a rabování.

Roztřásl jsem se. „Jestli vniknou do města, pomáhej nám Pánbůh. Ani on sám by tady nedovedl způsobit horší zkázu.“

Sešli jsme níž. Domenico nás nejistě vedl doutnajícími ulicemi a cestičkami, kde se povalovaly trosky. Nikoho jsme neviděli, ani žijící, ani umírající, a strach nám natolik zbystřil sluch, že když se někdo blížil, hned jsme ho uslyšeli. Několikrát jsme se přikrčili do ruin, dokud jsme si nebyli jisti, že nebezpečí pominulo, a náš postup se neustále přerušoval, dokud konečně svah nepřešel v rovné prostranství podél nábřeží. Vyšli jsme na širokou ulici. Uvědomil jsem si, že je to tatáž, kterou jsme se ubírali toho rána. Tehdy jsme se cítili silní, ba nezranitelní, ale kolik členů toho oddílu je teď ještě naživu?

Domenico odcupital přes ulici do stínu skladiště a mávl na nás, ať jdeme za ním. Skladiště bylo patrně prázdné, ještě než k němu dorazili drancovníci, a i když bylo dočerna sežehlé, nové cihly jeho zdí ho ušetřily nejhorších následků plamenů. Zato dveře takové štěstí neměly, ale to nám přineslo výhodu, když jsme pod zuhelnatělým překladem prošli za Domenikem.

Posmutněle rozhodil rukama. „Tohle mělo být kdysi kolébkou mého jmění. Teď je to jeho hrob. Ale právě v tomhle týdnu bychom měli mít na paměti, že spása může přijít i skrze hrob. Pomozte mi zvednout tu podlahu.“

Klekli jsme si a strčili prsty do drážky, kam ukázal. Když jsme zatáhli, zvedli jsme rukama desku bednění a před zraky se nám objevila mělká prohlubeň. Na udusané hlíně uvnitř ležel malý člun.

„Moudrý obchodník se pojistí proti každému riziku,“ řekl Domenico pyšně. „A tak nikdy nepřijde o všechno.“

„Jestli se ti podaří dostat nás přes Zlatý roh, získáš mnohem víc!“

Naklonili jsme se nad prohlubeň a za příď jsme člun vytáhli. Byl jsem rád za Sigurdovu sílu, protože Domenico byl schopen leda ztropit povyk. Společně se nám podařilo odtáhnout plavidlo ke vratům u přístaviště. Trup strašlivě vrzal a skřípal, když jsme ho vlekli po zemi, a ten lomoz zdvojnásobovala ozvěna od vysokánských zdí, ale barbary už zjevně přešla chuť k plenění nebo se mu věnovali jinde, protože nás nikdo nepřišel vyrušit.

Ještě jedno postrčení a Sigurd vyzdvihl člun nad okraj přístaviště a sledoval, jak se šplouchnutím dopadl na černavé vody Zlatého rohu. K jednomu z kůlů byl na zámku připevněný žebřík – Frankové si ani nedali námahu, aby ho zničili. Sklouzli jsme po něm dolů a brzy jsme se vzdalovali od přístaviště, pryč od nebezpečí, pryč od hrůz místa, jež kdysi bývalo Galatou. Ovšem ani pohled na opačnou stranu Zlatého rohu vůbec neskýtal útěchu, protože jakýmsi neznámým ďáblovým úradkem i tam podle všeho planuly požáry, a tak jsem se opřel o příčný trámec, hleděl na oblohu a nechal se unášet mezi břehy světa v plamenech.

26

Bylo to jako nějaký výjev z apokalypsy, protože noc ozařovaly plameny kolem celého prostoru zátoky. V Galatě pozvolna ochabovaly a téměř vyhasly, ale podél pobřeží bylo možné sledovat postup barbarů podle výše, jíž plameny dosahovaly v jednotlivých vesnicích i usedlostech. K mému zděšení se nezastavily ani u mostu, ale pokračovaly dál podél jižního pobřeží dokonce až do samého města. Zíral jsem do tmy ve snaze zjistit, zda nejsou nějaké poblíž mého domu, ale ten se mi skrýval v kopcích. Kde jsou barbaři teď? Nevstoupili už do města, jak sliboval Balduin a jak se zdálo i podle plamenů? Nebyla říše zrazena a není již zotročena? Chtělo se mi plakat, ale slzy se mi nevyřinuly. Když město minule propadlo násilí, strávil jsem tři dny a noci u svých dveří s mečem v ruce a nešel spát, aby si běsnící lůza nepřišla pro mou rodinu. Kdybych ji neochránil tentokrát, jakživ bych si to neodpustil.

Sigurd nebyl bůhvíjaký lodník, nicméně se mu podařilo převézt nás přes Zlatý roh, mezi uvázané lodě až ke hradbám. Bylo je jasně vidět, protože té noci hořely i vlny – byl na ně vypuštěn řecký oheň, aby byli odstrašeni všichni, kdo by se snad přiblížili, a aby byli osvětleni ti, kdo by přece jen tak učinili. Cítil jsem pach mastného kouře a slyšel, jak plameny tančí a víří na vodě.

„Kampak jdeš?“ zeptal jsem se Sigurda. Zdálo se, že míříme na severozápad, směrem k pramenům říček. „Vezmi mě k bráně svaté Theodosie, abych se mohl vrátit domů a najít své děti.“

Sigurd se ani neohlédl. „Půjdeme k novému paláci. Císař bude tam, pokud mezitím nezměnil své zvyky. Musíme ho varovat před nebezpečím, které mu hrozí.“

Málem jsem se zasmál. „Rozhlédni se kolem sebe. Jestli je dosud naživu, tak dovede uhádnout, jaké nebezpečí mu hrozí, sám. Já se musím postarat o rodinu.“

„Všichni máme rodiny, Demetrie. Jestli ale říše padne do rukou Franků, budeme si říkat, že snad ani neměly být zachráněny.“

Byl jsem tak malátný, že jsem se nepřel. Nic jsem neřekl, ani když Sigurd zavesloval člunem ke kamennému molu u nového paláce. Teď jsme se ocitli poblíž přehrady řeckého ohně a já jsem vstal při hrůzném pomyšlení, že nás k němu proud zanese, ale zůstala tam malá mezera a Sigurd jí obratně proplul. Přiběhly stráže a já jsem s úlevou zpozoroval, že alespoň tady Římané hradby dosud drží. Tváře se jim žárem z ohně rozpálily do oranžova – tutéž barvu měly teď kameny, voda, a dokonce i vzduch kolem nás –, ale v obličejích se jim naštěstí téměř nezračila panika.

„Kdo tam?“ vykřikly výzvu. „Řekněte, kdo jste, nebo vás v moři upálíme.“

„Sigurd, velitel Varjagů, se zprávami pro císaře. Je tady?“

„Je. Řídí ze svého trůnu válku proti barbarům.“

„Válku?“ zopakoval jsem. „Takže teď spolu válčíme. Nevtrhli do města?“

Strážný se zasmál. „Vyplenili okolní vesnice a nafukují se před hradbami, ale k tomu, aby někdo překonal naši obranu, tahle sběř a jízda nestačí. Město je v dostatečném bezpečí, aspoň prozatím.“

„Ale co ty požáry?“

„To má na svědomí naše vlastní chátra. Lidé se odpoledne vyrojili do ulic a žádali, aby císař udeřil vší silou na barbary a zbarvil Lykos doruda jejich krví. Když odmítl, vypukly násilnosti a někteří zapálili úřad výběrčího daní. Ale císařská stráž už pochytala buřiče a v ulicích se přísně dodržuje zákaz vycházení.“

„Díky Bohu za tohle,“ vydechl jsem.

„Poděkujme mu, až bude po všem,“ pokáral mne strážný. „Za hradbami máme barbary pořád a uvnitř panuje velká zloba. Ale teď tě odvedu ke dvoru.“

Vyškrábali jsme se ze člunu a prošli kolem vodní propusti do nového paláce. Tady vládl čilý ruch. Mezi zdmi spěchaly roty vojáků a u brusných kol na nádvoří odskakovaly od ocelových čepelí roje jisker. Všude se hromadila kopí a štíty, zatímco pomocní kuchaři přivolaní z kuchyní se prohýbali pod koši se šípy. Vylezli jsme po několika schodištích, ovšem několikrát jsme se museli zastavit, abychom pustili napřed oddíly stráží, dokud jsme nakonec nepřišli k velkým bronzovým dveřím. Cestu nám zastoupil tucet Pečeněhů v plné zbroji, v přilbách a s kopími v rukou.

„Císař je na radě,“ zabručel jejich velitel. „Prosebníky teď nepřijímá. Tajemník…“

Zarazil jsem ho. „Komorník je uvnitř? Řekni mu, že Demetrios Askiates a Varjag Sigurd se vrátili z Galaty. Řekni mu, že máme zprávy, které musí slyšet.“

Ať již úžasem, že mu někdo odporuje, nebo to bylo naprostou jistotou v mém hlasu, velitel zmizel za dveřmi a deset minut nato se zkrotle vynořil, aby potvrdil, že komorník mne ihned přijme.

Tohle je patrně nejvznešenější shromáždění, jakého jsem byl a i budu svědkem, pomyslel jsem si, když za mnou zaklaply bronzové dveře. Vstoupil jsem do místnosti, kde jsem se kdysi sešel se sebastokratorem. Byla to široká síň, postavená na vrcholu hradeb, s výhledem na pláň. Plnilo ji jednak světlo bezpočtu svící, jednak skvělý zástup tolika vojenských velitelů, rádců a příslušníků jejich družin, že jsem je ani nedovedl spočítat. Kromě Izáka a Krysafia jsem poznal také cézara Bryennia, císařova švagra, dále velikého eunucha vojevůdce Tatikia, jehož jsem si pamatoval od jeho triumfu nad Kumány, ale i bezpočet dalších ve zlacené zbroji a s odznaky svých úřadů. Všichni stáli, až na císaře, který seděl na svém zlatém trůnu uprostřed místnosti se schýlenou hlavou a naslouchal různým radám, jež kolem něj byly slyšet. Zdálo se mi, že jsem na mramorové podlaze, mezi špičatými střevíci dvořanů, zahlédl krev.

Můj zjev byl příliš otrhaný, aby mu toto skvostné shromáždění věnovalo pozornost, ale Krysafios si mého příchodu všiml a postupně se kolem okraje davu ke mně přesouval, aby mě v rohu přivítal.

„Vrátili jste se,“ pravil tiše. „Když jsme uviděli barbary, jak táhnou ze svého tábora, obávali jsme se nejhoršího. Obzvlášť když jsme dostali zprávy, že někteří z našich vojáků byli popraveni.“

Upřeně jsem se zahleděl do jeho těkavých očí. „Byla to past. Pokud tam mnich vůbec někdy pobýval, tak když jsme tam dorazili, v domě nebyl. Místo toho jsme tam našli celé stovky barbarů, kteří na nás číhali. Mnohé příslušníky našeho oddílu pobili a zbytek vzali do zajetí. Když začali vraždit pro potěchu davu zajatce, utekli jsme. Vědí, že přijdou Normané, a tak dychtí uchvátit kořist ještě před jejich příchodem.“ Přistoupil jsem blíž. „Když barbarský velitel Balduin oslovil své vojsko, sdělil mu, že má ve městě pomahače, jenž se postará o to, aby se jim otevřely brány. Zjistil jsem, že se učil na téže škole, kde mnich pojal nenávist k Byzanci. On a mnich musí být spolčeni.“

K mému překvapení i zármutku se Krysafios na tuhle zprávu rozesmál na celé kolo. „Tvá snaha ti dělá čest, Demetrie,“ řekl mi hlasem, z něhož čišela blahosklonnost. „Ale přišla pozdě. Císařovi nepřátelé se už odhalili sami.“

Rozhlédl jsem se po místnosti. Císař Alexios dosud žije a dýchá – to bylo nabíledni. „Je snad krev na podlaze…?“

„Mnichovým dílem? Ne. Okna, kterými císař přihlížel boji, představují zvenčí lákavé terče. Mnozí Frankové se pokusili trefit je šípy a jeden zasáhl muže stojícího u trůnu.“

Trhl jsem sebou při pomyšlení, jak blízko jsme se ocitli naprosté záhubě. „O jakém boji to hovoříš?“

Krysafios se otočil doprostřed místnosti, kde jakýsi zavalitý vojenský velitel pronášel vášnivý projev proti barbarům, v němž uváděl výčet jejich urážlivých skutků v dějinách. „Již jsem ti říkal, že se barbaři odhalili jako naši nepřátelé sami. To přece bylo jasné, jakmile přepadli tvou výpravu. Po odchodu z Galaty vyplenili celou vaši cestu kolem Zlatého rohu, dokud nedorazili k hradbám. Palác u Stříbrného jezera je rozbitý napadrť.“

„Ani v Galatě skoro nic neuniklo jejich řádění.“

„Pak se svým vojskem přitáhli tamhle“ – Krysafios ukázal okny – „a začali útok na palácovou bránu. Chtěli ji zapálit a pak otevřít. Celé odpoledne se vrhali na naše obranná zařízení, zatímco uvnitř našich hradeb vzbouřený dav žádal válku.“

„Ale císař se nepoddal, že?“ řekl jsem, neboť jsem měl na zřeteli slova strážného od mořského brány.

Krysafiovi se zúžily oči. „Zatím ne. S poukazem na dnešní sváteční den nařídil lučištníkům, ať zůstanou na hradbách a střílejí barbarům nad hlavy nebo na jejich koně, kdyby se příliš přiblížili. Dokonce i teď, když nám buší na vrata, se nevzdal naděje, že může nastat mír a nepřipouští si, jaké je to bláznovství. Ale zítra už jim štěstěna přát nebude. Ani císař nemůže věčně vzdorovat řevu vzbouřeného davu, a jestli barbaři znovu zaútočí, nebude mít na vybranou a bude je muset zničit. Jak už kdekdo dlouho požaduje.“

„Ale co když se pustí do boje a nezničí je? Co když oni prorazí naši obranu a vtrhnou dovnitř?“ Uviděl jsem, jak se Krysafiovi zkřivily rty pohrdáním, a tak jsem horečně mluvil dál. „A co mnich? Zítra určitě udeří.“

Krysafios se nečekaně rozchechtal. „Velký pátek před Velikonocemi, to je výborný den na mučednictví. Ale císař nebude nikdy sám. Neustále se o něj starají stráže, rodina a velitelé. A otevření našich bran neprosadí jediný muž proti vůli všech, kdo je střeží. Jestli máš přesto obavy, můžeš tu zůstat a zapojit se do hlídání. Pokud ovšem opět nedáš přednost pohodlí své vlastní postele.“

„Zůstalo ve mně dost z vojáka, abych dovedl spát tam, kde je mě zapotřebí. Mám ale strach o dcery. Pokud se zítra dav opět vzbouří a ony se ocitnou v jeho rukou, nikdy si to neodpustím.“

Krysafios poodhrnul rty vzhůru. „Každý muž v tomto paláci má rodinu, Demetrie, a všechny ty manželky a synové a dcery musejí čekat ve svých domech se zbytkem našeho lidu. Opravdu jsi na vážkách mezi závazky ke dvěma děvčatům a svými povinnostmi k milionům v říši?“

Na takové přezíravé řeči jsem neměl náladu. „Pokud císařství nedovede ochránit mou rodinu, pak se nebudu snažit ani já. Mou povinností je chránit své blízké. Kdybys měl víc než mezčí semeno, snad bys to dovedl pochopit.“

Sotva jsem tato slova vyřkl, zalitoval jsem jich, ale strázně onoho dne mne připravily o trpělivost, a tak jsem neudržel jazyk za zuby. Uviděl jsem, jak Krysafiovi znachověly vztekem tváře, a už jsem se nehodlal zdržovat čekáním na jeho zlostné výlevy.

„Jdu chránit svou rodinu. Na tvém místě, Krysafie, bych zítra raději moc blízko oken nepostával.“

Otočil jsem se na podpatku a upjatě jsem vyšel z místnosti, aniž mne zahlédla ona pozlacená společnost, jejíž příslušníci nadále mezi sebou vedli prudký spor. Ani Krysafios, ani stráže se nepokusili mě zastavit, a jakmile jsem byl za bronzovými dveřmi, bylo tam příliš mnoho zmatku, než aby si mě někdo všímal. Když jsem sestupoval ze schodů, hlavou mi táhly nejčernější myšlenky. Právě jsem došel na druhé nádvoří, když jsem zaslechl, jak za mnou kdosi běží. Ucítil jsem, jak mi někdo sáhl na ruku.

Otočil jsem se a spatřil pohledného, omluvně se tvářícího mladíka. Jeho dalmatika, sepjatá sponou ve tvaru lva, byla z nejjemnější látky, zatímco znak na jeho našitém látkovém kosočtverci dával najevo, že stojí v hierarchii o hodně výš, než by se dalo soudit podle jeho mládí.

„Přijmi mé omluvy, pane Askiate.“ Hlas měl jemný a způsoby vlídné. „Můj pán, císař Alexios, zahlédl, jak odcházíš, a prosí tě, abys zůstal. Obává se, že by tě zítra mohl potřebovat.“

„Císař byl přece plně zaměstnán válečnou radou, když jsem odcházel – opravdu mě viděl?“

„Můj pán Alexios má dvě uši i oči, ale nepoužívá je vždy najednou. Zůstaneš tedy, na jeho pozvání?“

Bylo sice těžké odolat příjemným způsobům tohoto mladíka, ale v mé mysli nade vším převážil jediný cíl. „Musím se vrátit domů, poněvadž mám strach o bezpečí svých dcer, a bojím se, že zítra bude v ulicích ještě nebezpečněji.“

„Císař ovšem tyto obavy sdílí. Pošle své stráže, aby je sem přivedly.“

Můj veškerý odpor se naráz zhroutil. I když v paláci bylo sotva bezpečno, a pokud by ve městě vypukly boje, byly by tam nejurputnější, přece jen bych raději viděl své dcery po svém boku v mohutné pevnosti než vydané na milost běsnícímu davu. Na souhlas jsem přikývl. „Zůstanu.“

Mladík se usmál, ačkoli se mu na tvářích zračilo i napětí. „Díky ti. Císaři se tím ulehčí. Jen sám Bůh ví, co ještě se tohoto dnešního dne ulehčí.“

Ten den bude vskutku proklatý, pokud je jeho jedinou spásou má činnost.

„Dnešek byl špatný. Jeho nepřátelé povstali a přátelé mu krouží kolem trůnu jako psi. Sotva má na vybranou a možnosti se mu ještě ztenčují. A tohle jsou navíc teprve první závany bouře.“

Roztržitě si pohrával se svou sponou, hledě na oblohu, jako by tam pátral po nějakém zlém znamení. „Obávám se, že ta zítra vypukne.“

27

Byl Velký pátek před Velikonocemi, svatý den, kdy ukřižovali našeho Pána. Probudil jsem se v obavách. Nikoli v obavách z barbarských armád, které se šikovaly, aby na nás udeřily, ani z vrahů, kteří by se mohli zjevovat v palácových síních, dokonce ani ne z běsnící lůzy, která by mohla kvůli zbabělosti svého císaře město obrátit vzhůru nohama. Obával jsem se, že by se mohly mé dcery vzbudit v malé místnůstce, kde nás ubytovali, příliš brzy a uvidět svého otce, jak se bezostyšně protahuje na loži se ženou, jež není jejich matka.

Anna určitě vycítila, že jsem vzhůru, protože se otočila, aby mi pohlédla do tváře. „Měla bych jít. Po včerejších násilnostech tady určitě potřebují lékaře.“ Zatřásla rozcuchanými vlasy. „A i když tvé dcery leccos uhádnou, určité věci by vidět neměly.“

„Jejich otec by si opravdu nepřál, aby určité věci viděly,“ dodal jsem potichoučku. Předtím to ve mně pořádně hrklo, když Zoe a Helena přišly do paláce s Annou, která byla při příchodu stráží ještě u mě doma. Když jsem se dlouho po půlnoci konečně přestal toulat chodbami u císařových komnat, byl jsem ovšem za její objetí vděčný, byť jsem zachovával opatrnost.

Ale všechno mé přemítání ustalo, když se ode dveří ozvalo hlasité zaklepání. V mžiku jsem byl na nohou a snažil jsem se odkopnout z nohou přikrývku, zatímco Anna se převalila ke stěně a předstírala spánek. Uslyšel jsem nesmělé zvuky z opačného rohu, ale než nad přikrývkami vykoukla Zoina hlava, byl jsem u dveří a díval jsem se do lhostejné tváře strážného.

„Jsi předvolán.“

Už mě otravovala tahle strohá věta – zjevně jediný způsob pozvání, který si stráže osvojily –, ale byl jsem rád, že mám záminku k odchodu z místnosti, a tak jsem strážce bez protestů následoval. Pošmourné světlo, jež jsem spatřil za okny, ukazovalo, že ještě nenastalo jitro, ale přesto jsme si museli razit cestu mezi hodnostáři s tupými tvářemi, kteří čile pobíhali kolem, dokud jsme konečně nedorazili ke dveřím střeženým čtveřicí Pečeněhů. Můj průvodce k nim prohodil cosi nesrozumitelného a oni se rozestoupili k veřejím.

„Jdi nahoru,“ řekl můj průvodce. „My počkáme tady.“

Snažil jsem se předstírat klid před nevraživými zraky Pečeněhů, prošel jsem dovnitř a za dveřmi jsem se vydal po schodišti vzhůru.

Po chvíli jsem se začal v duchu ptát, jestli to nebyl od strážců nějaký žertík, protože schodiště jako by nebralo konce – byla to jenom řada zákrutů a ohybů vedoucích pořád nahoru. Navíc ten výstup nikdo jiný nepodnikal, nikoho jsem nemíjel, nikdo nesestupoval a neslyšel jsem nic, jenom osamělý zvuk svých vlastních šlépějí. Dokonce i uzounká okna sloužící jako průzory byla do zdi zapuštěna příliš daleko, takže zvenčí nepropouštěla nic jiného než šedavé světlo.

Prošel jsem dalším nárožím, na vlas stejným jako všechna ostatní, a nahoře jsem spatřil pás oblohy. Poslední tucet schodů jsem vyběhl a vynořil se na široké, rovné plošině. Bylo to opravdu vysoko, vlastně nejvýš v mém životě – výš už by snad člověk neměl stavět, aby nevzbudil Pánovu žárlivost. Ve dne tu musela být vynikající vyhlídka na město a všechny kraje na míle daleko, ale ve tmě před rozbřeskem jsem viděl jenom změť žhavého popela, jak se táhne po krajině. Okraj věže lemovala nízká zídka, jež byla v nápadném nepoměru k hlubině srázu pode mnou. Vedle velkoleposti císařského života, který teď měla chránit, působila bezesporu velice chabě.

Padl jsem na kolena, šťasten za záminku, že se mohu schovat před závratným prostorem kolem sebe, a vrhl jsem se na zem.

„Vstaň. Projevy úcty si raději šetři na zítřek – to je možná budeš potřebovat pro někoho jiného.“ Mluvil klidně, ale na tváři se mu zračila únava, jež jeho slovům propůjčovala nezamýšlenou hořkost.

„Je tvá důvěra ve mě tak malá, pane?“ Mimořádná výška mi zjevně oslabila ducha – jak jinak by mě mohlo napadnout žertovat s císařem?

Poněkud roztáhl rty pod hustým vousem. „Důvěra? Demetrie Askiate, jsi jedním z mála lidí, ve které vkládám důvěru. Všichni mí vojenští velitelé mě pokládají za zbabělce, ne-li za něco horšího, a poddaní mi v ulicích spílají. Mnozí moji předchůdci skončili s vyloupanýma očima a uříznutým nosem kvůli daleko menším věcem.“

„Oni se modlí, abys žil tisíc let,“ namítl jsem, ale on netrpělivě zakoulel očima.

„Vládnu již patnáct let,“ řekl. „Déle než kdokoli jiný od časů samého velkého Bulharobijce. Ale co o mé vládě po čase napíše nějaký Theofanés nebo Prokopios? ‚Strávil život bojem proti barbarům, když zaútočili, ale když přišli jako hosté, ochotně jim předal říši.‘“ Otočil se na východ, kde karmínová skvrna zvěstovala, že vychází slunce. „Tady jsem stál, když Chalkedón hořel požáry zažehnutými tureckými vojáky, zatímco nás od jejich postupu dělila jediná míle klidné vody. Bez Franků, Normanů, Keltů, Latinů a bůhvíkoho ještě, které nám papež Západu posílá, přijdou Turci znovu a na pobřeží Bosporu se nezastaví.“ Kopl do balustrády a mnou projel strach, že by mohl klopýtnout a přepadnout přes ni. „Mí rádci a davy lidí, které stojí za nimi, nechápou, že už nemáme moc svých předků. Nemůžeme táhnout přes celý svět jako kdysi Justinián nebo Basileios. Jako národ jsme bohatí zlatem, leč chudí zbraněmi a jestli mám svůj lid ochránit, musí místo něho bojovat jiní.“

„Pak není divu, že tví velitelé reptají, pane.“

Císař se zasmál. „Opravdu není divu a ještě větší div je, že mi můj trůn ponechali tak dlouho. Za patnáct let jsem nikdy neusiloval o válku – proč bych to dělal? Kdybych zvítězil, mí velitelé by zesílili a kuli by pikle, aby se sami dostali na mé místo. Kdybych byl poražen, pak by byly tisíce dalších Římanů vydány všanc drancování našich nepřátel. Svůj lid mohu udržovat v bezpečí jenom tak, že obrátím ty, kdo nás přišli napadnout, proti sobě navzájem. Ovšem teď se barbaři nedají rozeštvat a ukazuje se, že křehká budova, která měla být mou politikou, je jenom kejklířův trik.“

„Ale hradby zůstávají silné,“ namítl jsem. „Dokud zůstanou osazeny, barbaři mohou sotva natropit horší škodu než plenit předměstí.“

„Hradby zůstanou silné, dokud jsou věrné jejich posádky. Jak dlouho budou podporovat zbabělce, který se nenechá unést žádnou barbarskou provokací?“

Teď vycházelo šarlatové slunce, zalévající východ studeným červeným světlem, zatímco nad námi se proti sobě vydávaly velké chuchvalce mraků, jako by jizvily oblohu. V chrámech dole vyzváněly první zvony a já jsem viděl jejich četné kupole, jak v úsvitu karmínově žhnou. Roztřásl jsem se a císař si toho musel všimnout, protože svůj tón poněkud zmírnil. „Neklesej na duchu, Demetrie, a zůstaň mi nablízku. Tys neuhádl, jaký mají plán?“

Lekl jsem se. V noci jsem přemýšlel o stovkách spiknutí, která by barbaři mohli ukout, ale ani jedno nevypadalo pravděpodobně.

„Dnes mě chtějí zabít.“ O téhle vyhlídce promluvil docela klidně. „Až bude po mně, proměním se ze zbabělce v mučedníka. Běsnící dav a mí vojevůdci otevřou brány, aby pomstili mou památku, jenže barbaři je rozpráší. Tohle mě čeká. Dokud se budeme držet hradeb, nemůžou nám uškodit, proto nás musí vylákat ven. Dokud ale povládnu já, zůstaneme uvnitř, takže mne musí odstranit.“

„Můžeš zůstat tady, pane,“ navrhl jsem, „na této věži. Pak se nikdo nebude moci přiblížit a budeš v bezpečí, dokud barbaři neodtáhnou.“

Alexios smutně zavrtěl hlavou. „Kdybych zůstal tady nahoře, sám a izolovaný, bylo by to, jako bych už mrtvý byl. Mí vojenští velitelé by vydávali rozkazy, které bych nemohl rušit, a vypukl by boj. Ne, musím zůstat v jejich středu a vykonávat moc, jak jen budu schopen, a ty se musíš postarat o to, aby mě barbarští agenti – třeba ten mnich – nepřemohli. Dokud budeme držet své hradby, budeme v bezpečí.“

Vzhlédl jsem k západu. Teď už světlo dosáhlo i tam a já jsem uviděl okraje mohutného vojska, jak se šikuje k boji. Vojáci určitě strávili noc v polích, kde byla zima a vlhko, nicméně jsem usoudil, že nedopustili, aby jim meče zrezavěly. Někde mezi nimi je jistě Balduin, jenž si právě zapíná pancíř a sní o tom, jak do noci uchvátí naši říši.

Císař už neměl co říct. Šel jsem za ním dolů po dlouhém schodišti za zvuků naší vlastní armády, jež se linuly z dolního nádvoří.

Uplynuly snad dvě hodiny, možná víc, než barbaři projevili aspoň špetku řádu, dvě hodiny, během nichž jsem prodléval v trůnním sále ve snaze soustředit své zraky na prostor kolem císaře, nikoli na dění za jeho okny. Žasl jsem, jak tento činorodý, energický muž, jak jsem ho znal ze střechy věže a zahrady, si dovede osvojit držení těla jako socha, jak to žádá rituál. Seděl na zlatém trůně, natočeném tak, aby se mohl dívat ven na své nepřátele, a zůstával bez hnutí, zatímco kolem něj defilovaly řady dvořanů a vojáků. Většinu jejich proseb ani nevzal na vědomí a odpověď ponechal na Krysafiovi. Hrstce z nich – pokud byla jejich otázka obzvlášť zapeklitá nebo žadatel v oblibě – odpověděl kratičkou změnou svého vzezření. Zvážněl nebo se zatvářil laskavě, jak se slušelo. Udivovalo mne, že lze takto vyřizovat závažné problémy říše, ale ani jednou jsem neměl pocit, že by zanechal sebemenší pochyby o svých úmyslech.

Po celou dobu v pozadí zesilovalo nebo ochabovalo tlumené prozpěvování kněží. Jelikož císař nemohl zajít na obřady do chrámu Hagia Sofia, byl před ním postaven oltář se zástěnou a tři kněží čistě pro něj pěli zádumčivě písně z liturgie Velkého pátku. Kdyby byla má víra hlubší, snad bych byl nalezl útěchu v jejich příslibu, že i nejhorší utrpení a smrt budou v posmrtném životě vykoupeny. Musím se však přiznat, že mě poslech krutého vyprávění o umučení jenom znepokojoval. Jaký účinek měl na císaře, nevím, ale vypadalo to, že okolní dění nevnímá, dokud k němu nepřicupitali kněží, aby vykonal určitý úkon, který mu přidělovaly zvyklosti. Zatímco odříkával svou roli nebo si počínal jinak, jak se od něj žádalo, jeho publikum mlčelo. Nakonec se vrátil ke svým záležitostem. Objevilo se kadidlo podbarvené hudbou linoucí se zpoza zástěny a vůně spolu se slavnostní obřadní náladou mi otupila smysly a zanechala mě v poněkud nechtěném letargickém stavu.

Jak plynulo dopoledne, místnost se zvolna zaplňovala dvořany. Shromáždili se po skupinkách podél jejích stěn a tlumeně spolu rozmlouvali. Ve ztišení hlasů byli tak zruční, že jsem sotva rozeznal jediné slovo, ačkoli jsem postával skoro vedle nich. Jejich přítomnost podněcovala můj neklid a obnovila mou bdělost – snad až příliš, protože teď tu bylo příliš mnoho obličejů, abych je mohl všechny zkoumat, příliš rukou, abych pátral po ukrytých dýkách či nenadálých pohybech. Třebaže byl vzduch z otevřených oken studený, začal jsem se potit a říkal jsem si, jak je to možné, že císař působí pod oslňující tíhou svých skvělých šatů tak mrazivě.

Asi o čtvrté hodině se otevřely bronzové dveře, jimiž vešla dobře známá postava, barbarský hrabě Hugo, se čtveřicí strážců před sebou a čtveřicí pážat za sebou. Zpozorněl jsem a kývl na pečeněžského velitele, ať zůstává poblíž trůnu. Sice jsem byl ujištěn o Hugově věrnosti císaři či přinejmenším jeho pokladům, ale mít barbara tak blízko v tomto osudovém dni mi připadalo nevýslovně lehkomyslné. Císař jako vždy nedával sebeméně najevo, že by cítil nějaký neklid.

„Hrabě Hugo.“ Krysafios promluvil z místa vedle císaře. „Lidé tvého národa opět táhnou se zbraní proti nám. Jsme mírumilovný národ, ale v jejich srdcích je jenom válka. Zajdeš za nimi a sdělíš jim naši upřímnou touhu po bratrství? Ti, kdo se s námi spřátelí, bývají bohatě obdařeni požehnáními života, kdežto naši nepřátelé okusí leda bolesti smrti.“

Hrabě Hugo polkl a sáhl si na krk, aby narovnal zářivý přívěsek, který nosil. „Ty víš, že jsem byl vždy hotov vyplnit příkazy svého pána, císaře. Ale v mých krajanech je šílenství, které nedovedu ani vyléčit, ani vysvětlit. Zapomněli na vše, co je dobré, a jsou posedlí žízní po krvi a válce. Jakkoli jsem věrný svému pánovi, nemyslím, že mne vyslechnou.“ Trochu ztišil hlas. „Možná ani nebudou respektovat majestát mého postavení.“

Vypadalo to, že se Krysafios chystá zlostně mu odpovědět, ale císař ho zarazil. Učinil tak sice naprosto nepatrným pohybem, poklesnutím brady a mírným rozšířením očí, ale toto gesto zapůsobilo jako ohlušující výkřik do Krysafiových uší, protože eunuch se uklidnil a pokračoval: „Císař ti připomíná, že tohoto posvátného dne se mají všichni křesťané spojit v přátelství. Jak kázal náš pán Ježíš Kristus: ‚Blaze těm, kdo působí pokoj, neboť oni budou odměněni na nebesích.‘“

Takhle jsem si sice ten citát z bible nepamatoval, ale zdálo se, že hraběte Huga upokojil. Prohnul se pod vahou své obrovské štóly, tak ztěžklé drahokamy, až jsem se bál, že ho rozdrtí, vrhl se na zem na projev nejhlubší úcty a spěšně se vytratil. Zpoza dveří jsem uslyšel biřice, jak volá, aby mu přivedli koně.

Mám podezření, že kdyby bylo po jeho, hrabě Hugo by své poslání odkládal co nejdéle, ale císař dal zjevně rozhlásit svou vůli po celém paláci, protože už za čtvrthodinku jsem uviděl, jak z dolejší brány vyklusává malý průvod a míří přes pláň k barbarům. Přešel jsem sál, abych měl na dohled jak císaře, tak Franky.

Hrabě Hugo a jeho suita právě vjeli do prohlubně v krajině, takže už nebyli vidět, a vtom se s rachotem rozletěly dveře. Bleskurychle jsem se s mečem v ruce otočil. Spatřil jsem císařova bratra Izáka, jak vešel dovnitř, aniž sebeméně dbal na dobré způsoby a zvyklosti. Navíc s sebou neměl vůbec nikoho z obvyklého doprovodu.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Krysafia. „Barbaři se šikují, aby znovu zaútočili, ale naše oddíly vysedávají po kasárnách a leští štíty. Měly by být na hradbách, připraveny k nasazení, jakmile se pod nimi naši nepřátelé ocitnou v pasti.“

Krysafios se na něj nevzrušeně podíval. „Císař se domnívá, že pohled na naše vojsko v ulicích by ponoukl davy, aby se dožadovaly ozbrojeného zákroku, a že by se zvýšilo nebezpečí zbrklého útoku, který by podnítil nějaký nedočkavý velitel.“

„Cožpak teď řídí císařovu politiku strach z davů? Cožpak ztratil veškerou víru ve své velitele, že jim ani nelze věřit, že své muže udrží na uzdě?“

„Kdyby se nižším velitelům mohla svěřit strategie, byli by z nich vrchní velitelé.“ Krysafios pozvolna ztrácel trpělivost. „A navíc máme roty lučištníků, kteří budou držet hradby.“

„A budou mířit do mraků, jako včera?“ Izák zlostí zrudl. „Kdykoli tyhle barbary nerozdrtíme, jenom se ještě víc osmělí. Porážka je jediné poučení, které si dovedou vzít – porážka silou našich zbraní.“

Hrozilo, že se tento spor rychle vyhrotí, ale císař v jediné vteřině umlčel jak svého komorníka, tak bratra. Vypadalo to, že neudělal nic jiného, než že natáhl prsty na pravačce, jako by obdivoval své prsteny, ale Krysafios, Izák i všichni shromáždění dvořané ztichli a obrátili pohled na venkovní pláň. Hrabě Hugo se vracel a cválal, jako by měl v patách samotné fúrie, takže měl před svou družinou pořádný náskok. Jakmile vjel do bran, vyběhl nahoru po schodech a byl vpuštěn do císařovy blízkosti ještě předtím, než poslední z jeho skupiny vůbec dorazil k hradbám. Po celou tu dobu nikdo neřekl ani slovo, až na kněze, kteří za zástěnou neustali ve svém prozpěvování.

Skvělost oděvu hraběte Huga při tomhle úkolu velice utrpěla, i když jeho pýcha zůstala nezlomena. Na štóle měl mezery tam, kde se mu při prudké jízdě patrně uvolnily drahokamy, a bláto mu zacákalo dalmatiku až do poloviny. Čepice s drahými kameny, kterou neustále nosil, se mu svezla na jedno ucho, které mu planulo, jako kdyby dostal facku.

Krysafios si počkal, až vzdá povinný hold, a teprve potom mu dovolil promluvit.

„Můj pane,“ řekl rozhořčeně. „Je to tak, jak jsem tě varoval. K rozumu a lásce k bližnímu jsou úplně hluší. Nadávali mi do otroků – mně, pánovi Franků a bratru krále. Nikoho menšího než jejich krále. Jak mohu s takovými lidmi pořídit?“

„Jak jsi tedy pořídil?“ Krysafios zřejmě neměl pochopení pro jeho strasti, ale Hugova odpověď se pozdržela, protože zpoza zástěny náhle vystoupila trojice kněží a slavnostně odkráčela před císaře. Jeden držel dřevěnou hůl zakončenou dlouhým křížem, druhý kadidelnici a třetí zlatý pohár. Naklonil ho k císařovým rtům, zatímco druzí mu stáli po boku a prozpěvovali své hymny. Když císař dopil, celá trojice zase odešla, aniž dala sebeméně najevo, že si všímá množství přihlížejících diváků.

Hrabě Hugo se na ně upřeně podíval a pak pokračoval. „Učinil jsem to, co si můj pán, císař, přál. Řekl jsem jim, že mají všichni složit přísahu věrnosti největší mocnosti v křesťanstvu. Připomněl jsem jim, že jsou daleko od domova i od spojenců, takže by se neměli pokoušet svrhnout šlechetné Římany a spíš jim být vděční. Dovolával jsem se jejich lásky ke všemu dobrému na zemi i na nebesích, jenže oni se mi vysmáli. Mně, bratrovi…“ Krysafiův přísný pohled tuhle odbočku uťal. „Řekli: ‚Proč se máme doprošovat pokladů, když si je můžeme vzít sami, a to od krále, kterému spadne koruna, než se vůbec ocitneme uvnitř jeho hradeb?‘ Chtěl jsem se přít, ale oni se naším rozhovorem unavili a já jsem se bál, že jestli tam budu setrvávat, zabijí mě. ‚Jen si k těm Řekům běž,‘ řekli mi na odchodu, ‚ale tam bezpečí nenajdeš. My totiž přicházíme a nikdo nám neodolá!‘“

„A opravdu přicházejí.“ Sebastokrator Izák promluvil ze svého místa vedle oken, jimiž teď bylo možné sledovat, jak k nám postupují linie francké jízdy, připravené k boji. „Bratře, teď mě vyslechneš?“

Krysafios se podíval na císaře, nehybného jako skála, a pak nazpět na Izáka. „Tvůj bratr ti připomíná, že pokud proti nám nepostavili v noci armádu obléhacích strojů, hradby jsou v bezpečí. Můžeme odolat tisícům takových útoků.“

„A pokaždé budou naši lidé umírat.“ Izák teď promlouval k celé místnosti stejnou měrou jako k osobám kolem trůnu. „Mají naše ženy ovdovět a naše děti osiřet, protože se neodvážíme postavit se barbarům? Já říkám, že je lepší, když hrstka zahyne ve slavné bitvě, než když nás budou barbaři pobíjet na hradbách jednoho po druhém.“

„Odpusť, pane,“ vpadl mu do řeči hrabě Hugo. „Prosím císaře o porozumění – rád bych se odebral do svých komnat. Námaha spojená s mým posláním mě vyčerpala.“

Krysafios mu pokynul, že může jít, i když jsem si také všiml, že po jeho odchodu následovali i Pečeněhové. Pomyslel jsem si, že Hugo odpočívat nebude. Do truhlic bude cpát vše, co může pobrat, dokud barbaři neuskuteční své hrozby.

„Můj pane.“ Nyní císaře oslovil Krysafios. „Je zřejmé, že barbaři hraběti Hugovi nedůvěřují. Bojí se, že zradil jejich národ, a tak jeho nabídky neberou v úvahu. Ale křesťané by neměli bojovat, dokud zbývá naděje na mír. Pošli dalšího vyslance, takového, který barbary ohromí rozhodností a majestátem. Pošli s menším doprovodem jednoho ze svých vysokých velitelů, protože slova vojáka budou mít větší váhu.“

„A ještě víc bude vážit oddíl katafraktů.“ Izákova silueta se rýsovala pod okenním obloukem, za nímž se pořád přibližovali barbaři. „I kdybys ty sám, bratře, vyjel ven, přesto na tebe nebudou dbát. Slyšíš to?“ Odmlčel se, aby umožnil vzdálenému ryku proniknout až do místnosti. Zněl jako vodopád nebo vichr. „To je rozběsněný dav. Lidé vědí, že se blíží barbaři, a žádají čin.“ Přešel k trůnu a i já jsem se přesunul blíž, protože jsem se nezbavil podezření vůči němu. „Slovy Franky neodvrátíš. Tímto postupem je neoslabíš ani o jediného muže, zatímco tví nepřátelé ve městě nás zničí při vzbouření a vraždění. Když zaútočíme, rázem obnovíme věrnost našeho lidu a rozdrtíme nepřátelskou hrozbu.“

„A zůstaneme obnaženi vůči Turkům.“ Alexios promluvil poprvé od chvíle, kdy vešel do místnosti. „Pokud zůstaneme pevní, vypořádáme se jak se vzbouřenou lůzou, tak s barbary i Turky, ale jestli zakolísáme, jedni nebo druzí nás možná zahubí.“

„Zapomeň na Turky!“ Izák se teď rozkřičel, naprosto nedbaje etikety a protokolu. „Vidíš snad Turky, jak buší na naše vrata a žádají naši krev? Těchto patnáct let jsme přežili, neboť jsme se vždycky soustředili na největší nebezpečí, a ne na ta, která by se mohla objevit někdy později. Tohle není nějaká hra, ve které můžeš uplatnit taktiku s několika tahy připravenými dopředu a obětovat pěšce kvůli vynikající koncovce. Tady hrozí každý tah zkázou a obětovat můžeš leda sám sebe. A nás. Prosím tě, bratře, zanech tohoto šílenství, než nás zahubí.“

Bylo udivující pozorovat tyto dva bratry, kteří se tolik podobali zjevem, ale tolik se lišili povahou. Čím víc Izák zuřil, tím byl Alexios vyrovnanější, a když se císař nakonec rozhodl pro odpověď, vyslovil ji za něj Krysafios.

„Pošleme velitele Nesmrtelných s desítkou jeho mužů, aby barbary varoval před jejich bláznovstvím.“

Vypadalo to, že Izák zlostí pukne, ale Krysafios pokračoval: „Mezitím rozkaž všem oddílům gardy, ať se shromáždí za branami.“

„Já je shromáždím sám. A pošlu tvůj vzkaz veliteli Nesmrtelných.“ Izák zasyčel mezi zuby, učinil nepatrnou poklonu a odkráčel ze síně. Hluk rozvášněného davu vzrostl, když se dveře otevřely, pak opadl, jakmile se s prásknutím zavřely. Opět byl slyšet jediný zvuk: prozpěvování kněží. Dvořané hleděli na podlahu a nemluvili, snad z nejistoty, jak zareagovat na císařovu veřejnou hádku, nebo z obavy, zda nezachovávají věrnost někomu, jehož osud je již zpečetěn. Přebíhal jsem očima z jednoho na druhého a zkoumal, zda na tom či onom není patrná nějaká známka vzpurnosti. Všichni se tvářili nepřívětivě, ale nikdo nevypadal, že má za lubem vraždu.

„Tamhle!“ Krysafios je uviděl jako první, nebo mu na ně možná ukázal císař. Byli to první jezdci výpravy Nesmrtelných. Jeli na mohutných ořích, vyšlechtěných ke speciálnímu účelu. Dovedli odvézt muže v brnění od hlavy až k patě do bojové vřavy. Za svého působení u vojska jsem je viděl několikrát při útoku a pokaždé jsem žasl, jak zřídka potřebují kopí nebo palcát, jak rychle sama jejich váha proráží nepřátelské linie a rozhání muže před sebou. Izák měl pravdu. Ne-li oni, pak už barbary nepřesvědčí o moci našich zbraní nic.

Počítal jsem je, když se objevili na dohled pod hradbami. V čele jel jejich velitel se čtyřmi katafrakty vedle sebe a další čtveřicí za nimi. To samo je docela slušná síla, pomyslel jsem si. Ale bylo jich ještě víc – klusali kupředu jedna řada za druhou. Nejprve dvacet, pak šedesát a nakonec stovka.

„Rozkázal jsem deset mužů!“ Všichni v místnosti do jednoho vzhlédli k císaři, který napůl povstal z trůnu, aby se podíval na výjev před sebou. Teď na něm nezbylo ze sochy zhola nic. Tvář mu planula zděšením a hněvem a každý úd se mu vzteky třásl. „Odvolejte je ihned zpátky, než si barbaři pomyslí, že je to útok.“

Ze dveří byly vykřiknuty rozkazy a já uslyšel z hradeb zvuk trubek, jenže katafrakti měli jen malý prostor, kterým museli projet, a čelo jejich kolony se již blížilo k barbarskému předvoji. Byli příliš daleko, aby něco zaslechli, a příliš blízko k barbarům, aby se mohli otočit. Mohli jsme jenom zírat, jako bychom sledovali pantomimu. Ani jedno vojsko nezpomalilo. Katafrakti udržovali volný krok a Frankové pokračovali ve vytrvalém postupu. Teď už je od sebe dělilo sotva padesát stop, a pořád se blížili. Pátral jsem po nějaké mezeře ve franckých řadách a tázal jsem se, zda toto poselstvo nepropustí, ale zůstali sraženi k sobě.

„Vraťte se,“ zašeptal jeden hlas.

Pak se z oblohy snesl mrak šípů a oštěpů a bitva vypukla.

Ještě než dopadly první šípy, naše jízda odpověděla. Vyrazila ze své kolony a vyklusala, aby utvořila zdvojenou linií, jež měla Frankům čelit. Střely natropily našim mužům jen málo škody, protože jejich brnění bylo lepší, než měli protivníci, ale spatřil jsem, jak několik koní padlo a jejich jezdci se pokoušeli vymanit se z postrojů, dokud na ně barbaři nenajedou. S pokřikem, který dorazil až k našim uším, Frankové sklonili kopí a vyrazili do útoku. Naši katafraktové jeli tryskem, aby se jim postavili, a na vteřinu jsem viděl jenom to, jak dvě vlny – černohnědá a stříbrná – pádí proti sobě a zkracují vzdálenost mezi sebou. Pak na sebe narazily a obrysy jednotlivých mužů se ztratily v bitevní vřavě.

„Musíme je posílit, Vaše Veličenstvo.“ Krysafios promluvil naléhavě, ale nikoli ve zmatku, jenž zachvátil ostatní v místnosti. „Stovka proti deseti tisícům – budou pobiti zcela bez užitku.“

„Když pošlu další muže, nastanou jenom další jatka. A proč tam vůbec byla ta stovka? Vydal jsem rozkazy, že jich má být deset.“

„Pane, davy…“

„Pusť z hlavy nějaké davy. Můj úřad existuje proto, aby je držel na uzdě, ne aby se podbízel jejich ztřeštěným snům. Na to máme hipodrom. Kdepak je můj bratr?“

„V Rhegionské bráně s Varjagy, pane,“ oznámil bez vyzvání jeden mladý dvořan. „Čeká jenom na tvůj rozkaz, aby vytáhl na pomoc jízdě.“

„To se tedy načeká. Jdi mu mým jménem rozkázat, že nesmí za žádnou cenu opustit město.“

Dvořan se chystal odejít, ale Krysafiův povel ho zadržel. Eunuchovy oči pátraly po místnosti a pak se upřely na mne. „Demetrie, ty varjažského velitele znáš. Tyhle pokyny budou mít větší pádnost, když je vyslovíš ty.“

Sotva jsem byl zvyklý odmítat přímé rozkazy před císařem, ale můj smysl pro povinnost se vzbouřil. „Císař mne potřebuje…“

„Potřebuje tě tam, kam budeš poslán. Jdi.“

Ačkoli jsem měl četné výhrady, nemohl jsem neposlechnout. Vyběhl jsem ke dveřím a v tom spěchu jsem na mramorové podlaze uklouzl. Když jsem se zachytil o sloup, ohlédl jsem se na císaře – doufal jsem, že by snad mohl tento rozkaz odvolat a ponechat si mě tam, kde jsem byl podle svého mínění opravdu nejpotřebnější. Neviděl mne, stál před svým trůnem a upřeně se mlčky díval z klenutých oken ven, zatímco šlechtici kolem něho se hlasitě a otevřeně přeli. Jenom kněží vypadali, jako by se jich to netýkalo a pokračovali v liturgii i ve chvíli, kdy se na pláni před nimi rozhodovalo o osudu říše. Viděl jsem, jak i teď obcházejí lem zástěny a přinášejí císaři k políbení ikonu. Musel jsem obdivovat jejich zanícení, jejich zbožnou lhostejnost ke všemu světskému, i když nedbat takového výjimečného dění působilo bezmála svatokrádežně. Snad jsem jim i záviděl.

Císař si jich všiml a dosedl zpátky na trůn, připraven vykonat obřad. Bezpochyby se měl znovu vpravit do naprosté povznesenosti, jak mu velela jeho určená role, jenže nesmírná tíha daného okamžiku ho zcela připravila o schopnost předstírat, a tak přihlížel s neskrývaným zájmem. Nedovedl se dokonce ubránit ani tomu, aby mírně svraštil čelo, jako by ho rozrušila nějaká myšlenka nebo pohled. Tvář měl obrácenou ke mně, a jelikož jsem se obával, že se mračí kvůli mým okolkům, chystal jsem se odejít. Najednou jsem si ale uvědomil, že neupírá zrak na mne, nýbrž na blížící se kněze, a tak jsem jeho pohled sledoval. Dva z nich jsem poznal, protože tam byli už od rána, ale třetí byl někdo nový. Určitě vešel dovnitř, aby si mohl ten další odpočinout. Prsty pevně obepínal dlouhý kříž, na nějž se díval s bezmála horečnou zaníceností, a zakláněl hlavu, jako kdyby se vyhříval v nebeském slunci. Při tomto postoji ještě vynikaly hrany jeho ostře řezané tváře, zejména zakřivená čára jeho nosu, a já jsem viděl, že musel přijít z kláštera docela nedávno, protože tam, kde byla původně vyholena tonzura, měl kůži na temeni ještě růžovou.

Příliš pozdě jsem si dal dohromady, co jsem uviděl. Snad v něm císař rozpoznal cosi ďábelského, snad ho jenom překvapil neznámý obličej, ale kdo to vlastně je, nemohl vědět. Koneckonců to byl můj úkol. Vrhl jsem se přes místnost, odstrkával všechny, kdo mi stáli v cestě, a vykřikoval přitom varování.

A mnich udeřil.

28

Císař neměl, kam by se schoval, poněvadž mnich ho zastihl na trůnu jako v pasti. Většina lidí by znehybněla hrůzou nebo by je napadlo jenom trochu uhnout stranou, jenže císař měl instinkt vojáka, a tak se v onom okamžiku vrhl vpřed. Přesto už bylo pozdě. Za přihlížení dvou kněží, kteří při tomto vražedném aktu ztratili řeč, mnich praštil křížem jako palcátem císaře po hlavě. Diadém s perlami se roztříštil, krev vytryskla z hustých vlasů a rozlila se císaři po krku a ramenou, když padal obličejem na podlahu. Čekal jsem, že mnich pozvedne svou zbraň k druhé ráně, ale místo toho položil ruku na zlatý kříž a zatáhl za jeho svislé břevno. Když se uvolnilo a s rachotem se svalilo na zem, uviděl jsem, že netřímá obyčejné břevno, nýbrž obnažené kopí, jehož hrot byl ukryt do krucifixu. V místnosti se pořád nikdo ani nehnul, všichni jako by nenadálým útokem zkameněli. Císař sténal a opřený o ruku se pokoušel vstát, ale mnich ho kopl do obličeje a pozvedl kopí nad hlavu. Zařval cosi v nějaké neznámé řeči a s výrazem divokého triumfu v očích se chystal vrazit hrot kopí císařovi do krku.

Celou tu dobu jsem k němu běžel, tak rychle, že jsem ani nestačil přemýšlet. Hnalo mě palčivé vědomí, že jsem cosi zanedbal. Zaútočil jsem na mnicha, sice pozdě, abych zabránil jeho ráně, ale dost brzy na to, abych ho kopnutím odvrátil od zamýšleného terče. Kopí dopadlo do zad císaře, který nesnesitelnou bolestí zavyl, zatímco mnich se pod mým nárazem svalil na zem. Tenké prsty se mi zaryly do tváře a škrábaly mě do očí, a když jsem se pokusil odtrhnout je, mnich mne strhl na záda a odskočil. Jeho kopí trčelo vzpřímeně v císařových zádech, kde se kymácelo jako mladý stromek ve vichru. Vytáhl je a opsal jím kolem sebe půlkruh, aby držel v šachu všechny, kdo by se k němu přiblížili.

Ale jak se zdálo, mimo mě tam nebyl nikdo, kdo by se přiblížil. Třebaže v síni byly desítky strážců a šlechticů, nikdo se ani nehnul. Snad to bylo zbabělostí, snad úžasem, nejpravděpodobnější však je, že se báli zasáhnout na té či oné straně, zatímco říše visela na vlásku. Drželi se zpátky, jejich přihlížející tváře byly natěsnané jedna ke druhé v kruhu, který nás obklopoval jako zdi stadionu. Vypadali jsme s mnichem jako dvojice vybraných reků, jako Hektor a Aiás, a svět přestal válčit, zatímco jsme spolu sváděli svůj smrtelný souboj.

Jenže já neměl žádného Apollóna, aby mi vedl ruku, a ani meč. Mnich se blížil a ve zlém úmyslu pozvedl kopí. Možná ve mně poznal svého pronásledovatele z onoho dne v ledové nádrži, možná se již smířil se ztrátou života při této smrtelně vážné akci, ale bylo v něm cosi vyrovnaného, když zakrváceným hrotem kopí sledoval mou marnou snahu uniknout. Odtáhl jsem se, ale neustále jsem na něj upíral pohled. „Úder kopím začíná v mužově obličeji,“ řekl mi kdysi jeden poddůstojník, takže dokud z něj nespustím oči, bude muset můj pohled přemáhat, aby mě porazil.

Avšak moje koncentrace přišla vniveč. Ustoupil jsem o další krok a pocítil jsem, jak jsem o někoho rukou zavadil. Instinkt mi velel, abych se otočil na člověka, který se se mnou srazil – byl to jeden z kněží. V tom okamžiku se mnich vyřítil vpřed.

Ten kněz mne ale zachránil. Ne že by zapůsobily jeho nebeské přímluvy, i když je možné, že se právě modlil, ale čirá hlubina jeho strachu. Uviděl, jak se mnich pohnul, dříve než já, a když spěšně uhýbal dolů, strhl mne na podlahu do změti údů. Kopí mi prosvištělo nad hlavou příliš rychle na to, aby se dal změnit jeho směr, a když jsem vymrštil ruku, abych zabránil svému pádu, nahmatal jsem pod sebou jakýsi železný řetěz. Byla to kadidelnice, kterou kněz leknutím upustil. Zvedl jsem ji, a když se mnich hybnou silou svého vrhu přehnal kolem mne, vší silou, které jsem byl schopen, jsem kadidelnicí zamával ve vzduchu. Jakmile mu prudce dopadla na tvář, vylil se mu na ni vroucí olej. Ozval se výkřik. Nepoznal jsem však, zda se vydral z kněze, mnicha nebo ze mne.

Ocitl jsem se na kolenou a kůže mě pálila všude, kde ji kapalina postříkala. Kněz byl pode mnou a žalostně naříkal, ale mnich pořád stál a držel kopí. Jednu polovinu obličeje měl sežehnutou karmínovým pruhem tam, kde ho udeřila kadidelnice, a oči měl přivřené bolestí, ale přesto se zdálo, že ještě v sobě najde sílu k jedinému, ale závěrečnému úderu.

Pak se mu ústa doširoka otevřela a kopí mu vypadlo z ruky. Krev mu stékala po bradě a oči mu doslova vylézaly z důlků. Hubené tělo se mu otřásalo křečí, zatímco ze sebe vypouštělo duši, a jeho prázdná mrtvola se svalila na zem.

Za ním se Sigurd zhnuseně díval na krátký meč, který měl v ruce. Čepel měl zkrvavenou skoro až po jilec. Mlčky ho pustil na mnichovu mrtvolu, potom mě postavil na nohy a vyběhli jsme k císaři. Mnichovo kouzlo bylo zlomeno a v místnosti se ozval povyk, výkřiky a vzájemná obviňování, ale vypadalo to, že Alexios byl téměř zapomenut. Není mrtev? Nepřijde vniveč vše, oč usiloval, vše, co jsem chtěl chránit, jak jsem odpřisáhl? Krysafios klečel po jeho boku, s jednou rukou na jeho zakrváceném krku, a zlostně vzhlédl, když jsme se přiblížili.

„Žije,“ řekl. „Ale má smrt na jazyku. Rozkážu strážím, ať ho odnesou k jeho lékaři.“

„My půjdeme s ním.“ Sigurd učinil posunek, že půjde za strážemi, jež odpověděly na Krysafiův povel, ale eunuch ho rázně zarazil.

„Ty ne,“ řekl. „Tebe je zapotřebí k důležitějším věcem. Podívej!“

Ukázal na okno, kde jsem uviděl, jak barbarské vojsko zle tísní zbylé katafrakty. „Brzy budou u hradeb, a jestli nebudeme mít oddíl držící brány, naši jízdu přímo před přihlížejícími davy zmasakrují. Ty víš, co by se potom stalo.“

Krev, boj, hluk a zmatek způsobily, že se mé přemýšlení nebezpečně otupilo, takže jsem byl sotva schopen zaznamenat slova, jež vyřkl, ale jeho zmínka o branách vykřesala jiskru, díky níž jsem vylovil z paměti cosi nesmírně důležitého. „Brány!“ zamumlal jsem.

Krysafios se na mě podíval jako na blázna. „Brány, ovšem. Musíme je chránit.“

„Ale to byl přece jejich plán. Císař to uhádl. Kdyby ho mnich zabil, rozběsněné davy by vzteky otevřely brány a barbaři by vpadli dovnitř. Když teď mnich ostrouhal, i oni ostrouhají.“

Sigurd vrhl pohled ven. „Nevypadá to, že by věděli, že ostrouhali.“

„Pak bychom jim to měli dokázat.“ Potřeby dané chvíle přemohly mé omráčení a zbystřily mi myšlení. „Musíme ukázat barbarským vůdcům Balduinovi a Godefroiovi a jejich velitelům, že jejich snahy jsou marné, že se naše brány otevřou jedině tehdy, až budeme chtít plnou silou nasadit svá vojska.“

„Je něco prostšího,“ řekl Sigurd. „Nasadit plnou silou svá vojska ihned. Pak o své porážce pochybovat nebudou.“

„Ne! Císař málem zahynul přesně kvůli tomu, aby tomuhle zabránil. Nepoděkuje nám, jestli teď promarníme tuto naději bez posledního úsilí o mír.“

Krysafios a Sigurd se podívali na sebe a pak na mne – na chvíli jsme v rozruchu místnosti představovali jedinou mlčící trojici.

„Tak dobrá,“ řekl Krysafios. „Ale co navrhuješ? Abychom se setkali s barbary?“

Bylo naprosto vyloučeno, abychom odešli palácovými branami, když byl nepřítel tak blízko, a tak jsme ztratili cenné minuty jízdou podél hradeb k Adrianopolské bráně. Zdejší městská čtvrť se proměnila v ozbrojený tábor a čekající oddíly byly seřazeny do dlouhých, výhrůžně se tvářících řad za námi. Pomyslel jsem si, že tu jsou, jednak aby udržely davy lidí od strážnic, jednak aby udeřily na nepřítele. Hlavně nám ale uvolnily cestu, kterou jsme potřebovali projet. Celkem nás bylo sedm: Sigurd a já, tři Varjagové, tlumočník, kterého jsme vyzvedli z císařského úřadu, a mrtvý mnich přivázaný na koňský hřbet. Hodně mě zpomaloval, protože jsme jeli na koních císařské pošty, jejichž půvab spočíval jenom v rychlosti, nikoli na ušlechtilých ořích katafraktů. Musel jsem proto pokřikovat na ostatní, aby mě nenechali pozadu.

Davy zhoustly u Adrianopolské brány, kde bylo méně strážců, aby je drželi na uzdě, a proto jsem se bál, že by jim mohl náš odchod poskytnout příležitost vyřítit se branou ven. Lidé měli tváře zkřivené nenávistí a zlostí. Kamení a hliněné nádoby, jimiž házeli, nám plašily koně a brzdily náš postup. Nepochyboval jsem, že kdyby vytušili, o co se pokusil ten muž, jehož jsem nesl, roztrhali by jeho mrtvé údy na kusy a tancovali by na jeho kostech. Já bych patrně dopadl jen o trochu lépe.

Strážný u brány byl naštěstí muž na výši svého úkolu. Svou bránu nechal zavřenou, dokud jsme nebyli u ní tak blízko, že jsem sotva stačil koně včas pobídnout. Potom ji otevřel přesně tak široko, aby se do ní vešel jediný jezdec. Sigurd vpředu ani nezaváhal a můj kůň následoval jeho správným směrem mezerou, v níž byl jen nepatrný prostor mezi mýma nohama a dřevem. Když mnichova hlava zavadila o okraj brány, ozvalo se zadunění, ale provaz ho přidržel na místě. Byli jsme z města venku a cválali jsme dolů po Adrianopolské cestě k pravému boku barbarského vojska. I když se z trůnního sálu zdálo, že je tu barbarů nepočítaně, teď byla mezi nimi a námi určitá vzdálenost v prohlubni mezi naší vyvýšeninou a břehem Zlatého rohu. Vypadalo to, že soustředili veškerou svou sílu na brány u paláce, kde byly hradby nejblíže a kde, jak jsem předpokládal, by se dalo očekávat, že zpráva o císařově smrti k nim dorazí nejdřív. Jejich pěšáci byli na úpatí vnějších hradeb, kde někteří nesli beranidla proti branám a jiní se pokoušeli vzepřít hořící kusy trámů proti zdivu, snad ve snaze probořit ho. Jejich rytíři na koni byli staženi do větší vzdálenosti, aby byli z dostřelu luků, a čekali, až bude vytvořen průlom, kdežto lučištníci se pokoušeli přimáčknout naše obránce za hradby. Na svahu, který se zvedal za nimi, bylo vidět moře korouhví, jak se třepetají uprostřed hloučku mužů na koni.

Sigurd zpomalil svého koně, abych mohl vyjet vpřed k jeho boku.

„Měl bych vyrazit ven z těchto bran v čele své roty,“ zamručel. „Ne se plížit kolem nepřítelova boku.“

„Ale my přece doufáme, že velkolepé bitvě předejdeme,“ připomněl jsem mu. „A v každém případě, na bocích je nepřítel vždycky nejslabší.“

„Tak slabý ne, aby ho obrátila na útěk šestice mužů s jednou mrtvolou. Podívej!“ Sigurd ukázal sekerou vpravo od nás – zmocnila se mne neodbytná zlá předtucha, když jsem uviděl množství barbarských jezdců, jak cválají k nám. Jiskry odlétaly od kopyt jejich koní, jak narážela na kamení, a kopí měli založená k útoku.

„Můžeme je předhonit,“ řekl jsem a vrhl rychlý pohled ke kopečku, kde stáli barbarští velitelé. „Tihle koně byli vyšlechtěni k rychlosti.“

„Předhonit je můžeme,“ souhlasil Sigurd, „ale to bychom se jenom o to víc hnali do slepé uličky. Na tom kopci je rota kopiníků a k proražení jejich linií je zapotřebí víc než půltuctu poštovních koní.“

Ohlédl jsem se na blížící se jezdce, kteří se teď začali roztahovat do půlkruhu, aby nás obklíčili. Bojovat by bylo zbytečné, protože jich bylo čtyřikrát víc, a při takové přesile by neobstáli ani Varjagové. Sáhl jsem pod drátěnou košili, jež mi moc nepadla a kterou jsem si v paláci spěšně přes sebe natáhl. Nahmatal jsem lem tuniky a začal ji trhat. Oddělil se úzký proužek. Ovázal jsem jím konec svého meče a ze všech sil jím mával nad hlavou. Přitom jsem vykřikoval nejdůležitější francké slovo, které jsem se naučil. „Vyjednávat! Vyjednávat!“

Naštěstí s sebou neměli luky, poněvadž by nás mohli sestřelit, než bychom doklusali na doslech. Ale díky tomu, že měli jenom krátké zbraně a skutečnosti, že klábosení našich Varjagů vůbec nepůsobilo hrozivě, se dostatečně přiblížili, aby zaslechli naše tolik důležité prosby. Uviděl jsem, jak jejich vůdce zpomalil koně a nastavil ucho, aby dobře slyšel, co říkáme, zatímco jeho muži se roztáhli do volného kordonu kolem nás.

Podíval jsem se na tlumočníka, ale ten v naší situaci hrůzou oněměl. Pochyboval jsem, že se kdy nadál, že bude své řemeslo vykonávat uprostřed bojiště.

„Řekni jim, že je žádáme o vyjednávání,“ křikl jsem na něho. „Taky to, že přicházíme od císaře a musíme se setkat s Balduinem nebo vévodou Godefroiem.“

Tlumočníkovi se přece jen hlas vrátil, takže vykoktal pár slov ve francké řeči. Barbar netečně naslouchal – obličej mu zakrývaly tlusté lícnice přilby. Pak zprudka odpověděl.

„Říká, že nás k svému veliteli nepřivede,“ překládal tlumočník. „Bojí se, že jsme vrahové.“

Obrátil jsem svůj meč a nechal ho vypadnout z ruky. Zarazil se zpříma do měkké půdy. Ve větříku chabě povlávala bílá stuha na jeho čepeli.

„My nejsme vrahové.“ Ačkoli by mi byl meč proti jejich kopím sotva platný, cítil jsem se bez něj jako nahý, nicméně jsem se přinutil, aby mi hlas zněl klidně. „Řekni mu, aby vzal k Balduinovi tohle.“

Vytáhl jsem mnichův granátový prsten z kapsy, kde jsem ho tolik měsíců schraňoval, a hodil ho Frankovi. Ruce měl v železné rukavici neohrabané, a tak ho málem upustil do bláta. Ale podařilo se mu zachytit ho na sedle.

„Řekni mu, že mám zprávy o mnichovi Odonovi.“

Nedovedl jsem z barbarových myšlenek vyčíst nic, nicméně jsem se dovtípil, že se mu tenhle úkol vůbec nezamlouvá. Dlouhé, mučivé vteřiny mlčel – bezpochyby přemítal, zda by neměl náš malý houf pobít a zbavit se nás. Vedle sebe jsem zaslechl, jak tlumočník pro sebe naříkavě drmolí kyrie eleison, ani se nestará o ty, kdo byli kolem něho.

Kriste, smiluj se. Kriste, smiluj se. Kriste, smiluj se.

Aniž jsem si to uvědomil, zavřel jsem oči, když jsem v duchu opakoval slova této modlitby. Pak jsem je zase zprudka otevřel a uviděl jsem, jak francký vůdce podává prsten muži vedle sebe a vyštěkává několik krátkých povelů. Podřízený přikývl, otočil koně a pobídl ho do klusu podél výšiny k praporům velitelů. Ani jeden z dalších Franků se nepohnul a hroty kopí nesklonili ani o šířku prstu.

Nedovedl jsem odhadnout dobu, po kterou jsme tam čekali, protože každá vteřina mi připadala jako věčnost. Na rovině před námi se barbarská armáda na malou vzdálenost stáhla a já pocítil slaboulinkou naději, že snad nahlédla, jak marný je její útok, jenže se jenom přeskupila. Vojáci opět zaútočili. Vrhli se vpřed pod mračnem šípů, se štíty naplocho nad hlavami. Doufal jsem, že máme na hradbách nebojácné muže, protože i když naši lučištníci mnohé z tohoto přívalu odrazili, leckterým dalším se podařilo přistavit k cimbuří žebříky a lézt po nich vzhůru. Představil jsem si, jak jsou naše oddíly rozestaveny po městě, s tasenými meči a napjatými tětivami, připraveny na jediný rozkaz otevřít brány a pustit se do boje. Kdyby se tohle stalo, nastala by teprve pravá jatka, protože barbaři se bili jako vzteklí psi dokonce i proti našim nepoddajným hradbám.

Řinčení postrojů po mé levici odvedlo mou pozornost od boje. Podél okraje pahorku se blížila čtveřice jezdců, jejichž vůdce jel na velkém hnědákovi, jehož jsem měl ještě v čerstvé paměti ze včerejšího přepadení v Galatě. Frankové, kteří nás obkroužili, se rozestoupili, když k nám doklusal s kopím v ruce, takže se na okamžik zdálo, že nás napadne sám, dokud těsně před námi svému koni nepřitáhl uzdu a neupřel zrak na mrtvolu, kterou jsem vezl. I když mu přilba zakrývala velkou část hlavy, smrtelně bledá kůže, kterou rámovala, mluvila naprosto jasně.

Mnicha jsem odřízl a nechal ho spadnout na zem. „Tohle je člověk, ve kterého jste vkládali víru, že zavraždí císaře a otevře brány města,“ řekl jsem a ani si nevšímal ozvěny kvapného překladu. „To se mu nepodařilo. Vám se to nepodařilo.“

Předjel další muž. Zpod kápě z kroužkového brnění se mu dralo několik kadeří světlých vlasů a obličej měl zasmušilý. Mluvil zlostně se svým druhem, a ani se nesnažil utajit svá slova před tlumočníkem.

„Je to pravda, bratře? Je to ten člověk, o němž jsi tvrdil, že…“ Odmlčel se, neboť si uvědomil, že jeho slova jsou slyšet a je jim rozumět, a pak cosi naléhavě pošeptal Balduinovi do ucha.

„Vévodo Godefroio,“ spustil jsem. „Od chvíle, co jsi přišel, touží císař jenom po míru a spojenectví, po tom, aby se všichni křesťané semkli proti svým společným nepřátelům. Mnohé hlasy v našem městě ho za tuto velkorysost odsoudily, ale proti všem protivenstvím jim odolal. Dokonce i v okamžiku, kdy tvé vojsko útočí proti našim hradbám, neodpovídá svou plnou silou, jak by mohl.“

„Protože je to zbabělec,“ procedil Balduin. „Protože ví až příliš dobře, jaká je síla franckých zbraní proti jeho chátře eunuchů a katamitů.“

„Ticho!“ vyštěkl Godefroi. Vítr pleskal velkým bílým praporem s krvavě červeným křížem, jejž za ním nesl herold. „Já jsem o tuhle bitvu nikdy neusiloval, dokonce ani když tenhle vladař poslal své žoldnéře, aby nás napadli v ležení. Dva dny jsem se podřizoval tvým žádostem, Balduine, ale brány se neotevřely, jak jsi slíbil.“

„A ani se neotevřou,“ prohlásil jsem. „Císař z vašich spiknutí vyvázl, a pokud se teď nevzdáte boje, z bezpečí svých hradeb vás zničí.“

Balduinovi zčernaly záští oči, až byly hlubší než hlubiny podsvětí, ale jeho bratr se nedal obměkčit.

„Své vojsko odvolám,“ pravil Godefroi, „pokud mi císař dovolí projet dál do Svaté země, což byl vždy cíl mého snažení. Už bylo dost… odkladů.“

„Nepropustí tě bez složení přísahy,“ připomněl jsem mu. „Ale já nejsem člověk, který by se o tom měl přít. Dnes večer pošle do tvého tábora poselstvo. Učiníš moudře, pokud mu umožníš, aby se bez úhony přiblížilo.“

Godefroi přikývl, a aniž prohodil jediné slovo na rozloučenou, otočil koně nazpět ke svým velitelům na kopci. Rota, která nás obklopovala, se za ním zformovala do kolony a já jsem uviděl, jak několik jejích vojáků cválá ze svahu, aby tuto novinu zanesli do svého vojska.

Balduin se přesto odtamtud ani nehnul. „Nevím, jak se jmenuješ, ty ubožácký Řeku,“ zasyčel, „ale vím, že žádný důkaz nepotvrzuje ani slovo z toho, co říkáš.“

„Odpověď tvého bratra mi dává dost důkazů.“ Vycítil jsem, jak Sigurd vedle mne zvedá sekeru, a doufal jsem, že bude dost rychlý, podlehne-li Balduin pokušení msty, která se mu až příliš jasně rýsovala na tváři. Prozatím si však Frank vybíjel násilí jen slovy.

„Můj bratr je takový zbabělec, že by se vyrovnal vašemu králi. Ústup a průtahy jsou jeho jedinou strategií.“

„Pak je moudřejší muž než ty.“

Balduinovo kopí sebou škublo. „Stejně moudrý jako nějaký Řek?“ procedil jízlivě. „I jestli jsem snad našel toho krutého malého mníška a obrátil jeho vražedné záměry proti vašemu králi, přece si nemyslíš, že on sám by mohl otevřít vaše město? Copak si myslíš, že já jsem mu řekl, kdy by mohl mít císaře na dostřel luku, nebo že jsem ho já vpustil tajnými dveřmi do paláce? A až by byl císař mrtev, chopil by se trůnu on? Myslíš, že by mě vůbec napadlo obrátit své vojsko proti městu, pokud by uvnitř nebyli muži – muži s patřičnou mocí a postavením –, kteří mě pozvali?“ Divoce se zasmál, když viděl mé ohromení a rozpaky, ale než jsem se zmohl na slovo, zabodl kopí do mnichovy zle zřízené mrtvoly tak hluboko, že projelo až do bláta pod ní, a pobídl koně k odjezdu.

„Chopil trůnu?“ opakoval jsem bezmyšlenkovitě. Zmocnila se mne strašlivá panika, jež mi ochromila roztřesené údy.

„Takže nějaký nepřítel je…“ Sigurdova slova dořekla, co mě napadlo. „…v paláci.“

Vítr skučel proti nám, když jsme cválali po pláni s hlavami svěšenými ke koňské hřívě a hrbili se v třmenech, abychom si proklestili cestu. Barbarská armáda teď na celé čáře ustupovala – ploužila se zpátky ke zbytkům svého ležení. Vědomí nezdaru bylo znát na všech vojácích, kteří nás vůbec neobtěžovali, když jsme je z boku objížděli na spěšné cestě k palácové bráně. Sotva jsem jim věnoval pozornost. V mysli se mi zahnízdilo pouze jedno jméno, z něhož jsem měl rostoucí hrůzu při pomyšlení, jaké chová úmysly a jaký chaos by nastal, kdyby se uskutečnily. Několikrát mě tíživé myšlenky natolik zdrtily, že jsem v zoufalství nemilosrdně pobídl svého nešťastného koně k většímu cvalu.

„Podívej!“ Byla to Sigurdova slova, jež ke mně zanesl vítr. Odtrhl jsem oči od země před sebou, abych se podíval do dáli. Blížili jsme se k hradbám, kde jsem viděl černé spálené úseky, jak se barbaři pokusili zapálit bránu, vystřelené šípy a mrtvoly roztroušené po bojišti. U některých jsem poznal, že to jsou katafrakti, jimž byly do brnění vysekány velké pukliny, ale většinou to byli Frankové.

„U bran!“ vykřikl Sigurd a ukázal tam pěstí. Podíval jsem se a vteřinu jsem měl dojem, že jsem snad byl vyhozen ze sedla – tak bezděčně jsem se z něj sesunul. Brány byly otevřené a právě z nich pochodovala dlouhá řada vojáků. Nikoli lidé s nosítky nebo hrobníci, kteří by přišli pro padlé, nýbrž celý oddíl Nesmrtelných, sešikovaný do boje. Někteří členové předvoje vybočili z řady a hnali se na nás, ale Sigurd máchl vzduchem svou varjažskou sekerou, a tak zpomalili a pozdravili nás naléhavými výkřiky.

„Co to děláte?“ zeptal jsem se. „Císař vydal rozkazy, že máte zůstat na hradbách. Barbaři jsou zlomeni na duchu, a tak když se objevíte v takovém počtu, jenom je popudíte.“

„My chceme víc, než je jenom popudit,“ vyštěkl jeden, zřejmě důstojník. „Císař umírá a my dostali rozkaz rozprášit barbary při jejich ústupu. Proti naší jízdě budou jako obilí při sklizni.“

„Rozkázal vám to sebastokrator?“ V nitru se mi šířila jakási obrovská prázdnota – mé úsilí bylo marné. Císař zahyne a s ním i veškeré naděje na mír s Franky, Turky, a dokonce mezi samými Římany.

Ale důstojník zavrtěl hlavou. „Myslím, že sebastokrator zůstává u Rhegionské brány, kde čeká s Varjagy. Nevydal žádné rozkazy, které bych sám slyšel.“

„A kdo tedy dal…?“

„Komorník neboli regent, kterým brzy bude. Eunuch Krysafios.“

Naštěstí Sigurd byl s to promluvit, protože já úlekem oněměl. Stáhl si přilbu a upřel na důstojníka Nesmrtelných přísný pohled. „Poznáváš mě, Diogene Sgourosi?“

Ačkoli tento Nesmrtelný neměl sebemenší kousek těla, který by nepotahovalo brnění, přesto to vypadalo, že se přikrčil. „Ty jsi Sigurd, velitel Varjagů.“

„Pochybuješ o mé věrnosti císaři?“

„Ani trochu.“ Sgourosův hlas teď zeslábl. „Ale císař umírá a…“

„Umírání není smrt.“ Sigurd si položil sekeru na hrušku sedla. „Nevzpomínáš si na legendu o císařovi, který předstíral smrt, aby vyzkoušel věrnost svých mužů?“

„Ano, vzpomínám.“

„Nevzpomínáš si, co udělal s těmi, kdo ho zradili?“

„Ano, vzpomínám.“

„Když tedy nechceš, Diogene, aby tě stihl podobný osud, rozestav svou rotu tady a nehni se ani o krok blíže k barbarům, dokud ti já nebo sám císař nesdělíme, že se mu uráčilo dát ti takový rozkaz. Rozumíš?“

Vypadalo to, že Sgouros má přilbu pod bradou uvázanou příliš těsně. Sotva popadal dech. „Ale…“

„Jestli to pokazíš, třeba neúmyslně, čeká tě strašlivá odplata,“ varoval ho Sigurd. „A nebude to odplata Komnenů, kteří by mohli být schopni odpustit svým nepřátelům příliš brzy, ale odplata Sigurda, který ještě nikdy nezapomenul křivdu. Budeš tohle riskovat, jen abys dráždil hrstku beztak poražených barbarů?“

Trůn ve velké síni nového paláce byl prázdný, jako jediný volný prostor v místnosti. Každý vojenský velitel i dvořan se museli doslechnout o císařových zraněních, a tak spěchali, aby se pokusili využít změny na trůnu, anebo aby se modlili za jeho uzdravení, jak by později bezpochyby úporně tvrdili. Sigurd a já jsme je proto museli velkou silou odstrkávat, abychom si jimi prorazili cestu. Horečně jsem pátral po Krysafiovi. Snažil jsem se v tom pozlaceném houfu najít jednu pyšnou hlavu, ale jako první ho díky své výšce uviděl Sigurd. Eunuch postával u trůnu v kroužku šlechticů, kde hovořil prudce a zaníceně, i když jeho slova se v tom hluku ztrácela. Oči mu přebíhaly po okolních obličejích, pátrajíce po znameních nesouhlasu nebo neloajality. Všiml si, že se blížíme, až když Sigurd odstrčil jakéhosi škemrajícího prosebníka a vztyčil se nad ním.

„Cos to provedl s Nesmrtelnými?“ zeptal se Sigurd. „Když už se barbaři vzdali, proč jsi nařídil, aby je naše jízda rozprášila, když císařovým nejvroucnějším přáním je, že se mají ušetřit?“

Uviděl jsem, jak se Krysafios dívá stranou a trochu sklání hlavu, jako by chtěl někomu pokynout. Strážím, pomyslel jsem si. „Císař umírá a ať po něm nastoupí kdokoli, až bude přebírat otěže vlády, bude se velice opírat o svého komorníka. Jestli s mou politikou nesouhlasíš ze soucitu s jakýmsi slabošským bláznem, kterému v naší nejtemnější hodince selhaly nervy, měl by sis to raději rozmyslet. Až budu sloužit novému císaři, budu silné válečníky potřebovat, ale jenom ty, kdo poslouchají.“

Kroužek kolem nás se trochu uvolnil, protože při našem hovoru kdekdo pocítil zjevné rozpaky a nejistotu, komu dát najevo věrnost. Pokusil jsem se vyvést je z míry ještě víc. „Spolčil ses s barbary už na počátku, Krysafie? Skutečně jsi hodlal vydat naši říši jejich tyranii, dokud jsi před chvílí neuviděl, že utrpěli porážku?“

Krysafiovi naběhly tváře, jako by byly hadí. „Tohle je velezrada, Demetrie Askiate, a tentokrát trestu neujdeš. Až budou tvé dcery úpět v mém žaláři, nebude tě utěšovat ani pocit, žes bojoval za správnou věc, protože proti barbarům nikdo nepracoval usilovněji než já. Copak bych vydal triumf naší civilizace nějakému ufňukanému zvířecímu pronárodu, který se snad ani nehodí na čištění našich městských kanálů? Mne si budou lidé pamatovat jako zachránce říše, zatímco císaře Alexia budou proklínat jako bezbožného zrádce, přítelíčka barbarů.“

V davu za sebou jsem zaslechl rozruch. Usoudil jsem, že přicházejí eunuchovi strážní, aby mne odvlekli pryč. Sigurd pozvedal sekeru, i když by se jí v tomto nabitém sále sotva mohl rozmachovat, ale já setrvával v nečinnosti. Pošklebek na účet mých dcer mi ochromil vůli, protože dosud byly v paláci, a kdybych se eunuchovi postavil, určitě by jim způsobil nevýslovná muka.

„Pověz mi,“ řekl jsem zlomeně, „umřel už císař na své rány?“

„Brzy umře.“ Krysafios pozvedl zraky k nebesům. „Ačkoli jsme jeho lékaře hledali, nebyl k nalezení, aby ho mohl léčit.“

Poslední slova jeho věty vyzněla nepřirozeně hlasitě, ale teprve když domluvil, uvědomil jsem si, že tomu bylo z toho důvodu, že všichni ostatní v místnosti ztichli.

„A kdopak dnes ráno poslal mého lékaře pryč?“

I když tento hlas zpomalilo vyčerpání a byl podrážděnější než dřív, bylo naprosto jasné, komu patří. Nechal jsem Krysafia být a udiveně jsem se otočil k bronzovým dveřím. Byly otevřené dokořán a mezi jejich mohutnými sloupy, opíraje se o hůl a s obvazem místo koruny, stál císař Alexios.

Všichni v sále padli na kolena a pak se mu honem klidili z cesty, jak se blížil k trůnu. Měl strnulou chůzi a oči přivřené bolestí, ale jeho slova zněla jasně a zřetelně. „Kdopak nařídil hiparchovi, aby poslal stovku mužů, když můj bratr nařídil deset? Kdopak nařídil Nesmrtelným, aby porubali barbary, když už vyklidili bojiště? Kdopak to teď stojí u mého trůnu a kuje pikle, aby ho obsadil svými loutkami?“ Došel až k nám a já jsem uviděl falangu Varjagů, jak se vzadu rozestavuje ve dveřích.

„Ty ses uzdravil, pane.“ Krysafios se předtím císařovi jako jediný neuklonil a neudělal to ani teď. „Díky Bohu. Ale tvá mysl je zastřená. Omráčení způsobené vrahovou ranou nelze ovázat kusem látky.“

„A ránu kopím taky ne, pokud není po ruce lékař, protože mu komorník nařídil, aby si šel sbírat bylinky na Bukoleon, zatímco císař leží a krvácí. Opravdu děkuji Bohu, že jsem v paláci našel jiného.“

Konečně jsem pochopil, jak císař za své vlády vyvázl z bezpočtu protivenství, proč věrnost jeho vojska nikdy nezakolísala ani při porážkách, jaké by jeho předchůdce zahubily. I teď, kdy kulhal a sípal, byla patrná síla na jeho obličeji, na němž se zračilo víc než pouhá autorita, ale také naprostá jistota, suverénní vědomí, že nakonec dosáhne svého.

I tak mu Krysafios vzdoroval, prudce pátraje očima po místnosti, kde by našel spojence. Ale žádný se neukazoval. „Pane,“ zaprosil, „nepřeme se při vítězství. Pokud jsem chyboval, bylo to ve službě říši. Takové hříchy lze jistě prominout.“

„Ty ses spikl s barbary, abys mne zavraždil,“ řekl Alexios. „Ze všech mých rádců právě ty. Co ti slíbili? Že z tebe udělají regenta, až vyplení naše město, zhanobí naše ženy a zcizí naše poklady? Nebo sis myslel, že bys mohl…“

„Ne!“ Krysafios tohle popření téměř zařval. „Jak mě můžeš nazývat zrádcem, když ty sám bys těmhle běsům vydal půlku říše?“ Přikrčil se, jako by chtěl císařovi složit poklonu nebo políbit lem jeho roucha, ale místo toho si vykasal vlastní šat vysoko nad pás. Davem projel zhnusený povzdech a mnozí lidé si zakryli oči, ale mnohem víc jich vyjeveně zíralo na eunuchovy obnažené slabiny, kde mu chyběly úplně všechny vnější pohlavní orgány. Strašlivý pohled na jeho zdeformované tělo ještě násobila mřížka ohavných jizev, která ho pokrývala.

„Vidíte to?“ vykřikl a udělal hrubý posunek. „Tohle znetvoření? To dělají barbaři svým nepřátelům – jen tak pro zábavu! Stačí dát jim zajatce a jejich zlé duše se oddávají jenom krutosti a mučení.“ Naštěstí svůj šat opět spustil na podlahu. „Dal bych celý svůj život za to, aby byla říše uchráněna násilí – a tvůj taky, kdybys nedbal mých varování.“

„Ty ses pokusil mě zabít.“ Alexiovi bolestí zadrhl hlas. „Rozpoutal bys občanskou válku a vydal říši nejhoršímu pustošení z rukou všech našich nepřátel.“

„Pokud jsem se tajně spojil s barbary, tak jenom proto, abych je přiměl odhalit, jaká černá pravda přebývá v jejich srdcích, aby ses mohl přesvědčit o jejich zlu. Ale tys to nechtěl vidět. Tvá touha po dobývání tě zaslepila, protože raději budeš vládnout vypleněné říši, než abys chránil svůj lid. A já budu teď obětován, protože jsem hájil lid, na který jsi ty zapomněl.“

„Ustavičně jsi mi přece říkal, že jsem k svým poraženým nepřátelům milosrdný – až příliš milosrdný.“

„Lžeš!“ Krysafios se po celou dobu zvolna sunul davem a vzdaloval se od císařova upřeného pohledu, až se ocitl pod okny na okraji místnosti. „Uvrhneš mě do žaláře, aby na mně tví pacholci mohli vykonávat své řemeslo.“ Trhl hlavou vzhůru a podíval se císařovi do očí. „Ale já už jsem kdysi vězněm byl a po takovém milosrdenství znovu netoužím. Jen ať barbaři přijdou, ať tvé říši sedřou kůži z těla. Já už to neuvidím.“

Se závěrečným posměškem a pak vzlyknutím svěsil hlavu a vystoupil na zábradlí. Alexios se s pozvednutou rukou vydal vpřed, ale než urazil polovinu vzdálenosti, Krysafios dopadl na zem. Císař se zastavil a tvář mu zahalil obrovský smutek.

Přiběhl jsem k oknu a podíval se dolů. Tady byly hradby vysoké, strmé a svažovaly se bez přerušení dolů až ke skále. Země vypadala v mizejícím světle rozmazaně a bylo sotva možné rozeznat její obrysy, ale v oněmělých kamenech jsem přesto uviděl eunuchovu mrtvolu. Ležela roztažená jako padlý anděl, jako zlatavé torzo na pozadí tmy.

29

Pod velkolepou kupolí Hagie Sofie se vznášel oblak kadidla, jehož točité spirály prozařovalo sluneční světlo, pronikající okny. Jeden svazek paprsků dopadal přímo za císařovu hlavu, odrážel se od zadní části trůnu a osvětlením zamženého vzduchu vytvářel svatozář. Po jeho pravici seděl patriarcha Nikolaos, po levici jeho bratr Izák jako triumvirát neochvějné skvělé vlády. Všude ve městě při velikém svátku Velikonoc vyzváněly zvony a zpívaly se písně, ale tady bylo početné shromáždění tiché a přihlíželo, jak probíhá obřad.

V čele místnosti seděli na řadě křesel, vykládaných stříbrem, barbarští velitelé. Byl tam vévoda Godefroi se svým bratrem Balduinem a tři vyslanci, které jsem si ještě pamatoval ze dne Aelrikovy zrady. Také tam byli další lidé, jež jsem předtím neviděl, a na samém konci hrabě Hugo. Se svými krajany, kteří mu původně dávali najevo pohrdání a výsměch, se navenek smířil, ovšem v jejich společnosti působil poněkud rozpačitě. Hugovi společníci nevypadali o nic veseleji – všichni se tvářili kysele a podezřívavě.

Rozhlaholily se trubky, a když heroldové slavnostně oznamovali jméno a tituly vévody Godefroie, on sám povstal a přistoupil k trůnu. Ze svého postavení v západní chrámové lodi jsem mu sice neviděl do tváře, ale při mlčení shromážděných byla jeho slova v prostorném sálu výborně slyšet. Když ho tlumočník pobídl, vyřkl slova přísahy, na nichž bylo předchozího dne dosaženo shody. Odpřisáhl, že bude ctít pradávné hranice Římanů, že bude císařovi věrně sloužit v boji a že mu navrátí veškerá území, která měli jeho předchůdci v právoplatné držbě. U stolu sedělo sedm písařů, kteří zaznamenávali každičké slovo, a když skládal přísahu, císařův zeť Bryennios postoupil vpřed, aby mu předal zlatý věnec. Věděl jsem, že bude následovat mnohem víc zlata, protože císař byl ke svým poraženým nepřátelům vždy štědrý.

Vévoda Godefroi se neohrabaně zase posadil – věnec nesl jako trnovou korunu. Pak heroldové vyvolali jeho bratra a já napjal pozornost, zatímco na druhé straně síně zůstalo ve vzduchu sedm per, aby zapsala, co řekne. Na vteřinku jsem si pomyslel, že vykročil příliš blízko k trůnu, takže se proti němu vyřítí Varjagové, ale teď už poklekl na jedno koleno a nesrozumitelně drmolil slova přísahy. Když domluvil, nepočkal si na Bryennia, ale strnulý hanbou odkráčel nazpět na své místo. Tváře mu zjizvil příval růžové jako morové skvrny.

Přísaha trvala bezmála hodinu. Pak následovaly chorály s provoláváním slávy a velikonoční obřad. Když patriarcha pozvedl Kristův pohár k Balduinovým rtům, zachvěl jsem se strachy, zda víno nevyplivne, ale před přísnými bratrovými zraky se mu podařilo ho spolknout. Pak pokračovaly další chvalozpěvy na jednotu – tohle sdělení barbaři určitě nepochopili – a nakonec se vydal dlouhý průvod mezi jásající davy v Augusteionu. Dav rozrazila dvojí linie Varjagů, utvářející lidskou chodbičku mezi chrámem a palácem, a když jsem se vynořil ze slunečního světla, uviděl jsem, jak se uvnitř ztrácí císařův doprovod. Napadlo mě, že císař sice bývá ke svým nepřátelům velkorysý, leč nikoli milý. Tři hodiny v chrámu, po nichž následoval tuhý protokol císařské hostiny, způsobí Frankům nevýslovné strasti. Ale oni už přijdou na to, jak si to vynahradit!

„Tys nebyl pozván k hodování u císařovy tabule?“

Vzhlédl jsem. U sloupu za mnou stál Sigurd, jenž si s tichou pýchou prohlížel své muže. „S barbary jsem se už namluvil dost,“ řekl jsem mu. „Ale zdaleka ne dost se svými dcerami.“

Sigurd přikývl. „Brzy tu budou další barbaři. Logothet hlásil, že Normané tu budou do týdne.“

„Neměly by s nimi být potíže.“ Tahle naděje sice pramenila z únavy, ale souhlasil i rozum.

„Oni se doslechnou o potupné porážce Franků a pořádně si rozmyslí, jestli se císaři mají otevřeně postavit.“

„A tentokrát tu nebude žádný šílený eunuch, který by je ponoukal. Pokud se však přece jen vyskytne,“ dodal Sigurd, „dá si pozor, aby do svých piklů nezatahoval Demetria Askiata.“

Usmál jsem se na ten kompliment, i když jsem si ho nezasloužil. „Krysafiovým záměrům jsem sloužil až moc dobře, nemohl si stěžovat. Toužil po tom, abych objevil, že mnich je spolčen s barbary, že strojili úklady, aby svrhli císaře, protože chtěl mít záminku k naléhání na jejich záhubu. Mě ocenil výtečně, zato podcenil císařovu tvrdošíjnost.“

Sigurd popustil uzdu výsměchu. „Podcenil Varjagy!“ řekl mi a mávl rukou na po zuby ozbrojené, nablýskané vojáky před sebou. „Nebýt mého meče v tom trůnním sálu, Demetrie, tvoje hlava by teď trčela na hrotu nějakého franckého kopí. A císařova hned vedle.“

Zasmál jsem se. „Nyní jsi opět v přízni. A eunuch je pryč.“ V hloubi duše jsem ale pořád cítil jistou lítost ke Krysafiovi, k příšerným zraněním, jež utrpěl a která ho pak dohnala až ke zradě, ale to, že s říší balancoval na ostří nože, jsem mu prominout nemohl.

„Krysafios si nevzal poučení z minulosti,“ přemítal jsem nahlas. „Patřil ke generaci, která se domnívala, že císařský úřad je jejím nástrojem, kam může dosazovat své lidi nebo je sesazovat a zacházet s nimi, jak uzná za vhodné. Té generaci, která během padesáti hubených let promrhala slavná dobývání a dopustila vpády a vzpoury. Její příslušníci nikdy nepochopili, že trůn se příliš podobá hadímu vejci. Je nejnebezpečnější, když se uprázdní.“

K mému zármutku se Varjag při mém posmutnělém přemítání rozchechtal. „Nepoužiješ císařovu odměnu na to, aby ses odebral do ústraní a psal epigramy? A mám tu čest s týmž Demetriem Askiatem, který se před čtyřmi měsíci tolik zdráhal, když měl spojit svůj osud s císařovým?“

„Teď už nemám na vybranou. Vešel jsem do povědomí jako císařův člověk, i se všemi výhodami, ale i nevýhodami, které to s sebou nese.“ Když někomu zachráníš život, pomyslel jsem si, vykoupíš ho kusem svého vlastního.

Na obloze nad námi odvanul větřík cár oblaku, který zakrýval slunce, a já jsem se usmál. „A co ty, Sigurde? Pozvali tě na císařovu hostinu, nebo zajdeš na velikonoční jídlo ke mně?“

Sigurd vzkypěl. „Snad si nemyslíš, že by císař vkročil do místnosti plné svých nepřátel bez náležitých bezpečnostních opatření? Já budu v Síni devatenácti lehátek, kde budu sledovat každého Franka, který se jenom o píď pohne směrem k němu.“

Odešel jsem od Sigurda, vykřikujícího rozkazy na svou rotu, a zvolna jsem si razil cestu ven z Augusteionu k Mese. Byl to prazvláštní pocit sledovat opět císaře zpovzdáli, jako nedotknutelnou sochu, jak jsem ho znal předtím. Těch pár dní, kdy jsem bojoval, zápasil, ale i přel se s největšími muži v říši, mi nyní připadalo jako dávná minulost. Teď byla krize zažehnána a jeho životní dráha se znovu velice vzdálila té mé – vedla pevně vymezenými kruhy, kde se i nejvznešenější postavy pohybovaly velice opatrně. Bude zavřen za stovkou dveří, z nichž každé žárlivě sleduje houf hodnostářů, a jeho slova budou tlumočit ústa jiných. Při každém závanu strastí bude muset zachovávat naprostý klid, protože on je úhelným kamenem říše, který krotí neutuchající ambice svých šlechticů a snaží se je odvracet od beder prostého lidu. Ačkoli by jediný drahokam z jeho šatu uspokojil mé potřeby na celý rok, nezáviděl jsem mu to.

Odbočil jsem z Mese a vydal se na cestu k domovu. Ulice byly zaplněné rodinami a dětmi a také opékanými jehňaty přímo z trhu. Při jejich vůni jsem po dlouhých hodinách stání v chrámu pocítil hlad a měl jsem radost, když jsem uviděl svou rodinu, jak zase přikládá uhlí pod pekoucí se maso.

„Jakpak se chovali barbaři?“ Anna poodstoupila od rožně a nechala na Zoe, ať ho obrací. „Anebo mě zvou do paláce, abych opět ovázala císaře?“

„Sigurd by se měl postarat o to, aby tě nebylo zapotřebí. Ale snad bys mohla sešít nějakou tu barbarskou lebku. Obávám se, že tvé působení v paláci je u konce.“

Anna pozvedla obočí. „Na to, že jsi člověk, který tvrdí, že dovede rozluštit tajemství, toho víš opravdu málo, Demetrie. Moje dráha v paláci totiž právě začala, protože sama císařovna se dala slyšet, že potřebuje lékaře, který by se o ni staral. Myslím, že když už mne císař nalezl, bude rád, když mu budu nablízku.“

„Já myslel, že tys nalezla jeho.“ Nos mi pošimrala vůně citronu a rozmarýnu, takže se mi žaludek ještě víc sevřel hladem. „Krvácel a umíral v palácových chodbách, zatímco jeho sloužící se jenom bezmocně chvěli.“

Anna zaryla nožem do jehněčího a sledovala, jak mu po boku stékají mastné šťávy. Praskaly a prskaly do ohně. „Myslím, že už je to uvařené. Helena právě vyšla z domu pro chléb.“

Nabrousil jsem nůž o kámen a začal odřezávat maso od kostí. Byla to protivná práce, protože od ohně sálalo horko a na ruce mi občas stříkl tuk, takže jsem ani nezaslechl kroky za sebou a ani jsem nevzhlédl, když na mne dopadl stín.

Pozornost mi navrátil až zvuk talíře, který se roztříštil o schod. Helena tam stála uprostřed střepů z rozbitého nádobí a zírala na cosi za mým ramenem, jako Marie v zahradě. Otočil jsem se a málem jsem úžasem upustil nůž do ohniště. Byl to Tomáš – když stál nade mnou, vypadal vyšší i širší, ale na tváři se mu zračilo nervózní váhání.

„Vracím se k tobě,“ řekl prostě.

Viděl jsem, že nehovoří ke mně, a tak jsem se chystal spustit příval otázek, a vtom jsem pocítil Anninu ruku na mé.

„Budeš potřebovat ještě jeden talíř,“ pravila a kývla k Heleniným nohám. „Přinejmenším.“

„Přinesu dva.“

Tomáš si prožil muka, když mu zavraždili rodiče, když ho zneužíval mnich, a nyní – jak jsem usoudil z krvavého strupu na tváři – z toho, že zradil svůj národ. Také mi zachránil život. Přizvat ho k tabuli bylo to nejmenší, co jsem pro něho mohl udělat. Z tichých, rozpačitých pohledů, které si s Helenou vyměnili, jsem uhádl, že touží i po něčem jiném, ale tomu jsem se hodlal věnovat až později. Nyní jsem mu dal nejtlustší plátek masa, nalil mu pohár až po okraj a neřekl jsem ani slovo, když jsem viděl, jak se jeho ruka propletla s Heleninou, ani když zamumlali omluvu a vyšli ven na ulici tam, kde roste cypřiš. Tenhle den by neměly pokazit spory.

Mnohem později, když už slunce zapadlo, jsem se džbánkem vína vylezl na střechu. Ulice dole byly potemnělé, až na několik ostrůvků se žhavými oharky, ale nebe bylo poseto hvězdami. Vzhlédl jsem k nim a našel pradávná souhvězdí, jež určují náš život. Byla tam Lyra, Beran, Argo a stovka dalších, která už jsem zapomněl nebo je nedovedl rozeznat. Když jsem je všechny vyjmenoval, nechal jsem toho, dopřál očím odpočinek a sledoval jsem, jak rozptýlená světla krouží kolem v obrazcích, které jsem ve své fantazii sám utvářel. Někdy se vynořovala zvířata a hrdinové, jindy tvary listí či ovoce, ale většinou to byly prostě beztvaré propletence, čiré výplody fantazie.

Pak jsem zraky stočil dolů a podíval se ven přes střechy a kupole, které mne obklopovaly, a nechal jsem své myšlenky sestoupit z hvězd k zemím za hranicemi říše. Věděl jsem, že se od západu blíží Normané a jim v patách Keltové, zatímco na východě a jihu se rozkládá divočina s Turky, Fátimovci, Ismaelity a Saracény. Není divu, že císař musel již nejednou nasadit život, aby udržel tato nebezpečí v uctivé vzdálenosti. Bylo bez pochyby, že dokud bude jeho říše vyvolávat závist a chtivost světa, bude se mít na pozoru. Ale dnes večer jeho moc přetrvávala a královna měst spala pod nebesy.

Poděkování

Při tomto projektu mi dělali nepostradatelnou společnost dva vznešení historikové – jedna princezna a jeden rytíř. Historické jádro příběhu vychází z Pamětí byzantské princezny od Anny Komnenovny a Dějin křižáckých výprav od sira Stevena Runcimana. Obě knihy vydalo nakladatelství Penguin. Jen málokterý den jsem nehledal pomoc v některé z nich. Obě díla se vyznačují stejnou mírou preciznosti i zábavnosti, a tak jsem se při celkovém řazení událostí, zejména u bojů o velikonočním týdnu, řídil co nejvíc jejich údaji.

Tak jako u Alexia Komnena a jeho říše, i mně při naplňování mých ambicí prokázaly neocenitelnou pomoc moudře uzavřené manželství a chápavá rodina. Můj řecký tchán a tchyně mi nabídli pohostinství a také cenné poznámky u nástinu rukopisu, zatímco moje matka mi byla vždy k službám u biblických a náboženských reálií. Sestra Iona mne doprovázela při výzkumných cestách po různých kontinentech a často jsem ji posílal do knihoven, aby mi opatřila nějakou antickou anekdotu nebo řecký překlad. Pokud jde o mou manželku Mariannu, od chvíle, kdy mi vnukla původní myšlenku, měla výjimečný vliv jako fanynka, ale i kritička, korektorka a zdroj inspirace.

Mimo rodinný kruh mne v ranném stadiu povzbuzovala Jane Conway-Gordonová, jež prokázala, že pokud jde o rafinované umění agentky, Byzantinci by ji nemohli v ničem poučovat. Oliver Johnson z podniku Century pracoval jako velkorysý a družný redaktor a také mi poskytl vynikající rady při stěhování. Ukázalo se, že rozsáhlé prameny v oxfordské knihovně Bodleian působí jako nejtajuplnější díla, jichž bylo při mém toulavém výzkumu zapotřebí a bez nichž bych tuto knihu nemohl napsat. Mnozí přátelé v Oxfordu a Londýně mi zase umožnili nesmírně potřebný odpočinek od práce, při kterém se patrně dozvěděli o eunuších mnohem víc, než by asi chtěli.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai