Kniha tajemství

Tom Harper

(2010)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

V zasněžené vesnici v německých horách narazí mladá žena na pozoruhodné tajemství. Než je stačí komukoliv prozradit, sama beze stopy zmizí. Jediné, co po ní zůstalo, je obrázek záhadné středověké karty, která již po staletí mate učence. Nick Ash pracuje v New Yorku pro FBI. Před šesti měsíci ho opustila jeho přítelkyně Gillian a zlomila mu srdce. Teď je Nick jediný, kdo ji může zachránit – pokud už není příliš pozdě. Několik hodin poté, co obdrží její zprávu, musí začít prchat před zabijáky. Snaží se odhalit minulost, než ho dostihnou netušeně mocní protivníci, sleduje Gillianinu stopu po celé Evropě a noří se do pět set let staré záhady. Jsou tu však lidé, kteří ochraně tohoto tajemství zasvětili život a nezastaví se před ničím.

TOM HARPER

Kniha TAJEMSTVÍ

Přeložil Zdík Dušek

Owenovi

Umění a dobrodružství

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2010

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2009 by Tom Harper

All rights reserved.

Z anglického originálu The Book of Secrets

(First published by Arrow, Great Britain, 2009)

přeložil © 2010 Zdík Dušek

Redakce textu: Marta Rottová

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-832-6

1. kapitola

Oberwinter, Německo

To ráno zasypala vesnici silná vrstva sněhu a ulice dusilo studené ticho. Karosérie i skla aut zaparkovaných naproti hotelu pokrývala jinovatka – kromě jednoho, kde bylo na okně před řidičem očištěno hrubé kolo. Za černým sklem se rozzářila zápalka a zablikalo rudé oko cigarety.

Zpoza rohu vyšla mladá žena a vyběhla do schodů k hotelu. Byla oblečená, jako kdyby si vyrazila zaběhat: měla teplákovou bundu s kapucí, tepláky, běžecké boty, vlněnou čepici a malý batůžek na zádech. Dnešní ráno ale nebylo pro běh vhodné a vrstvu čerstvého sněhu před hotelem nenarušovaly žádné šlépěje. Žena vstoupila do předních dveří a zmizela. Cigareta ve voze zazářila jasněji a pak zhasla.

Gillian vystoupala po schodišti v hotelu, po špičkách přešla po chodbě a vklouzla do svého pokoje. Závěsy sem pronikal matný polosvit, v němž už tak omšelý pokoj vypadal ještě bezútěšněji. Páchl nikotinem, který nasákl do tenké matrace a netknutého povlečení, silně nalakovaného nábytku i prošlapaných koberců na podlaze. Jedinou známkou, že se tu něco v posledních třiceti letech změnilo, byl černý laptop položený na toaletním stolku.

Gillian si sundala čepici a rozpustila si černé vlasy. Zahlédla svůj odraz v zrcadle a překvapeně sebou trhla: pořád si nezvykla na novou barvu. Když se skoro nedokáže poznat sama, snad ji nepoznají ani ostatní. Rozepnula si zip na teplákové bundě a svlékla ji. Po bledých pažích se jí táhly blátivé šmouhy a prsty měla od šplhání potmě rozedřené do krve, ale sotva si toho všímala. Našla to, co hledala. Přistoupila k laptopu, zvedla víko a zapnula ho. Na ulici bouchly dveře auta.

Zatímco se laptop probouzel k životu, Gillian dlouze vydechla. Adrenalinový nával odezněl a Gillian si uvědomila, jak je vyčerpaná. Navíc se chvěla zimou. Byla příliš unavená, než aby čekala, až počítač naběhne. Vešla do koupelny a svlékla ze sebe provlhlé oblečení, které nechala ležet na hromádce před umyvadlem, a vstoupila do sprchy. Starý hotel sice nenabízel žádný luxus, ale aspoň tu tekla teplá voda. Na tvář jí dopadl horký proud a přilepil jí prameny vlasů k hlavě. Pod sprchou jí do kůže pomalu vnikalo teplo a Gillian se začala uvolňovat. Zavřela oči. Okamžitě před sebou uviděla siluetu hradu na vysokém útesu, ledovou skalní stěnu a úzkou strž; vzpomněla si na hrůzu, kterou cítila, když zatlačila do starobylých dveří.

Prudce otevřela oči. Přes zvukovou kulisu tekoucí vody a vodní páry zaslechla něco z ložnice. Možná o nic nešlo – hotel se mohl pochlubit celou sbírkou různých vrzání a praskání –, ale v posledních třech týdnech se Gillian naučila obezřetnosti. Nechala vodu téct, vykročila ze sprchy a omotala si kolem těla krátký hotelový ručník. Po špičkách se připlížila do ložnice. Na podlahových prknech za ní zůstávaly mokré otisky bosých chodidel.

Nikdo tu nebyl. Na toaletním stolku mezi dvěma okny si pro sebe tiše vrněl laptop.

Zvuk se ozval znovu – někdo klepal na dveře. Nepohnula se.

„Fräulein – telefon.“

Byl to mužský hlas, ale ne hlas majitele hotelu. Gillian se podívala na dveře. Zapomněla na bezpečnostní řetěz. Troufne si svou chybu napravit, nebo tím jen prozradí svou přítomnost? Zvedla z postele teplákovou bundu a přetáhla si ji přes hlavu. Pak si ještě oblékla spodní díl pyžama zpod polštáře. Aspoň si už nepřipadala tak zranitelná.

„Fräulein?“ Hlas zněl hrubě a netrpělivě – nebo si to jenom namlouvala? Ne. S hrůzou viděla, jak se otáčí klika dveří.

„Jsem tu,“ zavolala. Snažila se nedávat najevo strach. „Kdo je to?“

„Telefon. Důležité pro vás, Fräulein.“ Mužova slova ale nezněla naléhavě, jen falešně a dutě, jako předem nacvičená lež použitá ve špatnou chvíli, jako filmový dialog, který není v souladu s probíhajícím dějem. Klika zůstala stisknutá a zarachotil zámek, jak se muž opřel do dveří.

„Teď nemůžu,“ řekla Gillian. Popadla z toaletního stolku počítač a nacpala si ho do ruksaku. „Za pět minut budu dole.“

„To důležité.“ V zámku zašramotil klíč. Dveře se otvírají. Přeběhla přes pokoj a zajistila bezpečnostní řetěz. Chytila kliku a pokusila se ji udržet, ale proti tlaku z druhé strany neměla šanci. Námahou jí zbělaly klouby prstů, ale přesto viděla, jak se jí proti její vůli otáčí zápěstí.

Zámek s prasknutím povolil, dveře se pootevřely a Gillian odletěla na zem. Řetěz se napnul – a vydržel. Dveře se ještě zachvěly, ale znehybněly. Gillian slyšela tlumenou kletbu. Neviditelná ruka dveře přivřela a znovu je zkusila rozrazit. Řetěz nepovolil.

Gillian se omámeně zvedla na nohy a zoufale se rozhlédla. Po tváři jí stékala krev, ale nevšímala si toho. Věděla, co musí udělat. Hodila si batoh přes rameno, otevřela okno a vylezla na malý balkonek. Po straně budovy vedl zrezivělý žebřík sloužící jako požární schodiště. Trvala na tom, aby dostala pokoj hned u něj, ačkoliv nečekala, že ho bude potřebovat. Myslela si, že své pronásledovatele setřásla v Mohuči. Přetáhla si rukávy přes prsty a sáhla na první příčku.

Vteřinu před tím, než se jí dotkla, se žebřík zachvěl a z příčky se zřítila čepička sněhu. Gillian se podívala dolů.

Měla pocit, jako kdyby jí v plicích naráz zamrzl všechen vzduch. Ve vánici a chumelenici viděla, jak k ní po žebříku šplhá tmavá postava. Z nitra pokoje zaslechla další ránu: tentokrát náraz skoro vytrhl bezpečnostní řetěz ze zdi. Zadoufala, že ten hluk někdo slyšel, ale pochybovala o tom. Za celou dobu pobytu neviděla žádného jiného hosta.

Byla v pasti. Záleželo na jediném. Vlezla okénkem zpátky dovnitř, přeběhla do koupelny a zamkla za sebou dveře. Nevydrží sice ani dvě minuty, ale to by mohlo stačit. Rozechvěle se posadila na kraj vany a otevřela laptop. Z ložnice uslyšela hlasitou ránu. Řetěz konečně povolil. Z místnosti k ní dolehlo dusání kroků, které se na vteřinu zastavily a vyrazily k oknu. Tím získá dalších pár vteřin.

Nemá dost času, aby psala a něco vysvětlovala. Zapnula vestavěnou webovou kameru ve víku počítače. Zablikalo světélko bezdrátového připojení a vyskočilo nové okno se seznamem jmen. V duchu zaklela. Všechna jména byla šedivá, odříznutá od online světa. Zřejmě ještě spí.

V ložnici se ozval krátký rozhovor a kroky se vydaly ke koupelně. Dveře se prohnuly pod kopancem těžké boty. Gillian si v první chvíli pomyslela, že vyletí z pantů, ale naštěstí vydržely. Horečně projížděla seznamem. Někdo přece musí být vzhůru. Světélko bezdrátového připojení na okamžik zazářilo oranžově a Gillian se málem zastavilo srdce, ale o vteřinu později se spojení obnovilo a kontrolka zezelenala. Další kopanec; tentokrát dveře zůstaly prohnuté.

Tady. Úplně dole našla to, co hledala: jediné jméno vyvedené tučným fontem. Nick – no jistě, ten bude vzhůru. Zahlodaly v ní pochybnosti, ale nová rána do dveří je zaplašila. Nemá na výběr. Klikla na ikonku vedle jména, aby navázala spojení. Nečekala ani, jestli Nick odpoví, našla příslušný soubor a klikla na tlačítko ODESLAT. Světélko na datové kartě se divoce rozblikalo: z počítače odcházel proud informací.

No tak, vydechla neslyšně. Čekala, až se na obrazovce objeví Nickova tvář, aby ho mohla varovat a říct mu, co má udělat s přijatým souborem – ale okénko zůstávalo prázdné a černé. No tak to zvedni, sakra.

„Zbývá přibližně 1 minuta,“ uvádělo se v obdélníku graficky znázorňujícím přenos dat. Tolik času nemá. Za sprchou bylo malé okénko – Gillian se k němu natáhla a položila laptop na parapet. Zašmátrala prsty po klávesnici, aby naťukala dva krátké řádky textu, a modlila se, ať si její vzkaz někdo přečte. Další kopanec do dveří. Zatáhla sprchový závěs, aby počítač schovala.

Dveře se s hlasitým zapraštěním rozlétly, do koupelny vpadl muž v dlouhém černém kabátě a černých rukavicích a vykročil ke Gillian. V koutku úst mu červeně žhnula špička cigarety. Gillian si bezděčně zapnula zip teplákové bundy až ke krku.

Na ulici se donesl tlumený výkřik, ale vzápětí zanikl v přívalu sněhu. Čerstvé vločky pomalu zakrývaly stopy před vchodem do hotelu. Auto odjelo, se sněhovými řetězy řinčícími jako duchové. A na opačné straně světa se na monitoru objevilo okénko s oznámením o doručení vzkazu.

2. kapitola

Zpověď Johanna Gensfleische

I sestoupil Hospodin, aby zhlédl město i věž, které synové lidští budovali. Hospodin totiž řekl: „Hle, jsou jeden lid a všichni mají jednu řeč. A toto je teprve začátek jejich díla. Pak nebudou chtít ustoupit od ničeho, co si usmyslí provést…“ (Citáty z Bible pocházejí z ekumenického vydání z roku 1985 – pozn. překl.)

Slituj se, Bože, neboť jsem zhřešil. Po vzoru babylonského lidu jsem postavil věž, která se měla vzepnout k nebesům, a nyní jsem v koncích. Ne z vůle nějakého žárlivého boha, ale kvůli vlastní pýše. Měl jsem tu proklatou věc zničit, hodit ji do řeky nebo ji pálit v ohni, dokud by ze stránek nestekly zlaté ornamenty, nevyvařil by se inkoust a papír by nezuhelnatěl na popel. Byl jsem však očarován její krásou i jejím tvůrcem – nedokázal jsem to udělat. Pohřbím ji do kamene a napíšu svou zpověď, v jediném provedení. Pak je nechám ležet na věčnost pospolu. Bůh nechť je mi soudcem.

Všechno začalo v Mohuči, městě přístavních hrází a věží na břehu Rýna. Člověk může během života používat řadu jmen – tehdy jsem se jmenoval Henchen Gensfleisch. Henchen je dětská zdrobnělina Johanna, příjmení Gensfleisch jsem měl po otci. V překladu znamená „husí maso“ a na otce se dobře hodilo. Majetek naší rodiny tučněl a on tučněl s ním, dokud mu břicho nepřeteklo přes opasek a líce se mu neprověsily pod bradu. A stejně jako husa dovedl syčet a štípat.

Bylo jen přirozené, že finanční zájmy mého otce nakonec dovedly přímo ke zdroji. Stal se společníkem v mincovně, což bylo výnosné zaměstnání, které se výborně hodilo k jeho ješitnosti. Vázala se k němu penze a právo kráčet na čestném místě v procesí na svatého Martina, ale nežádalo o mnoho víc než příležitostnou inspekci provozu mincovny. Jednoho dne, když mi bylo deset nebo jedenáct let, mě otec vzal s sebou.

Byl ponurý listopadový den. Těsně nad věžičkami katedrály se vznášel černý mrak a hustě pršelo. Pospíchali jsme přes náměstí, kde toho dne neprobíhal žádný trh; déšť zřejmě z ulic odplavil všechny živé bytosti. V mincovně však bylo teplo a živo. Přivítal nás sám mistr a dal nám horké jablečné víno, které mě pálilo v hrdle, ale uvnitř hřálo. Neustále se před mým otcem ukláněl, což otce těšilo ještě víc (později jsem se dozvěděl, že mistr provozoval mincovnu na základě smlouvy a doufal v její obnovení). Zůstával jsem těsně za otcem a držel se ho za provlhlý lem šatů, když jsme následovali mistra do dílen.

Měl jsem pocit, jako kdybych vstoupil do pohádkového příběhu, do kouzelnické laboratoře nebo do jeskyně skřítků. Už samotné vůně mě zcela okouzlily: sůl a síra, dřevěné uhlí, pot a žhavý vzduch. V jedné místnosti kováři vylévali tyglíky roztaveného zlata na stoly s odtokovými žlábky; za dveřmi pokračoval dlouhý ochoz, kde muži vyklepávali tabulky kovu. Ještě dál dělník s obřími nůžkami kov stříhal, tak lehce, jako kdyby stříhal látku na šaty, a odděloval od něj kousky, které nebyly větší než mužský palec. Ty pak ohlazovaly ženy u brusných kol, dokud rohy a okraje nezískaly kulatý tvar.

Uchvátilo mě to. Nikdy jsem si nedokázal představit, že by takový soulad, takové jednotné úsilí napřené ke společnému cíli mohlo existovat mimo nebe. Natáhl jsem ruku po jednom zlatém plíšku, ale otec mi ji odstrčil svou těžkou dlaní.

„Nedotýkej se toho,“ napomenul mě.

Malý chlapec, mladší než já, sbíral mince do dřevěné misky a nosil je muži v čele místnosti, který je pečlivě převažoval.

„Každá musí být přesně stejná jako ostatní,“ poznamenal mistr, „jinak by naše práce neměla smysl. Měna funguje jedině tehdy, pokud jsou všechny mince totožné.“

Muž smetl hromádku zlaťáků ze stolu do plstěného měšce, zvážil ho a zapsal si něco do velké účetní knihy vedle sebe. Pak podal měšec učni, který ho slavnostně pronesl dveřmi v zadní stěně. Vydali jsme se za ním.

Okamžitě jsem poznal, že jsme se ocitli v úplně jiném světě. Okna zakrývaly železné mříže a na dveřích byly těžké petlice. Raziči mincí, čtyři hřmotní muži s obnaženými pažemi a v kožených zástěrách, stáli u pracovního ponku se železnými lisovacími formami připomínajícími miniaturní kovadliny. Chlapec předal měšec jednomu z nich. Razič vysypal obsah váčku vedle sebe na lavici, vložil jeden kotouček do čelistí lisovací formy, pozvedl kladivo a udeřil. Stačila jediná rána; do vzduchu vyletěla sprška jisker, forma se otevřela a nově vyražená mince přibyla na čerstvou hromádku ostatních.

Zíral jsem na ně. Ve světle lamp se leskly a svůdně na mě mrkaly. Otec s mistrem stáli zády ke mně a zkoumali lupou jednu z lisovacích forem. Razič právě urovnával do formy další zlatý kotouček.

Věděl jsem, že je to špatné, ale jak se může jednat o krádež, když vezmu věc, kterou okamžitě stonásobně nahradí? Jako kdybych si nabral dlaní vodu z řeky, abych se napil, nebo jako kdybych utrhl plod z divokého ostružiníku. Natáhl jsem ruku. Mince byla z lisovací formy dosud teplá. Na zlomek vteřiny jsem zahlédl reliéf tváře svatého Jana, který se na mě káravě díval, ale vzápětí jsem ho sevřel v pěsti. Necítil jsem se vůbec provinile.

Nejednal jsem z chamtivosti či lačnosti – aspoň ne po zlatě. Cítil jsem touhu, jakou má dětská mysl dosud nepoznala, touhu po něčem dokonalém. Matně jsem chápal, že tyto mince vstoupí do světa, aby byly opakovaně směňovány – za majetek, moc, válku i spásu –, a to vše je umožněno jen tím, že se jedná o dokonalé duplikáty, triplikáty, o navlas stejné kopie, o součásti systému, nerozbitného jako voda.

Otec s mistrem domluvili. Potřásli si rukama, otec prohodil několik uznalých poznámek, mistr se široce usmál a nabídl přípitek u sebe doma. Když se otočil k razičům, aby jim řekl několik slov, zatahal jsem otce za rukáv, ukázal jsem ke dveřím a stiskl jsem nohy k sobě, abych naznačil, že si potřebuji odskočit. Otec si s překvapením uvědomil, že jsem tam s ním. Pohladil mě po vlasech, což byla největší ukázka náklonnosti, jaké byl kdy schopen.

Hned za dveřmi jsem věděl, že spadla klec. Úředník stál za stolem, proti němu učeň, a oba nechápavě hleděli na váhu před sebou. Jedna miska zvedla sametový váček vysoko do vzduchu, zatímco druhá dosedla pod tíhou měděného závaží na stůl. Cítil jsem, jak se mi svírá žaludek, ačkoliv i v takové chvíli jsem musel obdivovat systém vyladěný tak, že zachytí jedinou chybějící minci.

Mistr přiběhl ke stolu. Následoval zlostný rozhovor, úředník zvedl závaží a nahradil ho jiným, ale výsledek zůstával stejný. Zavolali raziče, který dotčeně trval na své nevině. Úředník otevřel měšec a začal počítat mince. Každou položil do jednoho políčka svého kostkovaného ubrusu. Tiše jsem počítal s ním a skoro jsem věřil, že se chybějící mince může zázračně objevit. Úředník dokončil první řádek deseti mincí, následoval druhý, třetí a nakonec čtvrtý.

„Třicet sedm, třicet osm, třicet devět.“ Sáhl do měšce a obrátil ho naruby. „To je všechno.“ Nahlédl do knihy. „Předtím jich bylo čtyřicet.“

Úředník propálil pohledem raziče. Razič se zadíval na mistra, který úzkostně stočil oči k mému otci. Nikdo se nepodíval na mě, ale na tom nezáleželo. Věděl jsem, že mě sleduje vševidoucí oko Boží, a cítil jsem na sobě jeho hněvivý pohled. Do dlaně mi stekla kapka potu. Mince mi v ruce ztěžkla jako olovo, přitahované k zemi váhou mého provinění.

Rozevřely se mi prsty. Mince mi vypadla, ale možná jsem ji chtěl pustit. Zřítila se na podlahu k mým nohám a odkutálela se. Její dráhu sledovalo pět hlav, které se pak pomalu otočily ke mně. Jedna byla rychlejší než ostatní. Do zátylku mě zasáhl těžký pohlavek a srazil mě na zem. Uslzenýma očima jsem viděl, jak úředník zvedá chybějící minci, oprašuje ji a láskyplně ji pokládá do zbývajícího políčka v řadě. Poslední, na co si vzpomínám, než mě otec odtáhl pryč, bylo, jak si úředník olízl pero a zaznamenal správný výsledek do velké účetní knihy.

Večer mě otec zbil znovu, rázně se rozmachoval ocvočkovaným páskem a vyhrožoval mi, že za svoje hříchy půjdu navěky do pekla. Nesnažil jsem se potlačovat křik – ticho ho rozvzteklovalo ještě víc. Když jsem ale ležel přes židli a zíral jsem do krbu, viděl jsem jen nekonečný vodopád zlatek, třpytivých symbolů dokonalosti.

3. kapitola

New York City

Nick si pomyslel, že dřív lidé mívali okruhy přátel – teď mají online seznamy. Miniaturní fotografie seřazené na webové stránce jako přehlídka zásahů vojenského pilota nebo žebříčky kontaktů uspořádaných v tabulkách podle toho, kdy naposledy jste se s dotyčným člověkem spojili. Je jedno, jaký k nim máte vztah: pokud nepokračujete v komunikaci, vaši přátelé bez milosti popadají do společenského očistce. Nick z toho byl sice trochu nervózní, ale příslušné programy používat nepřestal. Právě se díval na jeden z takových seznamů, a konkrétně na zelené kolečko blikající vedle zvýrazněného jména. To jméno se už měsíce drželo na úplném dně jeho seznamu kontaktů, mezi bývalými kolegy, starými spolužáky a neurčitou skupinou známých získaných přes jiné známé. V tomto případě však nešel vztah k dotyčné osobě popsat několika prostými slovy.

Gillian. Nick se na židli opřel. Tmu v bytě narušovala jen fialová záře monitorů na stole a lampička v opačném koutě pokoje, kde na televizní obrazovce běžel jakýsi pozdně večerní film. Toužil po téhle chvíli celé měsíce: kontroloval si mobil, hlasovou schránku, vzkazníky i všechny e-mailové schránky, dokonce vkládal naděje i do každodenního příchodu listonoše – dohromady tucet způsobů, jak prožívat zklamání. A teď mu volala.

Zajel s kurzorem nad blikající zelené tlačítko. Rozbušilo se mu srdce. Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil, a narovnal si límeček svetru. Měl se oholit. Klikl na tlačítko.

Výkřik ho zasáhl jako bodnutí nože. Nejdřív si pomyslel, že se ozval z televize, ale tu měl ztlumenou. Vteřinu čekal, jestli neuslyší něco dalšího. Nic. Nezdálo se mu to? Na monitoru naskočil zrnící obraz. Vypadalo to jako tapeta: šedobílá stěna se vzorem zelených vánočních stromečků. Nebo spíš závěs: zdálo se, že se stromy před kamerou vlní a pohupují, ale obraz byl tak nekvalitní, že si tím nemohl být jistý.

„Gillian?“ řekl do mikrofonu nad počítačem. „Jsi tam?“ Podíval se do kamery. „To je nějaký vtip?“ Zvedla se v něm vlna hořkosti. Mělo ho napadnout, že prožije jen další zklamání.

Někdo tam ale být musel. Slyšel hlasy – mužské hlasy – a nějaký pohyb. Náhle se vánoční stromky odsunuly ke straně a objevil se snědý mužský obličej se středomořskými rysy, prohnutý jako brambora v místech, kde kamera zkreslovala obraz, a se zapálenou cigaretou mezi rty. Na tváři měl trochu krve – možná se řízl při holení. Nick mu přes rameno viděl hnědé kachličky a malé koupelnové zrcadlo.

Muž vztekle zařval něco, čemu Nick nerozuměl, a natáhl ruku, jako kdyby chtěl popadnout Nicka za tričko a protáhnout ho monitorem k sobě. Obrazovku vyplnila mužova dlaň, rozmazaná a zrnitá, ale tak reálná, že se Nick v panice odtáhl od stolu. Pak obraz zčernal.

Nick ohromeně zíral na monitor. Video skončilo, ale pořád zůstával otevřený panel na vzkazy. Nick si poprvé všiml dvou řádků textu.

tohle použij, medvěd je klíč.

pomoz mi, jdou sem

Blikající rámeček úplně vespod ho informoval, že se stáhl nějaký soubor.

Neapol, Itálie

Dlážděnými ulicemi projížděl černý mercedes. V ranním šeru vypadalo město šedě a ponuře. Lidé ve střízlivých kabátech a oblecích pospíchali pod zamračenou oblohou do práce a jejich postavy se odrážely ve vodních kalužích s olejovými skvrnami. Cesare Gemato je sledoval ze zadního sedadla. Přes tmavá skla vozu se svět zdál být skoro černý. Tahle denní doba i roční období se mu zamlouvalo. Celý život žil ve stínech.

Ticho v limuzíně narušilo zaječení opery: plechově znějící Pavarotti kvílel z reproduktoru mobilního telefonu Pucciniho. Melodii vyzvánění nastavil Gematovi vnuk, když se jeho dědeček nedíval, a Gemato ještě nepřišel na to, jak ji má změnit zpátky.

Mladík vedle něj vylovil telefon z teletinového kufříku, ohlásil se do něj a po několika vteřinách ho podal Gematovi.

„Ugo,“ řekl.

„Si.“ Gemato chvíli poslouchal. „Dobře. Našli jste u ní něco? Tu knihu?“

Zamračil se.

„Je možné, že tě viděl?“ Za okénkem si všiml mladé ženy v bílém plášti do deště, která se opírala do pedálů kola. Po zádech jí splývaly dlouhé černé vlasy a vítr jí tiskl plášť těsně k tělu.

„Pošlete to našim přátelům v Tallinu. Zjistěte, kdo to je, kde je a co ví.“

Ukončil hovor a vrátil telefon asistentovi. Tohle je ta potíž s laskavostmi, pomyslel si. I u někoho, kdo jich dluží tolik jako jeho klient. Vždycky je třeba zařídit ještě něco.

„Sežeňte mi Nevada.“

New York City

Nick seděl v malé restauraci a díval se do otevřeného laptopu před sebou. Kromě počítače měl na stole ještě list papíru a vanilkový mléčný koktejl v šejkru z nerezové oceli. Ve čtyři ráno tu kromě něj nebyl skoro nikdo, ale Nick sem rád chodil, když nemohl spát. Líbila se mu neonová a chromová výzdoba, koženka a laminované stoly, i bezedný šálek kávy za dolar padesát. Tohle místo na něj působilo opravdově a upřímně, přestože věděl, že to je jen důsledek stovky hollywoodských filmů, které v něm takovou fiktivní představu utvrzovaly. Gillian mu to jasně vysvětlila.

Gillian.

Zíral do laptopu. Řekové, kteří vedli tuhle restauraci, nebyli tak staromódní, aby nenainstalovali bezdrátový internet, když si všimli, že jim zákazníky začíná přetahovat kavárna o kousek dál. Nick byl připojený už asi hodinu a unavenýma očima hypnotizoval obrazovku, jestli se neobjeví Gillian. Její jméno poskočilo na první pozici seznamu, ale ikonka zůstávala šedivá a bez života.

Naposledy spatřena: 6. ledna, 07.48:26

Usrkl si koktejlu. Tři čtvrtě na osm, to znamenalo, že je v časovém pásmu, které má oproti jeho šestihodinový náskok. Kde to je – někde v Evropě? Co tam dělá?

Pomoz mi, jdou sem.

Určitě to byl vtip. U Gillian je všechno možné. Ale když je možné všechno…

Proč by jezdila až do Evropy, jen aby si z něj vystřelila? V duchu si přehrál celé video: výkřik, vzteklou mužskou tvář i ruku, která se natáhla ke kameře. Rozhodně to nevypadalo jako žert.

U Gillian je všechno možné.

Navíc je tu ten soubor, který poslala. Zvedl vytištěnou stránku a zadíval se na ni. Očekával, že v ní najde odpověď, nějakou pointu, která celou šarádu objasní. Místo toho ho obsah souboru zmátl ještě víc. Nikde žádný text, jen černobílý obrázek s osmi ručně nakreslenými lvy a medvědy v různých pozicích: přikrčeně se plížili, spali, řvali, hrabali a šplhali. Jeden ze lvů seděl a olizoval si tlamu; zíral ze stránky přímo na Nicka, jako kdyby ho vyzýval, jen ať se zkusí přiblížit.

Přiblížit k čemu?

Muselo jít o nějakou Gillianinu práci. Ale proč mu ji posílala? Je to něco cenného? Medvěd je klíč. Klikl na něj, ale nic se nestalo.

Pak zkusil jinou metodu. Otevřel si internetový prohlížeč a připojil se ke stránkám, o kterých věděl, že je Gillian často navštěvovala, jako zoufalý milenec, který se potuluje po bývalých lokalitách staré lásky. Blogy, na něž přispívala, fóra, kde někdy diskutovala. Moc toho nenašel. Recenzi na knihu, kterou si četla krátce před tím, než ho opustila; příspěvek o zlatnictví na diskusním fóru o středověku. Snažil se oba texty přečíst, ale slova se mu slévala před očima. Od července, kdy ji viděl naposled, skoro nic nepřibylo. Že by shoda okolností? Možná ji jejich rozchod zasáhl hůř, než dávala najevo. Tohle pomyšlení ho nějakým podivným způsobem utěšovalo.

Nakonec zkusil stránky sociální sítě, o níž věděl, že ji před časem používala. Jako mnoho dalších lidí se přihlásila, dva týdny neustále obnovovala svůj profil a přemlouvala přátele, ať se zaregistrují taky, ale následně usoudila, že má na práci lepší věci. Od té doby ji tady neviděl. Nedávno se sem ale musela vrátit. Na vrcholu stránky, v místě, kam uživatelé mohou uvést stručný komentář o tom, co zrovna dělají, stálo:

Gillian Lockhartová

je ve smrtelném nebezpečí obrázky3

(naposledy aktualizováno 2. ledna, 11.54:56)

Byl to další vtip? Na takové melodramatické nadsázky se specializovala. Zbožňovala ale i nevyzpytatelnou ironii výroků, které jsou zároveň pravdivé i nepravdivé. Dráždila různými možnostmi, ale nikdy nedávala jednoznačné odpovědi.

Nick dopil posledních pár kapek koktejlu a v brčku zaškrundaly bublinky vzduchu.

4. kapitola

Frankfurt, 1412

V mládí jsem viděl zaživa upálit dva muže. Bylo to ve Frankfurtu, den cesty od Mohuče. Otec tam měl nějaké vyřizování na wetterauském trhu a vzal mě s sebou, tři měsíce po té příhodě v mincovně. Měl dobrou náladu a smál se se svými společníky pouličním prodejcům a mrzákům kolem silnice. Smál jsem se taky, ačkoliv jsem vtipům nerozuměl.

Na náměstí dav zhoustl, ale otec se s pomocí své mohutné postavy a hole protlačil do přední řady, takže se mi naskytl ničím nerušený výhled. Kulil jsem oči vzrušením a přemítal jsem, jaká zábava mohla přilákat takový zájem. Doufal jsem, že půjde o tančícího medvěda.

Uprostřed náměstí stála šibenice připomínající rám neviditelných dveří. Už tenkrát jsem věděl, kam vedou. Pod šibenicí byly naskládány balíky slámy. Chtělo se mi plakat, ale věděl jsem, že by to můj otec odsoudil.

Dva biřici vyvedli z davu oba vězně. Jeden měl na sobě dlouhé černé roucho a bílou mitru s řadou kreslených ďáblů, kteří nesli prapor s nápisem „arciheretik“, arcibiskup heretiků. Druhému chyběla pokrývka hlavy a měl oholené vlasy. Zápěstí i kotníky mu poutaly řetězy.

„Co udělal?“ zeptal jsem se.

„To byl mincmistr,“ vysvětlil mi otec. „Šidil mince, jako když nepoctivý sládek ředí pivo vodou.“ Shýbl se ke mně a vytáhl z kapsy zlaťák. Otočil ho v prstech, aby se mi před očima zaleskly obě zlaté plochy. „Koho vidíš?“

„Svatého Jana.“

„A na druhé straně?“

„Princův erb.“

Otec se souhlasně usmál. Měl jsem radost. „Světec a princ. Moc boží a moc lidská. Dva pilíře našeho světa.“

Trhl hlavou k mincmistrovi. Biřici mu připoutali ruce k železnému háku na příčné rozpěře a snažili se mu přichytit nohy spoutané řetězem k druhému háku na protější straně. Jeden z biřiců zvedal odsouzencovy nohy na rameni, zatímco druhý se hrbil a nadlehčoval mincmistra zespodu. Dav pískal a povzbuzoval je oplzlými výkřiky.

„Proti komu se prohřešil, Henchene?“

„Proti princi, otče.“

„A?“

„Proti Bohu.“

Otec si olízl tlusté rty a přikývl. „Pokud není měna udržována v dokonalém stavu, pokud u mincí chybí třeba jen jediné zrnko zlata, lidé jim přestanou věřit a Boží řád se zhroutí. Stačí jediné zrnko,“ zopakoval.

Biřicům se konečně podařilo přichytit mincmistra k oběma hákům. Připomínal tělo připravené na rožni. Takhle se bude před smrtí trápit déle. Kacíř měl větší štěstí: připoutali ho ke kůlu, kde ho rychle sežehnou plameny. Z toho jsem usoudil, že se dopustil jen menšího zločinu.

Soudní zřízenci přinesli z rohů náměstí dřevo a naskládali ho na balíky slámy. Biřici ho pokropili olejem z lahve a dali si záležet, aby pár kapek doletělo i na oba vězně. Úředník soudu si stoupl na bednu a z velkého zapečetěného svitku přečetl obvinění. Pořádně jsem ho neslyšel, přestože mi otec jeho slova s velkým potěšením opakoval. Kacíř popíral, že by Kristus byl Syn Boží a církev představovala cestu ke spáse. Požadoval, aby se církev vzdala svého majetku. Při půlnočním rituálu přivolal samotného Lucifera, přimíchával do mešního vína popel potracených dětí, smilnil na oltáři a dopouštěl se incestu se svou sestrou. Dalo se tomu těžko věřit, když se člověk podíval na muže s jemným obličejem a výrazným ohryzkem, ale jak mi řekl otec, ďábel si libuje v přetvářce. Možná jsem měl poslouchat pečlivěji.

Nebe se zatáhlo a zvedl se vítr. V nastalém šeru zářila pochodeň v biřicově ruce o to jasněji. Úředník zbrunátněl ve tváři, jak musel překřikovat hluk živlů, zvonů a přihlížejících lidí. Jakmile dočetl, seskočil z bedny a dal biřici pokyn k zapálení ohně.

Plameny se rozhořely během několika vteřin, přeskočily ze slámy na dřevo a začaly olizovat nebožáky nad sebou. Kacíř zemřel okamžitě, nebo snad omdlel; padělatel vydržel déle. Viděl jsem, jak se do něj oheň zakusuje v místech, kde se mu vsákly do kůže kapky oleje, skoro jako kdyby ho žár stravoval zevnitř. Bolestné skřeky a praskání dřeva se mísily s řevem davu.

Ucítil jsem, jak mě něco udeřilo do zad, a vzhlédl jsem. Byl to můj otec. Stál rozkročený na svých sloupovitých nohou, oči zvedal k nebi a ve tváři mu zářilo spravedlivé vytržení, zatímco mě bušil holí přes ramena, aby mi vtloukl tuhle vzpomínku do paměti.

Když jsem byl starší, viděl jsem upalovat další muže. A malá část mé duše pro ně vždy chřadla soucitem.

5. kapitola

New York City

Ani v New Yorku jste nemohli uniknout počasí. Nicka vzbudily ledově tvrdé jehličky deště bubnující na okno ložnice. Překulil se na bok a ještě několik vteřin si vychutnával poslední závoje spánku. Dokud si nevzpomněl na události poslední noci.

Naráz otevřel oči. Hodiny na nočním stolku ukazovaly za deset minut jedenáct, ale z tmavé oblohy za oknem se čas vyčíst nedal. Není divu, že zaspal. Zvedl se z postele a přešel k otevřenému laptopu na okenním parapetu. Nechal ho běžet celou noc s hlasitostí nastavenou naplno, pro případ, že by znovu zavolala. Nic se neobjevilo. Prohlédl si došlé e-maily, ale neobtěžoval se vymazat nevyžádanou poštu. Nenapsala ani e-mail. Za spánky se mu ozývala tupá bolest. Potřeboval kávu.

Jakmile spatřil Breta, věděl, že se vzbudil opravdu pozdě. Jeho spolubydlící si hověl před počítačem v pohodlném křesle, jednou rukou ťukal do klávesnice a v druhé držel ochablý kousek pizzy z minulého večera.

„Co děláš?“

„Vypisuju přístupový kódy,“ zamumlal Bret s ústy plnými papriček. „Na týhle stránce za každou stovku hesel dostaneš porno zadara.“

Nick si pomyslel, že až svět ovládnou stroje, v Bretovi budou mít pátou kolonu. Patřil k internetové spodině, k parazitům, kteří se živí v podbřišku světa online. Sbíral e-mailové adresy pro spamery, šrouboval nahoru ceny internetových aukcí, inzeroval výhody pochybných léků nebo, jako nyní, dešifroval pokřivená písmena, jimiž se internetové stránky brání proti automatické registraci: neexistovalo nic, co by Bret za pár centů neudělal. Pokud existovala nějaká protiinternetová nátlaková skupina – a Nick předpokládal, že někde určitě bude –, Bret by jim posloužil jako nejlepší argument. Nick si pořád nedokázal srovnat v hlavě, jak vlastně skončili v jednom bytě.

„Byl jsi pozdě venku,“ poznamenal Bret. „Volal ti tvůj kuplíř?“

Nick přistoupil ke kuchyňskému pultu a zapnul konvici. „Přišel mi vzkaz od Gillian.“

„Hmmm.“ Bret si olízl mastnotu z prstů a sáhl po myši. „Je zpátky ve městě?“

„Myslím, že je v Evropě.“

„Sto.“ Bret klikl myší. Písmena zmizela a na monitoru je nahradila dvojice svíjejících se nahých žen s ústy otevřenými ve ztuhlé grimase rozkoše. „Bezva.“

Nick si zalil rozemletá kávová zrnka horkou vodou a usoudil, že nedokáže počkat, až vychladne. Dá si kávu na rohu ulice.

„Jdu ven.“

Bret neurčitě mávl rukou. Pizza se mu zhoupla v ruce jako mrtvolná kůže. „Já budu tady.“

Nick odjel trasou A na Stodevadesátou ulici a vyšel po Fort Washington Avenue. Déšť se zmírnil v jemné mrznoucí mrholení, které mu zatékalo za límec a záblo ho až do morku kostí. Naposledy tu byl v létě, kdy ulici stínily olistěné koruny stromů a honily se tu děti s vodními pistolemi. Vzal sem Gillian na zmrzlinu. Teď byly stromy holé a ulice prázdná. Na šedém kopci před ním se nad lesem tyčila kamenná věž středověkého kláštera jako připomínka z jiného místa a času, vzkříšená zde na špici Manhattanu. Cloisters, oddělení Metropolitního muzea umění. Za ním se kopec svažoval k Hudsonu. Útesy na protějším břehu řeky v nynějším počasí představovaly jen mlžné stíny. Ve vzduchu jako vzdálené hromobití visel dunivý hukot dopravy přejíždějící most George Washingtona.

V muzeu skoro nikdo nebyl. Nick zaplatil vstupné a přešel k průvodkyni, bělovlasé dámě s postojem sokola připraveného vrhnout se střemhlavým letem na návštěvníky. Kvůli jmenovce vypadala jako exponát s názvem „PAM“. Manhattan, polovina dvacátého století, patrně židovského původu. Když k ní Nick přistoupil, zablýsklo se jí v očích.

Vytáhl z kapsy vytištěný obrázek, který mu poslala Gillian.

„Nepoznáváte tohle?“

Průvodkyně se podívala na čtyři medvědy a čtyři lvy, kteří jí pohled němě opláceli.

„Bohužel.“ Nick viděl, jak je zklamaná. „Zkuste to u doktorky Sutherlandové.“

„Kde ji najdu?“

„Patrně v Jednorožcové místnosti.“ Ukázala do křížové chodby za otevřenými dveřmi. „Tudy, pořád rovně.“

Cloisters je zvláštní místo. Chiméra, jak ho nazvala Gillian, poslepovaná z rozebraných částí jiných budov dovezených sem ze Starého světa. Románská chodba vedla do gotické síně, španělská kaple stála vedle francouzské kapituly. Nick prošel prázdným podloubím, shýbl se do dveří z dvanáctého století a vstoupil do dlouhé, chabě osvětlené místnosti. Stěny nebyly za sedmi obrovskými tapisériemi skoro ani vidět. Před jednou klečela mladá žena a zkoumala její vlákna něčím, co připomínalo malou baterku. Smečka psů a mužů s oštěpy nad ní obkličovala jednorožce, který nabodával jednoho ze psů na svůj roh. V jeho melancholických očích se zračilo zoufalství.

Nickovy boty zavrzaly na naleštěné podlaze a žena sebou trhla.

„Doktorka Sutherlandová?“ Vypadala, jako kdyby vystoupila z černobílé fotografie: černé vlasy stažené dozadu černou stuhou, hladká slonovinová pleť, úhledný černý kostýmek se sukní a bílá blůza zapnutá ke krku. Barevné na ní byly jen boty: lesklé červené lakýrky.

„Jsem Nick Ash. Omlouvám se, že vás vyrušuji…,“ zaváhal. „Jsem známý Gillian Lockhartové.“ Zdálo se, že ženě to jméno nic neříká. „Dřív tu pracovala.“

„Ach.“ Omluvně se usmála. „Nastoupila jsem tu až v říjnu. Nevím…“

Měla britský přízvuk. „Možná mi pomůžete i tak.“ Nick rozevřel papír s obrázkem a podal jí ho. Viděl, jak se jí v tmavých očích zablýskl zájem. „Dostal jsem to včera, za docela, ehm, tajemných okolností. Doufal jsem, že mi tu někdo dokáže říct, co to je.“

Žena si obrázek chvíli prohlížela a tiše špulila rty. „Patnácté století. Měděná rytina od nějakého německého umělce, pravděpodobně z horního Porýní. Datovala bych ji do období kolem roku 1430.“ Všimla si Nickova zmateného výrazu a zahanbeně se zasmála. „To je hrací karta.“

„Neměly by na ní být piky, káry nebo něco takového?“

„K označení barvy tu slouží medvědi a lvi.“ Zastrčila si uvolněný pramen vlasů za ucho. „Nebo přesněji divoké šelmy. Hodnotu karty určuje počet zvířat.“

„Víte toho docela dost.“

Rozpačitě pokrčila rameny. „Ani ne. Tohle jsou jenom ty nejzákladnější vědomosti z historie umění. Já se zabývám spíš zvířecí symbolikou. Ale tyhle karty jsou slavné. Jsou asi tím nejranějším příkladem tisku z měděných rytin, jaký máme.“

„Kdo je vyrobil?“

„To nevíme. Většina středověkých uměleckých děl není podepsaná a neexistují záznamy o jejich původu. Historikové umění autora označují jako Mistra hracích karet. Dochovaly se ještě další rytiny, které mu podle stylu dokážeme připsat, ale hrací karty jsou jeho vrcholným dílem.“

„Takže jich je víc?“

„Pár desítek po Evropě, myslím, že hlavně v Paříži. Ty karty jsou hodně neobvyklé: mají pět barev místo normálních čtyř. Jeleny, ptáky, květiny, lidi…,“ zlehka poklepala na obrázek, „a divoké šelmy.“

Rozhostilo se ticho. Když se spolu dívali na obrázek, Nick mimoděk zatlačil mladou ženu do ostrůvku světla, jež sem dopadalo oknem z barevného skla vysoko na stěně. Barvy vytvářely na její hrudi skvrny, jako kdyby krvácela. Nick si v duchu vybavil vzteklou mužskou tvář vrhající se ke kameře a zachvěl se.

„Můžu si to nechat?“ Zvedla papír a zvědavě se na něj podívala. Nick zaváhal.

„Jistě.“

„Pokusím se zjistit něco víc, až tu skončím.“ Kývla k tapisérii. „Měla bych se…“

„Samozřejmě.“

Neobratně vytáhl z kapsy peněženku a vytáhl vizitku. Její prsty se letmo dotkly jeho – měla je štíhlé a bílé, s červeně nalakovanými nehty. Přečetla si navštívenku.

„Digitální forenzní rekonstrukce?“

„Skládám dohromady střípky informací.“

Tuhle odpověď používal už dlouho, vždycky když chtěl vypadat zajímavě. Teď však vyzněla dutě.

Cestou ven potkal znovu starou průvodkyni. Pořád se jí nepodařilo ulovit návštěvníky, které by mohla poučovat, a tak jen stála v křížové chodbě a sledovala, jak ze střešních tašek stéká do zahrady dešťová voda. Přes rameno jí hleděl z podstavce kamenný světec.

„Našel jste doktorku Sutherlandovou?“

„Moc mi pomohla,“ přikývl, ačkoliv si nebyl jistý, jestli je to pravda. „Ale chtěl bych se vás ještě na něco zeptat. Už tu pracujete dlouho?“

Průvodkyně se narovnala. „Sedmnáct let.“

„Znala jste Gillian Lockhartovou? Dřív tu byla zaměstnaná.“

Přimhouřila oči za silnými čočkami brýlí, jako kdyby zkoumala sochu světce za Nickem. „Je to vaše přítelkyně?“

„Byla. Já… ztratil jsem s ní kontakt. Jenom mě zajímalo, jestli nevíte, kam odtud odešla.“

Průvodkyně se k němu otočila a zadívala se na něj. V jejím pohledu se zrcadlila sedmnáctiletá zkušenost se vzděláváním nevědomých a opravováním omylů. „My jsme s ní taky ztratili kontakt. Nechci šířit drby, ale podle mého názoru to je zatraceně dobře, pokud mi prominete mou příkrost.“

Nick se snažil nesklopit před jejím pohledem oči, ale nedokázal to. Než ho napadla odpověď, narušilo posvátné ticho křížové chodby vyplňované jen šuměním deště zacvrlikání jeho mobilu. Pod pohledem, kterým ho průvodkyně zpražila, málem zkameněl. Zarděl se, překotně vytáhl telefon z kapsy a otevřel ho. Sotva zahlédl na displeji číslo, než ukončil spojení. Mobil ztichl.

„Tohle je muzeum.“ Její hlas zněl dost možná hlasitěji než předchozí zvonění.

„Už jsem na odchodu,“ slíbil Nick. „Kdybyste mi ale mohla říct, kam Gillian odešla… jakoukoliv informaci.“

Vyhlídce na jeho brzký odchod zřejmě průvodkyně nedokázala odolat. „Slyšela jsem, že se ucházela o místo u Stevense Mathisona.“ Odmlčela se, aby se podívala, jestli Nickovi to jméno něco říká. „To je aukční síň. Mají předváděcí místnost na Patnácté a Desáté ulici. Jsem si jistá, že se k nim slečna Lockhartová dokonale hodila.“

Nick uvažoval, co tím asi průvodkyně myslí, ale neodvažoval se zeptat.

6. kapitola

Mohuč, 1420

„Sára však viděla, že syn, jehož Abrahamovi porodila Hagar egyptská, je poštívač. Řekla Abrahamovi: ‚Zapuď tu otrokyni i jejího syna! Přece nebude syn té otrokyně dědicem spolu s mým synem Izákem.‘“

Z refektáře se linul předčitatelův hlas. Klenutými dveřmi jsem viděl, jak čte z obrovské Bible rozevřené na pultu, zatímco v lavicích seděly řady mnichů a mlčky vstřebávaly jeho slova. Slyšel jsem ho jen přerušovaně, protože soudce v křížové chodbě právě dokončoval své shrnutí.

„Základní otázka v případu, který tento soud projednává, rozdělení dědictví po Friedrichu Gensfleischovi, je otázka přednostního práva.“

Mdlé dubnové slunce vrhalo do křížové chodby bledé stíny. V šerém podloubí pokračovaly klášterní aktivity jako obvykle. Řádoví bratři plnili své úkoly. Opodál se rozléhalo dunění sudu valeného do spižírny, ale uprostřed nádvoří se pozornost všech upírala na soudce. Seděl čelem k nám za stolem s vyskládanými knihami, do nichž ani jednou nenahlédl. Jednu ruku měl položenou v klíně a pohrával si s růžencem, druhou hladil kožešinu svého roucha, jako kdyby se jednalo o živé zvíře.

„Na jednu stranu tu máme nárok dětí, které zesnulý počal s manželkou Elsou.“ Pokynul k lavici, na níž jsem seděl já s bratrem Fridrichem, sestrou a jejím manželem Clausem. „Nikdo nepochybuje o tom, že zesnulý svou ženu, dceru obchodníkovu, miloval. Nikdo rovněž nezpochybňuje, že při odkazování svého nemalého majetku těmto třem dětem plnil příkaz svého srdce.“

Otec zemřel v listopadu. Jeho smrt byla nečekaná, ale ne přespříliš tragická. Dožil se sedmdesátky a do poslední chvíle byl plný života. Dokonce natolik, že se nerozpakoval sundat kožený opasek, aby potrestal pokojskou, která nevyleštila stříbro k jeho spokojenosti. Prý se ho tolik bála, že když se zhroutil, čekala deset minut, než se odvážila otočit a zjistit, proč ji přestal bít. Nebyl jsem zrovna doma, ale ostatní mi říkali, že ještě nikdy neviděli v jeho tváři tak klidný, pokojný výraz.

„Srdci však musí vládnout hlava, stejně jako manžel vládne své ženě a Kristus vládne církvi.“ Soudce stočil pohled k druhé lavici, kde seděla má nevlastní sestra Patze se svým strýcem a bratrancem. „A proto musíme v tomto případě rovněž vzít v úvahu tvrzení protistrany, dcery zesnulého z prvního manželství.“

Můj bratr vrhl na Patze vražedný pohled. Patze sklonila hlavu, jako kdyby se modlila.

„Nikdo nezpochybňuje, že Friedrichova vdova Elsa je ctnostná žena, která hluboce želí smrti svého manžela. Ale obchod postavený z kamene je stále obchod.“

To byla těžkopádná narážka na matčino dívčí jméno, které znamenalo „z kamenného obchodu“.

„Bylo by od soudu ledabylé, kdyby nedbal na osobu první manželky. Lze snad nebrat v potaz, že byla dcerou soudního úředníka a neteří vrchního vikáře? Pocházela vskutku z prastaré rodiny. A tento soud se dozvěděl, že v duchu pokory a oddanosti, který tuto rodinu tak dobře vystihuje, má její dcera Patze v úmyslu vyslyšet svaté povolání a připojit se ke Kristu v klášteru požehnané Panny Marie.“

Z nějakého důvodu mi to připomnělo pocit, když otec zemřel. Pocit, jako kdyby mi vzali něco, co jsem nikdy tak úplně nevlastnil. Bratr zareagoval rychleji: sevřel pěsti tak křečovitě, až se málem škrábl nehty do krve.

„V poslední době bylo vyřčeno mnoho slov o změnách pořádku v Mohuči. O tom, že staré rodiny, které vždy spravovaly městské záležitosti, by se měly rozdělit o své břímě s novými lidmi, s řemeslníky a obchodníky.“ Soudce se pohrdavě zamračil. „V tomto městě jsme vždy uznávali a dodržovali Boží pořádek. Zároveň chráníme neurozené a poslušné, jak ustanovuje Kristus. Z toho důvodu soud přiděluje vdově Else po zbytek jejího života dům Zum Gutenberg, jeho vybavení a tolik peněz, kolik je třeba k pohodlnému životu. Friedrichovým třem dětem z druhého manželství přidělujeme z respektu k tomu, jak je miloval, každému dvacet zlatek. Zbytek dědictví podle zákona o přednostním právu patří jeho prvorozené, nejmilovanější a nejctnostnější dceři Patze.“

Klepl holí o stůl na znamení, že rozsudek je u konce.

Necítil jsem zlost – tehdy ještě ne. Bylo mi dvacet a právě mi vzali budoucnost. Měl jsem celý zbytek života na to, aby ve mně rostl hněv.

Můj bratr Friele, o třináct let starší než já, už svoji budoucnost víc než z poloviny prožil, a proto soudní rozhodnutí pociťoval naléhavěji.

„Parchanti zlodějský. Chamtivý, nenažraný židovský pederasti.“

Ve výklenku křížové chodby se svatý Martin skláněl z dřevěného koně, aby se podělil se žebrákem o svůj plášť. Mlčel jsem. Friele se odstěhoval z domu rok po mém narození. Spojovalo nás bratrství, ale pouto mezi námi nebylo nijak silné.

„Čekali třicet let, aby se otci mohli pomstít za to, že si vzal obchodnickou dceru. Teď se dočkali.“

Od chvíle, kdy jsem byl dostatečně starý, abych chápal, proč matka trávila tolik dní v domě a proč naši sousedé nacházeli nejrůznější výmluvy, kdykoliv je potkala na ulici, jsem uvažoval o tom, proč si ji můj otec vzal. V životě vypočítaném na co největší výnos jeho svatba představovala ojedinělý skutek, kterým nic nezískal.

Frielemu planula tvář vztekem. Skoro jsem čekal, že strhne svatého Martina z koně a roztříští ho o podlahu.

„Matka bude žít docela pohodlně a o Elsu se postará její manžel. Já jsem si udělal aspoň nějaké jméno v obchodních kruzích, kde se cení víc schopnosti než původ. Ale ty?“ Podíval se na mě. Jeho starost nebyla úplně hraná – patrně ve mně viděl vhodného figuranta pro válku, kterou v duchu vedl. „Nemáš majetek, řemeslo ani postavení. Co budeš dělat?“

Byl jsem však synem svého otce – a zdědil jsem po něm přinejmenším jednu věc. Věděl jsem, co mám ze všeho nejradši.

„Stanu se zlatníkem.“

7. kapitola

New York City

Souprava trasy A rachotila tunelem kdesi pod Harlemem. Od stěn se odráželo elektrické světlo, v němž se míhaly zaprášené kabely a rezavějící potrubí. Nick si opřel hlavu o poškrábané sklo a zavřel oči.

Gillian byla jedinou osobou, se kterou se kdy seznámil v metru – a patrně taky jedinou osobou, se kterou se tak seznámit vůbec mohl. Jedno odpoledne se vracel z New Havenu. Ve vagonu kromě něj bylo jen pár dětí ze soukromých škol a rodina mířící do centra na divadelní představení. Gillian nastoupila v Greenwichi, a přestože byl vagon skoro prázdný, usadila se přímo proti němu. Nick se jako správný Newyorčan vyhýbal jejímu pohledu a o to víc se soustředil na laptop v klíně, ale Gillian člověk tak snadno neunikl.

„Víte, že anglické sloveso pro dojíždění, commute, je odvozené z latinského commutare, které znamená od základu změnit?“

Z ničeho nic. Nick zavrtěl hlavou a umíněně hypnotizoval monitor.

„Docela paradox, nemyslíte?“

Nick místo odpovědi zahučel, ale ani to ji neodstrašilo.

„Přitom se při dojíždění nikdy nic nemění. Jezdíte každý den stejnou trasou, ve stejnou dobu a sedáte proti stejným lidem, kteří jezdí do stejné práce. Pak se vrátíte do stejného domu, ke stejné manželce a dětem, ke stejné hypotéce a důchodovému pojištění.“ Vyhlédla z okna na okolní předměstí. „Existují vůbec tahle místa – Rye, New Rochelle, Harrison? Setkal jste se někdy aspoň s jedním člověkem, který tam někdy byl?“

Nick si matně vzpomínal, že jako dítě navštívil zábavní park v Rye. „K tomu se nikdo nepřizná.“

Nadskočila na sedadle jako batole a zazubila se. „Přesně. Mimochodem, já jsem Gillian.“ S přehnanou formálností mu podala ruku. Později zjistil, že Gillian přehrává všechno. Šlo o ledabyle přirozený způsob, jakým dávala najevo svůj ironický odstup. Ještě později si uvědomil, že se tím chrání. „A vy jste…?“

„Nick.“ Neobratně jí podal ruku kolem otevřeného laptopu. Nebyla vyložené krásná: měla příliš výrazné dolíčky na bradě, příliš dlouhé paže a její kaštanově hnědé vlasy se neleskly. Vypadala jako žena, která pohrdá líčením. Něco ale člověku bránilo, aby od ní jen tak odvrátil pohled – vyzařovala z ní jakási energie či aura s mnohoznačným příslibem.

„A nedojíždím pravidelně,“ dodal. Měl dojem, že se potřebuje nějak ospravedlnit.

Vstala a přesunula se na sedadlo vedle něj. „Na čem pracujete?“

Zaklapl počítač a nervózně se zasmál. Nevěděl, kam s očima, a nakonec se jeho pohled střetl s jejím. Oplácela mu ho s uličnickým pobavením a beze stopy po omluvnosti.

„Věřila byste mi, kdybych vám řekl, že je to tajná informace?“

Obrátila oči v sloup, ale když viděla, že to Nick myslí vážně, nadšeně vyjekla: „Nepovídejte. Vy jste špion?“

„To zrovna ne.“ Odkašlal si. „Já vlastně, ehm, skládám dohromady střípky informací…“

Kola zaskřípala a souprava zastavila ve stanici Fourteenth Street.

Nick vystoupal s davem lidí na ulici. Znovu začalo pršet a ze schodů stékala dešťová voda, takže si připadal jako losos, který musí zdolávat peřeje. Než došel dva bloky k aukční síni, byl promočený na kost. Aspoň že měl na sobě dobrý kabát. Zdálo se, že nikoho jiného v budově se déšť vůbec nedotkl. Viděl kolem sebe samé krepové košile a pečlivě nažehlené puky, jako kdyby zdejší lidé obývali zemi, kde je neustále dvacet stupňů a pořád svítí slunce. Dalo-li se soudit podle vstupní haly, jejich svět se skládal z naleštěného skla, oceli a mramoru. Tvrdý, chladný svět. Vůbec se nepodobal Gillian.

„Mohu vám nějak pomoci, pane?“ Za pultem v recepci stál mladík se zplihlými vlasy a brýlemi bez obrouček. Měl slabý evropský přízvuk a usmíval se, jako kdyby se usilovně snažil Nicka uklidnit.

„Snažím se najít jednu přítelkyni – Gillian Lockhartovou. Bylo mi řečeno, že by tady mohla pracovat.“

„Ověřím si to.“

Naťukal něco do počítače. „Slečna Gillian Lockhartová. Oddělení pozdně středověkých rukopisů a tiskopisů.“ Znovu klepl do klávesnice. „Pracuje v pařížské pobočce.“

„Máte na ni telefonní číslo?“

„Můžu vám dát číslo tamější výstavní síně.“ Zvedl plnicí pero a napsal na zadní stranu navštívenky sérii číslic. Manžetové knoflíčky mu přitom zaklapaly o stolní desku. „Při mezinárodních hovorech samozřejmě musíte vytočit předvolbu 011.“

Nick se podíval na řadu hodin vyrovnaných jako trofeje na stěně za recepčním. Čtyři hodiny odpoledne v New Yorku, deset hodin večer v Paříži. „Teď mají asi zavřeno.“

Recepční stiskl další klávesu. „Možná budete mít štěstí. Dnes večer prodávají rukopis vévody z Berry – o ten je velký zájem. Čekal bych, že slečna Lockhartová bude na místě.“

Nick zašel do kavárny na protější straně ulice. Mobilní telefon měl pořád vypnutý – od chvíle, kdy opustil muzeum. Zapnul ho a vytočil číslo z navštívenky.

„Stevens Mathison, bonsoir.“ Ženský hlas, ale ne Gillian.

„Bonjour.“ Víc francouzsky neuměl. „Ehm, není tam Gillian Lockhartová, prosím?“

„Moment, s’il vous plaît.“

V telefonu se ozval Vivaldi. Nick se snažil nemyslet na to, kolik ho každá nota stojí. Co Gillian řekne? Kde má začít?

Pípnutí telefonu ho upozornilo na příchozí hovor. Odtáhl mobil od ucha a podíval se na displej. Blikající číslo poznal, i když mu to chvilku trvalo. Jeho byt. Volá Bret?

Vivaldi ztichl. Nick přesměroval příchozí hovor do hlasové schránky a přitiskl si telefon k uchu, právě včas, aby zachytil, jak se mužský hlas ptá: „Kdo je tam?“

Nick se snažil nedávat najevo zklamání. „Jmenuji se Nick Ash a snažím se spojit s Gillian Lockhartovou. Ve vaší newyorské pobočce mě informovali, že je možná dnes večer v práci.“

„Ozvala se vám?“ Muž mluvil s kultivovaným britským přízvukem. V pozadí bylo slyšet mumlání rozhovoru a cinkání skleniček.

„Poslala zprávu přes internet. Nenapsala, kde je.“ Odmlčel se. „Vlastně si o ni dělám tak trochu starosti.“

„My taky. Neviděli jsme ji skoro měsíc.“

„Chcete říct, že dala výpověď?“

„Chci říct, že zmizela.“

Nickovi se znovu vybavila mužská tvář v kameře. Pomoz mi, jdou sem. To bylo ale teprve včera. „Říkal jste, že je pryč už měsíc?“

Několik vteřin slyšel jen šumění připomínající vlny Atlantiku.

„Promiňte – jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Nick Ash. Jsem Gillianin přítel z New Yorku.“

„A včera jste od ní dostal zprávu?“

„M-hm.“

„Aspoň že je naživu.“ Vzhledem k britskému přízvuku se nedalo poznat, jestli to muž myslí jako žert. „Napsala, kde je?“

Nick uvažoval, kolik toho má prozradit. „Byla to velice krátká zpráva. Měl jsem z ní dojem, že je v nějakém průšvihu.“

„Ach bože.“ Přízvuk opět vymazal z mužových slov veškeré emoce. Mohlo se jednat o vyjádření starostí stejně jako nudy. „Volal jste na policii?“

„Nemám jim v podstatě co říct.“

„Já jsem měl, ale nebylo to k ničemu. Řekli mi, že mladé ženy mizejí každou chvíli. Prý jde nejspíš o nějakou milostnou aférku – zvlášť když jsem jim ukázal fotografii. Víte, jací dokážou být Francouzi. Ale když už mluvíme o našich galských přátelích, vévoda z Berry bude každou chvíli odklepnut a obávám se, že bych měl být…“

„Jenom jedna věc,“ promluvil Nick rychle. „Slyšel jste o Mistrovi hracích karet?“

Muže jeho otázka podle všeho překvapila. „Zajisté. Byl to německý rytec z patnáctého století. Autor těch zvláštních karet.“

„Gillian se o něm zmínila ve svém vzkazu.“

„Vážně?“

Nick čekal na další otázku, ale žádná nepřišla.

„Nepracovala na něčem v souvislosti s těmi kartami?“ naléhal. „Na něčem určeném k aukčnímu prodeji?“

„Nevím o žádných nových dílech od Meistera der Spielkarten za posledních sto let. Rozhodně se neobjevila u nás.“

Další odmlka. Linkou znělo hučení a šumění vln.

„Už opravdu musím jít za našimi zákazníky. Ale velice vám děkuji za zavolání a ozvěte se, jestli se dozvíte něco dalšího. Všichni si o Gillian děláme velké starosti.“

Teprve když muž zavěsil, uvědomil si Nick, že nezná jeho jméno. Zaklel a napadlo ho, že zavolá znovu, ale měl pocit, že by telefon nikdo nezvedl. Venkovní tma ukončila krátký lednový den. Nick dopil kávu a zvedl se k odchodu.

Mobilní telefon na stole se náhle modře rozzářil a vydal ze sebe několik uražených pípnutí. „Sedm zmeškaných hovorů, jedna nová zpráva v hlasové schránce,“ hlásil displej. Nick se podíval na čísla. Všechny hovory byly z jeho bytu.

Nepřehrál si ani vzkaz z hlasové schránky a rovnou zavolal Bretovi. Bret se ozval po prvním zazvonění.

„Nicku? Jsi to ty?“ Mluvil udýchaně a zdálo se, že má slzy na krajíčku. „Musíš se sem hned vrátit. Jde o Gillian.“

Nick se přinutil ke klidu. „Ozvala se? Je v pořádku?“

„Ehm, jo, Gillian volala. Poslouchej, musíš sem hned přijít.“

„Mluvil jsi s ní? Co říkala? Má potíže?“

„Potíže? Jo, dá se říct, že je v zatraceným srabu. Podívej, to… nemůžeš ani…,“ jeho slova přerušil zvuk, který zněl jako vzlyknutí. O vteřinu později dodal: „Promiň. Hlavně sem přijď, ano? A probzuč mě, až tu budeš.“

Nickovi trval návrat dvacet pět minut. Za deštivého pátečního podvečera nedokázal najít žádný taxík, a tak skoro celou cestu běžel. Když dorazil ke svému domu, vlněný kabát měl úplně mokrý. Vyběhl po schodech do vstupní haly a minul ocelové schránky i zvonky.

Probzuč mě, až tu budeš.

K čemu, když má klíče?

Nic nedávalo smysl, už od chvíle, když přišel Gillianin vzkaz. Snad kdyby se zastavil, aby se nad tím zamyslel… Ale nemohl se zastavit a nechtěl o ničem přemýšlet. Chtěl odpovědi. Všechno ostatní mohlo počkat. Stiskl tlačítko výtahu, ale pak usoudil, že po schodech to bude rychlejší. Bral je po dvou a utíkal kolem poplašených tváří matně povědomých sousedů. Ve třetím patře proběhl požárními dveřmi.

Na chodbě panovala tma. Stiskl vypínač a na stropě se s tichým zabzučením rozsvítila úsporná žárovka.

Probzuč mě, až tu budeš.

Proč Bret mluvil tak vyděšeně? Co mu Gillian řekla? A proč by ho to mělo tak rozhodit? Pokud to Nick uměl posoudit, pro Breta nebyla Gillian nikdy ničím víc než zrzkou s pěkným poprsím.

Pomoz mi, jdou sem.

A ve dvacátém prvním století existovalo víc způsobů, jak někoho probzučet.

Nedokázal vysvětlit, proč to udělal, ale jeho svět byl v posledních hodinách tak podivný, že i ty nejzvláštnější věci dávaly smysl. Vytáhl z batohu laptop a otevřel ho. Takhle blízko u bytu by neměl mít problém s připojením k bezdrátovému routeru. Klikl na příslušnou ikonku a na monitoru se rozběhl nový program.

Vítejte v Buzzu

Hovor – Vzkaz – Video – Přenos souboru

Následoval seznam kontaktů, Gillian stále na prvním místě.

Naposledy spatřena: 6. ledna, 7.48:26

Žádná změna. Nick sjížděl po seznamu dolů, dokud nenašel Breta.

Naposledy spatřen: je právě online

Připadal si jako blázen, když tak klečí před vlastním bytem, ale přece jen klikl na „video“.

Na obrazovce naskočil rozostřený obraz bytu. Popředí vyplňoval Bretův obličej. Bret zhrouceně seděl v křesle a měl vytřeštěné oči, jako kdyby se snažil vykřiknout, ale to nemohl, protože měl ústa přelepená lepicí páskou. Ze šrámu na spánku mu stékala krev. Za ním, uprostřed pokoje, Nick rozeznal muže v kožené bundě a černé kukle, který čekal proti dveřím. Zrovna se netrpělivě pohnul. V ruce držel pistoli s dlouhou hlavní.

Pomoz mi, jdou sem.

Ať tím myslela kohokoliv, už přišel.

8. kapitola

Kolín nad Rýnem, 1420

„Souhlasíš?“

Seděl jsem u ponku a snažil se soustředit na list papíru, který ležel přede mnou. Chtěl jsem udělat na nového mistra dojem svou pílí, ale všechno kolem mě rozptylovalo. Jako kdyby se do téhle místnosti soustředily všechny moje sny a fantazie. Z hřebíků na stěnách visel bezpočet nástrojů: rydla a leštidla, škrabky a dlátka i mnoho dalších věcí, které jsem zatím ani nedokázal pojmenovat, ale které jsem se brzy měl naučit používat. Celý jeden trám byl rezervován pro kladiva, od velké palice po kladívka tak miniaturní, že by dokázala vyklepat andělské vlasy. Na protější polici spočívaly další poklady: skleněné a stříbrné korálky zavěšené na dlouhých provázcích, úlomky křišťálu a kousky olova, lahvičky s antimonem a rtutí k výrobě zlatých slitin, růžové korály, které se větvily jako parůžky, a dlouhé železné válečky se spoustou prstenů. V mřížované skříňce u okna čekaly na své majitele zlaté poháry a talíře. I spálená místa na stole u mého lokte jako by vyprávěla tajemné příběhy. Naproti přes náměstí před obchodem se zvedaly opěry a lešení kolem nedokončené katedrály.

Zlatnický mistr Konrad Schmidt, k němuž jsem nastoupil do učení, si povzdychl, aby přilákal mou pozornost.

„Zavázal jsem se, že tě budu po sedm let učit zvykům, řemeslu a tajemstvím zlatnického cechu. Budeš žít pod mou střechou, jíst s mou rodinou a dělat všechnu práci, kterou ti přidělím, v souladu s pravidly cechu. Nebudu po tobě požadovat nic, co by bylo pod důstojnost učně. Budeš nosit vodu na hašení železa, ale nikoliv na pití; budeš nosit dřevo na výheň, ale ne do kamen mé manželce. Na oplátku mi zaplatíš deset zlatek hned a jednu zlatku každé tři měsíce za stravu a ubytování. Budeš se chovat, jak se sluší na člena našeho vznešeného cechu. Nikomu neprozradíš tajemství našeho řemesla. Nebudeš krást z mého obchodu ani mé rodině. Potlačíš svoje choutky a nebudeš dělat mému domu ostudu. Nebudeš pod mou střechou páchat žádné nemorální a odporné skutky a nebudeš urážet mou rodinu. Souhlasíš?“

Vytáhl jsem z kalamáře rákosové pero a načmáral jsem dolů na listinu velkými písmeny své jméno. Toužil jsem udělat na mistra dojem svou vzdělaností, a tak jsem se podepsal latinsky. Johannes de Maguntia – Johann z Mohuče. Henchen Gensfleisch, chlapec, kterým jsem býval, zmizel. Před šesti dny zůstal na přístavní hrázi Mohuče.

Konrad Schmidt se nedal tak snadno ohromit. Vzal lejstro a osušil vlhký inkoust.

Podíval jsem se na muže, který měl v rukou mou budoucnost. Bylo mu zhruba padesát let, měl tmavé zapadlé oči a líce vychrtlé věkem. Byl oblečený do vínového roucha s vysokým límcem a vesty lemované kožešinou. Na levé ruce nosil prsten, poměrně velký, ale nikoliv nevkusný. Zpod sametové čepičky mu vykukovaly šedé vlnité vlasy a z každé vrásky jeho tváře hleděla střízlivost. Když se usmíval, což bylo zřídkakdy, vypadal přitom smutně.

Co měl dostat na oplátku? Za jeho ramenem jsem ve stříbrném zrcadle na stěně spatřil svůj odraz. Vypadal jsem jako vzorný mladý učedník. Měl jsem na sobě čistou bílou košili, kterou jsem si koupil v Mohuči a během týdenní cesty lodí jsem ji nechával pečlivě zabalenou. Byl jsem učesaný a ostříhaný, vlasy jsem měl upravené pod látkovou čepicí, celý jsem se vydrbal v lázeňském domě a čerstvě jsem se oholil. Všechny věci jsem měl ve vaku u nohou. Jakmile jsem vykročil na kolínské molo a uviděl jsem zdejší katedrálu, začal jsem se cítit svobodný. Konečně jsem vystoupil z otcova stínu a z dusivého sevření rodiny. Věděl jsem, že právě tady se postavím na vlastní nohy.

Schmidt viděl, jak si ho prohlížím, ale nijak to nekomentoval. „Ukážu ti zbytek domu.“

Zvedl jsem vak a následoval mistra. Zadní dveře vedly na malý dvorek se záchodem, skladištěm, kůlnou na dříví a velkou výhní. U dvou hvízdajících měchů právě pracoval muž v kožené zástěře. Otočil se, když uslyšel naše kroky.

„To je Gerhard,“ představil ho Schmidt. „Minulé léto skončil jako učeň a teď tu je jako tovaryš.“

Okamžitě jsem k němu pocítil nechuť. Jeho velké ruce vypadaly příliš neohrabaně, než aby mohly vytvářet dostatečně jemné šperky. Měl odulou, brunátnou tvář, od horka výhně pokrytou vrstvou potu a s opuchlou kůží kolem očí posazených blízko u sebe. Připomínal mi otce, ačkoliv ho ode mě nemohlo dělit víc než pět let. Kývl mi na pozdrav, něco zabručel a vrátil se ke své práci.

„Gerhard na tebe bude dohlížet, zatímco budu v obchodě.“

Má radost pohasla. Konrad Schmidt vypadal přesně tak, jak jsem od svého mistra čekal: byl vážný a vyzařoval přirozenou autoritu. Okamžitě jsem poznal, že Gerhard je naproti tomu křupan, který mě nic nenaučí. Zamračeně jsem následoval Schmidta nahoru po dřevěném schodišti z vnější strany domu.

„Tady bydlím já a moje žena.“

První patro bylo rozděleno na dvě místnosti – síň a ložnici. Kamenné stěny zakrývaly zelené drapérie a v koutech stály tři tmavé truhly. Na jedné seděla vedle kolébky plavovlasá žena a s rozvolněnými šaty právě kojila malé dítě.

„Má žena,“ řekl Schmidt chraplavě. Těsně před tím, než mě odtáhl zpátky na schody, jsem zahlédl, jak se na mě jeho manželka na uvítanou usmívá. Věkem byla jistě blíž mně než svému muži a čas byl k její postavě laskavý. Už jsem chápal, proč Schmidt tak zdůrazňoval, že ode mě očekává morální chování.

„Máte i jiné děti?“ zeptal jsem se, když jsme šli do podkrovní komůrky. Byli jsme už docela vysoko – všude kolem nás se tyčily střechy, komíny a věžičky. I Gerhard dole na dvoře vypadal jako trpaslík.

„Dceru, která se učí u tkalce, a syna. S ním se brzy setkáš. Cech právě souhlasil s tím, aby se taky stal mým učněm. Budeš s ním bydlet v jednom pokoji.“

Dospěli jsme k plošině nad schody a se skloněnými hlavami jsme prošli do podkroví. Okénkem ve štítové zdi se dovnitř linul kužel světla. Kromě lampy, truhly a postele byla místnost prázdná.

„Tady budete s Pieterem spát.“

Přistoupil jsem k oknu a vyhlédl ven. Přímo naproti se tyčila zpola dostavěná katedrála – do plné výšky zatím dosahovala jen jehlově tenká věž. Kolem ní se do půloblouku rozkládalo město, kopírující ohyb řeky, která se jako stuha táhla na jih směrem k Mohuči. Ten pohled mě uklidnil. Snad nebude Gerhardův dozor takovým utrpením.

Dveře se prudce rozletěly a já jsem se otočil. Myslel jsem, že je rozrazil vítr, ale na schodech stál mladík, vlastně ještě chlapec, a zvědavě nahlížel dovnitř. Měl hebkou bílou pleť bez jediné nedokonalosti či poskvrnky a husté plavé lokny. Na chvíli jsem si pomyslel, že to je jistě anděl. Pak jsem si všiml podoby s Konradem. Byli jako dvě nádoby od téhož hrnčíře, jedna vypálená a popraskaná, druhá vlhká a hladká, nedotčená sušicí pecí. Chlapec se na mě usmál.

Schmidt neurčitě mávl rukou. „To je můj syn Pieter.“

V tu chvíli jsem ucítil, jak do mé duše vstupuje démon.

9. kapitola

New York City

Bret vykulil oči ještě víc – aspoň byl naživu. Zahleděl se do okna na obrazovce a trhl hlavou za sebe. Ozbrojenec nespouštěl pohled ze dveří; zatím si nevšiml Nickovy tváře na monitoru.

Nickovi se zatočila hlava a zvedl se mu žaludek. Co se tady děje?

Za ním se hlasitě otevřely dveře.

„Nicku? Co tu děláš?“

Nick se ohlédl. Byl to Max, osmiletý samostatný chlapec z protějšího bytu, jehož matka pracovala pro nějakou velkou právnickou firmu. Nick mu už párkrát pomáhal s domácími úkoly. Max vykukoval ze dveří, srkal brčkem sodovku a zvědavě se díval na klečícího Nicka. „To už ti zase Bret zamknul?“

„Ne, já…“

Za stěnou se ozvaly výstřely. O vteřinu později zapraskala z reproduktorů jejich digitální ozvěna, hlasitější než originál. To už byl Bret mrtvý. Jeho tělo se křečovitě svíjelo pod zásahy kulek, trhavě a nepřirozeně, jako kdyby tak obludný děj kamera nedokázala zachytit plynuleji. Muž v místnosti zíral na monitor. Na zlomek vteřiny se jeho pohled střetl s Nickovým a vzápětí ozbrojenec vyrazil ke dveřím.

Max zaječel a přibouchl dveře. Nick zvedl laptop a dal se do běhu. Do krve se mu vyplavoval čistý adrenalin. V šoku vpadl na schodiště. Nahoru nebo dolů? Dole byla ulice, lidé a bezpečí – nečekal by od něj ten ozbrojenec právě tohle? Nemá někde komplice? Jenže pokud se vydá nahoru, nedostane se do pasti?

Dveře jeho bytu se rozletěly a Nick se rozhodl. Vyběhl dolů. Přidržoval se zábradlí a prudce vybral první zatáčku. U dveří na druhé patro přibrzdil a rozkopl je. Doufal, že tím pronásledovatele zmate. Nikdo jiný ale po schodech nešel, takže se Nickovy kroky rozléhaly jistě až na střechu. Vrah je nemůže přeslechnout.

Pod schodištěm se zastavil. Hala byla prázdná, ale za skleněnými dveřmi na ulici zahlédl pohyb. Venku přešlapoval druhý muž, těsně mimo dosah světla nad vchodem. Přes pravou paži měl přehozený černý plášť, který mu zakrýval ruku i to, co v ní držel.

Mohl to být kdokoliv – třeba jen přišel na rande nebo někoho vyzvedával. Nick to nicméně nehodlal riskovat. Řídil se instinktem zděděným po dávných zvířecích předcích, který zatím držel jeho hrůzu i zmatek na uzdě. Ze schodů za ním dusaly kroky pronásledovatele.

Nick se vrhl do čekajícího výtahu a palcem stiskl tlačítko; kroky už zněly skoro v hale.

Ze stěn s hučením vyjely dveře. V zužující se mezeře Nick spatřil, jak do haly vbíhá ozbrojenec. Sundal si kuklu, pod kterou se objevily nakrátko ostříhané vlasy a řada zlatých třpytivých cvočků v jednom uchu. Muž se otočil a jejich pohledy se znovu setkaly. V další vteřině se dveře dovřely a kabina začala stoupat.

Jel do nejvyššího poschodí. I o tom rozhodl instinkt – chtěl se dostat co nejdál od bezprostředního nebezpečí. Ale bude to stačit? Všechny chodby končily slepě. Z vrchního patra vedly dveře na střechu – v létě se tam byli s Gillian podívat na hvězdy, ale viděli jen navigační světla letadel přistávajících na letišti La Guardia. Kam teď?

Výtah se znovu zastavil. Nick slyšel dusot kroků na schodech. Zatočil do krátké chodby, která končila dveřmi se zelenou cedulí POŽÁRNÍ ÚNIK. Stiskl kovovou páku. Dveře pod jeho tlakem povolily a Nick se vypotácel ven.

Za ním se vztekle a pronikavě rozhoukala siréna, jako kdyby samotná budova protestovala proti jeho úniku. Požární alarm. Když sem šli s Gillian, zneškodnili ho kreditní kartou a lepicí páskou. Teď se večerní tmou rozléhalo ohlušující vytí. To je dobře. Brzy přijede pomoc, policie nebo hasiči.

Ale do té doby…

Na tvář mu dopadly kapky deště a Nick se zoufale rozhlédl. Ocitl se na malé čtvercové terase pokryté umělými drny, které sem nějaký optimista položil v naději, že nahradí trávník. Obklopovaly ho vodní nádrže, klimatizační jednotky a satelitní talíře. Technické vybavení nabízelo spoustu úkrytů, ale žádný, který by vydržel dostatečně dlouho.

Do uší ho bodalo ječení požární sirény. Už ani neslyšel vrahovy kroky. Nerozhodně stál na promáčené umělé trávě. Celý jeho život dosud ovládal rozum; ubíral se v metodických, nudných a bezpečných mantinelech. Teď byl v koncích. S podobnou situací neměl žádné zkušenosti. Nemohl přemýšlet. Instinkt, který ho dovedl až sem, se vyčerpal. Neměl kam jít.

V tomto okamžiku prázdnoty kupodivu nemyslel na Gillian, na rodiče ani na sestru. Myslel na Breta, který leží mrtvý v pohodlném křesle čtyři patra pod ním. Na Breta, který radil tisícům mužů, jak mohou vydržet celou noc, aniž by si sám, aspoň pokud Nick věděl, přivedl do bytu nějakou slečnu. Na Breta, který přihazoval v bezpočtu internetových aukcí, aniž by si měl v úmyslu něco koupit. Na Breta, který seděl s pistolí u hlavy, a přesto se mu podařilo Nicka varovat.

Nick přeběhl po mokré střeše ke klimatizační jednotce a schoval se za ní. Do košile se mu vsákla voda z kaluže. Aspoň že má černý plášť. Vyhlédl mezi podpěrami, na nichž spočívala vodní nádrž.

Chvíli se domníval, že se jeho pronásledovatel vzdal. V růžovém šerosvitu, který tu sloužil jako náhražka tmy, viděl požární dveře, volně se pohupující ve větru. Siréna neutichala. Mokrá košile se mu tiskla k hrudi a srdce mu divoce bušilo.

Pak ho spatřil. Vrah se krčil u dveří a s namířenou pistolí se rozhlížel po střeše. Hlaveň přejela po Nickově úkrytu a pokračovala dál. Byl to malý, podsaditý muž, který zřejmě sotva popadal dech. Teprve tehdy Nicka napadlo, že se nemusí jednat zrovna o nějakého superagenta.

Pocítil téměř neodolatelné nutkání utéct, skoro jako kdyby věděl, že se to od něj očekává. S vypětím všech sil ho potlačil. Vrah tu nemůže zůstat věčně. I v New Yorku někdo jistě slyšel výstřely a zavolal policii.

Ozbrojenci to došlo taky. Pomalu vykročil od dveří na střechu.

Vtom požární alarm utichl, stejně náhle, jako spustil. Na Nickovy bubínky dolehlo tísnivé ticho, které překvapilo i ozbrojence. Muž se zarazil a nejistě se ohlédl.

Nick sáhl do kapsy kabátu a nahmatal chladné, vlhké klíče. Pevně je sevřel a vytáhl je ven. Do zvonění v uších se pomalu vracely běžné zvuky velkoměsta. Muž se stále blížil.

Nick napřáhl ruku. Nemá na vybranou. Musí hodit klíče stranou, odlákat protivníkovu pozornost, skočit na něj a vyrazit mu pistoli z ruky. Stačí, aby udělal ještě jeden krok…

Chvěl se po celém těle. V životě nic podobného nedělal.

Ozbrojenec postoupil o další půlkrok a otočil se. Nick napjal svaly k hodu, ale teď se vrah díval přímo jeho směrem – jestli zahlédne pohyb, Nick zemře ještě dřív, než klíče opustí jeho dlaň… Zatajil dech. Cítil, jak se mu v plicích zvedá tlak. Chtělo se mu zaječet.

Pak se ozbrojenec otočil a vydal se zpátky ke dveřím. Nick se neodvažoval pohnout ani dýchat. Stiskl klíče v prstech a zavřel oči. Nastal správný okamžik? Nikdy ho nenapadlo, že prožije takovou hrůzu.

Znovu oči otevřel. Muž klečel u klimatizační jednotky a ohlížel se přes rameno. Byl otočený zády – lepší šance se Nickovi už nenaskytne.

Zhluboka se nadechl a připravil se ke skoku. Svaly měl ztuhlé chladem. Co když bude příliš pomalý? Co když ho muž uslyší?

Zabiják si stoupl. Naposledy se rozhlédl po střeše, prošel dveřmi do domu a zmizel. Nick slyšel, jak se po schodech vzdalují jeho kroky.

Nick počkal, dokud si nebyl jistý, že muž opravdu odešel, a pomalu se zvedl. Neovladatelně se roztřásl – dokázal sotva stát. Ještě že se protivníka nepokusil přepadnout. Strhl si kabát a potácivě vykročil přes umělý trávník. Nervózně přitom pokukoval po dveřích, jestli se muž znovu neobjeví. Když si klekal vedle klimatizační jednotky, aby se podíval, co tu ozbrojenec dělal, málem se zhroutil.

V místě, kde muž pořádně nedovřel poklop, se rýsovala černá škvíra. Nick zapáčil. Uvnitř mezi různými budíky a potrubím ležela černá pistole.

Sáhl pro ni a zvedl ji. Byla těžší, než očekával; málem mu vypadla ze ztuhlých prstů. Je na ní pojistka? Naposledy držel zbraň na skautském táboře, a tohle bylo úplně něco jiného než střílet z malorážky do papírových terčů. Stačilo pistoli jen sevřít v dlani a její skrytá moc mu nahnala strach. Touhle zbraní zabili Breta.

Položil ji na umělý trávník a vykročil pryč. Od okolních domů s temnými okny se odrážela modrá a červená světla. Teprve tehdy zaslechl sirény.

10. kapitola

Kolín nad Rýnem, 1420-1421

Během podzimu toho roku jsem o Konradu Schmidtovi zjistil řadu věcí.

Byl to spravedlivý člověk, ale jen těžko se dal oslnit, i když se ze mě stal víc než šikovný učedník. Když nás učil vytahovat zlato do drátků, hned můj první vyšel ohebný a rovný. Pieter promrhal celé odpoledne – a značné množství otcova zlata – tím, že vytahoval drátky, které se prohýbaly a praskaly jako těsto. Když jsme tepali zlato mezi pergamenovými archy do plochy, můj list byl lehký a jemný jako pavučinka; Pieterův hrudkovitý jako ovesná kaše. Když nám Konrad ukázal, jak vypálit rytinu sulfidem síry, aby se zvýraznily její linie, můj výrobek byl ostrý a jasný. Pieterův vypadal, jako kdyby zůstal příliš dlouho stát na roštu.

Konrad Schmidt ale nedával najevo, že bych byl lepší. Kdykoliv jsem mu ukázal svůj výtvor, jenom zabručel, přidělil mi další úkol a dál trpělivě opravoval svého syna. Když jsem po mnohahodinovém pozorování navrhl, jak by se dala vylepšit metoda vytahování zlatých drátů, mlčky mě vyslechl a pak odmítl jediným zavrtěním hlavou. Nejdřív jsem jeho chování připisoval otcovské lásce, ale čím více jsem je pozoroval, tím méně hodnověrné takové vysvětlení bylo. Konrad jen zřídka kritizoval Pieterovu práci, ale tloukl ho i za ty nejmalichernější prohřešky: za to, že nechal džber s mlékem postavený na slunci, že zapomněl smeknout čapku před zákazníkem, že uložil kladivo na špatné místo. Nakonec jsem usoudil, že šlo o zástupné tresty – Konrad na Pieterovi nacházel tolik jiných chyb, protože si nedokázal připustit, že jeho syn nikdy nepřevezme zlatnickou živnost. Proto taky asi musel vzít do učení vlastního syna, ačkoliv takové uspořádání cechovníci nevidí nijak rádi. A snad proto ho zlobila moje šikovnost.

Gerhard mě taky neměl v lásce, nicméně u něj jsem to připisoval zjevné rivalitě. Jeho mohutné ruce si při zpracování kovu počínaly překvapivě obratně – mnohem obratněji, než jsem čekal –, ale postrádal můj vrozený instinkt, s nímž jsem zacházel se zlatem. Nejdřív se mi snažil bránit v rozvoji tím, že mi svěřoval menší úkoly, zatímco Pieterovi lichotil odpovědnějšími úlohami, ale to se mu brzy vymstilo, když musel přijímat odpovědnost za Pieterovy omyly. Pak usoudil, že je lepší, když sklidí pochvalu za mou práci než nadávky za Pieterovu, a spokojil se s tím, že mě při sebemenší zámince tloukl.

Toho roku jsem o Konradu Schmidtovi a jeho domácnosti odhalil další věci.

Dozvěděl jsem se, že jeho manželka je třetí Frau Schmidtovou. Často a přemrštěně mě chválila – mou píli, čestnost i obratnost – a mně její slova lichotila, dokud mi nedošlo, že se tím jen snaží ponižovat Pietera, který nebyl jejím synem.

Zjistil jsem, že si Gerhard nemůže koupit zlato, které potřeboval pro své mistrovské dílo, a tudíž se nemůže stát plnohodnotným členem cechu a mistrem. Místo aby šetřil, raději utrácel to, co měl, za pití a pokoušel se utopit svoji zlost v nábřežních hospodách.

Vypozoroval jsem, že Konrad uchovává klíček ke své skříni s poklady na provázku kolem krku a nikdy ho nesnímá, s výjimkou jednoho dne v měsíci, kdy navštěvoval lázeňský dům. Když jsem to zjistil, sledoval jsem ho a během jeho koupele jsem si udělal otisk do dvou voskových bloků změkčených vlhkým, horkým vzduchem. Toho večera jsem si v peci odlil duplikát a následující noci, když Pieter spal, jsem se plížil dolů ze schodů, abych si hladil a laskal Konradovy zlaté poklady.

Nebyla to šťastná domácnost, ale totéž se dalo říct i o mém domově v Mohuči, takže mi to nevadilo. Byl jsem spokojený ve své práci. Když mi došlo, že má šikovnost jen přiživuje závist a odpor ostatních, snažil jsem se ji co nejvíc skrývat a užíval si samoty.

Jedinou osobou, která bezmezně obdivovala mé schopnosti, byl ubohý, bezelstný Pieter. Byl o čtyři roky mladší než já a uctíval mě jako staršího bratra. Na něco podobného jsem nebyl zvyklý, protože jsem se narodil jako nejmladší syn. Někdy mi Pieterův obdiv lezl na nervy, ale většinou mě naplňoval majetnickou pýchou. Začal jsem ho chránit, podstrkoval jsem mu svoje výtvory a zanedbával jsem vlastní úkoly, abych mu pořád dokola ukazoval nějaký jednoduchý postup. Občas jsem si tím sice vysloužil výprask, ale nestěžoval jsem si. Pokaždé, když se jeho koleno otřelo pod ponkem o mé, pokaždé, když jsem mu sevřel ruku, abych naváděl jeho rydlo, démon v mém nitru výskal radostí. Samozřejmě jsem trpěl mukami a hanbou – ale byla to nádherná muka a sladká hanba, které v mém těle zuřily jako požár. V neděli jsem v katedrále vzhlížel ke kříži Našeho Spasitele a prosil jsem, aby ulevil mému trápení, ale věděl jsem, že to nemyslím upřímně. V noci jsme lehávali ve společné posteli a já jsem zarýval nehty do dlaní, dokud mi nekrvácely jako Kristovy, abych odolal divokému pokušení, jež mě sužovalo. Některé noci, zvlášť v zimě, se ke mně Pieter v polospánku přitiskl, aby se zahřál, a já se nakonec vždycky odvrátil, protože jinak by mě přemohl můj rostoucí chtíč. Opakoval jsem si, že démon nakonec pochopí, že nade mnou nezíská vrch, a přestěhuje se z mého těla do nějaké méně odolné schránky. Zatím jsem se pekl v horku své touhy a chvěl jsem se extatickým vytržením.

Na jaře, rok po vynesení rozsudku v Mohuči, jsem učinil další objev. Byl teplý dubnový den a neměli jsme zrovna mnoho práce, a Konrad se proto rozhodl, že nás něco naučí. Gerhard obsluhoval zákazníky v obchodě a mistr mě a Pietera přivedl k ponku, na který postavil láhev, malý kousek papíru, talířek a stojan s pečetními prsteny.

„Odkud pochází všechna naše obratnost a umění?“ zeptal se.

„Od Boha, otče,“ odpověděl Pieter.

Viděl jsem, jak se Gerhard vepředu v obchodě ušklíbl. Možná si myslel, stejně jako já, že v Pieterových dílech se dá jen stěží rozeznat Boží sláva.

„Všechno umění pochází od Boha a my se v něm učíme být co nejlepší.“ Mistr se na Pietera zamračil. „Největší hold, jaký můžeme vzdát dokonalosti, je dokonale ji napodobit.“

Sundal z vřetena prsten a nasadil si ho na ukazováček, těsně nad kloub. Pak udělal něco, co jsem ještě nikdy neviděl: nalil z lahve do talířku trochu inkoustu a dotkl se ho prstenem. Když zvedl ruku, prsten byl celý černý a lepkavý. Přejel po něm prstem a silou prsten otiskl do kousku papíru na stole. Na papíře vznikl vlhký obrázek běžícího jelena. Znovu se dotkl inkoustu, otřel kov prstem a otiskl druhého, identického jelena. Nakonec papír roztrhl a podal každému z nás jednu polovinu, spolu s čistými prsteny ze stojanu.

„Tady máte svůj vzor. Tomu, kdo udělá jeho nejlepší kopii, dám halíř.“

Halíř mě nezajímal; věděl jsem, že dokážu vyhrát. Na Konradově úkolu mi připadalo cosi divného, i když jsem nedokázal uhodnout, co to bylo. Začal jsem tím, že jsem vzal chatrný kousek pergamenu, který po namočení zprůsvitněl, a obkroužil jsem obraz jelena olovnatým hrotem. Nanesl jsem na prsten tenkou vrstvu vosku a přetřel jsem zadní stranu pergamenu olovem. Pak jsem upevnil prsten do svěráku, přiložil k němu pergamen a objel jsem obraz olovnatým hrotem. Když jsem pergamen oddálil, na navoskovaném prstenu se objevil světle šedý jelen.

Sáhl jsem po originálu a porovnal oba prsteny. Okamžitě jsem spatřil, kde je chyba.

„Herr Schmidt,“ zavolal jsem. „Který obrázek máme zkopírovat?“

Přerušil svůj rozhovor s Gerhardem a zamračil se na mě jako na hlupáka. „Obrázek na prstenu.“

„Já jen že…,“ pod jeho pohledem jsem se zakoktal, ale nakonec jsem větu dokončil: „…jelen na prstenu je obrácený doprava, zatímco jelen na papíru doleva. Opravdu dokonalá kopie…“ Zmlkl jsem.

„Obrázek na prstenu,“ zopakoval a odvrátil se.

Má mysl se dychtivě třásla na předloženou výzvu. Setřel jsem z prstenu vosk i se zrcadlově směrovaným jelenem a začal jsem znovu. Vzal jsem jinou, větší voskovou kouli a vyválel ji na stole do hladké plochy. Pieter mě vykuleně pozoroval a nic neříkal: jeho vlastní pokusy připomínaly spíše chromého psa než jelena.

Překreslil jsem obraz rydlem do vosku, ponořil vosk do inkoustu a obtiskl ho na papír, jako to udělal Konrad s prstenem. Když jsem vosk oddálil, zůstal po něm druhý jelen, obrácený zády k prvnímu. Potěšený úspěchem jsem obtáhl nový obrázek a hrotem jsem ho znovu nanesl na prázdný prsten.

Čím víc jsem si ho prohlížel, tím méně jsem s ním byl spokojený. Jelen se sice díval správným směrem, ale po všech ostatních stránkách byl horší. Paroží se změnilo v mlhavou změť. Jednu nohu měl tenkou, druhou jako sloup. Ocas se podobal spíš prodloužení zadních kýt. Čenich úplně zmizel.

Prohlédl jsem si jednotlivé obtisky na papíru, pergamenu, vosku a zlatě. S každou další kopií se obraz vzdaloval původní dokonalosti, až se nakonec změnil v nerozpoznatelnou obludnost, vhodnou jedině na stránky bestiáře.

Zvon katedrály za náměstím odbil hodinu. V obchodě se hromadili zákazníci a já jsem věděl, že nás Konrad brzy odvolá k nějakému jinému úkolu. Nebyl čas, abych zkoušel celý postup od začátku. Vyryl jsem jelena tak, jak byl, a co nejlépe jsem ho opravil rydlem. Zvíře už sice připomínalo jelena o něco víc, ale pořád mělo hodně daleko do Konradova originálu.

Když jsem byl hotový, ukázal jsem prsten mistrovi. Zběžně se na něj podíval, odfrkl a hodil halíř Pieterovi. Pieter se rozzářil nad vzácným úspěchem, zatímco já se rděl hanbou a polykal jsem slzy. Konrad to na mně určitě viděl, protože mi jemně řekl: „Skutečná dokonalost existuje pouze v Bohu.“

Já jsem ale věděl, že dokážu víc.

11. kapitola

New York City

Bret nebyl nikdy tak obletován jako po smrti. Nick stál na chodbě s dekou kolem ramen a sledoval armádu policistů a laboratorních techniků, kteří chodili do jeho bytu jako mravenci obírající Bretovu mrtvolu. Proč vyšetřování zaměstnává tolik lidí, když viděl vraždu na vlastní oči? Ani ho nepustili do bytu; nechávali ho stát na chodbě s kávou a přikrývkou. Dveře přehrazovala černožlutá policejní páska.

Byl vyčerpaný a toužil jen po tom, aby se zhroutil do postele. Zatím vyprávěl svůj příběh dvakrát, dvěma různým policistům. Netvářili se tak soucitně, jak očekával. Řekli mu, že si s ním brzy bude chtít promluvit detektiv – už ale uběhlo půl hodiny.

Ve dveřích se objevili dva muži, jeden v uniformě, druhý v šedém obleku, který vypadal nákladněji než všechno oblečení, jež kdy Nick vlastnil. Uniformovaný muž ukázal na Nicka a něco zamumlal. Nick mu nerozuměl. Muž v obleku přikývl, podlezl pod páskou a přistoupil k němu.

„Pan Ash? Jsem detektiv Royce.“

Detektiv Royce byl štíhlý a na leden až příliš opálený; vypadal, jako kdyby byl zvyklý běhat maratóny. Měl nakrátko ostříhané vlasy, které mu už patrně šedivěly, a špičaté kotlety, jež mu protínaly líce jako ostruhy.

„Slyšel jsem, že vyprávíte docela pozoruhodný příběh.“

Nick se opřel o zeď a přitáhl si deku těsněji k ramenům. Bylo mu na omdlení.

„Nemohl bych dostat další hrnek kafe?“

„V téhle fázi už to nepotrvá dlouho. Kdybyste mi jen mohl vlastními slovy…“

Čí slova by to asi tak jinak mohla být? „Bret…“

„Myslíte zesnulého? Pana Deangela?“

„Zavolal mi na mobil.“

„V kolik hodin to přibližně bylo?“

„Asi tak kolem páté. Můžete si to zkontrolovat.“

„Projdeme si veškeré záznamy vaší telefonní společnosti. V tu dobu jste nebyl doma?“

Poslouchá ho Royce vůbec? „Říkal jsem vám, že mi zavolal na mobil. Byl jsem pryč.“

„Vzpomínáte si kde?“

Nick se v duchu vrátil o pár hodin zpátky. Připadalo mu to jako před celou věčností. „V kavárně na rohu Patnácté a Desáté ulice. Měl jsem vypnutý mobil, a když…“

Zmlkl. Royce se ohlédl do chodby, kterou k němu právě přicházel muž v bílé kombinéze s kuklou a dýchací maskou. Vypadal, jako kdyby právě vyšel z jaderného reaktoru. V ruce držel vrahovu pistoli v průhledném plastovém sáčku.

„Tohle jsme našli na střeše. Uděláme balistické zkoušky a podíváme se po otiscích prstů.“

Nick sebou trhl. „Moment. Budou tam moje otisky.“

Royce se na něj podíval s větším zájmem.

„Vytáhl jsem ji z úkrytu v klimatizační jednotce, kam ji schoval vrah. Říkal jsem vám to.“

Technik kývl na detektiva. „Zaneste to do výpovědi.“

Odešel do Nickova bytu. Royce se otočil k Nickovi a ušklíbl se, jako kdyby už celou věc neměl v rukou.

„Omlouvám se. Patrně si myslíte, že tohle není ta nejlepší chvíle, ale věřte mi, že žádná chvíle není nejlepší. Asi jste slyšel, že devadesát pět procent vražd se vyřeší během čtyřiadvaceti hodin, nebo nikdy?“

Nick unaveně přikývl. „Možná.“

„Je to kravina. Ale čím víc toho zjistíme teď, tím rychleji se dobereme výsledku.“ Z Royceho vyzařovala nabuzená energie, neklid a netrpělivost. „Zbytek vašeho příběhu si poslechnu zítra na okrsku. Prozatím potřebuju vědět jen jedno: máte povědomost o tom, že by se pan Deangelo zapletl do něčeho nelegálního nebo zločinného?“

Nick zaváhal. Co mohl říct o Bretovi, aby ho nepomluvil? Měl svoje chyby, na internetu se pouštěl do pochybných akcí – ale zločinec nebyl.

Royce postřehl jeho váhání a dospěl k vlastnímu závěru. „Potřebujeme to vědět, Nicku.“ Stál příliš blízko, shlížel na Nicka a jeho hlas se ve stísněné chodbě rozléhal příliš hlasitě. „Tohle neudělala rozzuřená přítelkyně ani nějaký zfetovaný zloděj. Vrah měl motiv. Jel Bret v drogách?“

Nick se ošil, ale vzhledem k tempu, jakým rozebírají byt, na to stejně co nevidět přijdou. „Občas kouřil trávu. Jako plno lidí.“ Chtěl to říct nenuceně a přirozeně, jako kdyby o nic nešlo, ale jemu samotnému to znělo obranně.

„Vy taky?“

„Ne.“ Nick si přitáhl přikrývku těsněji k ramenům. „Ani ne.“ Jak přesvědčivě to asi znělo? „Nemyslím, že by tady šlo o Breta. Myslím, že chtěli dostat mě.“

„Oni?“ Royce vytáhl útlý zápisník a zalistoval jím. „Podle seržanta jste mluvil jen o jednom pachateli v místnosti.“

„To ano.“ Na Nicka čím dál víc doléhala únava. Bolela ho hlava a měl potíže se zaostřováním. „Oni…,“ vágně rozpřáhl ruce. „Tím myslím…, chápete…, kohokoliv.“

„Jistě.“

„Poslouchejte.“ Nick chytil Roycea za rukáv. Deka se mu svezla z ramen a dopadla na podlahu. „Včera v noci jsem dostal vzkaz… přes internet, od bývalé přítelkyně. Byl to zoufalý vzkaz, jako kdyby po ní někdo šel. Když jsem zapnul webovou kameru, slyšel jsem jenom výkřik a spojení pak přerušil nějaký chlápek.“ Všiml si Royceova výrazu a uvědomil si, jak bláznivě to zní.

Royce se od něj odtáhl a narovnal si záhyb rukávu. „Podíváme se na to. Jak se ta vaše přítelkyně jmenuje?“

„Bývalá přítelkyně. Gillian Lockhartová. Teď pracuje v Paříži pro Stevense Mathisona. Tu aukční síň.“

Royce uložil notes, aniž by si cokoliv zapsal. „Zítra si od vás vyžádáme podrobnou výpověď. Myslím, že teď byste si měl odpočinout.“

Nick uhnul před dvěma dalšími muži v kombinézách, kteří z jeho bytu vynášeli velkou stříbrnou krabici zabalenou v igelitu. Trvalo vteřinu, než mu došlo, co je uvnitř.

„To je můj počítač.“

„Důkaz,“ zabručel jeden z techniků. Přes obličejovou masku zněl jeho hlas dutě. Vrazil Nickovi do rukou psací podložku s připevněným lejstrem. „Tady to podepište.“

„Toho se Bret nikdy ani nedotkl.“ Jinak bych ho zabil, dodal málem – ale včas se zarazil. „Seděl u svého vlastního počítače, když… když se to stalo.“

„Ten si bereme taky,“ řekl Royce. „Ale pokud ten zabiják jde po vás, jak jste říkal, možná to s něčím souvisí. A nacházel se ve stejné místnosti, kde zemřel Bret. Jestli byla puštěná kamera nebo tak…“ Koutkem oka zahlédl, jak na něj z bytu mává jeden z policistů. „Uvidíme, co najdeme.“

Kývl na muže u dveří, otočil se k Nickovi a mrazivě se na něj podíval.

„Vraha dostaneme. To vám slibuju.“

Nick si nikdy dřív neuvědomil, kolik byrokracie se váže ke konci lidského života. Propustili ho teprve o půlnoci. Mluvil s policejním kreslířem, který si od něj vzal ozbrojencův popis. Od laboratorního technika si nechal vzít vzorek z rukou, jestli na nich nemá zbytky střelného prachu, a poskytl mu vzorek DNA odebraný tamponem z vnitřní strany tváře. „Jenom abychom neztráceli čas,“ uklidňoval technik Nicka. Promluvil si se seriózní ženou z organizace Podpora obětem, která mu dala navštívenku s tím, že může kdykoliv zavolat. Ke konci už byl úplně vyčerpaný. Měl co dělat, aby se odvlekl o pár bloků dál do nějaké postele. Mohl se ubytovat u přátel, ale pomyšlení na to, jak jim vysvětluje, co se stalo, stačilo, aby se raději ubytoval v hotelu u Washington Square. Zhroutil se na lůžko.

Jakmile se dotkl hlavou polštáře, z očí mu vytryskly slzy.

12. kapitola

Kolín nad Rýnem, 1421-1422

Konrad Schmidt byl dobrý učitel, ale o jednom aspektu svého řemesla nemluvil. Nikdy mi neřekl, jaké má zisky. Neptal jsem se – ani jsem nemusel. Otcovo bohatství bylo rozprostřeno ve skladech a lodích po celém Rýnu, zato zlatníkovo jmění se dalo nahmatat mnohem snadněji: všichni si ho mohli prohlédnout v zamřížované skříni u výkladu. Měsíc po měsíci mé půlnoční výpravy odhalovaly stále menší a menší množství pokladů. Jednotlivé zlaté předměty se ztrácely a nevracely se; zbývající se ocitaly vpředu, aby si zákazníci nevšimli prázdného prostoru za nimi. Jednoho dne jsem přistihl Konrada, jak klečí na všech čtyřech před tavicím krbem a prohrabuje se chladným popelem. Když se na mě ohlédl, vyšinutý pohled v jeho očích mě vyděsil.

„Co se stane se zlatem, které přeteče při odlévání z formy?“ vyjel na mě. „Tady dole by ho měly být spousty, a přitom nemůžu najít ani zrnko. Nevíš o tom něco, Johanne?“

Mlčel jsem. Vymetání roštu měl na starosti Pieter, ale já jsem ho čistil za něj. Řekl jsem mu, že tak aspoň bude mít víc času dokončit svou práci v obchodě, a že kdyby to jeho otec zjistil, jenom mu dá nějaký další úkol. Vybíral jsem kousky zlata a schovával je pod podlahové prkno do měšce – nešlo o žádný velký poklad, ale až nastane čas na moje mistrovské dílo, nebudu mít nouzi o materiál.

Konradova nálada odpovídala jeho ztenčujícímu se jmění. Tloukl Pietera i mě za nicotné prohřešky a hrubě urážel Gerharda kvůli vymyšleným nedostatkům. Gerhard si pak vybíjel frustraci na mně a Pieterovi ještě víc. Tu zimu jsme toho moc nenaseděli. V noci jsme lehávali nazí v posteli a porovnávali si modřiny, zatímco já se pokoušel ukrývat svoji touhu.

V domě se začaly dít zvláštní věci. Na policích v dílně se objevovaly nové lahvičky a nádoby s tajemnými symboly, které mi nic neříkaly. Konrad nám zakázal, abychom je třeba jen otvírali. Jednou měsíčně, často kolem úplňku, nás posílal brzy spát a z dílny k nám dlouho do noci doléhaly zvuky vážné debaty. Nikdy jsme návštěvníky neviděli. Jednou v noci, když jsem si šel odskočit na schody, jsem se podíval dolů a uviděl jsem, jak na dvoře plane výheň. Konrad se před ní skláněl s nahou hrudí a vypadalo to, že v kleštích drží velký, vejcovitý tyglík, který právě vkládal do ohně a mumlal přitom slova, jež jsem nedokázal rozeznat. Nevšiml si mě.

V květnu jsem jeho tajemství odhalil. Odešel do hostince na schůzku s nějakým přítelem. Počkal jsem, dokud Pieter vedle mě nezačal pokojně oddechovat, a odplížil jsem se po schodech do dílny. Vzal jsem si měšec i klíč. Konrad nyní trval na tom, že bude osobně kontrolovat, jak Pieter čistí rošt pod tavicí pecí, ale museli čekat do rána, až popel zchladne. Zjistil jsem, že pokud seběhnu dolů ještě v noci, můžu vybrat největší valounky zlata pro sebe a ještě jich nechat dost, abych Konrada přesvědčil, že ho nikdo neokrádá. Někdy jsem si popálil prsty, zvlášť pokud jsme udržovali oheň do pozdního odpoledne, ale puchýře a mozoly byly cenou, kterou jsem rád platil.

Ležel jsem před krbem na břiše a držel jsem ruku nad popelem, aby si trochu zvykla na horko. Právě jsem se připravoval, že ji co nejrychleji zasunu do horkých zbytků ohně, když jsem najednou z přední části obchodu zaslechl zvuky. Ke dveřím se blížily kroky několika lidí a vzápětí se ozval i suchý kašel, který jsem v dílně slyšel snad stokrát.

Vyskočil jsem tak zbrkle, až jsem si popálil hřbet ruky o rošt, a vyběhl jsem k zadním dveřím, které jsem nechal otevřené. Zvědavost mě však přiměla zůstat. V rohu místnosti stály dva sudy na vodu a já za ně skočil přesně v okamžiku, kdy lidé vstoupili do obchodu.

Někdo rozsvítil lampu. Zapraskal a zasyčel levný olej a po místnosti se rozlil ďábelský svit, který naštěstí nepronikl do mého kouta. Vyhlédl jsem skulinou mezi sudy.

Kolem stolu stáli čtyři muži. Mistr, otočený zády ke mně, muž se skobovitým nosem, v němž jsem poznal lékárníka z vedlejší ulice, jáhen z katedrály, jehož jméno jsem neznal, a čtvrtý muž, kterého jsem nikdy neviděl. Byl to trpaslík s rozježeným černým plnovousem a našikmo posazenou čepicí. Přitáhl si od krbu stoličku a vyskočil na ni, aby viděl ostatním do očí. Pak si odepjal od opasku malý váček a položil ho na stůl.

„Lékárník mi řekl, že musíte zdolávat řadu překážek. Tady snad najdete to, co vám chybí.“

Měl hlas ostrý a řezavý jako dravý pták. Odhrnul cíp látky. Neviděl jsem mu pořádně přes ruce, ale mezi prsty jsem rozeznal obrys malé truhličky.

„Tohle jsem koupil v Paříži, pod kostelem svatého Inocence.“ Nepříjemně se zachechtal. „Prodávající netušil, jakou to má cenu. Ale já ano – a vy taky, jestli mě přesvědčíte, abych se toho vzdal.“

„Můžeme se podívat?“ Jáhen se natáhl přes stůl. Když jeho ruka míjela rozsvícenou lampu, vrhla na protější stěnu zrůdný stín, který se chvěl víc, než se podle mého názoru dalo připsat mihotání plamene.

„Každý se může podívat,“ pokrčil skřet rameny a podal truhličku jáhnovi. Až když ji kněz otevřel, uvědomil jsem si, že nejde o truhličku, ale o knihu. Ve světle lampy se zaleskly bronzové přezky.

Jáhen otočil několik stránek a beze slova podal knihu lékárníkovi, který ji prozkoumal pečlivěji.

„Nic jiného Flamel nepoužíval?“ zeptal se záhadně.

„Jsou to všechna jeho tajemství z Abrahámovy knihy,“ odpověděl trpaslík neméně tajemně.

Lékárník podal knihu Schmidtovi. „Co myslíš?“

Konrad si dal na čas. Neviděl jsem mu do tváře, ale spatřil jsem, jak se sklání nad knihou a svírá prsty okraj stolu. Bolela mě kolena a do stehen mě chytaly křeče z nepohodlné polohy.

Konečně Konrad promluvil: „Jestli mluvíte pravdu, proč nám tu knihu nabízíte?“

Trpaslík se vřeštivě zasmál. „Proč vám někdo prodává surové zlato, když by vám mohl prodat hotový pohár za větší cenu? Protože nemám potřebné znalosti, nástroje ani materiál. Mám jenom knihu. A ta je vším, co potřebujete, abyste zdokonalili svoje umění.“

Šibalsky se na Konrada zašklebil, sáhl přes stůl a přitáhl knihu k sobě. Konrad mu tvrdě přitlačil ruku ke stolu, aby ho zastavil.

„Vezmeme si ji.“

Vytáhl klíč a odemkl skříň s poklady. Skřet seskočil na zem a vydal se za ním. Vzhlédl k vystaveným pohárům, kalichům, talířům i mísám na policích, olízl si rty a zvedl jeden z předmětů. Po krátké prohlídce pokračoval dalším. Občas ukázal na něco z horních polic a Konrad mu požadovaný kousek podal. Ve způsobu, jakým se dotýkal vzácných předmětů, bylo cosi mně dobře známého: žárlivost. Ten trpaslík byl moje spřízněná duše.

„Tohle. Tohle chci za knihu.“

Zvedl bohatě smaltovaný pohár, jehož základnu zdobily výjevy ze života svatého Jana a vlastní kalich podpírala ramena z jemně spletených drátků. Objednal si ho jeden opat, který ale před zhotovením díla zemřel, a jeho asketičtější následník pohár odmítl. Mistr zuřil, ale myslím, že se mu i trochu ulevilo, protože se jednalo o vzácný předmět. O předmět, jaký bych si vybral i já.

Konrad polkl, ale přikývl. Plamen lampy se zakmital jako hadí jazyk a trpaslík si nacpal pohár do vaku.

„Uzavřel jste výhodný obchod.“

Po jeho odchodu se nezdrželi dlouho ani ostatní. Jáhen i lékárník se záhy omluvili, zatímco Konrad zůstal ještě několik minut u stolu a prohlížel si knihu. Nakonec ji neochotně zavřel a zamkl ji do skříně. Čekal jsem. Když vyšel z místnosti, poslouchal jsem, jak se jeho kroky vzdalují po vnějším schodišti, jak mi nad hlavou skřípou prkna ložnice a jak pod jeho váhou zavrzala postel. Napočítal jsem do stovky, vyplížil jsem se zpoza sudů, rozsvítil jsem lampu a odemkl skříň.

Byla to malá, ohmataná kniha s roztřepenou vazbou a zprohýbanými stránkami. Zdobila ji mosazná přezka, ale jinak na ní nebylo nic, z čeho by se dalo usoudit, proč za ni Konrad zaplatil tak vysokou cenu. Otevřel jsem ji.

Byla psaná latinsky a ve spěchu, s mnoha opravami a poznámkami na okrajích stránek. Na sedmi stránkách se skvěly kresby: had stočený kolem kříže, zahrada s rozeklaným stromem, král s obřím mečem stojící před vojáky, kteří čtvrtili děti a házeli kusy jejich těl do věder. Zachvěl jsem se a uvažoval jsem, jaký příběh asi obrázky vyprávějí.

Listoval jsem stránkami a před očima se mi míhaly jednotlivé věty: „Otevřel jsem Knihu moudrých a z ní jsem se dozvěděl všechna jejich tajemství.“ O kousek dál: „Nejprve se mi podařilo proměnit přibližně půl libry rtuti v čisté stříbro, kvalitnější, než jaké pochází z dolů.“ A nakonec: „V 1382. roce nápravy lidstva, pětadvacátého dne měsíce dubna, jsem v přítomnosti své ženy převedl Červený kámen na stejné množství rtuti, kterou jsem vzápětí proměnil na půl libry úžasného, měkkého a dokonalého zlata.“

Další den jsem strávil jako ve snu, omámený možnostmi, jež se přede mnou otevřely. Byl jsem jako panic, který si našel novou lásku: nemohl jsem se dočkat noci. Gerhard mi natloukl, protože jsem rozlil příliš mnoho zlata, když jsem ho vyléval z tyglíku, a další výprask jsem dostal za nedbalé sklouznutí rydla, které zanechalo ošklivou jizvu na zdobené broži. Konrad na tom nebyl o moc líp. Za jedinou noc jeho tvář zestárla o deset let; ploužil se po obchodě jako duch, pohrával si s klíčkem na krku a třikrát do hodiny kontroloval skříň.

Té noci si mistr šel lehnout pozdě. Na hodinách katedrály odbíjely dvě, když jsem uslyšel vrzání prken v ložnici a rozespalé zamumlání jeho ženy. Přesto jsem čekal dál, dokud nejhlasitějším zvukem v domě nebylo Pieterovo lehounké oddechování na vedlejším polštáři.

Konečně jsem se odplížil dolů. To už jsem se dokázal po domě pohybovat i v naprosté tmě. Věděl jsem o pátém a osmém schodu, které vrzaly nejvíc ze všech, uměl jsem zvednout zástrčku tak, aby nezaskřípala, a dokázal jsem na zámek mistrovy skříně vyvinout přesně takový tlak, aby se dveře otevřely naprosto nehlučně. Sáhl jsem dovnitř. Přejížděl jsem prsty po polici a po známém obrysu talíře, dokud jsem nenahmatal koženou vazbu.

Vtom se za mnou ozval nějaký zvuk. Ztuhl jsem. Zaposlouchal jsem se do noci, ale její ticho mě tentokrát neuklidňovalo. Zřejmě jen zapraskal chladnoucí uhlík, nebo se Konrad překulil v posteli na druhý bok – ale musel jsem se soustředit. Taky jsem potřeboval světlo a nechtěl jsem, aby se nějaký horlivý biřic podíval do okna.

Vystoupal jsem do podkroví. Teprve nahoře jsem si s tichým zaklením uvědomil, že jsem zapomněl zavřít dvířka skříně. Na tom však nezáleželo. Stejně musím knihu vrátit na místo ještě před svítáním. Zapálil jsem lampu vedle postele a zkrátil jsem knot. Pieter se otočil a zahučel něco ze spánku. Přitom máchl rukou před sebe, jako kdyby padal, a položil mi ji na stehno. Neodtáhl jsem se. Jen se tím zvyšovala dokonalost okamžiku.

Nevím, jak dlouho jsem tak ležel a přemítal nad záhadnou knihou. Nedávala mi žádný smysl. Vyprávěla zázračný příběh o tom, jak se její autor, nějaký Francouz, roky snažil odhalit tajemství Kamene, což podle všeho nebyla hornina, ale prvek, který transformoval rtuť ve stříbro a zlato. Jak konkrétně ale proměna probíhala, zůstávalo i přes trpaslíkovo ujišťování záhadou. V knize se mluvilo o hadech a bylinkách, o Měsíci, Slunci a Merkuru, o červených a bílých prášcích, ba dokonce o krvi nemluvňat. Nedokázal jsem ale zjistit, co tím vším autor myslí.

„Žid, který knihu ilustroval, si počínal velice obratně a šikovně, neboť přes pěkné a názorné obrázky jí nikdo nemohl porozumět, aniž by podrobně znal jejich kabalu.“ Civěl jsem na ilustrace, dokud mě nerozbolely oči, ale o židovské kabale jsem nic nevěděl. Tajemství, zaznamenaná všem na očích, mi zůstávala skrytá.

Nakonec jsem určitě usnul. Všechny mé sny se točily kolem jediné věci. Stál jsem na vrcholu hory zalévané slunečním svitem, který proměňoval trávu, kameny, kopce i údolí ve zlato. Za mnou stál zlatý kříž. Podíval jsem se pod sebe a uviděl jsem, jak se ke mně trávou plazí dva hadi. Vykřikl jsem, ale místo toho, aby na mě hadi zaútočili, jeden pozřel druhého a začal honit sám sebe v kruhu, čím dál rychleji, až se mi jeho tvar rozmlžil před očima. Sevřel si ocas čelistmi a začal se polykat.

Podíval jsem se pozorněji a spatřil jsem, že se had změnil ve zlatý kroužek. Zvedl jsem ho a položil si ho na hlavu místo koruny. V tu chvíli jsem ucítil, jak mnou proniká sloup zlatého světla jako fontána, která spojuje zemi s nebesy do dokonalé jednoty. Objevil se anděl s trubkou, podobný mému otci. Dotkl se mého čela a na obočí mi vtiskl pečeť proroků. Padl jsem na kolena, abych objal zlatou zemi, měkkou, teplou a nekonečně odpouštějící.

Vtom jsem se probral ze sna. Ke své hrůze i potěšení jsem zjistil, že se mi Pieterova ruka přesunula k pasu a má ji sevřenou v mém rozkroku. Ze spaní jsem se o něj třel a mé tělo zalévala zlatá rozkoš.

Démoni, kteří nás pokoušejí, bohužel dobře znají naše slabiny a jsou trpěliví. Sny mě opojily, věděl jsem, že bych měl přestat, ale nemohl jsem. Nevím, zda stejný démon posedl i Pietera, nebo jestli chlapec spal, takže nevěděl, co dělá, v každém případě ochotně, ba dokonce dychtivě reagoval na mé podněty. Líbal jsem ho po celém těle, hladil jsem jeho plavé vlasy a tiskl si jeho tvář ke své hrudi; hnětl jsem jeho hebkou kůži, dokud hlasitě nevydechl. Přetočil mě na bok, přitiskl se ke mně a políbil mě na šíji. Zapadali jsme do sebe jako dvě lžičky v příborníku. Celé mé tělo se chvělo touhou a žilami mi proudila krev jako roztavené zlato.

S hromovým zaburácením se rozletěly dveře do podkroví. Zlato v mých žilách se změnilo v olovo. Venku na schodech stál Konrad Schmidt s lucernou v rukách a nepříčetným výrazem ve tváři. Netuším, co čekal, že tu najde, ale jistě ne svého nahého syna v objetí s učedníkem, v tom nejzhýralejším ze všech aktů.

Zmatek nahradila zlost. Mistr vstoupil do místnosti a ruka mu sjela k opasku, kde nosíval nůž. V úzkém a stísněném podkroví jsem neměl šanci kolem něj proběhnout ke dveřím.

Naposledy jsem se toužebně podíval na Pietera, který se krčil nahý na posteli a křičel, že to není jeho chyba, a vyskočil jsem oknem.

13. kapitola

New York City

Nickovi po probuzení trvalo pět nebo deset vteřin, než si uvědomil, co se stalo. Ležel v teple naškrobeného hotelového povlečení a ještě se zpola vznášel v říši snů. Déšť ustal a přes bílé závěsy do pokoje dopadalo sluneční světlo.

Vtom si vybavil včerejší události. Věděl, že se jeho život jednou provždy změnil. Překulil se na břicho a zabořil obličej do polštáře, jako kdyby tím mohl zadusit myšlenky, které na něj doléhaly. Vzlykal, převaloval se ze strany na stranu a zmítal se pod dekou jako tonoucí. V mysli se mu střídaly obrazy Gillian, Breta a toho zabijáka, který ho honil po nekonečně dlouhém schodišti. Připadal si úplně na dně.

Jeho smutek prořízlo zvonění mobilu. Zasténal a rozhodl se ho ignorovat. Přál si, aby ustalo, ale telefon drnčel dál.

Natáhl ruku a zašmátral po nočním stolku vedle postele.

„Nicku?“

Ženský hlas. Britský přízvuk. Zná ji?

„Tady Emily Sutherlandová.“ Chvilková odmlka. „Z Cloisters…“

„Ach ano.“ Nějaká část Nickovy osobnosti dokázala pořád normálně fungovat. „Poslyšte, teď není zrovna…“

„Prostudovala jsem prameny týkající se té karty, kterou jste mi přinesl. Je… pozoruhodná.“

„Hm.“

„Můžeme se sejít, abychom si o tom popovídali?“

„Nemůžete mi to říct rovnou?“

Zaváhala. „Já… osobně by to bylo snazší. Vyvolává krajně zajímavé otázky. Dnes odpoledne budu v Metropolitním muzeu. Mohl byste za mnou přijít na střešní terasu?“

„Jistě.“ Hlavně ať už ukončí hovor.

„Budu tam ve čtyři.“

Rozloučil se a zavěsil. Ještě držel telefon v ruce, když přístroj znovu zazvonil. Přiložil si ho k uchu. „Ano?“

„Jak se dnes ráno cítíte?“ Hlas z noční můry. Detektiv Royce nečekal na odpověď. „Potřebujeme, abyste se sem dostavil a podepsal formální výpověď o událostech minulé noci.“

Nicka zavalila další vlna únavy. „Kolik je hodin?“

„Dvacet minut po deváté. Přijďte co nejdřív.“

Policejní stanice sídlila na Desáté ulici v nízké budově lemované dvěma šedivými věžemi, která kdysi musela být moderní. Uniformovaný policista odvedl Nicka béžovým bludištěm chodeb z haly do malé místnosti někde hluboko v útrobách budovy. Nebyla tu okna, jen široké zrcadlo přes jednu stěnu. Nick se podíval na svůj odraz a trhl sebou. Pořád měl na sobě oblečení ze včerejška. Když ležel na střeše, umazal si přední stranu košile nějakou olejovitou hmotou. Na lících mu vyráželo neupravené strniště. Měl kruhy pod očima a zplihlé vlasy – a to si je zkoušel drhnout hotelovým šamponem. Jeho nálada se ještě zhoršila, když si všiml trojnožky s videokamerou.

Royce ho nechal čekat čtvrt hodiny. Jakmile detektiv vstoupil do místnosti, Nickovi se ještě přitížilo. Royce byl jako upír, který vysává ostatním lidem energii. Odsunul si židli naproti Nickovi a položil si lokty na stůl.

„Díky, že jste přišel. Vím, že je to pro vás těžké období.“ Opřel se a přehodil si nohu přes nohu. Zabubnoval prsty do boty. Technik zatím připravoval kameru.

„Dobře.“ Pod čočkou přístroje na Nicka zablikala červená dioda. „Takže začneme. Můžete nám do záznamu uvést jméno a povolání?“

„Nick Ash. Pracuju v oboru digitální forenzní rekonstrukce.“

Royceovi jeho slova, stejně jako většině lidí, nic neříkala. „Co to znamená?“

„Snažím se skládat útržky roztrhaných nebo skartovaných dokumentů. Pracuju na systémech, které skenují jednotlivé kousky a pak je různými algoritmy digitálně rekonstruují. Cílem je, aby se daly použít jako důkaz.“

„Děláte pro nás?“

„Pro federální vládu – FBI a další agentury.“ To znělo dobře, když chtěl Nick na někoho udělat dojem. Pro Roycea šlo jen o další linii výslechu.

„Máte přístup k utajovaným dokumentům?“

Nick zavrtěl hlavou. „Můj program je pořád ve fázi výzkumu. Technologie ještě nebyla ověřena v praxi.“

Detektiva to přestalo zajímat. „Pojďme ke včerejší noci. Nejdřív, prosím, popište svůj vztah se zesnulým.“

Nick jim řekl všechno, co mohl, od okamžiku, kdy se nastěhovali do společného bytu. Následoval vzkaz od Gillian, úzkostný Bretův telefonát, Nickovo rozhodnutí podívat se přes webovou kameru do bytu a pohled, který se mu naskytl. Se zrychleným tepem popsal honičku po schodech i děsuplné chvíle na střeše, kdy si myslel, že zemře.

Royce všechno vyslechl a na rozdíl od včerejška Nicka ani jednou nepřerušil. Vyšetřovatelovo mlčení bylo ale ještě znepokojivější. Do místnosti nedoléhaly žádné zvuky zvenčí – slyšel jen vlastní hlas a hučení videokamery.

Domluvil a vzhlédl. Zdálo se, že Royce zkoumá nějakou skvrnu na rohu stolu.

„Tomu říkám pořádný příběh.“

Co tím myslí?

„Řekl byste, že jste si byli se spolubydlícím blízcí?“

„Jsme… byli jsme každý úplně jiný, ale vycházeli jsme spolu dobře.“

„V laboratoři se mrkli na počítač z vašeho bytu. Moc toho nezjistili, protože máte polovinu harddisku zašifrovanou.“

„Říkal jsem vám, že pracuju jako externí spolupracovník FBI.“

„Naproti tomu počítač vašeho kamaráda…“ Royce se nadechl. „Byl trochu jiný případ. Překvapí vás, když vám sdělím, že jsme na něm našli nemravné obrázky – a bylo jich opravdu hodně?“

Nick byl příliš unavený, než aby něco předstíral. „Bret měl rád porno. Není jediný a neporušoval tím zákon.“

„Dělil se s vámi o svou sbírku?“

Royce se dal těžko odhadnout. Jednu vteřinu byl chladný a odměřený – typický blbec s odznakem –, v další se choval jako váš starší bratr.

„Měl jsem přítelkyni.“

Na vyšetřovatele jeho odpověď neudělala žádný dojem. „Viděl jste, na co se díval?“

„Snažil jsem se nedívat.“

Royce se předklonil. „Proč? Bylo to tak zlé?“

„Ne, jenom…“

„Mluvil o tom Bret někdy?“

V jednom kuse. „Někdy ano.“

„Slyšel jste, že by se zmínil o nezletilých děvčatech?“

To Nicka překvapilo. Nesnažil se svůj šok nijak skrývat a v duchu okamžitě horečně přemýšlel. U Breta si člověk nevystačil s černobílými kategoriemi, jenom s nezřetelnými odstíny šedé. I on ale měl svoje hranice.

„Bret by nikdy neudělal nic nelegálního.“

„Sám jste připustil, že užíval drogy. Kdyby žil, mohli jsme ho zatknout za držení omamných látek, vzhledem k tomu, kolik marihuany jsme našli ve vašem bytě.“

„Co tím chcete…“

Royce odstrčil židli od stolu tak prudce, až málem porazil kameru. Rozpřáhl ruce a předklonil se. Boky saka se mu roztáhly jako křídla. „Bretova smrt nebyla nehoda. Někdo ho připoutal ke křeslu a zabil ho, protože chtěl, aby byl mrtvý. V téhle fázi vyšetřování nemusíme chodit nijak daleko, abychom našli motiv.“

Nick chvíli nic neříkal. Royce se ho snažil vyprovokovat, aby Nick potvrdil jeho předsudky.

„Myslím, že se mýlíte,“ řekl nakonec. „Vypověděl jsem, co se stalo. Vrah se určitě vloupal do bytu a svázal Breta. Pak ho přinutil, aby mi zavolal, ať hned přijdu domů. Zabil Breta až potom, co si uvědomil, že jsem ho viděl na obrazovce.“

„Dělal jste to často? Často jste špehoval Breta?“

Bylo to jako rozhovor s desetiletým dítětem. Slyší, co říkáte, ale vyloží si to úplně jinak.

„Nikdy jsem ho nešpehoval. Řekl mi, ať ho probzučím.“

„Promiňte?“ Royce nasadil překvapený tón, ale z jeho výrazu bylo jasné, že ví přesně, co Nick řekne.

„Tím se odvolával na komunikační program Buzz. Je to něco na způsob okamžitého vzkazníku. Internetové video a přenos hlasu v jednom balíčku.“

„To zní skvěle.“ Royce znovu změnil přístup. „Potřebujeme, abyste dešifroval obsah svého počítače.“

„To nemůžu. Můj kontrakt s FBI…“

„Na ten zapomeňte. Můžeme si sehnat soudní příkaz, ale bude vypadat líp, když budete spolupracovat.“

Nick na něj zůstal zírat. „Pro koho to bude vypadat líp? Přišel jsem sem dobrovolně, abych odpovídal na vaše otázky. Jsem snad zatčený?“

„Ne.“ Royce se stáhl. „Jenom nám poskytujete svoji výpověď. Všechno je v pohodě.“ Střelil pohledem po kameře. Že by mu to jenom uklouzlo? Nick si začínal přát, aby si s sebou vzal právníka.

„Podívejte se na to z mého hlediska,“ navázal Royce mírněji. „Máme zbraň, kterou byl zastřelen Bret, a jsou na ní vaše otisky. Ještě čekáme na vzorky z vašich rukou, jestli nenajdeme stopy po střelném prachu.“

Stopy po střelném prachu? Copak si myslí, že z pistole vystřelil on? Nemohly se mu ty stopy dostat na ruce, když zbraň zvedl?

„Máme svědka, který tvrdí, že jste byl na místě činu…“

„Jistěže jsem byl na místě činu.“ Nick už skoro křičel. „Vždyť tam bydlím, prokristapána.“

„A vyprávíte mi tuhle… upřímně řečeno, docela neuvěřitelnou historku o maskovaném chlapovi, který vás honil po střeše s pistolí, ale pak si to rozmyslel a zmizel do noci. A zbraň nechal na místě pro vás.“ Royce si položil dlaně na opěradlo židle a předklonil se. „Chci vám věřit, Nicku, vážně chci. Jenže vy mi to nijak neusnadňujete.“

Nickovi se hlavou honily tisíce myšlenek. Snažil se přijít na to, čím by se mohl očistit.

„Max.“

„Prosím?“

„Max. Ten kluk z protějšího bytu. Mluvil se mnou, když zastřelili Breta. Potvrdí vám, že s tím nemám nic společného.“

Royce se poprvé za dopoledne zatvářil nejistě. Omluvil se a vyšel z místnosti. Když se vrátil, ztěžka dosedl na židli.

„Ještě jsme ho nevyslechli. Podle jeho matky je v šoku. Nepustí nás k němu.“

To mohla být pravda. Maxova matka byla rázná žena a to, že svého syna vídala tak málo, kompenzovala nadměrně ochranitelským přístupem. Kdyby Max zakopl o tkaničky, pravděpodobně by zažalovala výrobce tenisek.

„Viděl toho ozbrojence?“

„Nevím. Všechno se odehrálo moc rychle…“ Nick si odkašlal. Ústa měl vyschlá na troud. „Už bych rád šel. Můžu?“

14. kapitola

Horní tok Rýna, 1432

Poutník dovedl koně ke srázu a rozhlédl se po údolí. Tok řeky pod ním samozřejmě zrychloval, když se stáčel kolem skalního výběžku, a mezi lesnatými kopci dál pokračoval normálním tempem jako hladká stužka. Na mělčině u břehu se mezi vodními rostlinami míhala hejna ryb, nad hladinou bzučely vážky a písečné dno se koupalo ve zlatavé záři slunce.

Těsně za skalním výběžkem se řeka zakusovala do mělké zátočiny, kde se k ní připojoval přítok, v porovnání s majestátním Rýnem úzký a klikatý. Kdyby poutníkovi nesvítilo do očí slunce, viděl by v místě soutoku mýtinu a hrubou chatrč z větví a bahna. Před ní se na svažujícím se břehu nakláněl stůl se dvěma odříznutými nohami a přes něj byla přibita řada prkenných stupínků připomínající schody. Celá konstrukce se leskla mokrým blátem. Vedle stolu vytvářel vydlabaný kmen stromu primitivní koryto.

Poutník trhl uzdou a zavedl svého koně zpátky mezi stromy. Stezka byla příkrá, ale poměrně bezpečná. Na lesní půdu dopadaly grošované ostrůvky slunečního svitu a les bzučel hmyzem, tento zvuk ale postupně přehlušovalo šumění řeky. Poutník zakrátko dospěl na břeh přítoku, který vypadal hlubší, než se mu zdál shora. Sklouzl ze sedla, přehodil koni uzdu přes větev a udělal několik kroků do vody, aby si ověřil, že se tu bude moci přebrodit.

Silný proud mu podrážel nohy a muž měl co dělat, aby na kluzkých kamenech udržel rovnováhu. Kousek po proudu vyčnívala nad hladinu hromada balvanů, která představovala pozůstatek neúspěšného pokusu vybudovat vlnolam. Řeka ho prorazila a kameny, původně zamýšlené ke zmírnění proudu, nyní řeku zužovaly a nutily ji k rychlejšímu proudění. Kůň by to ale měl zvládnout, pomyslel si poutník.

Když se otáčel, aby se vrátil na břeh, mezi stromy vysvitlo slunce a na okamžik ho oslepilo. Zastínil si oči rukou, ale tím ztratil rovnováhu a kámen, na němž stál, se překotil. Se šplouchnutím spadl do vody.

Okamžitě ho chytil proud a strhl ho k mezeře v nedokončené hrázi. Poutník se mu pokoušel vzdorovat, ale řeka byla příliš silná. Smýkala s ním jako s větvičkou. Proud ho potopil pod hladinu a muž si lokl vody. Znovu se vynořil a zoufale zalapal po dechu. Vtom narazil hlavou do kamene a svět zčernal.

V zátoce u soutoku obou řek narušila stříbřité zrcadlo hladiny černá tečka. Případný pozorovatel stojící nahoře na útesech by ji považoval jen za vlnku nebo snad za stín prolétávajícího sokola. Z větší blízkosti však stíny nabraly jednoznačně lidskou podobu, konkrétně podobu neupraveného divocha. Vlasy mu sahaly k ramenům a vousy téměř k hrudi – vzhledem k tomu, že je měl mokré, nedala se pořádně určit jejich barva. Stál po pás ve vodě a pohupoval se v proudu, nohama zapřený v bahně, kde se mu kolem nich proplétali úhoři. Nabral bláto ze dna do popraskaného vědra, odnesl ho ke břehu a vydrápal se na trávu.

Byl nahý. K hrudi, pažím i tváři se mu lepilo sluncem vysušené, popraskané bahno jako nějaké hrnčířově soše; pod pasem mu řeka omyla kůži doběla. Odtáhl vědro k nakloněnému stolu a vyklopil ho. Bahno steklo po dřevěných stupních a nechalo za sebou zbytek bílého jílu. Muž ho vyškrábl a vložil ho do koryta, které naplnil vodou ze džberu. Zamíchal ji rukou. Ve vodě vířila bílá oblaka, ale v místech, kde sluneční světlo dopadlo na dno koryta, spatřil neklamný třpyt zlata.

Vtom něco zahlédl u ústí řeky. Nejdřív si pomyslel, že jde o kmen stromu, mrtvou lišku nebo dokonce ovci, již sebral proud na nějaké pastvině. Teprve když ho předmět míjel, poznal, co to je.

Zaváhal, ale jen proto, že nebyl zvyklý na rychlé rozhodování. Pak vběhl do vody, odrazil se a skočil kupředu. Byl vynikající plavec; stačilo mu deset temp, aby se dostal k tělu. Chytil muže za promáčenou košili a zabral. Byl tu silný proud, který ho strhával doprostřed řeky. Pokusil se nahmatat nohama dno, ale nedosáhl na něj. Tonoucí muž se pod jeho dotykem zachvěl a začal se dusit. Jestli se bude příliš zmítat, utopí je oba. Zachránce usilovně kopal nohama, aby se udržel na hladině, a snažil se zvládnout horečné pohyby tonoucího. Jednou rukou ho objal kolem ramene, druhou kolem pasu a vyrazil ke břehu. Jakmile dopravil svůj úlovek na travnatý svah nad řekou, zvedl ho do sedu, vzal ho za ruce a předklonil ho, aby z něj vymáčkl tekutinu jako z měchu.

Muž, který se málem utopil, vyplivl vodu, zasténal a začal se dávit. Po chvíli se převalil na záda a zůstal omámeně ležet na zemi. Dmula se mu hruď, ale jinak se nehýbal. Jeho zachránce ho nechal osychat na slunci, přinesl chleba a med a položil je kousek od něj. Rozdmýchal oheň, který doutnal v jeho chatrči, a ohřál v misce trochu mléka. Když se vrátil k hostovi, jídlo zmizelo a muž seděl opřený o kládu. Zamžoural na svého zachránce.

„Děkuji,“ oslovil ho vděčně. „Nebýt vás…“ Odmlčel se.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se ho samotář. Nebyl zvyklý mluvit a jeho jazyk si jen pomalu připomínal, jak se tvoří správné zvuky.

Host se usmál. „Aeneas.“

To jméno mělo na poustevníka podobný účinek jako tyč zabodnutá do nánosu minulosti. Z bahna vybublalo několik vzpomínek: sluneční světlo dopadající školními okny do třídy, mnich v šedé kutně, starobylá kniha.

„Multum ille et terris iactatus et alto.“ Muž zmítaný na souši i v moři.

Aeneas se udiveně narovnal. Podíval se na svého zachránce a překvapeně se zasmál. „Jste věru zvláštní člověk. Obýváte les jako faun nebo divoch, umíte plavat jako mořská panna, zachraňujete poutníky před zlým osudem a k dovršení všeho citujete Vergilia. Povězte mi, jak zní vaše jméno?“

Muž se zatvářil zmateně – skoro polekaně. Během let ho oslovovali řadou jmen: jmen, volaných v hněvu, výsměšně, z neznalosti i ze strachu. Ta jména mu však dávali ostatní, ne on sám. Před všemi se vynořilo ještě jedno:

„Johann,“ odpověděl jsem.

Aeneas přenocoval v mé chatrči. Na člověka, který skoro zemřel, byl pozoruhodně veselý. Vpodvečer už se dokázal postavit s pomocí hole, kterou jsem mu uřízl z větve vrby. Za soumraku mě doprovodil zpátky k cestě, abychom přivedli jeho koně, a když se setmělo, rozdělal oheň a podělil se se mnou o láhev vína ze sedlové brašny. Taky mi věnoval zrcadlo, postříbřený kousek skla zasazený do litinového rámu.

„Je z Cách,“ řekl mi. „Nasálo do sebe kouzlo svatých relikvií v tamější katedrále. Vezměte si je. Jednoho dne vám snad přinese požehnání, jako vy mně, když jste mě zachránil.“

Aeneas rád mluvil a užíval si lidské společnosti. Slova z něj prýštila jako potok plný energie. Snažil se o mně něco zjistit, ale já jsem se jeho dotazům vyhýbal. Když se mě zeptal, odkud pocházím, jednoduše jsem ukázal po proudu řeky, když se pokoušel vyzvědět, jak jsem se dostal k takovému živoření v rýnském bahně, hodil jsem na oheň další poleno a mlčel jsem. Za posledních deset let se odehrálo mnoho věcí, ale jen tak, jako když člověk při pádu do hluboké studny čas od času narazí na stěnu. Každý náraz bolí, ale nakonec si pamatujete jen dopad na dno.

A tak mi Aeneas vyprávěl o sobě. Byl o pět let mladší než já, ačkoliv by mu každý pozorovatel podle obličeje hádal dvacet. Narodil se v italské vesnici nedaleko od Sieny; jeho otec byl malý farmář a Aeneas dal před rolničením přednost univerzitě.

Předklonil se a jeho tvář zazářila ve světle ohně. „Měl jste někdy pocit, že vás Bůh stvořil za nějakým účelem? Já ano. Věděl jsem, že jsem předurčený k větším věcem, než je práce na otcových polnostech. Studoval jsem všechno, co se dalo. Když vyhnal učence ze Sieny mor, nestihli odnést všechny knihy. Nakoupil jsem je za zlomek jejich ceny, naučil jsem se všemu, čím mě mohly obohatit, a když mor skončil, prodal jsem je za pětinásobek. Vskutku na světě není lepší investice než vědomosti.“ Zasmál se vlastnímu vtipu a na vteřinku se zamyslel. „Nebo bych snad měl říct, že člověk z ničeho nezíská větší zisk než z učení? Co z toho zní líp?“

Pokrčil jsem rameny. Porovnání nás dvou mě hluboce zasáhlo: patricijův potomek se ryl v říčním bahně jako prase, zatímco farmářský synek naopak stoupal po společenském žebříčku. K téhle části příběhu se však Aeneas ještě nedostal.

„Nejdřív jsem se chtěl stát lékařem, nebo možná právníkem. Vždycky jsem uměl zacházet se slovy.“ Nebyl nijak skromný, ale všechno říkal s takovou vážností, že nepůsobil vychloubačně. „Zkoušel jsem plno věcí, ale žádná mi nepřipadala správná. Pak asi před rokem naší vesnicí procházel cestou do Basileje jeden kardinál.“

Zamžoural na mě – očividně očekával nějakou reakci.

„Víte o tom, že právě teď v Basileji probíhá velký koncil, který se má vypořádat s chybami církve?“

Jestli jsem věděl, už jsem to zapomněl.

„Vstoupil jsem k němu do služby a doprovázel ho.“

„Ale nejste přece kněz?“ zeptal jsem se. Nevypadal tak. Jakmile si přivedl koně, ze sedlové brašny vytáhl čistou košili a kalhoty. I v dravém proudu si nějak udržel kožené boty s elegantně ohrnutými vršky, které tak stavěly na odiv zelené hedvábné lemování i jeho lýtka.

Zasmál se. „Ať už se mnou Bůh zamýšlí cokoliv, myslím, že nepůjde o svatou službu. Na to příliš miluji svět. Kdepak – ale to odbočuji. Připojil jsem se tedy ke kardinálovi jako jeho tajemník a odcestoval s ním do Basileje. Brzy jsem zjistil, že jeho statky se omezovaly na nebe – neměl zkrátka peníze na zaplacení mých služeb. Odešel jsem od něj, ale našel jsem si jiného zaměstnavatele.“ Zamrkal na mě. „Nebylo to těžké. Na koncilu je tolik práce, že každý, kdo umí psát, má zaručené místo.“

Promnul si bradu a zahleděl se do ohně. Vypadal jako ztělesnění zahloubaného soustředění.

„Měl byste jít se mnou.“

Jistěže jsem odolával, ale Aeneas měl pravdu – uměl to se slovy. Přesvědčoval mě dlouho do noci, dokud oheň skoro nevyhasl a nezačali opět zpívat ptáci. Nehodlal se smířit s odmítnutím.

Dalšího rána jsem opustil chatrč a vydal se do Basileje.

15. kapitola

New York City

Když Nick vystoupil z výtahu na střešní terasu, do tváře se mu opřel poryv větru. Vybavila se mu minulá noc: vodní nádrže, umělá tráva a hrůza ze smrti. Zdejší terasa vypadala úplně jinak: byly tu bílé dlaždice, prosklená kavárna, byť nyní na zimu zavřená, a obrovská železná socha pavouka, vyšší než on. Za balustrádou se táhly opadané stromy Central Parku jako mrtvý les a mezi nimi se zaleskla vodní nádrž. Vyhlídka mu připomněla starou básničku ze školy:

V jezeře chřadlo rákosí

a vůkol zmlkli ptáci.

Emily Sutherlandová na něj čekala na ocelové lavičce. Připadala mu trochu jako z jiné doby – ne snad kvůli předrafaelovským loknám a květovaným šatům studentek dějin středověku, které znal na vysoké škole, ale kvůli formální eleganci poloviny dvacátého století. Měla na sobě přesně padnoucí černou sukni, která jí končila těsně nad koleny, a červený kabát s vysokým límcem. Lesklé černé vlasy si stáhla červenou stuhou a ruce měla cudně složené v klíně. Vypadala, jako kdyby se ztratila v cizím městě.

Posadil se vedle ní. Ocel lavičky ho studila do stehen. „Omlouvám se za zpoždění.“

„Nebyla jsem si jistá, jestli přijdete.“

Málem jsem nepřišel. Když ho Royce propustil, skoro dvě hodiny bezcílně bloumal po městě. Z pomyšlení, že by s někým musel mluvit, se mu dělalo zle. Co můžete říkat, když se vám zhroutil celý svět? Lidé, které míjel na ulicích – prodavači párků v rohlíku, dopravní policisté a turisté hemžící se u obchodních domů –, s ním neměli nic společného. Připadal si mezi nimi jako duch. Nakonec ale šok a sebelítost přece jen odezněly. Kdyby se stáhl do své ulity, zbláznil by se: potřeboval jednat, něco dělat. A tak přišel.

„Říkala jste, že jste něco objevila?“

Emily vytáhla z kabelky knihu a na koleni ji otevřela. Uvnitř měla přeložený Nickův vytištěný obrázek. Kniha byla podle všeho v němčině.

„Nejstarší dochované německé hrací karty,“ přečetl Nick nadpis nahoře na stránce. Emily se na něj překvapeně podívala.

„Vy umíte německy?“

„Pár let jsem pracoval v Berlíně.“

„V tom případě byste se na tuhle knihu měl podívat sám. Najdete v ní přehled všech dochovaných děl připisovaných Mistrovi hracích karet.“

„A dál?“

„Vaše karta v ní není.“ Nalistovala stránku ke konci knihy, z níž Nickovi oplácela pohled smečka zručně vyrytých lvů a medvědů. Jednalo se o dvě karty zobrazené vedle sebe a zvířata na nich byla zachycena v různých polohách.

„Tohle jsou dvě kopie z osmi, které se v šelmách dochovaly. Jednu mají v Drážďanech, druhou v Národní knihovně v Paříži. Všimnete se na nich něčeho?“

Nick se na ně zadíval. „Jsou rozdílné.“ Ukázal do pravého horního rohu. Na drážďanské kartě stál řvoucí lev se zakloněnou hlavou, zatímco jeho pařížský protějšek se vzpínal na zadní a panovačně hleděl z karty.

Zvedl vytištěný obrázek od Gillian. Rozvržení bylo stejné – čtyři medvědi a čtyři lvi ve třech řadách, ale tentokrát se v pravém horním rohu drbal medvěd.

„Říkala jste, že karty byly vytištěny. Neměly by potom vypadat stejně?“

„Někdo v minulosti rozřezal původní tiskové desky. Občas je to na kartách dokonce vidět.“ Přejela nehtem kolem jednoho lva na pařížské kartě.

Nick se sklonil ke knize. Opravdu kolem zvířete rozeznal jemný, nepravidelný obrys, jako kdyby lva někdo vystřihl z časopisu a nalepil ho na stránku.

„Proč to dělali?“

„Podle nejlepší teorie, jakou máme k dispozici, slavily originální karty takový úspěch, že jich chtěli udělat víc. Měděné štočky se opotřebovávají docela rychle, pokud z nich děláte příliš mnoho výtisků. Rytec proto rozdělil obrázky, které byly dosud použitelné, aby je mohl spojit do nového balíčku.“ Položila na stránku dlaň, aby zakryla dva prostřední lvy. „Odeberte dvě zvířata a z osmy se stane šestka. Přidejte jiné tři a máte devítku – což je mimochodem tenhle případ.“ Obrátila list k další kartě, kde byly tři řady zvířat po třech, s jedním medvědem navíc.

„Svým způsobem jde o předchůdce metody tištění textu z ručního písma,“ dodala Emily. „Oddělením jednotlivých prvků na stránce získáváte větší flexibilitu.“

Nick se podíval zblízka. „Na téhle kartě nejsou žádné stopy po tom, že by ji někdo sestavoval z dílčích obrázků.“

„Máte pravdu,“ přikývla Emily. „Ovšem je to výtisk digitálního snímku… bůhvíčeho. Jemné linky se můžou snadno ztratit. Kde že jste našel tu svoji?“

Nick se rozhlédl po střešní terase. Obloha se znovu zatáhla a většina návštěvníků se vrátila dovnitř. Dva studenti opodál zkoumali jednu sochu a snažili se o zasvěcený rozhovor. U zábradlí postával ortodoxní žid v černém obleku s plstěným kloboukem a luštil křížovku. Správce zametal z chodníčků uschlé listí. Jinak tu nikdo nebyl.

A vůkol zmlkli ptáci.

Uvědomil si, že ho Emily pozoruje a čeká na odpověď. Bledé líce jí na chladném vzduchu zrůžověly. Co jí může říct, aby to neznělo bláznivě?

„Ten soubor mi poslala moje… ehm, kamarádka Gillian Lockhartová. Předevčírem.“

„Nemůžete se jí zeptat, odkud ho má?“

Nick otázku ignoroval. „Myslíte, že objevila jednu z těch originálních karet? O které nikdo nevěděl?“

„Je to možné. Nebo se může jednat o padělek. O padělek tiskové desky nebo o digitální podvrh, který vyrobila jako žert.“ Jako kdyby mu dokázala číst v tváři, dodala: „Když jste řekl, že ji znáte, poptala jsem se na ni v muzeu. Měla pověst docela nevyzpytatelné osoby.“

Poryv větru jí strhl slova od úst a Nickovi po zádech přeběhl mráz. Žert? Když otevřel obrázek s kartou, připadalo mu to jako jediné možné vysvětlení. A část jeho osobnosti na něm dosud trvala. Pak ale viděl umírat Breta, schovával se na střeše před ozbrojeným pronásledovatelem a seděl u výslechu na policejní stanici – to všechno byly až příliš reálné zkušenosti. A všechno odstartovala ta karta.

„Kdyby byla pravá, kolik by stála?“

Emily se zamračila. „To vážně nevím. Nezabývám se obchodováním. Řekla bych, že žádná z karet nezměnila desítky let majitele, takže se to nedá nijak určit.“

„Aspoň řádově. Bavíme se o milionech dolarů?“ Viděl, že ji ta otázka urazila. Zastyděl se, jako kdyby jí nabídl peníze za sex.

„Dürerovy rytiny jsem nikdy neviděla prodávat za méně než deset tisíc dolarů. Ten je z pozdějšího období, ale známější. Pokud jde o Mistra hracích karet…“ Na okamžik se zamyslela. „Mluvili bychom o desítkách tisíc dolarů. Maximálně o sto tisíci.“

„Stálo by za to pro tu kartu zabíjet?“

„Prosím?“

Nick se zhluboka nadechl. Zoufale toužil po tom, aby se někomu svěřil s myšlenkami, které se mu honily hlavou. Každá vteřina, kdy zachovával mlčení, v něm zvyšovala pocit, že svou společnici podvádí. Zároveň se ale bál, že ho Emily bude považovat za blázna.

„Když mi Gillian poslala tu kartu, vypadalo to, že má nějaké potíže. Od té doby se mi neozvala. A včera v noci mi zavraždili spolubydlícího.“

Prudce se nadechla. „To je mi moc líto. Je to… hrozné.“ Sklopila oči ke knize a stiskla ji v prstech.

„Myslím, že vrazi – ať už to byl kdokoliv – šli po mně.“

Znělo to šíleně – a domýšlivě –, když si takhle přivlastňoval Bretovu tragédii sám pro sebe. Pohlédl na Emily. Nedívala se na něj.

„Byl jste na policii?“

„Jistě. Myslí si, že je to šílené.“ Myslí si, že jsem to udělal já.

„Není to šílené.“ Promluvila tiše, ale pevně. „Nevím, co se stalo Gillian Lockhartové, ale… Když se o ní v muzeu zmíníte, nedá se to přehlédnout. Lidé reagují, jako kdybyste otevřel schránku, která by měla zůstat zavřená. Moc toho neříkají, jenom…“

Z koruny stromu u jezírka se s vřeštěním zvedlo hejno ptáků, kteří zamířili k vysokým budovám na opačné straně parku. Emily si přitáhla límec kabátu těsněji ke krku.

„Pak tu jsou ty zvláštní karty. Žádné z těch zvířat nevypadá šťastně. A pokud jde o lidi…“ Nalistovala další stránku. Tady tancovalo a vykračovalo si pět miniaturních osob, ale čím pozorněji se na ně Nick díval, tím méně mu připomínaly lidi. Některé byly chlupaté jako zvířata, z jiných zase visely cáry kůže jako listy. Foukaly do rohů, mířily šípy a oháněly se palicemi. Jeden divoch brnkal na loutnu jako šašek, který si nevšímá chaosu kolem sebe.

„Tohle je pátá série. Je na ní něco tak znepokojujícího…“ Zahanbeně se usmála. „Teď si asi budete myslet, že jsem blázen já.“

„Ne.“ Nick se dotkl její paže, aby ji uklidnil, ale okamžitě zatoužil, aby to býval neudělal. Ucukla před ním jako vystrašený pták a přitiskla si ruce k hrudi.

„Promiňte.“ Přál si, aby raději zůstal zticha. Takhle jen vypadal provinile.

Vstala a uhladila si sukni. Její tvář se téměř ztrácela za vysokým límcem. „Měla bych jít.“

Nick se zvedl taky a zůstal stát kousek od ní. „Buďte opatrná. Jsem vám moc vděčný za pomoc, ale dost možná nejsem zrovna typ, kterému byste právě teď měla pomáhat.“

16. kapitola

Basilej, 1432-1433

Můj otec jednou poznamenal, že neexistuje změna, na kterou by si člověk během čtrnácti dní nezvykl. Možná to neplatilo, pokud šlo o duši, ale u činů, zvyků, rozhodnutí a očekávání ano. První noc cestování s Aeneem jsem spal na podlaze hostince a jedl jsem jenom chleba. Uprostřed druhé noci jsem si vlezl do postele a přikryl se cípem deky. Třetího večera jsem jedl jako všichni ostatní, napil jsem se a vůbec mi nepřišlo divné spát na slamníku místo na zemi. Aeneas zaplatil holiči, aby mi ostříhal vlasy a vousy, a touto jedinou změnou jsem omládl o deset let. Hodinová koupel v lázeňském domě ze mě smyla dalších pět.

„Měl bys ale rozhodně navštívit basilejské Svaté lázně,“ řekl mi Aeneas. „Nebrání se společným koupelím mužů a žen. Naskytnou se ti takové pohledy…“ Udělal rukou obscénní gesto a já se snažil potlačit zachvění. Některé vzpomínky se nemohou zhojit za čtrnáct dní.

Do Basileje jsem dorazil jako nový muž. Měl jsem nové boty, nový klobouk a plášť, který mi Aeneas koupil za tři halíře od francouzského obchodníka. I tak mě město děsilo. Připomínalo mi Mohuč: rozkládalo se kolem Rýna a bylo plné vysokých domů a věží, na nichž se v ranním slunci leskly korouhve a kříže jako vlahá rosa. Obkružovaly ho hradby, za nimiž se do všech směrů v takřka nepřerušované linii táhly okolní vesnice.

Vzhledem k probíhajícímu církevnímu koncilu bylo město obsazené až po střechy, ale Aeneův obratný jazyk mi brzy domluvil ubytování v klášteře. Odvedl mě tam a omluvil se – po dvouměsíční nepřítomnosti musel zjistit poslední novinky a ohlásit se svým zaměstnavatelům. Rozechvěle jsem ulehl na slamník. V tom cizím městě jsem si připadal ztracený. Napadlo mě, že bych měl utéct k řece a skočit na první loď, která by mě odvezla zpátky k mé chatrči v lesích. Hrůza ale za chvíli odezněla a já jsem usnul. Další ráno za mnou přiběhl Aeneas s tváří zardělou vzrušením.

„Vynikající příležitost,“ rozplýval se. „Tvůj krajan, pozoruhodný člověk… Jeho tajemník právě utekl s holkou z lázeňského domu.“ Zamrkal na mě. „Říkal jsem ti to. Ale tenhle člověk je mimořádně plodný myslitel, a jestli brzy nenajde písaře, který by jeho myšlenky přenášel na papír, budou mu zaplavovat mysl, dokud nepukne. Viděl jsem ho dnes ráno – jakmile jsem před ním pronesl tvoje jméno, řekl mi, abych tě hned přivedl.“

Jednou z Aeneových nejpůvabnějších vlastností byl naprostý nedostatek zábran. Měl stejně vytříbený cit pro politiku jako každý muž, kterého jsem kdy poznal, ale dokázal všechny chválit s bezmyšlenkovitou velkorysostí. Vůbec jsem nepochyboval o tom, že jsem se v jeho slovech stal největším písmákem od dob svatého Pavla. Bál jsem se jenom, že moje skutečné schopnosti mého případného zaměstnavatele po Aeneově chvále zklamou.

Zmíněný myslitel obýval malou místnost v horním patře nabíleného nádvoří v domě augustiniánů. Aeneas nečekal, až někdo odpoví na jeho zaklepání, rovnou otevřel dveře a vešel dovnitř. Já jsem ho následoval o něco opatrněji.

V místnosti nebylo kromě postele a stolu skoro nic. Stůl byl docela velký a díky dvěma svícnům vypadal jako posvátný oltář. Celý jeho povrch pokrývala lejstra, zatížená vším, co člověka napadne: kapesním nožem, pahýlem svíčky, Biblí, dokonce i zhnědlým ohryzkem jablka. Stály tu tři kalamáře na červený, černý a modrý inkoust, sbírka rákosových a husích per, skleněná koule ke zvětšování textu a zpola vypitý pohár vína, v němž plavala mrtvá moucha. Po obvodu stolu se tyčily stohy knih jako hradby – bylo jich tu víc, než jsem kdy viděl pohromadě v jedné místnosti. A za nimi jsme spatřili vládce tohoto papírového království a muže, za nímž jsme přišli.

Zdálo se, že si nás skoro ani nevšiml. Upřeně hleděl na svatý obrázek Krista zavěšený na hřebíku ve zdi. Měl bledě modré oči, čiré jako voda. Vyzařovala z něj aura věčné mladosti, ačkoliv v průběhu své služby jsem se dozvěděl, že je opravdu o pár měsíců mladší než já. Hlavu měl ostříhanou dohola, takže bylo vidět hranatou lebku, jejíž kosti jako by se tlačily z kůže ven. Vzpomněl jsem si na Aeneův vtip o tom, že mu pukne hlava přetlakem myšlenek, a uvažoval jsem, jestli to náhodou není pravda. Bílé rukávy jeho sutany byly potřísněny inkoustem, ale ruce měl překvapivě čisté.

Aeneas na nic nečekal. „Tohle je Johann, o kterém jsem vám vyprávěl. Johanne, je mi ctí představit ti Mikuláše Kusánského.“

Mírně jsem se uklonil a připravil jsem se na nevyhnutelné otázky ohledně mé minulosti.

„Umíš psát?“

„Umí latinsky líp než Cicero,“ velebil mě Aeneas. „Víte, co byla první věc, kterou mi řekl, když mě vylovil z řeky? Řekl…“

„Vezmi si pero a piš podle mého diktátu.“ Mikuláš odstrčil židli od stolu a vstal. Aniž by se pořádně podíval, zvedl pohár a dopil zbytek vína. Nezahlédl jsem, jestli s ním spolkl i tu mouchu. Posadil jsem se místo něho, naostřil jsem špičku jednoho pera nožem a nařízl jsem hrot. Ruce se mi tolik chvěly, že jsem ho málem rozťal vedví.

Mikuláš obešel stůl a zastavil se zády ke mně. Nespouštěl oči ze svatého obrázku.

„Neboť Bůh jest dokonalou formou, v níž jsou všechny rozdíly sjednocené a všechny kontradikce navzájem smířené, není možné, aby v něm existovala rozmanitost forem.“

Čekal, zatímco jsem psal. Na jeho tichu bylo cosi tak hlubokého, že se ho neodvážil narušit ani Aeneas. Místností se neslo jen škrábání pera. Na čele se mi perlil pot soustředěním, s nímž jsem se pokoušel vzpomenout si, jak se tvoří jednotlivá slova. Za uplynulých deset let jsem skoro nic nenapsal. Při rozpomínání na jeho promluvu jsem si připadal jako slepec, který se potácí ve tmě. Slova kolem mě vířila a převalovala se jako cáry mlhy.

Jakmile jsem odložil pero, Mikuláš se otočil a zvedl papír.

„Neboť Bůh jest dokonalou formou, v níž jsou všechny rozdíly různé a všechny kontradikce sjednocené, není možné, aby existoval.“ Odhodil papír stranou. „Víš, co má slova znamenají?“

Zavrtěl jsem hlavou. Cítil jsem, jak rudnu – chtěl jsem se vrátit k řece a ochladit se v jejím studeném proudu.

„Znamenají, že Bůh je sjednocením všech věcí. Proto v něm nemůže existovat žádná různost – a rozhodně nemůže existovat, když o něm píšeme. Různost vede k omylům a omyly ke hříchu.“ Obrátil se na Aenea. „Potřebuji někoho, kdo dokáže zaznamenávat moje slova, jako kdyby je na papír psal přímo můj jazyk.“

Aeneas vypadal sklíčeně, ale nebyl z těch, kteří se tak lehce vzdávají. „I někteří světci na nebesích by měli co dělat, aby pochopili vaše slova. Johann vyšel ze cviku a ohromil ho váš intelekt. Vyzkoušejte ho ještě jednou.“

Mikuláš se otočil zpátky k obrázku. Aniž by se podíval, jestli jsem vůbec připravený, začal:

„Pane, vidět tě znamená milovat; a tak jako mě z velké dálky neúnavně sleduje tvůj pohled, provází mě i tvá láska. A protože je tvá láska neustále se mnou – ta láska není ničím jiným než tebou, který mě miluješ –, jsi se mnou neustále i ty. Neopouštíš mne, Pane, ale hlídáš mě na každém kroku s tou největší péčí.“

Možná by pokračoval, ale mé pero znehybnělo. Strnule viselo nad zpola dopsanou větou a mně po tváři stékaly slzy. Připadal jsem si jako hlupák – hůř než hlupák –, ale nemohl jsem si pomoci. Mikulášova slova byla jako beranidlo, které jediným úderem roztříštilo hradby, jež jsem pracně vybudoval kolem své duše, a jejich ozvěna se rozléhala nad základními kameny mé bytosti. Připadal jsem si nahý jako před Bohem.

Aeneas v koutě místnosti se tvářil překvapeně, ale ne rozzlobeně. Mikulášův výraz se dal zařadit obtížněji. Ve víře sice dokázal být zanícený a vášnivý, ale měl potíže s emocemi na nižší, lidské úrovni. Viděl jsem v jeho očích šok. Pokoušel se přijít na vhodnou odpověď. Nakonec se uchýlil k tomu, že zvedl ze stolu papír a rychle si ho přečetl. Nebylo se příliš na co dívat. Čekal jsem, kdy ho odhodí a mě vyhodí s ním.

Zamračil se. „Tohle je lepší. Ne dokonalé – špatně jsi vyhláskoval slovo amandus na třetím řádku, ale rozhodně je to lepší. Snad dokonce slibné.“

Vzhlédl jsem k němu. V uslzených očích mi svítila naděje.

„Zůstaň tu jeden týden. Pokud budu s tvou prací spokojen, nechám si tě po dobu trvání koncilu.“

Aeneas tleskl rukama. „Říkal jsem vám, že vás nezklame.“

A tak jsem já, zloděj, lhář a smilník, vstoupil do služby k jednomu z nejsvětějších lidí, již kdy žili.

Pro duchovní na koncilu se patrně nejednalo o šťastné období. Nechyběly jim ambice – mnozí z nich, včetně Aenea, nechtěli nic menšího než to, aby se papež naprosto podřídil závěrům koncilu. Takový cíl se ale stále zdál být v nedohlednu. Scházeli se v různých komisích a diskutovali o přijímaných usneseních; usnesení předkládali k ratifikaci celému shromáždění a poté je posílali papeži. Kurýrů chodilo toho podzimu mezi Basilejí a Římem tolik, že jistě prošlapali v Alpách nový průsmyk. Nikdy jsem ale neviděl nic, co by změnilo můj dojem z prvního dne v Basileji: bylo tu příliš mnoho žebráků a příliš málo bohatých.

Nevadilo mi to. Mikuláš mi nabídl zaměstnání po dobu trvání koncilu a já bych byl spokojený, kdyby rokovali třeba do soudného dne. Plat mi vyhovoval, i když byl docela skromný. Každý den jsem chodil do Mikulášovy pracovny a pilně jsem zaznamenával všechno, co mi diktoval; každý večer jsem se vracel do svého pokoje a četl si nebo jsem se modlil. Občas jsem chodil s Aeneem do hostince, ale nepříliš často. Aeneas měl pořád napilno – neustále vyřizoval nějaké pochůzky ve službách své ctižádosti. Rád jsem poslouchal jeho historky a nezáviděl jsem mu úspěch. Cítil jsem se vyrovnaný, jako kdyby příboj, jenž mnou dosud smýkal, konečně opadl.

Koncil se protáhl do zimy. Na řece se objevily ledové kry, tvrdé jako kámen; jednoho chladného rána jsem viděl, jak blok ledu naráží do lodě s uhlím a rozděluje ji na dvě poloviny. V Mikulášově pracovně jsem si omotával ruce hadry, abych udržel ve ztuhlých prstech pero. Můj pán si podle všeho chladu vůbec nevšímal. Den za dnem stál, hleděl na svatý obrázek a jediný ústupek zimnímu období u něj představoval kožešinový přehoz přes sutanu.

„Na počátku bylo Slovo a to Slovo bylo u Boha a to Slovo byl Bůh. Víš, kvůli čemu všechno sešlo ze správné cesty, Johanne?“

Jak si na mě zvykal, jeho promluvy se měnily v rozhovory. Používal mě jako kovadlinu, na níž si formoval myšlenky. Jako kovadlina jsem nechápal složitost díla, které v mé přítomnosti vzniká, ale posloužil jsem svému účelu.

„Kvůli Adamovu pádu? Hadovi v ráji?“

„V případě lidstva nepochybně. Ale Adamovým hříchem byla neposlušnost, nikoliv nevědomost.“ Přešel k oknu. Jeho silueta se rýsovala na pozadí tvrdého, studeného světla. „Největší ranou, kterou utrpělo Slovo, když byl svět ještě mladý, byla babylonská katastrofa. Když už si lidé nedokázali rozumět navzájem, jak mohli rozumět Slovu?“

„Já myslel, že babylonská věž byla urážkou Boha.“

„Přivedla své stavitele blíže k Bohu. Bůh nepotrestal hřích ctižádosti, ale hřích přehnaných ambicí. A podívej, jak se tento odkaz šíří. Co je prvním plodem kacířství, které kážou Husovi a Wycliffovi následníci?“

Mlčel jsem. I to byla součást mé práce.

„Kážou, že by se samotná Bible měla rozdělit – že by měla být přeložena do angličtiny, češtiny, němčiny nebo kteréhokoliv dalšího jazyka, jemuž dávají přednost. Představ si ty omyly, zmatek a dohady, které by následovaly.“ Podíval se z okna k věži katedrály, kde se scházívalo velké shromáždění koncilu. „Bůh ví, že už tak nacházíme dostatek záminek k hádkám.“

Obrátil se zpátky ke svatému obrázku. „Bůh je dokonalost. Jak už jsem ti jednou říkal, nemohou v něm existovat rozdíly. Tak proč tolerujeme rozdíly v církvi? Nedokážeme se sjednotit ani na liturgii. Každá diecéze má svoje obřady a snaží se je učinit velkolepějšími, než jsou rituály sousedů. Domnívají se, že tím získají větší Boží přízeň – zatímco ve skutečnosti jen štěpí jeho církev.“

Z pera odkapávaly na čistý papír kapičky inkoustu. „Mám to zapsat?“

Povzdychl si. „Ne. Napiš: Musíme brát ohledy na lidské slabosti, nejsou-li v rozporu s věčnou spásou.“

V poledne mě propustil na oběd. Toho dne jsem se měl setkat s Aeneem – nemluvili jsme spolu dva týdny – a odspěchal jsem k hostinci se znamením tančícího medvěda. Byla to rušná, veselá krčma ve sklepení pod skladištěm látek kousek od řeky. Od klenutého stropu se odrážel smích a písně, v krbu se na rožni otáčelo prase. Do plamenů se syčením skapával tuk a měnil se v tmavý dým.

Rozhlédl jsem se po všech místnostech, jestli tu není Aeneas, ale neviděl jsem ho. Často chodil pozdě, ale nikdo mu to nikdy nevyčítal. Objednal jsem si korbel piva a sedl si na kraj lavice. Většinu stolu obsadila skupina štrasburských obchodníků; letmo mě pozdravili a dál si mě nevšímali. Jediný pohled na moje šaty jim stačil, aby poznali, že se mnou neuzavřou žádný výhodný obchod.

Čekal jsem a díval jsem se po davu. Pár lidí jsem poznal – kněze z Lyonu, dva italské bratry, kteří prodávali papír –, ale neviděl jsem nikoho, s kým bych si chtěl povídat. Ve sklepě bylo teplo a pivo bylo ochucené bylinkami a medem.

Vtom jsem ho spatřil. Seděl na lavici dva stoly ode mne a povídal si se skupinkou zlatníků. V jedné ruce svíral korbel a druhou si podával do úst kusy obrovské vepřové kotlety. Kolem rtů se mu ve světle svíček leskl tuk a jeho opuchlé oči těkaly po místnosti se stejným podezřívavým odporem jako před léty, v době, kdy mě tloukl v dílně Konrada Schmidta. Gerhard.

Měl jsem okamžitě sklopit pohled a doufat, že si mě nevšimne, ale polekaně jsem ztuhl. Dokázal jsem pouze civět jako králík zahnaný do kouta. Zplihlé vlasy mu prořídly a na temeni mu vznikla lysina připomínající puchýř. Tělo měl shrbené, možná od dlouhých let strávených před výhní. Byl to ale určitě on. A když dokážu poznat já jeho, pozná jistě i on mě.

Naše pohledy se setkaly. V duchu jsem si vyčinil za to, že jsem si nechal oholit vousy, které mě mohly zamaskovat; dotkl jsem se poutnického zrcadla, které jsem nosil v kapse, a s modlitbou na rtech jsem zadoufal, že desetiletí útrap vyrylo do mé tváře dostatečně hluboké vrásky, aby mě nepoznal. Aeneas mě ale vyléčil až příliš dobře. Mrákotně jsem přihlížel, jak prvotní překvapení v jeho očích střídá nevěřícný úžas a nakonec jistota. A vítězosláva.

Odstrčil lavici od stolu a vstal. Podíval jsem se do krbu na rožnící se prase a na tuk, který skapával z jeho těla. Věděl jsem dobře, co se mi stane, jestli Gerhard nahlásí můj zločin.

Před Gerhardem prošla služka s tácem korbelů a zablokovala mu cestu. Potácivě o krok ustoupil a v tu chvíli jsem se rozhodl. Vyskočil jsem na nohy a vyběhl do schodů, bez ohledu na to, jakou pozornost jsem tím vzbudil. Když jsem míjel ohniště, na ruku mi stříkl horký tuk. Ucukl jsem, ale daleko víc jsem se bál toho, že potkám Aenea. Nesnesl jsem pomyšlení, že se dozví, jakému člověku pomohl.

Před skladištěm jsem vyběhl úzkou uličkou ke katedrále. Jakmile jsem se dostal k trhu na náměstí, schoval jsem se za koželužský stánek a vrátil jsem se mezi řadami obchůdků k řece. Nábřeží bylo téměř liduprázdné. Jestli mě sem Gerhard sledoval, rozhodně bych se mu teď neschoval.

Vynořil jsem se v přístavišti těsně pod mostem. Tak brzy na jaře se odvažovalo vyplout jen málo lodí, ale k mé úlevě se jedna zrovna pohupovala u úpatí schodů. Byl to malý říční člun, jehož kapitán právě odvazoval provazy. Zastavil jsem se na kraji mola.

„Kam plujete?“ zavolal jsem dolů.

„Do Cách a pak do Paříže.“

Neodpověděl mi kapitán, ale jeden z cestujících. Měl na sobě krátký cestovní kabát s kápí a držel dlouhou vycházkovou hůl – i když nebude muset týdny udělat jediný krok, pokud ho člun veze až do Cách. Kolem něj na přídi postával hlouček mužů a žen, oblečených jako poutníci.

Neklidně jsem se ohlédl přes rameno. Přivolává právě Gerhard stráž, aby jim řekl, jakého zločince hostili ve svém městě?

„Můžu se k vám připojit?“

Poutník chvilku mluvil se svými společníky a pak se podíval na kapitána, který jen pokrčil rameny.

„Jestli máte dva stříbrné halíře jako příspěvek na cestu…“

Seběhl jsem ze schodů a skočil na palubu. Zalovil jsem v měšci a vytáhl dvě mince – o moc víc jsem s sebou neměl. Dokonce jsem si nevzal ani klobouk.

Kapitán po mně vrhl zvědavý pohled, ale neřekl ani slovo. Odvázal provaz a bidlem odstrčil člun od břehu. Za chvíli nás uchvátil proud a loď vyplula. Sedl jsem si na záď zády k městu a ani jednou jsem se neohlédl.

17. kapitola

Iskiardské království

Na větrném kopci nad širokou řekou stál hostinec, vysoký a křivý jako ošlehané stromy kolem něj. Cedule, která visela ze štítu, se pohupovala ve větru jako oprátka oběšence. V dálce se proti zapadajícímu slunci rýsovaly siluety čtyř Strážných hradů a dohlížely na šero, které se rozlévalo krajem pod nimi. Osamělý Poutník přidal do kroku. Jeho hůl klepala do stezky. Nechtěl zůstat venku po setmění, když po okolí loví wargové.

Vystoupal po schodech a vešel do hostince. Z hlubokých stínů svého pláště se rozhlédl po místnosti. Blikaly tu drobné pahýly svíček a oheň v krbu ani zdaleka nestačil k rozptýlení houstnoucího šera. Tři šermíři ve zbroji si přihýbali z rohů s medovinou a vychloubali se svými činy. V rohu si tiše šeptali dva obchodníci – jeden z nich byl trpaslík – a počítali mince. Jinak tu nebyl nikdo kromě mladé výčepní s hlubokým výstřihem. Vyšla k němu, aby ho obsloužila.

„Čeho si žádáš, cizinče?“

„Hledám nekromanta Urthreda.“

Tvář se jí ani nepohnula, ale její hlas vypovídal o posvátné bázni. „Urthred se zdržuje ve své komnatě nad schody. Varuji tě, cizinče: je hrozivě střežen.“

Poutník přikývl. Vydal se ke křivolakému schodišti v zadní části hostince a vystoupal kolem úzkých oken s mřížemi a pavučinami. Seschlými popraskanými dveřmi se dostal do tmavé chodby. Na zem dopadaly obdélníky měsíčního světla z oken a na opačném konci před dalšími dveřmi zářilo a praskalo modré vlákno.

Poutník k němu vykročil, ale pak se zastavil. Nezaslechl něco?

„Ni-jargh!“ Ze stínů se proti němu vyřítila postava. Poutník sotva stačil zahlédnout hákovitý nos a divoké tesáky. V měsíčním svitu se zaleskl meč. Poutník však byl v této zemi hrdinou tisíce bitev. Uskočil a naklonil hůl jako kopí přímo proti útočníkovu tělu. Skřet klopýtavě odletěl dozadu. Poutník se k němu rychle přiblížil, rozmáchl se holí a dvěma bleskovými údery protivníka dorazil.

„Kdo ruší nekromantův příbytek?“ ozval se hlas a světelná příze na konci chodby se zachvěla jako struna harfy.

„Poutník Nicholas.“ Odhrnul si rukáv pláště, aby ukázal znak Bratrstva vypálený na zápěstí. „Nech mě projít ve jménu Faranga.“

Žhnoucí vlákno se odtáhlo a dveře se nehlučně otevřely. Poutník vstoupil.

Ocitl se v šeré kamenné místnosti, osvětlené jen měsíčním svitem a dvěma smolnými pochodněmi připevněnými ke zdi. Strop byl tak vysoko, že Poutník skoro ani neviděl trámy, z nichž viseli netopýři. V rozích komnaty stály kouzelnické a alchymistické přístroje: křivule, lahve a nádoby s dračí snětí a hřívou jednorožců. Zpoza kamenného stolu se na nezvaného hosta díval stařec s pronikavým pohledem, v pomačkaném šedém plášti a s dlouhými bílými vlasy sepnutými stříbrným kroužkem. Nekromant Urthred.

„Poutníče Nicholasi, uplynulo již mnoho měsíců od doby, kdy tvá noha naposledy vkročila do těchto končin.“

„Sorry, měl jsem práci,“ řekl Nick.

Urthredova tvář zůstala bezvýrazná, ale Nick věděl, že se mu nezamlouvá neuctivé oslovení.

„Poslyš, omlouvám se, ale nemám čas na formality. Potřebuju s tebou mluvit.“

„Tak proč jsi prostě nezavolal? Tohle není chatovací místnost.“

„Nechtěl jsem, aby mě někdo mohl vystopovat.“

Urthred si povzdychl. „Zase jsi paranoidní kvůli práci?“

„Včera v noci mi zavraždili spolubydlícího.“

Bylo skličující říkat takové věci avatarovi a marně hledat v digitálně nakresleném obličeji šok a soucit. Starcovy prázdné oči na něj dál hleděly bez výrazu.

„Do hajzlu, člověče, to je mi fakt líto.“ Urthredovu pompézní mluvu nahradil středozápadní přízvuk, který někde v Chicagu patřil počítačovému nadšenci jménem Randall. „Jak se to stalo?“

Nick mu všechno řekl, počínaje Gillianiným vzkazem. Přidal i to, co se nově dozvěděl o hrací kartě. „Jestli je pravá, je docela cenná. Ale může to být i padělek.“

„Chceš, abych se na to mrknul?“

„Když budeš tak hodný.“

Poutník si v nekromantově komnatě sáhl do pláště a vytáhl skleněnou kouli vyplněnou barevnou vířící mlhou. Podal ji Urthredovi, který ji postavil na polici s dalšími podobnými koulemi. Někde na serveru v Oregonu nebo Číně se z Nickova účtu do Randallova překopíroval soubor.

„Jenom si to projedu.“

Když se jeho uživatel odpojil, Randallův avatar znehybněl. Po několika vteřinách začal nekromant šourat nohama na místě a rozhazovat pažemi jako lidská obdoba spořiče obrazovky. Nick si pomyslel, jak je to zvláštní – na monitoru se nic nezměnilo, ale pouhé vědomí, že z té digitální tváře nehledí Randall, v něm vyvolávalo pocit opuštěnosti. A to Randalla ani nikdy neviděl osobně.

Potkali se před pár lety na online konferenci – oba se účastnili webového sympozia. Randall se nedávno proslavil, když přesvědčil soudce, že bulvární fotografie jedné supermodelky nastupující do protialkoholní léčebny je padělek. Supermodelka dostala od daných novin nezveřejněnou sumu peněz a Randall si vysloužil pověst jednoho z nejchytřejších expertů na tomto poli. Podložené fámy tvrdily, že dostal z odškodného šťavnatý podíl. Pomlouvačná šuškanda dodávala, že mu jeho vděčná klientka poděkovala i osobněji.

„Spolehlivost digitálních důkazů představuje jednu z největších výzev pro policii v jednadvacátém století,“ přednášel na konferenci. „S foťákem za padesát dolarů a počítačem jde zfalšovat skoro všechno. Je tu ale i naděje. Když změníte digitální obrázek, necháte na něm svoje otisky. Je prakticky nemožné realisticky zkombinovat dva snímky, aniž byste něco nemuseli pootočit nebo změnit velikost. Jde o matematické manipulace, které nechávají stopy v datech, stopy podobné vlnám, když hodíte do rybníka kámen. Pokud dokážete změřit vlny, jejich rychlost, délku a výšku, můžete zpětně vydedukovat, kam dopadl kámen a jak byl velký. Tady jde o něco podobného.“

K realizaci této myšlenky bylo třeba docela komplikované matematiky, navíc užitečné nejen k detekci padělků, ale také ke skládání reálných dokumentů. Nick Randallovi po konferenci napsal e-mail a od té doby spolu příležitostně spolupracovali. Randall ho taky přivedl do Gotického doupěte. Několik měsíců téměř každou noc procházeli online fantasy královstvím: zabíjeli draky, zachraňovali princezny a dobývali hrady plné nepředstavitelných pokladů. Než Nick vyměnil princezny za Gillian.

Kolem nekromanta Urthreda zazářila gloriola bílého světla a postava ožila.

„Měl jsi štěstí?“

„Našel jsem samý odpadky.“

Nick strávil už dost dlouhých hodin čekáním na verdikt počítače a věděl, že si nemůže dělat zbytečné naděje. Tohle ale nebyl jen další pokus naslepo. Zklamaně stiskl myš a omylem vyslal Poutníka k protějšímu koutu Urthredovy komnaty.

„Nejde o algoritmus. Ten obrázek je celý špatně.“

„Jak to myslíš?“ Nick navedl Poutníka zpátky do středu místnosti. „Ten soubor je poškozený?“

„Není to ten soubor.“

Nick si opožděně uvědomil, že se mu Randall něco snaží sdělit. „Znáš mou analogii s vlnami na hladině rybníka? Tak si představ, že odebereš vzorek a zjistíš, že ten rybník není z vody. O tomhle mluvím.“

„Já to ne…“

„Někdo s tím souborem něco provedl. Obrázek tam očividně pořád je, protože ho vidím. Ale něco se dostalo pod hladinu a úplně to změnilo jeho kódování.“

Nick konečně pochopil. „Je zašifrovaný.“

„Přesně tak. Někdo do toho souboru vložil něco, co se jen tak neukáže, když se podíváš na obrázek. Snímek se skládá z pěti milionů jednotlivých pixelů a každý obsahuje řetěz šesti znaků. Stačí jich pár změnit, aby se ta čísla a písmena složila ve vzkaz, a můžeš takhle schovat celý kus textu, aniž by si toho někdo všiml. Šifra bude pro obyčejné oko úplně neviditelná.“

Nick věděl, jak to funguje – už se s tímhle systémem setkal. Proč mě to nenapadlo?

„Uměla by s tím Gillian pracovat?“

„Jistě. Existuje řada programů, které to za tebe udělají. Uhodni, který použila, projeď jím soubor a on ti ty data vytáhne. Ale budou zřejmě chráněná heslem.“

Medvěd je klíč. „Hned se do toho pustím.“ Poprvé od chvíle, kdy se na obrazovce rozzářilo Gillianino jméno, Nick opět pocítil naději.

„Taky bys mohl zkusit zjistit její IP adresu,“ navrhl Randall. „Abys věděl, odkud ti to poslala.“

„Použila Buzz. Online telefonování. Já myslel, že se nedá vystopovat.“

„Někomu se to zřejmě podařilo.“ Urthred se otočil a podíval se na něj. „Jak by tě jinak našli?“

Poutník Nicholas se na obrazovce opíral o hůl a hleděl přes komnatu zalitou měsíčním světlem na nekromanta. V rušné internetové kavárně ve spodní části Broadwaye se Nick opřel o barovou stoličku z nerezové oceli. Kavárna byla plná: nebyli tu žádní trpaslíci ani kouzelníci, ale jinak tady byl opravdu kdekdo. Filipínci a Indové, kteří posílali zprávy svým rodinám doma, evropští turisté s batohy vychloubající se na svých blozích i mexičtí kluci, kteří hráli Counterstrike. Miniaturní, nekonečně malý zlomek signálů a kontaktů poletujících kabely a vzduchem kolem celého světa. Ve všem tom zmatku však někdo přesto dokázal vystopovat vzkaz vyděšené dívky, směřující z Evropy do newyorského bytu. Nick se ohlédl přes rameno. Korejec s podobanou tváří a módním účesem čekal na volný počítač. Nezná ho odněkud? Neviděl ho už někde?

„Jsi teď doma?“ zeptal se ho Randall do sluchátek.

Nick zavrtěl hlavou a uvědomil si, že ho Randall nevidí. „Domov je místo činu. Policajti mě tam nepustí.“

„To je asi dobře.“ Urthred obešel stůl, aby se zastavil přímo před Poutníkem. „Musíš být opatrný. My dva jsme vzhledem ke své práci zvyklí vnímat ilegální věci jako papíry, obrázky a čísla, které analyzujeme. Tohle je ale skutečnost. Skuteční lidé, skutečné kulky. Hlavně si nehraj na hrdinu.“

„Dám si pozor.“

Nick stiskl ESCAPE a odhlásil se z Gotického doupěte. Vrátil se do světa, kde se nemusel bát jen příšer.

18. kapitola

Paříž, 1433

Aeneas jednou řekl, že lidský život je prázdná stránka, na kterou Bůh píše, co se mu zachce. Jenže nejprve je třeba zformovat papír, než k němu může přilnout inkoust. Uvažoval jsem o tom, zatímco jsem čekal v papírnické dílně. Celá místnost páchla vlhkostí a plísní jako uskladněná jablka na konci zimy. U stolu seděla žena s nožem a hromadou promočených hadrů, které řezala na malé kousíčky. Ty házela do dřevěné kádě, kde je dva učedníci roztlučou dlouhými pádly na kaši. Pak sud odtlačí ke stěně místnosti, kde se nechá týden stát, a kousky hadrů se znovu roztlučou, až z nich nezbude vůbec nic. Teprve potom mistr papírník nabere kašovitou hmotu, vysuší ji v lisu, ztuží ji lepidlem a potře pemzou, aby byla pod perem pěkně hladká. Stejně se musí rozbít a znovu složit i lidský život, než na něj lze zapsat jedinou řádku z Božího záměru.

Papírník mi přinesl balík převázaný stuhou. Jeden z učedníků za ním otočil šroubem lisu. Ozval se čvachtavý zvuk a z mokrého papíru vytekla voda do proložených vrstev plsti. Na vteřinu jsem si představil, že místo vody vidím inkoust, jako kdyby se dala z papíru vytlačit samotná slova.

„Váš mistr vás musí hodně prohánět.“ Papírník si ode mě vzal mince.

Pokrčil jsem rameny. „Prodáváme spásu hříšníkům a vědomosti neznalým. Nikdy nemáme nouzi o zákazníky.“

Odnesl jsem papír do naší dílny, přes most tak obklíčený domy, že chodec ani nezahlédl řeku. Jedinou stopu vody představoval hřmot mlýnských kol v mostních obloucích pode mnou. Prošel jsem pod bdělým pohledem dvaceti čtyř izraelských králů vytesaných do průčelí katedrály Notre Dame a znovu jsem překročil neviditelnou řeku, abych se zanořil do bludiště ulic kolem kostela svatého Severýna ve stínu univerzity. To byl můj domov. Ve vzduchu se jako sníh vznášela husí podsada a hoblinky pergamenu – při každém nádechu si jich člověk nabral plné plíce. U otevřených dveří a oken seděli písaři a před sebou měli na stojanech otevřené knihy. Iluminátoři kreslili ve velkých písmenech a na okrajích rukopisů nová, fantastická zvířata a studenti v obnošených šatech smlouvali s papírníky, aby ušetřili mince pro děvky na ulici svatého Jakuba.

Obchod byl zhruba v polovině uličky. Měl látkovou markýzu a na stolku před vchodem leželo několik poničených knih. Velký plakát vedle dveří inzeroval typy rukopisů: těžký švabach se zdobenými počátečními písmeny, jemné kurzívy, jejichž nožičky se proplétaly jako rostliny v zarostlé zahradě, i podsaditá miniaturní písmenka, která se dala přečíst jen pod zvětšovacím sklem. V rohu domu seděla na hromádce knih postava Minervy a dívala se do ulice.

„Tady jsi.“

Olivier de Narbonne – vazač knih, knihkupec a můj zaměstnavatel – vzhlédl od Bible, kterou si právě prohlížel s jedním zákazníkem. Chystal jsem se odebrat po schodech nahoru, abych dokončil dílo, které jsem mu toho dne slíbil, ale Olivier mě přivolal k sobě a natočil zákazníka tak, aby nás mohl představit.

„To je tvůj krajan. Dovol, abych ti představil Johanna Fusta z Mohuče.“

Věděl jsem, odkud je. Věděl jsem, kde bydlel, kam chodil do kostela a kterou navštěvoval školu. Věděl jsem, že je o dva roky starší než já, ačkoliv kvůli prošedivělým pramínkům v jinak tmavých vlasech vypadal na víc. Prchal jsem celým křesťanským světem před svou minulostí. Jedna katastrofa spouštěla další, jako padající kostky domina. Ale tady v Paříži se v našem obchodě objevila tvář z dětství a zvědavě se na mě usmívala.

Poznal mě.

„Henchen Gensfleisch.“ Přešel přes místnost a nejistě mě objal. Držel jsem se zpátky a pátral jsem v jeho tváři po známkách toho, co o mně ví. Snažil jsem se před zářícím Olivierem skrývat paniku. Po útěku z Kolína jsem se nikdy nedozvěděl, co se o mně rozkřiklo a jak široce vešel můj zločin ve známost. Třeba ho Konrad držel v tajnosti, aby ochránil svého syna. Ve Fustově tváři rozhodně nic nenaznačovalo, že by o něm slyšel – zračil se v ní jen úžas, že tak daleko od domova narazil na známého.

Oplatil jsem mu objetí. „Rád tě vidím.“

Nikdy jsme nebyli přátelé. Ambiciózní Fust se stýkal s chlapci z čistokrevných patricijských rodin, s chlapci, kteří se nenarodili dceři obchodníka. Očividně se mu dařilo dobře: měl modrý plášť z kvalitní látky, lemovaný medvědí kožešinou a obroubený zlatou nití. Nejednalo se sice o poslední výkřik módy, ale byl to takový druh pláště, jaký může nosit starší muž, který nemá trpělivost se svými současníky.

„Proč jsi v Paříži?“ zeptal jsem se.

Pozvedl malou Bibli. „Nakupuji knihy, abych je odvezl zpátky do Mohuče.“

„Nečekal bych, že z tebe bude knihkupec.“

Pousmál se. „Vydělávám si na živobytí různými způsoby. Ale co ty? Podle posledních zpráv, které o tobě mám, jsi odjel do Kolína, aby ses vyučil zlatníkem.“

„Nebylo to pro mě vhodné řemeslo,“ odpověděl jsem bezvýrazně. „Pak jsem přišel do Paříže, abych tu pracoval jako písař.“

„Lepší místo sis najít nemohl.“ Vypadalo to, že Fust hovoří s nefalšovaným nadšením. „Je tu tolik knih, a ve vynikající kvalitě. Kupuji všechno, co se dá.“ Ukázal na vozík před obchodem. „Dnes večer ho naplním a brzy se vrátím pro další.“

„A musíte si vzít i tu Bibli,“ ozval se Olivier. „Od kohokoliv jiného bych požadoval sedm zlatých écu, ale protože ji opsal váš přítel, nabízím vám ji se slevou čtyř sous.“

„Jestli ji opsal můj přítel, zaplatím vám těch sedm écu – pokud rozdíl připadne písaři.“

„Zajisté. Váš přítel už pro mě opsal mnoho dalších knih. Mohl bych vám ukázat…“

„Dnes ne.“ Fust zaklapl Bibli. „Musím jít. Před setměním mám ještě pár schůzek a zítra vyrážím do Mohuče.“ Obrátil se ke mně. „Na jaře se vrátím.“

„Možná se tedy zase uvidíme.“

„Doufám, že ano. Vždycky je milé, když člověk potká známou tvář.“ Vydal se ke dveřím, ale ještě se zarazil. Na něco si vzpomněl. „Odpusť, že mi to tak trvalo – měl jsem to říct hned. Je mi moc líto tvé matky.“

Tolik jsem toužil po tom, aby odešel, že mi v první chvíli vůbec nedošlo, co jeho slova znamenají. „Mé matky?“

„Byla to dobrá křesťanka. Na jejím pohřbu se sešlo mnoho truchlících. Bůh ji jistě vzal do nebe.“

Seděl jsem za stolem a snažil jsem se ze sebe vymámit nějaké slzy. Bolela mě duše, ale mé tělo bylo příliš necitlivé. Matku jsem neviděl od toho dne, kdy jsem se vydal do Kolína – zmizela mi z očí jako strnulá postava v šedém plášti stojící na říčním břehu. V následujícím desetiletí jsem na ni myslel, ale ne často. Kdybych nepotkal Fusta, mohl jsem ještě roky žít ve šťastném přesvědčení, že je naživu. Ani jsem si nebyl jistý, jestli truchlím za ní nebo za zbytkem života, o který jsem přišel už dávno. Cítil jsem, jak ve mně vysychá hluboká studna.

V hlavě se mi rojilo příliš mnoho myšlenek. Podíval jsem se na stůl, pergamen, inkoust a čekající knihu. Práce mě neuzdraví, ale poskytne mi vítané rozptýlení. Potřel jsem pergamen křídou na zabělení a narýsoval jsem olůvkem těžké linky, aby bylo vidět, že jsem odvedl pečlivou práci. Naznačil jsem rámeček pro první písmeno a vynechal dva řádky pro nadpis.

Postavil jsem knihu na čtecí pult. Byla to útlá kniha – nezabere mi mnoho času. Přiostřil jsem si pero, obrátil na první stránku a zažil jsem třetí šok toho dne. Najednou se přede mnou vynořil třetí úlomek dávno ztraceného života: nepříjemný trpaslík a kniha divů, kterou prodal Konradu Schmidtovi.

Otevřel jsem Knihu moudrých a z ní jsem se dozvěděl všechna jejich tajemství.

19. kapitola

New York City

Stahování dokončeno

Nick se podíval na obrazovku a vytřel zbytkem vafle z talíře co nejvíc sirupu. Vrátil se do neonového kokonu malé levné restaurace, kde za soumraku snědl první pořádné jídlo toho dne. Obsadil rohovou kóji v zadní části místnosti a obezřetně sledoval přicházející a odcházející zákazníky. Střídali se tu obvyklí zákazníci na cestě z práce: finančníci v oblecích, sekretářky a pár studentů. Nikdo se nezdržel dlouho. Od pokladny hrál z jukeboxu Charlie Daniels Band písničku „The Devil Went Down To Georgia“.

Olízl si sirup z prstů a stiskl klávesu na laptopu.

Určitě chcete nainstalovat Cryptych?

Ano.

Jednalo se o třetí volně stažitelný program, který zkoušel. Žmoulal v ústech brčko, zatímco na monitoru nabíhaly zelené obdélníčky zobrazující postup stahování.

Co mohlo přimět Gillian k něčemu takovému? Když ji znal, byla… ne snad zapřisáhlá odpůrkyně pokroku, ale rozhodně protáhla tvář pokaždé, když se řeč stočila k přílišným technickým podrobnostem. Chtěla, aby její počítač fungoval, aniž by musela vědět jak. Teď ale zašifrovala data způsobem, který Nick sotva znal.

Chcete spustit Cryptych?

Ano. Na obrazovce se otevřelo nové okno – jednoduché rozhraní se třemi bílými rámečky v řadě. Nick klikl na prostřední.

Vyberte, prosím, soubor, který chcete dešifrovat.

Několik dalších kliknutí vyvolalo do prostředního rámečku obrázek karty s osmi zvířaty. To byla ta snadná část.

Nick se zhluboka nadechl a klikl ještě jednou. Obrazovka zablikala.

Zadejte heslo:

Zabralo to. Nick v euforii bouchl pěstí do stolu, až na něm zarachotil prázdný talíř. Holčička u vedlejšího stolu překvapeně zvedla oči, ale po vteřině se vrátila ke své zmrzlině. Nick se snažil potlačovat optimistickou naději, která se v něm vzdouvala.

Medvěd je klíč.

A je to tady, pomyslel si. Odsunul talíř stranou, přitáhl si počítač před sebe, aby se nepřeťukl, a napsal: MEDVED.

Chybné heslo.

Zadejte heslo:

Zkusil to znovu, tentokrát malými písmeny. Prsty se mu nad klávesnicí chvěly tolik, že musel postup opakovat třikrát, než si byl jistý, že heslo zapsal správně. Pokaždé se ale dočkal stejného odmítnutí.

Ta naděje ho ničila. Měl před sebou výzvu k zadání hesla a prázdný řádek jako klíčovou dírku čekající na správný klíč. Kéž by se mu podařilo odemknout… Zkoušel to znovu a znovu, střídal velká písmena s malými, přidával čísla – Gillianiny narozeniny, dokonce (ačkoliv si přitom připadal jako ubožák) i datum jejich výročí. Měl sto chutí prorazit do monitoru otvor, sáhnout za stěnu digitálních pixelů a sevřít v hrsti tajemství, jež se za ní ukrývají. Najít odpovědi na všechny otázky, které v posledních šestatřiceti hodinách obrátily jeho život vzhůru nohama.

Nasadil si sluchátka a vrátil se do Gotického doupěte. Randall na něj patrně čekal, protože se objevil v obláčku jisker vteřinu poté, co se Nick připojil.

„Je to Cryptych,“ řekl Nick bez úvodu. „Ten program,“ dodal pro případ, že by mu Randall špatně rozuměl.

„Já vím. Díval jsem se na to.“

„Dá se nějak prolomit?“

Nastala chvilková odmlka. „Tenhle program je docela kvalitní. Bez hesla z něj hned tak nic nevymámíš. Neposlala ti Gillian návod, jak to otevřít?“

„Napsala jenom: medvěd je klíč.“ Nick naťukal její vzkaz do počítače. V komnatě zalité měsíčním svitem Poutník vytáhl z pláště svitek pergamenu a podal ho nekromantovi.

„Na obrázku jsou čtyři medvědi. Třeba tím měla na mysli některého z nich?“

Nick překlikl na okno druhého programu. V digitálním rámečku byli kromě lvů čtyři medvědi. Jeden vypadal, jako když hrabe neviditelnou díru. Klikl na něj a objevil se obávaný požadavek na heslo.

Napsal: ctyri

Chybné heslo.

Zadejte heslo:

„A co třeba…,“ Randall se na chvíli zamyslel. „Říkal jsi, že ty karty jsou ze středověku, ne? Nepoužívali tenkrát latinu?“

„Jak se latinsky řekne medvěd?“

Urthred přešel k zaprášené polici, otevřel obrovskou knihu se zdobnou kovovou vazbou a zalistoval v ní. Nick věděl, že se na Randallově počítači otevřelo okno internetového prohlížeče.

„Ursus,“ vyhláskoval Randall. „Zabralo to?“

Nick vyzkoušel velká i malá písmena. „Ne.“

„A co…“

Sluchátky proniklo tlumené pípnutí Nickova mobilu. „Moment.“ Sundal si sluchátka a zvedl telefon. „Ano?“

„Nicku, kamaráde.“ Royce, stejně energicky nepříjemný jako vždycky. „Máme na vás pár dalších otázek. Nechtěl byste se tu ještě jednou stavit?“

Nick se podíval na hodinky. Royce dodal, skoro jako kdyby ho viděl: „Ne teď. Odcházím. Zítra ráno. Přiveďte si přítele.“

Když se Nick vrátil do hry, Urthred byl pryč a Poutník držel nový pergamenový svitek.

Musel jsem jít. Hodně štěstí na lovu medvědů.

Nick se neusmál. Objednal si další sodovku a znovu otevřel Cryptych. Zkusil všechny možné kombinace „medvěda“ a čísel, které ho napadly. V rohu obrazovky odtikávaly vteřiny do rytmu cvakajících kláves. Nick uvažoval, jestli se Gillian v panice nepřepsala nebo nespletla.

„Samá voda.“ Nick zlostně zaklapl víko laptopu a zamával na servírku, aby mu donesla účet. Hodil na talířek kreditku, a zatímco dívka zasunovala kartu do přístroje, rozhlížel se po neonově osvětlené místnosti. Žádost o heslo se mu vpálila do mozku a Nick věděl, že ji uvidí i ve spánku.

„Pane? Promiňte, pane?“

Servírka se vrátila s jeho kartou. Natáhl se po peru, aby podepsal účet, ale dívka žádný nenesla.

„Promiňte, pane, ale vaše karta byla odmítnuta.“ Říkala to stejně unuděným tónem, jako kdyby vypočítávala seznam dnešních specialit. Nicka to zmátlo.

„Nemůžete to zkusit znovu?“

„Už jsem to zkoušela třikrát. Měl byste zavolat do banky. Nemáte něco jiného?“

„Kolik dlužím?“

„Dvacet sedm dolarů sedmdesát pět centů.“

Podíval se do peněženky. Dvacetidolarovka a desetidolarovka. Vytáhl obě bankovky a položil je na stůl. Když servírka uviděla spropitné, opovržlivě vyfoukla ze žvýkačky bublinu.

„Přeju příjemný den.“

Jen co se vrátil do hotelového pokoje, vytočil číslo na zadní straně kreditky. Automat si řekl o číslo karty a Nick ho vyťukal. Pak si lehl na postel a připravil se na dlouhý očistec čekání. Operátor se však kupodivu ozval skoro hned.

„Jak vám mohu pomoci, pane Ashi?“ zeptal se po obvyklých kontrolních otázkách.

„Právě jsem chtěl platit a servírka mi řekla, že karta byla odmítnuta.“

„Zrušili jsme ji, pane.“

„Zrušili?“

„Před třemi hodinami jsme obdrželi zprávu, že byla ukradena.“

„Ukradena?“ Nick se zamračil. „Kdo nahlásil krádež?“

Následovalo zvučné cvakání kláves z druhého konce linky. „Vy, pane.“

Nick ležel ochable na zádech. Byl slabý a cítil se jako stín, který se natahuje po věcech, jež nedokáže uchopit. „Já, ehm, neměl jsem kartu v peněžence, takže jsem předpokládal, že mi ji ukradli. Asi jsem zpanikařil.“ Jak provinile to zní? „Ale pak jsem ji zase našel. Nemůžete ji znovu aktivovat?“

„Je mi líto, ale zrušenou kartu nelze reaktivovat. Během sedmi až deseti pracovních dnů byste měl obdržet náhradu.“

Nick ukončil hovor. Třásl se po celém těle. Jak to dokážou – ať už to udělal kdokoliv? Jen tak zavolají bance a zruší mu část jeho života.

Třeba o nic nešlo. Banky se mohou mýlit, možná zrušili nesprávnou kartu…

A co hotel? Když se tady ubytovával, projeli jeho kartu čtečkou. Neukáže se jméno hotelu na výpisu z účtu? Pokud ano, pronásledovatelé už vědí, kde je. A mobil… Je bezpečný? V New Yorku fungovalo tolik vysílačů, že ho s potřebnou technikou zaměří během pár vteřin.

Oni.

Vyskočil z postele. Musí odtud vypadnout. Neměl co sbalit kromě počítače a oblečení z předešlého dne, jež dosud leželo na hromadě v rohu pokoje. Nacpal je do pytle na špinavé prádlo, který našel ve skříni, a zhasl světlo, ale pak znovu rozsvítil pro případ, že ho někdo sleduje.

Vyšel na chodbu. Na opačném konci u výtahu čekal před jiným pokojem hotelový sluha s vozíkem. Uslyšel Nicka a podíval se na něj. Sledoval ho o vteřinu déle, než bylo nutné.

Patří k nim? Poznal mě? Nick si zahanbeně uvědomil, jak asi vypadá: neoholený, neupravený, s laptopem přes jedno rameno a s pytlem na prádlo přes druhé. Není divu, že se na něj mladík zahleděl tak podezřívavě.

Neviditelný host otevřel dveře. Sluha vtlačil vozík dovnitř, ale ještě předtím po Nickovi znovu loupl očima. Jakmile zmizel z dohledu, Nick se vrátil do pokoje. Opřel se o zeď, zpocený a rozechvělý.

Z hotelu se nemůže odhlásit bez placení. To by ho Royce opravdu hned zatkl. Jenže bez karty nezaplatí – a jestli ho monitorují, budou hned vědět, že se stěhuje. Kam by šel? Měl sice přátele, ale pokaždé, když si na ně vzpomněl, představil si je, jak zhrouceně sedí v křesle. Pronásledovatelé je zastřelí jako Breta. To jim nemůže udělat.

Zamkl dveře na dva západy, zacvakl bezpečnostní řetěz a pod kliku ještě vzpříčil židli. Zkontroloval, že se okna nedají otevřít zvenčí. Pak se svlékl a vlezl si do postele.

Dlouho nemohl usnout, a ani spánek nakonec nepřinesl kýžený odpočinek. Zdálo se mu, že běží hustým pralesem připomínajícím prostředí Gotického doupěte a honí zvíře, které šustilo v podrostu před ním. Ať běžel seberychleji, vypadalo to, že se k němu vůbec nepřibližuje. V lese se rozléhal dusot dalších lovců štvoucích stejnou kořist – nebo snad jdou po něm? Věděl, že je mezi nimi Royce, a ještě přidal. Zakopával o kameny a rozdíral si tvář o větve.

Vynořil se na dlouhé mýtině, která končila u úpatí příkré skály. Teď už viděl svou kořist: medvěda s černým hřbetem, který uháněl vysokou trávou pryč.

„Zastřel ho,“ řekla vedle něj Gillian. Nevšiml si, odkud se vynořila. „Medvěd je klíč.“

Sklopil oči a spatřil, že drží v ruce zbraň. Byla překvapivě těžká. Měl hrozný pocit, že dělá něco špatného, ale netušil, o co by mohlo jít. Zvedl zbraň a namířil na medvěda, který se schoulil do klubíčka a zřejmě se drbal, aniž by si uvědomoval hrozící nebezpečí.

„Chudák medvěd,“ řekla Emily, která se zničehonic objevila z druhé strany. Bylo však příliš pozdě; Nick už stiskl spoušť. Jenže medvěd už nebyl medvěd: byl to Bret, jehož zkrvavené tělo kulka odhodila na skalní stěnu.

Když venku konečně začalo svítat, byl Nick už několik hodin vzhůru. A pořád neměl zdání, co je tím heslem.

20. kapitola

Paříž, 1433

Na hřbitově u kostela stál muž v plášti a střídavě se díval na oblouk nad sebou a na knihu ve své ruce. Pro každého přihlížejícího – kromě mě – to určitě mohl být zbožný poutník, patrně s Biblí nebo modlitební knihou. Já jsem však znal pravdu.

Polovinu noci jsem strávil přepisováním při svitu svíček a rozechvěle jsem vstřebával věty, které procházely mým perem. Měl jsem tu knihu nechat jinému písaři – říct Olivierovi, že nemám čas, a vzdát se odměny. Ale nemohl jsem. Slova mě uchvátila stejně jako té noci v Kolíně. Zjistil jsem od Oliviera zákazníkovo jméno: Tristan d’Amboise. Když si přišel pro svůj rukopis, přihlížel jsem ze schodů v zadní části obchodu a pak jsem ho sledoval celou cestu až na hřbitov.

Stál jsem za náhrobkem a pozoroval jsem ho. Slunce zapadalo a věž svatého Inocenta vrhala muži přes rameno dlouhý stín. Nad ním zdobilo velký oblouk sedm malovaných panelů Nicholase Flamela, kouzelníka, který smísil rtuť s Rudým kamenem a získal půl libry čistého zlata. Kresby se mi vybavily jako dávno zapomenutý sen: král s mečem, kříž i had, stejně jako osamělá květina na vysoké hoře střežená gryfy. Z obou stran oblouku slavnostně kráčely k branám hřbitova dvě řady žen.

Znovu jsem sklopil pohled. Tristan d’Amboise zmizel. Než jsem stačil zamrkat, kolem ramen se mi krutě sevřela něčí ruka, přitiskla mi paže k tělu a na krku jsem ucítil ostří nože. Na tváři mě zaškrábalo strniště, když mi muž přiložil ústa k uchu. „Kdo jsi? Co tady děláš?“

„M… modlím se,“ zašeptal jsem. Bál jsem se, že stačí, abych třeba jenom polkl, a podřízne mi hrdlo.

„Sledoval jsi mě sem celou cestu z knihkupectví. Proč?“

„Ta kniha,“ zachraptěl jsem. Zatěkal jsem očima kolem sebe, jestli mohu doufat v záchranu od hrobníka nebo kostelníka. Hřbitov byl liduprázdný.

„Co je s ní?“

„Vím, co hledáte. Já… chci vám pomoct.“

Odtáhl mi nůž od krku, otočil mě a podržel si mě před sebou na délku natažené paže. Ruku s nožem nechával pozvednutou proti mně.

„Jak?“

Poprvé jsem z něj spatřil víc než záda. Byl velice pohledný, měl tmavé vlnité vlasy a smetanovou pleť, po které se tak snadno rozlévá ruměnec. Oči mu planuly ohněm mládí. Přes hrozící nebezpečí jsem cítil, jak se mi v bedrech probouzí dávno spící démon.

„Učil jsem se u zlatníka. Umím slévat kovy a čistit je rtutí. Umím je vypalovat s různými prášky, tepat je do vrstvy tenké jako vzduch nebo na ně vyrývat mystické symboly. A vím leccos o zlatě.“

Nůž se zachvěl. Tristan ztišil hlas, ačkoliv nás nemohl slyšet nikdo kromě mrtvých.

„Znáš tajemství Kamene?“

„Ne,“ přiznal jsem. Zadíval jsem se mu do očí a vykročil jsem k němu, abych ho přiměl k rozhodnutí: buď musel sklonit nůž, nebo mě probodnout. Zvolil to první. „Nechte mě, abych vám pomohl.“

„Po dlouhých třech letech omylů – během nichž jsem nedělal nic jiného, než studoval a pracoval – jsem konečně našel to, po čem jsem toužil.“

To zapsal Flamel do své knihy. Nepracoval jsem ještě tři roky, ale po šesti měsících jsem pořád opakoval jen jeho omyly. Čím hlouběji jsem se nořil do tajemného umění, tím dále od cíle jsem si připadal. Nemohl jsem ale přestat. Zprvu jsem pomáhal Tristanovi jeden nebo dva večery v týdnu, ale v prvních opojných dnech se zdálo, že postupujeme rychle kupředu a že každou chvíli budeme slavit úspěch. Večery se změnily v dlouhé noci, jež jsme trávili zpocení a svlečení do půli těla u výhně, dokud nenastal rozbřesk a já se neodplížil zpátky do Olivierova domu. Vzhledem k nedostatku spánku byly mé oči méně spolehlivé. Moje rukopisy byly čím dál horší a stávaly se jen chabými imitacemi knih hrdě vystavených u dveří. Olivier, který je po mně kontroloval, na ně vždy vypotřeboval tolik červeného inkoustu, že jsem se musel stydět.

Brzy zjistil, jak málo spím. Když mě přistihl poprvé, jak se plížím domů těsně po rozednění, varoval mě, ať se to víckrát neopakuje. Podruhé mi vyhrožoval, že mě vykáže z domu. Potřetí prosil, ať si neničím život. Jeho laskavost mě hnětla ještě víc než jeho zlost. Hluboko uvnitř jsem ale věděl, že má pravdu.

Dalšího dne jsem odešel. Tristan mi nabídl místnost u sebe v domě a tam jsem věnoval každou hodinu dne pokusům o rozluštění Flamelova tajemství. Spal jsem jen tehdy, když mě přemohlo vyčerpání, jedl jsem málo a z domu jsem vycházel tak zřídka, že mě sousedé museli považovat za ducha. Po šesti týdnech jsem si uvědomil, že jsem v podstatě vězeň.

21. kapitola

New York City

Byli ve stejné výslechové místnosti s plastovým stolem a skládacími kovovými židlemi. Tentokrát zůstaly otevřené dveře, jimiž bylo vidět na rušnou chodbu. Snad díky tomu místnost působila bezpečněji. Možná to bylo proto, že si s sebou Nick vzal Setha Goldberga. Zachoval se jako idiot, když sem poprvé přišel bez právníka. Jenže tehdy si nemyslel, že má co skrývat.

Seth si sedl ke stolu a prohrábl se několika papíry v kufříku. Nick vždycky předpokládal, že obhájci jsou něco jako kouzelníci: moudří, s šedivými plnovousy a prchliví i laskaví zároveň, ale Sethovi bylo teprve kolem pětatřiceti, takže byl dost mladý na to, aby chodil na vysokou školu ve stejné době jako Nick. Vzhledem se ale lišili nejméně o deset let. Zatímco Nick si připadal jako věčné dítě, které se musí snažit, aby ho obsloužili v baru, Seth vyzařoval přirozenou autoritu, která podle všeho působila na všechny, s nimiž se setkal. Na univerzitě se znali od vidění a přes společné známé či softball. Nick si nikdy nepředstavoval, že skončí na policejní stanici jako obhájce a klient.

Vyhlédl ze dveří. Na bradě měl čerstvou jizvu. Po ránu Seth nejprve koupil Nickovi snídani. Hned poté ho poslal do drogerie naproti přes ulici pro žiletku a pěnu na holení a trval na tom, aby se Nick na stísněné toaletě kavárny oholil.

„Pravidlo číslo jedna: jsi nevinný jen natolik, jak vypadáš. Jestli přehrajou záznam z výslechu u soudu a dvanáct porotců uvidí, že jsi vypadal jako terorista, nebudou tě vůbec poslouchat.“

„Já myslel, že kniha by se neměla hodnotit podle obalu.“

„Už sis někdy koupil knihu s mizerným obalem?“

Dveře udeřily o stěnu a dovnitř vpadl Royce. Dnes měl na sobě opět šedý oblek, ale tentokrát s tenkými bílými proužky. Vypadal trochu jako makléř.

„Díky, že jste přišel. Nebudeme vás zdržovat dlouho.“

Sedl si a počkal, až technik nastaví kameru.

„Mluvili jsme se synem vaší sousedky. Potvrdil, že vás viděl na chodbě zhruba v době výstřelu.“

„Přesně v době výstřelu,“ opravil ho Nick.

„Nemohl potvrdit přítomnost maskovaného ozbrojence, kterého jste popsal, protože vběhl do bytu, jakmile uslyšel výstřel. Ale zaslechl kroky.“

Poprvé od chvíle, kdy mu zavolal Bret, Nick cítil, jak se trochu uvolňuje. Opřel se. Ulevilo se mu tak, že skoro ani nevnímal Royceova slova o dalších liniích vyšetřování, potenciálních souvislostech a různých úhlech pohledu. Teprve když zaslechl jméno…

„Mohl byste, prosím, popsat svůj vztah s Gillian Lockhartovou?“

Nick překvapeně zamžikal. Gillianino jméno u něj ještě teď, po takové době, vyvolávalo fyzickou reakci. Část jeho osobnosti byla neustále připravená o ní mluvit, jako ubohý opilec v baru. Seth na něj vrhl pohled, který jasně říkal: Buď opatrný.

„Seznámil jsem se s ní před rokem v metru. Dali jsme se do řeči. Vyměnili jsme si telefonní čísla, zůstali jsme v kontaktu a nakonec jsme začali…“

Co jsme vlastně začali? Nick chodil s dívkami, u kterých by neměl problémy najít správné slovo pro každou fázi vztahu. Randění. Stabilní vztah. Přítel a přítelkyně. Ženatí. Rozvedení. Kompletní taxonomie. S Gillian se všechno tak nějak prostě odehrávalo.

„Dali jsme se dohromady.“

To Royceovi nestačilo. „Šlo o sexuální vztah?“

Nick se zarděl. Připadal si jako na letním táboře teenagerů, kteří se v chatičce po setmění vychloubají, kdo s kým co dělal. Podíval se na Setha, který jen pokrčil rameny.

„Ano.“

„Žili jste spolu?“

„Gillian si nechávala vlastní byt. Někde na East Side. Měla pekelnou spolubydlící – nikdy jsme tam nechodili.“

To byla další rána. Nick byl vždy emocionálně krok před ní – byl ochotný více se vázat. Ona ale neoblomně trvala na svém. „Potřebuju prostor, Nicku. Už jsem se v minulosti někomu otevřela. Musím na to jít pomalu.“ A Nick si přísahal, že jí dokáže, že je jiný a může mu důvěřovat.

„Co v tu dobu dělala?“

„Pracovala jako restaurátorka v Cloisters.“ Vsadil by se, že tam Royce nikdy nebyl. „Nahoře v parku Fort Washington. Metropolitní muzeum tam přechovává středověké sbírky.“

„Znala se slečna Lockhartová s vaším spolubydlícím, Bretem Deangelem?“

Nick se znovu podíval na Setha, který přikývl a něco si poznamenal do žlutého notýsku.

„Jistě. Bret a já jsme bydleli spolu, když jsem chodil s Gillian.“

„Vycházeli spolu?“

„Asi ano.“ Byl to sice malý byt a Bret se skoro pořád zdržoval doma, ale Nick si nevzpomínal na víc než pár příležitostí, kdy všichni tři trávili čas spolu. Pamatoval si, jak to bylo zvláštní: Bret se snažil, aby ho nepřistihli, jak se dívá Gillian na prsa, Gillian seděla prkenně na pohovce a Nick se snažil prolomit ledy nejapným klábosením. Jinak se Bret v Gillianině přítomnosti nijak neprojevoval. To byla nejlepší část těch šesti měsíců. Nicka napadlo, že mu Bret vlastně prokazoval laskavost.

„Kdy jste viděl slečnu Lockhartovou naposledy?“

„Někdy ke konci července.“ Dvacátého třetího července kolem půl jedenácté.

„Dala vám kopačky?“ Znovu náhlý přechod do středoškolské hrubosti. Nick sebou trhl a Seth rychle zasáhl.

„Nemohl byste tu otázku přeformulovat, detektive?“

Royce si upravil kravatu. „Skončil váš vztah ošklivě?“

„Ne.“

Hodně se hádali. Někdy měl pocit, že ho Gillian schválně provokuje, protože potřebuje dramatické situace. Vyhrožovala, že ho opustí, a on ji do čtyř hodin do rána prosil, aby si to rozmyslela. Jindy se jednalo o nevyhnutelnou sopečnou erupci na rozhraní dvou tektonických desek, které do sebe narážejí nebo se vzdalují – takové hádky vydržely i několik dní a Nick měl nervy napjaté k prasknutí.

Ten večer, kdy ho opustila, se ale nehádali. Uvařila mu večeři, dobírala si ho kvůli novému sestřihu a šla s ním do postele. Celý večer byla zamlklá, což u ní bylo neobvyklé, ale nikoliv ojedinělé. Ráno po probuzení našel na polštáři lístek se vzkazem.

Je konec. x G.

Žádné omluvy, žádné vysvětlení, žádné slzy a žádná cesta zpátky. Známost na jednu noc, která vydržela šest měsíců.

„Zkoušel jste se s ní spojit?“ zeptal se Royce.

Nick neklidně poposedl. „Párkrát.“

K těmhle vzpomínkám se nechtěl vracet: byly to temné dny marných telefonátů, na které nikdo neodpovídal, přeformulovávaných a nakonec nikdy neodeslaných e-mailů, zanedbávaného jídla a tak dlouhého nicnedělání, že si i Bret začínal dělat starosti.

„Takže – jen abychom si to ujasnili: kdy jste naposledy komunikoval se slečnou Lockhartovou?“

„Minulý červenec. Pak vůbec až do chvíle, kdy mi před třemi dny zavolala.“

„Čili jste nevěděl, že se přestěhovala do Paříže a nastoupila v aukčním domě?“

„To jsem se dozvěděl až po tom vzkazu.“

„I když jste za uplynulých šest měsíců neměl zájem něco o ní zjišťovat?“

„Bál jsem se. Říkal jsem vám, co jsem viděl přes počítač.“

Royce se předklonil. „Zavolal jste slečně Lockhartové z vašeho mobilu zhruba hodinu před tím, než byl zavražděn Bret Deangelo?“

Místnost se náhle zmenšila a světla planula příliš jasně. „Získal jsem číslo na její pařížskou kancelář a zavolal jsem na ně.“

„Paříž je o šest hodin napřed. Vážně jste očekával, že tam někdo bude?“

„V aukční síni mi sdělili, že v Paříži právě probíhá nějaká večerní dražba. Napadlo mě, že to stojí za pokus. Můžete si to ověřit u Stevense Mathisona, jestli chcete,“ dodal, podle Sethova pohledu soudě trochu moc defenzivně.

Royce pokračoval v útoku: „A stálo?“

„Co?“

„Stálo to za pokus?“

„Nebyla tam, jestli to myslíte takhle.“

„Ale s někým jste mluvil? S někým, kdo potvrdí vaši verzi?“

„Nepamatuji si jeho jméno. Myslím, že mi ho ani neřekl. Měl britský přízvuk.“

„Podíváme se na to.“ Royce změnil téma. „Když vás slečna Lockhartová kontaktovala e-mailem…“

„Buzzem,“ opravil ho Nick.

„Jistě. Tím samým programem, kterým jste špehoval svého spolubydlícího.“

Seth zvedl pero v tiché námitce.

„Dobře, takže vás probzučela, jak tomu říkáte, ano?“

Nick přikývl.

„Poslala vám něco se svým vzkazem?“

Snažil se mluvit ledabyle, ale příliš se mu to nedařilo. Ví o tom, pomyslel si Nick. Pověděl jsem mu to já? Měl dojem, že ne. Určitě se podívali do zabaveného počítače.

Nemělo smysl to protahovat. „Poslala mi soubor – obrázek středověké hrací karty.“ Bylo mu jasné, jaká otázka přijde vzápětí, a dodal: „Naprosto netuším proč. Kéž bych to věděl.“

Beznaděj v jeho hlase Roycea na okamžik zarazila a Seth toho hned využil.

„Můj klient odpověděl velice otevřeně na všechny vaše otázky. Nevadilo by vám, kdybyste mu prozradil, proč se tak zajímáte o jeho bývalou partnerku?“

Royce vstal. „Myslím, pane Goldbergu, že bychom si měli promluvit o samotě.“ Podržel otevřené dveře a pokynul Nickovi, ať počká venku. „Bude to jenom minutka.“

Ve skutečnosti jich bylo deset. Nick je sledoval přes okénko ve dveřích s drátky bezpečnostního skla připomínajícími mříže. Viděl, že oba muži stojí proti sobě a o něčem se dohadují. Nakonec ven nevyšel Seth, ale Royce.

„Váš právník si s vámi chce popovídat,“ ušklíbl se. „Budu u automatu na kafe.“

Nick se vrátil do místnosti. Videokamera byla vypnutá. Seth si unaveně vzdychl.

„Chtějí, abys jim odevzdal pas. Domnívají se, že by ses mohl pokusit o útěk. Jsou posedlí tím telefonátem do Paříže těsně před Bretovou vraždou.“

„Myslí si, že jsem si najal nějakého Francouze, aby ho zabil?“

„Mluv tišeji.“ Seth se podíval k okénku. „První pravidlo: na policajty nikdy nechoď se sarkasmem. Totéž platí o ironii. Tím jenom servíruješ žalobci materiál jako na stříbrném podnose – sestříhají to a předloží porotě, jak se jim bude hodit. Celá tahle věc je pěkná polízanice. Měl sis se mnou promluvit, než jsi jim cokoliv řekl, zvlášť tu historku se zabijákem na střeše. Vážně jsi čekal, že ti budou věřit?“

„Je to pravda,“ namítl Nick.

„To je vedlejší. Royce je přesvědčený, že jsi buď napůl blázen, nebo pachatel. Na svobodě jsi momentálně jenom díky svědectví osmiletého dítěte. Bret není pro obhajobu snadný případ. A taky mají něco na Gillian.“

„Cože?“ vyhrkl Nick omámeně. Vyluštila policie ten obrázek? Co jiného měli?

„Udělal jsem pro tebe, co se dalo,“ pokračoval Seth. „Royce byl připravený tě na místě zatknout. Přesvědčil jsem ho, aby tě zatím nechal jít. Odevzdání pasu je kompromis.“

„Mám ho v bytě. Nechají mě tam jít?“

„Doprovodím tě.“

22. kapitola

Paříž, 1433

Tristanův dům byl obrovský hôtel: hranaté kamenné sídlo nedaleko kostela St. Germain. Mohl ale stát kdekoliv. Jakmile jste prošli bránou, z města se stala jen vzdálená šmouha kouře a kulisa z věžiček. Tristanův otec hrál významnou úlohu u dvora krále Karla, odkud ho vyslali na diplomatickou misi do Konstantinopole. Už byl několik měsíců pryč a nějakou dobu ještě pryč bude. Vzal s sebou i manželku, dvě dcery a většinu služebnictva, takže Tristan dostal na starost téměř prázdný dům a obdržel přísné pokyny, aby se choval slušně.

Pokud se Tristanův otec obával, že se jeho syn bude stýkat s prostitutkami, povaleči a hazardními hráči, měl opravdu dobré důvody ke znepokojení. Kdyby šlo tajemství Kamene odhalit smilněním nebo vyhrát v kartách, Tristan by ho rozluštil během měsíce. Děvky, pitky a hry však představovaly jen kratochvíli na cestě ke skutečnému cíli. Jako sourozenec tří starších bratrů a dvou sester, které budou brzy potřebovat věna, věděl, že jeho dny ve velkém domě – a jiný život neznal – jsou sečteny. Zdálo se, že toto vědomí ho poltí vedví a vyvolává v něm niterný konflikt. Mrhal svým dědictvím na sex a sázky, jejichž jediným smyslem byla provokace a vzdor, ale zároveň se věnoval Umění s nezlomným přesvědčením, že se jím osvobodí ze závislosti na otcově odkazu.

Zařídil si laboratoř ve věži, kterou před několika lety přistavěli k východnímu křídlu budovy. Když mě sem přivedl poprvé, užasl jsem. S rozevlátou roztržitostí, jakou si mohou dovolit pouze šlechtici, nitro věže nikdy nedokončili: člověk stál na podlaze v přízemí a viděl na kuželovitou střechu, která byla tak vysoko, až pohled k ní vyvolával dojem, že se dívá do obrovské nálevky vedoucí k věčnosti. V kamenných stěnách byla zasazena široká okna plánovaná pro místnosti, které už nikdo nepostavil, a celé přízemí zdobily dokonalé kopie Flamelových obrazů ze Svatého Inocence. Hladký povrch stěn narušovala jen cihlová pec a dveře proti ní.

Tristan ukázal nahoru do tmy, z níž se mi až točila hlava. „Tady se dá snadno snít o tom, že odhalíme tajemství nebes.“

Vzpomněl jsem si na Mikuláše a babylonskou věž. Bůh nepotrestal hřích ctižádosti, ale hřích přehnaných ambicí.

Tristan byl nerudný a podrážděný spolupracovník, ani mistr, ani přítel. Nevadilo mi to. Byl jsem zase ve svém živlu. Myslel jsem jen na rozluštění Flamelových hádanek. Horečka, kterou jsem na sobě pozoroval v Kolíně, se vracela – a s ní se objevily i další pocity, kterým se odolávalo ještě obtížněji. Neměl jsem Tristana rád a občas jsem ho i nenáviděl. Když jsme ale o dusných nocích pracovali bok po boku polonazí u výhně nebo když se jeho ruka otřela o moji ve chvíli, kdy jsem mu podával paličku, aby rozetřel prášek v moždíři, svíjel se ve mně červ zvrácené touhy. Věž se stala mým vězením a posléze celým mým světem. Flamelovy obrazy představovaly můj obzor a tmavá střecha mé nebe, s vlaštovkami a netopýry, kteří hnízdili u trámů jako andělé.

Jednoho dne Tristan do naší dílny nadšeně přivedl shrbeného starce. Bílé vlasy mu dosahovaly k ramenům a plnovous až na hruď; při kulhavé chůzi se opíral o hůl a odrážel se od ní jako od bidla člunu. Oči mu zakalila slepota, ale na jeho držení těla bylo stále cosi energického a bdělého.

Tristan ho usadil na lavici mezi naše nástroje a donesl mu víno.

„Tohle je mistr Anselm,“ představil ho. „Kolik je vám let?“

„Sedmdesát osm.“ Stařec měl slabý hlas, ale za řeči se usmál.

„Zopakujte mému příteli, co jste mi říkal na hřbitově u svatého Inocence.“

„Před mnoha lety – než zemřel můj otec, Bůh dej spočinout jeho duši –, když jsem byl ještě mladý a horlivý, ponořil jsem se do tajů Umění, tak jako nyní vy. To Boha potěšilo natolik, že jsem se seznámil s největším mistrem tohoto i kteréhokoliv jiného věku. Mužem, jenž nás všechny zastiňoval tak, jako sluneční záře zastiňuje Měsíc. Jmenoval se Nicholas Flamel.“

Prudce jsem se narovnal. Měl jsem pocit, že si do pozoru stouply i postavy na nástěnných malbách. „Vy jste znal Flamela?“

„Sedával jsem v jeho dílně, jako teď sedím s vámi.“

„Jak dlouho?“

„Mnoho let. Zemřel, Bůh mu dej klid a mír, před patnácti zimami.“

„A byl jste u toho, když vyráběl zlato?“

Stařec zavrtěl hlavou. Potřísnil si vínem vousy, takže jeho ústa připomínala otevřenou ránu. „Perenella, jeho milovaná žena, byla jediná, komu to dovolil.“

„Ale potom vám svěřil svoje tajemství?“ pobízel ho Tristan.

Mistr Anselm zvedl pohár a chtěl nalít další víno. Tristan čekal.

„Umění nejsou kouzla. Víte, co je ve skutečnosti Kámen? Je to lék na veškerou nemoc v tomto světě.“

Zvedl levou paži, zakrnělou a seschlou. „Tato ruka ke mně dosud patří, jakkoliv křehká a slabá teď je. Duše, která sjednocuje moji bytost, ji naplňuje stejně jako zbytek mého těla. Podobně je tomu s kovy. To, čemu říkáte olovo nebo cín, není odlišné od stříbra či zlata, liší se jen stupněm dokonalosti.

V našem vesmíru existuje jedna dokonalá substance – éter, kvintesence, prvotní látka, nazývejte si ji, jak chcete. V tom nejzákladnějším stavu nemá formu. Je to princip, oživující idea. Nejčistší podobu má v ušlechtilých kovech, nejslabší je v zemi. Netransmutujete olovo ve zlato jako nějaký pouliční kejklíř, který mění vejce v kotě. Musíte ho vyčistit. Spojíte ho s Kamenem, aby semínka uvězněná v kovu vykvetla, až kov dokáže ve shodě s dokonalostí nabýt takový tvar, o jaký si řeknete. Ne kvůli bohatství, ale pro zdokonalení vesmíru.“

Tristan, jehož zájem se probouzel a chladl stejně rychle jako vzduch nad uhlím, se podezřívavě zadíval na Anselmovu ochablou paži. „Slyšel jsem, že Kámen umí i léčit lidi. Když jste tak dobře znal Flamela, proč jste nevyléčil i sebe?“

Stařec se rozkašlal. „Jsem chatrná nádoba. Kámen má nevyčíslitelnou cenu, neplýtval bych jím na tak nízké účely. Flamel věřil, že by Kámen při správném použití mohl účinkovat na lidské bytosti tak silně, až by se staly nesmrtelnými. Toto umění ale nikdy neobjevil.“

„To je zřejmé,“ poznamenal Tristan.

„Ale jak máme získat Kámen?“ Promnul jsem si puchýře, které jsem si způsobil, když jsem příliš nedočkavě zvedal tyglíky z ohně. „Četl jsem, že ho lze vytěžit ze zlata.“

„Ano. Ano, přesně tak.“ Od úst mu odlétly kapičky slin. Několik vteřin si olizoval rty. Měl opravdu obrovský jazyk. „Ve zlatě je ho nejvíc, ale i zlato je ve srovnání s Kamenem špinavé jako bahno. Je třeba ho vyčistit třemi ohni. Musíte vyjmout semínka síry a rtuti a spojit je v hermetickém pramenu. Tak to dělal Flamel.“

„Ale jak…“

„Musíte sledovat barvu. Na ohni se změní celkem sedmkrát, a poté v okamžiku dokonalosti září jako duha. To je znamení.“

Tristan vyskočil. Mistr Anselm se bojácně rozhlédl.

„Jsi lhář. Vypadni!“ Tristan kopl do stolu, až se všechny džbány, lahve a křivule rozechvěly a zarachotily. „Myslel sis, že sem jen tak přijdeš a předneseš nám polozapomenuté lži, které jsi vyhrabal z Flamelovy žumpy – pokud jsi ho vůbec znal? Vypadni z mého domu!“

Popadl starce za rameno a smýkl s ním ke dveřím. Kdybych Anselma nezachytil, mohl si zlámat vaz.

Incident s mistrem Anselmem uvrhl Tristana na další dva týdny do zvláštní nálady. Když jsem se jednou vrátil do věže, našel jsem ho stát nad střepy rozbité lahve. Ze zápěstí mu tekla krev, ale když jsem se mu je pokusil obvázat, zuřivě mě setřásl. V noci si čím dál častěji začal vodit prostitutky. Občas mě zval, abych se k nim přidal – zprvu vlažně, když si myslel, že bych mohl jeho nabídku přijmout, potom se škodolibým potěšením, když mu došlo, že ji nepřijmu. Nazýval mě „mnichem“, když měl laskavou náladu, nebo „eunuchem“, když ji neměl, ale nikdy ho nenapadl skutečný důvod mé abstinence.

Mistr Anselm byl možná podvodník, který se potloukal po hřbitově u svatého Inocence a přiživoval se na snech aspirujících alchymistů, přicházejících studovat Flamelovy obrazy, něco v jeho blábolení mi však pomohlo nalézt cestu bludištěm. Sledoval jsem tuto nit den za dnem; občas jsem ji napínal, div se nepřetrhla, jindy jsem si s ní málem zauzloval mysl. Postupně jsem začínal rozumět.

Celý život mě fascinovalo zlato. I v hluboké studni, na jejíž dno jsem dopadl, jsem rýžoval jeho zrnka z říčního bahna, i v Basileji jsem se vymezoval tím, že jsem se zřekl své zlaté posedlosti. Nyní jsem ale chápal, že mě neuhranul jeho třpyt jako ostatní. I ve své nevědomosti jsem viděl pod jeho slupku a vycítil jsem cosi z božského řádu vesmíru, jenž se v něm ukrýval. Vnímal jsem ho v dokonalosti zlatky, ve zlatém lístku, který jsme vytepali v dílně Konrada Schmidta, i v moudrosti Mikuláše Kusánského.

Věděl jsem, z čeho má posedlost pramení. Díky těmto věcem jsem si dokázal představit dokonalost, skutečnou jako sen. Svět nebude úplný, dokud jí nedosáhnu.

Zdvojnásobil jsem svoje úsilí. Zatímco se Tristan oddával svým pochybným radovánkám, odnesl jsem Flamelovu knihu zpátky ke Svatému Inocenci. „Na hřbitově, kam jsem zapsal tyto hieroglyfické znaky,“ uváděl Flamel, „jsem rovněž nakreslil na zeď procesí, v němž je znázorněno pořadí všech střídajících se barev Kamene.“ Nástěnné malby v Tristanově věži reprodukovaly sedm panelů z oblouku, stejných sedm jako v knize. Byly tu však další, jež už se Tristan nenamáhal zkopírovat: obrazy žen po obou stranách oblouku, kráčející průvodem k prostředku brány.

Prohlížel jsem je ve světle Anselmových slov: „Musíte vyjmout semínka síry a rtuti.“ To už jsem věděl, že síra a rtuť nejsou označení substancí, jež se tak běžně nazývaly, ale skrytá jména mystických prvků, dvou protikladných principů horka a chladu.

„Musíte sledovat barvu. Na ohni se změní celkem sedmkrát.“ Spočítal jsem ženy v procesích: na každé straně jich bylo sedm. Když jsem se na ně díval, uvědomil jsem si, že jsou všechny stejné. Díky uměleckému ztvárnění tak na první pohled nevypadaly: některé se ohlížely ke hřbitovu, jiné se dívaly přímo před sebe, některé se usmívaly, jiné se mračily, smály se, plakaly – všechny ale byly vtělením jediné ženy, lišící se pouze barvou a délkou vlasů. Někdy je měla bílé jako měsíc, jindy černé jako noc, hnědé, bronzové, jantarové, medově žluté či ocelově šedé. A v čele obou průvodů stály dvě totožné ženy s vědoucími úsměvy, otočené zrcadlově proti sobě, červené jako cedrová kůra. V barvě Kamene.

A tak jsem procházel obchody lékárníků, abych se dozvěděl něco o jejich řemesle. Hledal jsem vzdělané muže a moudré ženy. Hloubal jsem nad Flamelovou knihou, dokud jsem ji nedokázal recitovat zpaměti a nakreslit všechny obrázky třeba ve spánku. Snažil jsem se vylákat z jeho hádanek smysl a vytěžit význam z obrázků, abych pronikl k novým úrovním porozumění. Tavil jsem, sléval, chladil a vařil. Naučil jsem se o vlastnostech kovů víc, než jsem se mohl dozvědět během sedmi let u Konrada Schmidta. Přes mnoho chybných kroků a omylů jsem pokračoval ve Flamelových šlépějích.

Přitom jsem učinil některé zajímavé objevy. Žíhal jsem kysličník mědi, redukoval ho klejtem a nakonec z něj získal tekutinu černou jako hřích, která ale byla velice rychle suchá na dotek. Jindy jsem slil olovo, antimon a cín do úžasného nového kovu, který nad plamenem snadno tál, ale jakmile vychladl, ztvrdl jako ocel. Když jsem ho ukázal Tristanovi, jenom si odfrkl a zeptal se, jestli nás to přiblížilo Kamenu.

Nebylo to šťastné období. Když mě únava nebo Tristanovy malicherné urážky doháněly k slzám, proklínal jsem svůj osud a byl jsem zoufalý. Jaká zlá síla mě žene kupředu? Strávil jsem deset let tím, že jsem se léčil ze svých nepřirozených tužeb, roky agónie a pokoření, které mě dovedly až k říčnímu bahnu. V Basileji jsem se spokojil s mnišskou kobkou a perem jako věrný služebník váženějších mužů. Náhodné setkání a jediná věta v knize to všechno zmařily. Měl jsem pocit, jako bych se s obrovským břemenem, které mi láme hřbet, a s okovy kolem kotníků potácel tmavou chodbou.

Přece jen jsem však postupoval. Zlato černalo, pak měnilo barvu na bronzovou, kalně šedou a nakonec na vínově červenou, jak jsem se ho učil zpracovávat podle Flamelova schématu. Stříbro odolávalo déle, ale po týdnech neúspěchů se poddalo i ono. Konečně, jedné listopadové noci, jsem zvedl moždíř a rozechvěle spatřil načervenalý prášek barvy cedrové kůry.

Nabral jsem několik zrnek na špičku prstu a zvedl je ke světlu lampy. Byl to velice jemný prášek sladké vůně, ale na dotyk suchý jako sůl. Bylo ho děsivě málo. Týdny tvrdé dřiny poskytly sotva náprstek výsledné látky.

Zakryl jsem misku obrácenou nádobou, vzal jsem lampu a vydal se pro Tristana. Tma v domě maskovala nahromaděnou špínu. Náklady na naše experimenty rostly a Tristan postupně propouštěl veškeré služebnictvo, dokud jsme tu nezbyli sami. Opuštěný dům byl vzhledem ke svým rozměrům ještě strašidelnější. Mezi pavučinami těsně mimo dosah lampy běhali potkani a z tapisérií zavěšených na stěnách mě sledovala hrozná stvoření. V jednu chvíli jsem zakopl o dřevěnou stoličku a málem jsem zemřel leknutím. Celé moje tělo tonulo v ponurém vyčerpání, ale zároveň jsem si vychutnával zázrak okamžiku.

Tristana jsem našel v posteli s vychrtlou prostitutkou. Oba byli nazí a zpola spali – na zadní straně ženiných stehen jsem viděl kousance od blech a ve vlasech se jí hýbaly vši. Tristan očividně nešetřil jen na služebnictvu.

Zvedl se na loket. Prostitutka se odkulila na bok a odhalila hubená ňadra a mohutné ochlupení.

„Přišel ses k nám přece jen přidat?“ ušklíbl se Tristan.

„Mám to.“

Odstrčil děvku stranou a vyskočil z postele, až přitom překotil vinnou sklenku na zem. Popadl z police pochvu s otcovým mečem. „Víš to jistě?“

„Dá se to ověřit jediným způsobem.“

Vrátili jsme se do věže, pod dohled záhadných Flamelových postav. Nad námi zelo černé nekonečno. Mlčky jsem nakupil svůj prášek na list papíru. Původně jsem si chtěl trochu nechat pro případ, že se první pokus nepovede, ale bylo ho tak málo, že jsem se neodvážil ušetřit si ani zrnko. Papír jsem přeložil a zapečetil voskem. Na lavici leželo stříbrné zrcátko, kterým jsem se pokoušel zachytit sluneční paprsky; zahlédl jsem v něm svůj odraz a otřásl jsem se. Měl jsem šedou pleť, prořídlé vlasy a hluboko vpadlé oči. Kůže na mých rukách byla růžová a hladká jako u dítěte, od všech těch popálenin, které jsem ve své netrpělivosti utrpěl. Na líci jsem měl srpkovitou jizvu od vitriolu.

Tristan vytáhl nádobu z foukaného skla ve tvaru vejce. Naplnil ji práškovým olovem, k němuž přidal několik kapek rtuti. Nakonec ji uzavřel křišťálovou zátkou a ožehl okraje úzkou svící. Já jsem mezitím přiložil uhlí do výhně a opřel se do měchů. Sledoval jsem, jak se barva ohně mění z červené v oranžovou a nakonec v oslnivě bílou. Věděl jsem, že jsme připraveni.

Uchopil jsem skleněné vejce do kleští a umístil ho doprostřed ohně. Tristan mi položil ruku na rameno a předklonil se, aby se podíval. Noc byla chladná, ale oba jsme se koupali ve vlastním potu.

„Jak dlouho to potrvá?“

„Správný okamžik poznáme,“ odpověděl jsem.

Stáli jsme a dívali jsme se, tak blízko u sebe, až se náš pot mísil. Sotva jsem si toho všímal. Z kovu v nádobě začala stoupat pára. Olovo změklo, roztavilo se a začalo bublat. Přitom pohltilo kapky rtuti.

Odtáhl jsem se od Tristana a stiskl jsem měchy, abych vybičoval plameny k ještě většímu žáru. Horko mi sežehovalo obličej a ke střeše věže se valil dým. Tristan potácivě ustoupil a zakryl si dlaní oči, ale já jsem zůstal stát jako přikovaný.

Ve skle se zablýsklo a já jsem věděl, že nastal čas. Natáhl jsem kleště a srazil jsem křišťálovou zátku stranou. Zvedl jsem papír s práškem a vhodil ho dovnitř. Propadl otvorem, snesl se na vroucí kov a vzplanul. Byl to ten nejčistší, nejbělejší plamen, jaký jsem kdy viděl, jako sluneční svit odrážející se od sněhu. A v něm jsem spatřil auru, která vyplnila skleněnou nádobu barvami duhy.

Zavolal jsem na Tristana. Určitě to viděl také, protože ke mně hned přiběhl. Společně jsme vytáhli nádobu z ohně a postavili ji na podlahu. Tristan tasil meč, pozvedl ho nad hlavu a udeřil. Skleněné vejce puklo a jeho poloviny odpadly stranou. Přes clonu kouře a potu, která nás štípala v očích, jsme hleděli na svůj výtvor.

23. kapitola

New York City

Návrat do bytu byl horší, než čekal. Uniformovaný policista jim dal plastové rukavice i elastické návleky podobné čepicím do sprch, které si měli vzít na boty, a nakonec nadzvedl pásku, jež blokovala dveře. Nick se Sethem se pod ni shýbli a vstoupili do obývacího pokoje.

Nick si uvědomil, že ho naposledy viděl na monitoru laptopu. Podíval se na Bretův stůl a pak na místo, kam mířila kamera, aby se pokusil odhadnout, kde stál vrah. Bretův počítač zmizel, stejně jako křeslo, k němuž byl připoután, a naštěstí odnesli i tělo, ačkoliv na koberci zůstaly skvrny, které kdysi možná k Bretovi patřily. Jak dlouho se mají zachovávat důkazy na místě zločinu?

Vešel do ložnice. Policie prohledávala i tento pokoj – byl sice uklizený, ale zpřeházený, jako výrobek nacpaný zpátky do obalu. Přikročil k posteli, aby si na ni sedl, ale pak si to rozmyslel. Bál se, že zamoří všechno, čeho se dotkne. Sklonil se k nočnímu stolku a vytáhl zásuvku. Vzadu pod obvyklou směsí vod po holení, brožovaných knih a kondomů ležela kožená náprsní taška, dárek od rodičů k promoci. Vyndal z ní pas a pokradmu si zasunul náprsní tašku do kapsy. Jeden nikdy neví, co se mu z ní může hodit. Z pasu na něj zíral zlatý orel se svazkem šípů v drápech.

„Nicku?“

Zavřel zásuvku a otočil se. Snažil se netvářit se provinile. Seth stál ve dveřích a policista mu nahlížel přes rameno. Viděli ho? Všimnou si vybouleniny v kapse?

„Mám ho.“ Jeho hlas zněl v tichém bytě jako bez života. Hodil pas Sethovi. „Pojďme.“

Naposledy se rozhlédl. Na zemi ležela zmuchlaná ponožka, přesně tam, kde ji před třemi dny nechal. Na stole byl otevřený časopis s článkem, který si tehdy četl u večeře. Na dveřích skříně visela ramínka se dvěma vyžehlenými košilemi. Jeho bývalý život. Vzpomněl si na pojednání, které kdysi viděl v National Geographic. Psalo se v něm o pravěkém člověku, jehož zmrzlé tělo našli v Alpách. Všechno se dokonale zachovalo, včetně misky bobulí, kterou dosud svíral v ruce. Vědci se domnívali, že zřejmě usnul vedle ledovce a postupující led ho pohltil. Nick o něm často přemýšlel. Uvědomoval si ten muž, co se děje? Nastal okamžik, kdy se probral zimou a zjistil, že je v pasti? Byl led nad ním dost čirý, aby viděl sluncem zalitý svět venku? Křičel, nebo mu led zmrazil plíce?

Podíval se na budík u postele, aby se zorientoval, ale i budík podlehl kouzlu místnosti. 00.00. 00.00. 00.00. Na Nicka pravidelně blikala modrá čísla. Policie budík při prohlídce pokoje určitě vytáhla ze sítě.

„Jdeme.“ Seth na něj čekal u dveří.

Nick se vydal pomalu za ním a snažil se uložit do paměti co nejvíc vzpomínek. Na toaletním stolku si všiml Gillianiny fotografie, která ho sledovala zpoza řady lahviček a sprejů. Nějak se nedostal k tomu, aby ji vyhodil. Natáhl se po ní, chtěl se podívat zblízka.

„Nedělej to,“ zarazil ho Seth a mávl na něj pasem. „Už jsi policii pomohl dost.“

Nick použil pas naposledy při návratu z Berlína před osmnácti měsíci. Ani si nebyl jistý, jestli ještě platí. Když ho teď ale odevzdal, připadal si bez něj jako v pasti, jako kdyby předal žalářníkovi klíč od cely. Nesmí chodit domů, nesmí opustit město.

Neměl kam jít, a tak jen bloumal ulicemi. Teploty přes noc poklesly a v rozhlase předpovídali sněžení. Z kanálů stoupala vodní pára a haitští prodejci se mu pokoušeli vnutit škrabky na sníh a černé kožené rukavice. Okna budov odrážela betonově šedé nebe.

Věděl, že potřebuje zajít do banky, ale odkládal to; bál se dalšího odmítnutí a podezření. Vymýšlel si jiné činnosti: civěl do výloh obchodních domů a listoval časopisy v knihkupectvích. V jednom knihkupectví měli i kavárnu. Nick se prošacoval a objevil u sebe dostatek drobných, aby si mohl dát jedno espreso.

V kavárně bylo horko a plno, takže Nick musel sdílet stůl s mladou ženou, která se postupně probírala sedmicentimetrovým štosem módních časopisů. Znechuceně se na něj zamračila, když si k ní přisedl, a pak ho zcela ignorovala.

Postavil si na kraj stolu laptop a zapnul ho. Napadlo ho, že by mohl pracovat, ale většinu potřebných souborů měl na serverech FBI a zbytek mu s počítačem zabavili policisté. Nevyhnutelně se vrátil k záhadné kartě, aby si dál drásal ránu, kterou už si rozškrábal do krve. Medvěd je klíč. Jenže není. Ani grizzly, panda, koala, lední medvěd, kodiak, medvěd hnědý, medvěd ušatý, dokonce ani mýval…

Zavřel šifrovací program. Začínala ho bolet hlava. Prohledal batoh – našel další minci, ale žádné analgetikum. Nějaká měl v bytě, ale pochyboval, že by mu Royce dovolil, aby se kvůli nim vrátil na místo činu. Živě si dokázal představit jejich rozhovor. „Jste závislý na lécích? Dodával jste drogy slečně Lockhartové? Proč máte pořád na stolku její fotografii, když jste se podle svých vlastních slov rozešli už před šesti měsíci?“

Ta fotografie. Otevřel na monitoru novou složku. Ve skutečném světě by byla pokrytá prachem a měla by zažloutlé okraje. Možná by na ní byly i stopy po několika zaschlých slzách. V digitální říši šlo jen o jednu z tuctu totožných ikonek, chladných a sterilních jako v den, kdy ji vytvořil. Uvnitř měl pár desítek snímků, dokonale seřazených jako přišpendlení motýli. To bylo všechno, co mu po Gillian zbylo. Na ženu, která si dokáže domluvit rande s cizím člověkem v prázdném vagonu metra, byla ohledně fotografií překvapivě opatrná. Stiskl tlačítko OBRAZOVÁ PREZENTACE a díval se na automaticky se střídající snímky. Šest měsíců života se mu přehrálo před očima za necelou minutu.

Fotografie z ložnice přišla na řadu ke konci. Přesně si vzpomínal, jak ji pořídil. Šel zamknout a po návratu do ložnice našel Gillian schoulenou na posteli jen ve starém tričku, které používala místo pyžama. Nebyl to nijak neobvyklý pohled, ale na té chvíli ho něco uchvátilo: mdlé světlo lampičky a stín mezi jejími stehny, kde se povyhrnul lem trička, křivka jejích ňader v potrhaném výstřihu, kaštanově hnědé vlasy svinuté na hrdle. Zastihl ji v dokonalé poloze: nádhernou, neodolatelnou a jeho. Popadl fotoaparát z police, a než stačila zaprotestovat, zmáčkl spoušť. Později si ten snímek nechal vytisknout a zarámovat. Gillian si pochopitelně stěžovala, ale to mu bylo jedno. Poprvé se cítil dostatečně sebejistý, aby si s hrdostí majitele vystavil trofej z jejich vztahu.

Dlouho mu ta sebejistota nevydržela.

Poprvé po dlouhých měsících ale při pohledu na snímek skoro nevnímal Gillian. Zvětšil ho a zaměřil se na tričko. Monitor vyplnil tmavě modrý štít se slovem BROWN přes Gillianina prsa. Zezadu štít objímal obrovský hnědý medvěd.

Knihkupectví mělo internetové připojení, ale to právě nefungovalo. Nick vyběhl ke schodům a podíval se na seznam jednotlivých oddělení. UČEBNICE A VZDĚLÁVACÍ LITERATURA: -1. PATRO. Skočil do výtahu. Dole skoro nikdo nebyl; lidé po návratu z vánočních dovolených ještě neměli dost času, aby si vzpomněli, jak moc nesnáší svoje zaměstnání.

To, co hledal, našel ve slepě končící uličce v zadní části obchodu: knihu Uvnitř Ivy League od J. B. Morforda. Zalistoval fotografiemi gotických křížových chodeb a plavovlasých dívek s příliš dokonalými zuby a s výtisky Shakespeara v rukou. Nemusel pátrat dlouho.

Brownova univerzita

Počet studentů: 7740 (přibližně)

Maskot: Medvěd Bruno

Sedl si na šedivou stoličku a na koleni otevřel laptop. Rozhlédl se, jestli ho nikdo nevidí. Spustil Cryptych a klikl na obrázek.

Zadejte heslo:

bruno

Chybné heslo.

Zadejte heslo:

Bruno

Heslo přijato.

24. kapitola

Paříž, 1433

Vzbudil jsem se na holém kamenu. Kůži jsem měl studenou a lepkavou, kosti ztuhlé jako železo. Byl jsem nahý až na krátkou bederní roušku. Bolela mě hlava, a když jsem otevřel oči do tvrdého zimního světla, trhl jsem sebou bolestí.

Namáhavě jsem se zvedl. Nedokázal jsem najít oblečení, a tak jsem ze stěny strhl tapisérii a přehodil si ji přes ramena. Táhla se za mnou po zemi a vymetala čistou stezku do prachu, když jsem bosý procházel prázdným domem. U dveří do věže jsem se zastavil. Tepavá bolest v hlavě zesílila. Věděl jsem, co najdu uvnitř.

V těch posledních horečných týdnech jsem si neuvědomoval, jak se věž změnila. Všechno bylo neskutečně špinavé. V nevymytých nádobách vykrystalizovaly černé usazeniny jako duchové neúspěšných pokusů, zkamenělí tam, kde jsem je nechal. Velké části stolu pokrývala krusta ptačího trusu. Na podlaze před chladnou výhní leželo naše rozbité vejce. Střepy skla se blyštily jako roztříštěná koruna a vedle nich ležel meč.

Ode dveří jsem uslyšel nějaký zvuk. Otočil jsem se. Stál tam Tristan v hnědém plášti a s novou sklenkou vína v ruce. Pod očima měl tmavé kruhy. Zpola jsem očekával, že zvedne meč a setne mi hlavu jako Herodes na jednom Flamelově obrázku. Snad bych to i uvítal.

Podíval se na beztvarou hmotu vychladlého kovu uprostřed střepů. Byla matně šedá, pramálo odlišná od původního olova. Z prášku, na jehož přípravě jsem pracoval tak dlouho, nezbylo nic.

Selhali jsme.

Celý den jsem strávil probíráním trosek laboratoře. Vymetl jsem rošt. Naplnil jsem káď vodou a vydrhl jsem všechny poháry i nádoby, kterých jsem se dotkl. Zima zhoršovala mou bolest hlavy, ale nutil jsem se pokračovat, dokud všechno nebylo čisté. Pak jsem vyšel ven a obrátil na sebe džber vody, abych se umyl. Urovnal jsem nástroje do polic a zbytky materiálů do krabic a nádob. Nic jiného jsem udělat nemohl. Den mi připomínal prázdný prostor mezi špatně padnoucími útržky mého života. Nemohl jsem tu zůstat, ale nevěděl jsem, kam mám jít.

Toho večera si přišli zahrát karty tři Tristanovi kamarádi. Tristan zapálil oheň v síni a donesl soudek vína. Za jiných okolností bych se jim vyhnul a zamkl se ve věži, ale tam jsem tu noc nemohl jít. Nechtěl jsem se ani ukrýt v jiném koutě domu. Po čase jsem si znovu uvědomoval svoje okolí a děsilo mě.

Neměl jsem Tristanovým kamarádům co říct. Předpokládal jsem, že to jsou všechno mladší synkové ze šlechtických rodin, zahálčivá mládež s jediným posláním: užívat si peněz, dokud je nezdědí jejich bratři. Nemluvil jsem a soustředil se na karty. Ne na hru – hrál jsem co nejméně, byť víc než kdykoliv předtím, a snášel jsem posměšné výkřiky „Milodar, milodar“, kdykoliv jsem natáhl ruku. Okouzlily mě samotné karty. Byly nádherné: nespoutaný rej ptáků, šelem, květin a lidí, který se mi ve světle ohně proměňoval pod rukama. V popelu mé duše začal opět doutnat jeden uhlík. Dvakrát jsem prohrál jen proto, že jsem si nechával v ruce karty, které jsem si chtěl prohlédnout podrobněji. Všichni tvorové byli ztvárněni s výjimečnou obratností a jejich jemné linky byly tak ostré, jako kdyby je autor vyryl přímo do papíru. Připomněli mi postavy, které jsem ryl do zlata v dílně Konrada Schmidta.

Tato myšlenka ve mně probudila další pocit, který jsem nedokázal přesně pojmenovat. Zatímco jsem se jím zabýval, prohrál jsem ještě dvakrát. Pak jsem se rozhodl soustředit se na hru.

Nebyla složitá. Cílem bylo shromáždit v ruce buď pět po sobě jdoucích čísel stejné barvy, nebo čtyři shodná čísla různých barev. Při každém tahu hráč odložil jednu kartu a vzal si jinou, buď tu, kterou odhodil předešlý hráč (tu viděl), nebo z balíčku (tu neviděl). Pak mohl zvýšit sázku, a v takovém případě následující hráč buď dorovnal, nebo dané kolo vzdal.

Celou noc jsem hrál tím nejledabylejším způsobem, sázel jsem co nejmíň a při první výzvě jsem se vzdával. Ostatní to rychle postřehli a začali mi nabízet směšné sázky, tleskali, vybízeli mě, ať dorovnám, a pošklebovali se mi, když jsem odmítal. Když jsem se ale teď podíval na karty, zjistil jsem, že mi osud nadělil svůdnou kombinaci. Tři osmy – šelmy, ptáci a jeleni – a desítka a spodek z jelenů.

Vsadil jsem obvyklou žebráckou almužnu a sledoval jsem ostatní hráče. Přemýšlel jsem, jestli se mám pokoušet o osmičky nebo o jelení postupku. Tristan si lízl ptačí dvojku a vyhodil jelení pětku – to bylo dobré znamení. Jeho kamarád si vytáhl kartu z balíčku, kterou jsem neviděl, protáhl tvář a vyhodil jelení devítku.

„Nezvyšuji.“

Snažil jsem se uklidnit. Předstíral jsem, že si prohlížím karty a váhám mezi balíčkem a hromádkou odhozených karet. Lízl jsem si devítku. Teď jsem měl osmu, devítku, desítku a spodka od jedné barvy, ale taky tři osmy. Pomyšlení, že jediná další karta může znamenat výhru, na mě působilo jako alkohol; netěšil jsem se na peníze, ale na to, že porazím Tristana a jeho kumpány. Jednou by mi to stačilo.

Nemohl jsem se však vydat po jedné cestě, aniž bych obětoval druhou. Několikrát jsem přepočítal obrázky, abych si byl jistý, že je čtu správně. Někde čekaly dvě osmičky, z nichž by mi stačila kterákoliv. Zároveň by mi ale stačila i jelení sedmička nebo svršek. Nerozhodně jsem ztuhl.

„Jak dlouho mu bude ještě trvat, než se rozhodne, že se vzdá?“ zeptal se hráč po mé levici. Jmenoval se Jacques a karty patřily jemu. Toužil jsem se o nich dozvědět víc, ale nedokázal jsem se přimět k tomu, abych se ho zeptal.

Ještě jednou jsem se podíval na svůj list a všiml si, že jedna karta mírně vyčnívá nad ostatní. Ptačí osma. Vytáhl jsem ji a hodil ji na stůl spolu se čtvrthalířem. Takové maličkosti někdy vychylují naše životy z rovnováhy.

Ostatní hráči reagovali na mou sázku s předvídatelným veselím. Probírali se měšci, křižovali se a přehnaně se drbali ve vlasech. Všichni kromě Jacquese vedle mě, který ztuhl v okamžiku, kdy jsem vyhodil svou kartu. Nevšiml bych si toho, kdyby mě tolik nevyburcovala naděje na vlastní výhru. Zatímco ostatní se dosud bavili na můj účet, plynule zvedl ptačí osmu a zvedl mou sázku na halíř.

Hra pokračovala. V dalším kole jsem táhl naslepo z balíčku. Modlil jsem se, aby mi přišla sedmička nebo svršek. Sevřel jsem kartu v dlani a natočil ji k ohni.

Vyskočilo na mě osm divochů s palicemi; divoce se šklebili a vysmívali se mým nadějím. Kdybych v minulém tahu neodhodil osmu, už bych měl vítězství v kapse.

Odhodil jsem kartu na stůl, aniž bych třeba jen předstíral, že o ní přemýšlím. Zmocnilo se mě zoufalství – jen z čiré zlomyslnosti jsem hodil na hromádku sázek další halíř. Vysloužilo mi to překvapený pohled od Jacquese, který si vzal moji kartu. Teď má kvůli mým chybám dvě osmy a k nim to, co držel v ruce už předtím.

Rozhlížel jsem se po ostatních hráčích a uvažoval jsem, jestli drží karty, které potřebuji. Dva z Tristanových přátel zjevně neměli vůbec nic a brzy se vzdali. Jejich karty se vmíchaly do balíčku. U Tristana jsem nedokázal odhalit, podle jakého systému si bere a odhazuje karty; nikdy nezvýšil sázku, ale každé zvýšení chladně dorovnal. Pokud šlo o mě, karta mi stále nepřicházela a já se jenom modlil. Dostával jsem samé ptáky a květiny. Útěchou mi bylo jen to, že Jacquesovi se podle všeho dařilo stejně. Nikdy si nebral kartu, kterou viděl, ale zkoušel štěstí v balíčku. A věděl jsem, že dokud podržím zbývající dvě osmy, nezíská potřebnou čtveřici.

Moje malá hromádka mincí se scvrkla v nicotu a pořád jsem neměl potřebnou kartu. Vytáhl jsem další a odhodil ji, aniž bych se na ni pořádně podíval. Jacques si lízl jako další, předstíral, že kartu zařazuje mezi ostatní, ale pak ji odhodil taky. Následoval ji stříbrňák.

„Půjde někdo se mnou?“

Tristan zaklel a složil karty. Podíval jsem se na svůj list: postupka čtyř jelenů včetně osmičky, a k tomu osma divokých šelem. Nepochyboval jsem o tom, že se mě Jacques pokouší vyšachovat ze hry. Za celý večer jsem nebyl blíž výhře. A neměl jsem peníze.

„Tumáš.“

Na stole přistála druhá stříbrná mince, prokutálela se po naleštěném dřevě a zastavila se na hromádce. Podíval jsem se na Tristana.

„Ta je pro tebe. Sázky skončily. Hrajte, dokud někdo nevyhraje.“

V tu chvíli jsem ho miloval víc než kdy jindy – ačkoliv mi později došlo, že to zřejmě udělal jen proto, aby rozzlobil svého kamaráda. Připomínali mi smečku divokých psů, připravených vrhnout se při sebemenší známce slabosti jeden na druhého.

Teď to ale bylo jen mezi námi dvěma. Jacques se přesunul k protější straně krbu, abychom seděli proti sobě. Polovina tváře mu zářila ve světle plamenů, druhá se topila ve stínech. Ostatní se usadili stranou a sázeli se mezi sebou – jaké barvy bude další karta, kolik kol bude třeba odehrát, dokud někdo z nás nevyhraje, jestli karta, kterou odhodím, bude vyšší nebo nižší než Jacquesova. My dva už jsme nesázeli, a tak hra ubíhala rychle. Naše ruce poletovaly nad stolem jako mouchy kolem masa, brali jsme si karty a odhazovali jsme je téměř jediným plynulým pohybem.

Jacques si lízl jelení pětku a odhodil ji. Na vteřinku jsem zauvažoval, jestli si ji nemám vzít a doufat v šestku – jenže to bych musel odhodit jednu ze svých osmiček. Lízl jsem si další kartu z balíčku, otočil jsem ji a už jsem ji chtěl odhodit, když jsem si všiml, o co jde.

Květinová osma. Sevřel se mi žaludek; někde na nebi se mi jistě Bůh směje. Už potřetí toho večera jsem držel tři osmy – a nemohl jsem s nimi nic dělat. Hodil jsem kartu na stůl.

Jacques ji zvedl, přesně jak jsem čekal. Zařadil ji mezi svoje karty a elegantně vytáhl jinou. Sledoval jsem, jak ji pokládá na stůl. Na louce seděla královna a obdivovala svůj odraz v zrcadle, zatímco na lemu její rozprostřené sukně se pásl trpasličí jelen. Svršek ze sady z jelenů.

Hmátl jsem po kartě, ale Jacques mi chytil ruku a podržel ji ve vzduchu. Stiskl mě tak, až mi zapraskly klouby. Druhou rukou vyložil svoje karty na stůl. Čtyři osmy: květiny, divoši, ptáci – a šelmy.

Tristan zlostně kopl do nohy stolu. Jeho dva kamarádi zavýskli. Jacques nepouštěl mou ruku a přisunul si k sobě hromadu peněz.

„Moment.“

Bolela mě ruka, ale sotva jsem si toho všímal. Stiskl jsem zuby a vyložil jsem na stůl svoje karty. Čtyři jeleni a osma se šelmami. Druhá osma se šelmami.

Vymanil jsem se z Jacquesova sevření a dal obě karty vedle sebe. Byly stejné. Ne podobné, ale navlas stejné. Dokonalé kopie, jako dvě mince vyražené z totožné formy.

Tristanovi to došlo jako prvnímu. Druzí dva byli o něco pomalejší, ale zase rychleji reagovali, jakmile si uvědomili, že je Jacques podváděl. Vrhli se na něj, srazili ho ze židle a pokusili se ho přišpendlit k zemi, ale Jacques byl silnější. Jednoho odrazil kopancem do rozkroku, druhého přetáhl železným pohrabáčem a vyběhl ke dveřím. Tristan vyrazil za ním a druzí dva je následovali, jak mohli nejrychleji, i když se sotva drželi na nohou.

Zvedl jsem karty a vydal se za nimi. Jacquese jsem našel na rozbahněném dvoře. Jeho kamarádi ho drželi na zemi, kopali do něj, mlátili ho a křičeli, že je podvodník a žid. Nejvíc ze všech zuřil Tristan, až jsem se bál, že Jacquese zabije.

To jsem nemohl dopustit. Přiběhl jsem ke zmítající se mase těl a protlačil jsem se dovnitř. Musel jsem se vyhýbat špatně mířeným ranám, ale ostatní si mysleli, že se chci připojit k útoku a že bude zábava – proto odtáhli Tristana pryč s pokřikem, že by si sluha měl taky vychutnat pomstu. Jeden z nich si sedl Jacquesovi na nohy, ačkoliv to ani nebylo potřeba. Jacquesova košile byla celá od krve: měl rozseknutý ret a jedno oko skoro ani nemohl otevřít. Prsty levé ruky mu rozdrtila bota dalšího mladíka.

Klekl jsem mu na hruď a zvedl jsem kartu. V měsíčním svitu mi šla pára od úst.

„Kde jsi k ní přišel?“

Jacques otočil hlavu a vyplivl na zem chuchvalec krve. Na kamenech zazvonil vyražený zub.

„Dostal jsem ji od jednoho chlápka ve Štrasburku.“

„Jak se jmenoval?“

Zavrtěl hlavou.

„Jak to udělal?“

Jacques si mou otázku vyložil špatně. „Prodal mi je.“

Ostatní se začínali nudit. „Zabij ho,“ vykřikl jeden.

Nevšímal jsem si jich. „Kde toho muže najdu?“

„U znamení medvěda.“

Vykašlal další krev. Několik kapek dopadlo na kartu a já jsem s ní rychle ucukl. Zvedl jsem se a šel jsem pryč. Snažil jsem se neposlouchat škodolibý řev, který se ozýval za mnou. Z pachu krve a z vína se mi motala hlava. Civěl jsem na kartu ve své ruce – na ničem jiném v tom obrovském, prokletém domě nezáleželo.

Kolik jich na světě ještě existuje? A jak jejich tvůrce dosáhl takové dokonalosti?

25. kapitola

New York City

Snímek se rozdělil do dvou okének. V jednom se objevila kopie karty, nerozeznatelná od zašifrovaného obrázku uprostřed. Naproti se rozzářily tři řádky textu.

177 rue de Rivoli

Boite 628

300-481

„Promiňte?“

Nick zvedl hlavu tak rychle, až málem srazil laptop na podlahu. Nad ním stála prodavačka se štosem knih. Naklonil se nad monitor, aby ho zakryl vlastním tělem.

„Můžu vám nějak pomoct?“

Nick zaklapl počítač. „Ne, díky.“

„V kavárně je internetové připojení,“ řekla dívka vstřícně.

„Děkuju.“

Pomalu vyšel po schodech zpátky do přízemí. Laptop si přitom tiskl k hrudi. Nadšení z rozluštěného hesla už pomalu střídal zmatek. Když mu v kapse zavibroval telefon, skoro si toho nevšiml.

Displej ohlašoval dva zmeškané hovory, oba v uplynulých deseti minutách. V podzemním patře zřejmě nebyl signál. Podíval se na čísla. Jedno patřilo Sethovi, druhé, místní číslo neznal. Zavolal Sethovi.

„Nicku?“ ozval se Seth prakticky ihned. „Díkybohu.“

„Co se děje?“ Seth určitě jel autem, protože Nick musel křičet, aby ho bylo slyšet přes hukot dopravy v pozadí.

„Špatné zprávy. Ten kluk změnil výpověď.“

Kolem Sethova telefonu se prohnalo zaburácení jako od raketových motorů.

„Teď tvrdí, že tě na chodbě možná neviděl přesně v čase výstřelu, ale možná těsně předtím nebo potom.“

„Jak to myslíš? Utekl z chodby právě kvůli tomu výstřelu. Přece – haló?“

V telefonu se rozhostilo ticho. Když se znovu ozval Sethův hlas, spojení přerušovaly časté výpadky a odmlky.

„Musíš… Royce… Gillian… zatknout…“

„Nerozumím ti,“ vykřikl Nick.

„Právě vjíždím do tunelu. Je tu dost hustá doprava. Zavolám ti…“

Hlas vystřídalo monotónní hučení. Nick se podíval na mobil a omámeně zkusil Sethovi zavolat ještě jednou. Okamžitě se dostal do hlasové schránky.

Znovu se o něj pokoušela bolest hlavy a únavou se chvěl po celém těle. Proč Max změnil výpověď? Snaží se ho jeho matka chránit? Nebo se Nickovi mstí za ty noci, kdy si stěžovala na Bretův marihuanový kouř, který se linul zpod dveří jejich bytu na chodbu? Bylo to tak nespravedlivé, že Nick měl sto chutí do něčeho praštit.

Telefon zadrnčel znovu. Nakupující kolem pultů se zlevněnými paperbacky po něm střelili nesouhlasnými pohledy. Nick se podíval na displej – znovu to neznámé místní číslo. Co když je to Royce?

Další zazvonění ho přimělo k činu. Přijal hovor.

„Nicku? Tady Emily.“

„Jak se máte?“ Šlo o zcela reflexivní otázku, něco na způsob verbálního potřesení rukou. Až když ji vyslovil, uvědomil si, že něco nesedí.

„Jsem vyděšená k smrti.“ Znělo to tak. „Nicku, někdo mě sleduje.“

Mluvila šeptem a úzkostně drmolila. Nick měl dojem, že v pozadí slyší syčení puštěné vody.

„Kde jste?“

„Na dámských toaletách veřejné knihovny.“

„To je ta s těmi sochami lvů?“

„Ano. Roh Páté a Čtyřicáté druhé ulice.“

„Dobře.“ Nick se zamyslel. „Jak vypadá ten chlap, co vás sleduje?“

„Neviděla jsem mu do obličeje, měl ho zachumlaný do kapuce. On…“ Nadechla se. „Někdo tu je. Musím…“

Nick uslyšel bouchnutí dveří a překotné zaklapání, které skončilo tichem.

„Běžím tam,“ řekl, ale mluvil do prázdna.

New York je nemilosrdné město pro lidi bez peněz. Nickovi nezbylo tolik, aby si zaplatil taxi, a tak vběhl do metra a vhodil poslední minci do automatu. Nedostal by se tam rychleji pěšky? Stál na nástupišti a zíral do tunelu. Snažil se silou vůle přivolat nějakou soupravu. Na zašlých hodinách rachotivě odcvakávaly vteřiny.

Když se vynořil na Čtyřicáté druhé ulici, neměl žádné nepřijaté hovory. Přesprintoval kolem bloku domů ke knihovně, přestože se do něj opíral nepříjemný protivítr a píchalo ho v boku. Dva kamenní lvi, označovaní jako Vytrvalost a Statečnost, sledovali, jak vybíhá do schodů. Hned zamířil k informacím.

„Kde jsou toalety?“ zasípal udýchaně.

Žena za pultem ho určitě považovala za vyšinutého blázna nebo za narkomana. Podívala se přes Nickovo rameno na hlídače a zvedla oči ke stropu.

„Třetí patro.“

Stoupal co nejrychleji po schodech a snažil se nebudit nadměrnou pozornost. Rozhlížel se po okolních obličejích. Měl ho zachumlaný do kapuce. Byl chladný den a kapuci tu měla polovina lidí. Před sebou spatřil muže v bílé košili a džínech, jak zatáčí na odpočívadlo ve druhém patře. V duchu se mu vybavila střecha domu a honička s ozbrojencem. Tohle ale byl severský typ s plavými vlasy.

Dorazil na třetí patro. Vydal se přes rotundu s dřevěným obložením, jehož si sotva všiml, a zářivě bílou chodbou k označeným toaletám. Zastavil se přede dveřmi.

Co teď? Nemůže jen tak vpadnout na dámské toalety. To by se Royceovi náramně líbilo.

Dveře se otevřely a ticho knihovny narušilo bzučení vysoušeče rukou. Nick ztuhl, ale ven vyšly jen dvě studentky.

„Promiňte.“

Zpomalily, ale nezastavily.

„Potřeboval bych pomoct. Ztratila se mi přítelkyně – nemůžu ji nikde najít. Nemohla by se některá z vás mrknout…?“

„Jistě.“

Jedna z dívek se na něj příjemně usmála a nahlédla zpátky do dveří.

„Nikdo tady není,“ oznámila.

Zklamaně vydechl. „Díky.“

Jakmile odešly z dohledu, vklouzl dovnitř. Na toaletách opravdu nikdo nebyl. Ani stopa po Emily, jen bílé kachličky, bílá umyvadla a bílá světla odrážející se v čistě bílé podlaze.

Dveře jedné kabinky byly zavřené, ale ne zamčené. Nick, zmítaný provinilostí za takové narušení posvátného prostoru dámských toalet, do nich strčil. V míse prázdné kabinky se cosi třpytilo. Podíval se zblízka. V místě, kde z mísy vedlo tmavé potrubí, zahlédl růžek stříbrného mobilu. Třpytil se jako potopený poklad. Patřil Emily?

Ticho narušilo bzučení. Vteřinu omráčeně civěl na telefon ve vodě, než si uvědomil, že zvonění vychází z jeho kapsy.

„Ano?“

„Nicku?“

Vydechl úlevou, když uslyšel Emilyin hlas, a opřel se o stěnu kabinky. „Kde jste?“

„U automatu na schodišti.“ Zahanbeně se odmlčela. „Upustila jsem mobil do záchodu.“

„Právě jsem ho našel. Jste v pořádku?“

„Snad ano. Myslím, že jsem toho muže setřásla. Kde jste vy?“

„Jdu k vám. Zůstaňte na lince.“ Odstrčil ramenem dveře a vyšel na chodbu, šťastný, že je opět tam, kde být smí. Elegantně oblečená žena, která šla proti němu, ho sjela ledovým pohledem. Nick se na ni zazubil a poklepal na mobil jako idiot.

„Počkejte.“ Emilyin hlas zněl vyděšeně. „Myslím, že se vrací. Setkáme se v Šalomounově místnosti ve třetím patře.“

Když Nick zatáčel za roh, zahlédl, jak v galerii nedaleko hlavní rotundy mizí záblesk červené barvy. Byla to ona? Na vteřinku zpomalil a rozhlédl se. Dovnitř ji následovalo pět japonských turistů. Ven vyšel starý manželský pár. Kolem manželů proběhl podsaditý muž v černé bundě, div nezakopl o starcovu hůl. Měl sundanou kapuci, takže bylo vidět oholenou lebku a řadu zlatých ozdob v levém uchu. Tuhle tvář už Nick viděl.

Dal se do běhu.

Šalomounovu galerii tvořila šerá místnost lemovaná knihovnami a prosklenými vitrínami. Uprostřed stála jako oltář jediná skleněná truhla, v jejímž nitru spočívala tlumeně nasvícená otevřená kniha. Od skleněných stěn se odrážely smetanové stránky, ale černý text vytvářel mezery, které nabízely mozaikový pohled na opačnou stranu schrány, kde se míhala postava v červeném. Nick přemítal, jestli Emily ví o tom muži v bundě, který se k ní rázně blížil.

V koutě seděl hlídač a ospale se rozhlížel po návštěvnících. Nick k němu přistoupil.

„Promiňte, ale mám dojem, že jsem u tamtoho pána viděl zbraň.“

Panika v jeho hlase dodala lži na přesvědčivosti. Hlídač se zvedl ze židle, rozepnul si pouzdro s pistolí a vykročil přes místnost. Přitom něco ohlásil do vysílačky. Nick obešel skleněnou vitrínu z druhé strany. Emily předstírala, že se dívá do otevřené knihy, a těkala nervózními pohledy po místnosti. Byla tak vyděšená, že si ho všimla až na poslední chvíli.

„Nicku!“ Vrhla se k němu a objala ho. Její štíhlé paže ho sevřely překvapivou silou. „Měla jsem hrozný strach.“

„Ještě nejste v bezpečí.“

Položil jí ruku na rameno a nasměroval ji po obvodu místnosti k východu. K prvnímu hlídači se připojil druhý a oba právě zpovídali toho muže v bundě. Nick na něj nenápadně ukázal.

„Byl to on?“

Emily přikývla.

Vyklouzli ze dveří a spěchali k výtahu. Zdálo se, že si jich nikdo v místnosti nevšiml, a Nick se neohlížel. Teprve když vyšli na hlavní schodiště ke Čtyřicáté druhé ulici a opřel se do nich silný vítr, trochu se uvolnil.

„Odvezu vás domů.“

Zastavili si taxi. Nick nechal platit Emily. Ukázalo se, že Emily bydlí na upravené ulici v Midtownu, jejíž hustě nasázené stromy a jednoduchá průčelí nedokázaly zamaskovat bohatství ukrývající se za okny. Emily viděla, jak se Nick překvapeně rozhlíží.

„Byt patří muzeu,“ usmála se omluvně. „Mám ho půjčený jenom na šest měsíců a pak se musím přestěhovat do skutečného světa. Můj čas už skoro vypršel.“

Díval se na obě strany, jestli odněkud nehrozí nebezpečí, a Emily odemykala vchodové dveře. Za nimi se prostírala šerá chodba se spoustou schodů a dalších dveří. Následoval ji do druhého poschodí. Nebyl si jistý, jestli je pozvaný dál, ale Emily nic nenamítala. Jejich kroky zněly na schodech potažených kobercem tlumeně. Zdálo se, že celý dům spí.

Vtom Emily vyjekla a Nick prudce zvedl hlavu. Stála přede dveřmi do svého bytu a na něco zírala. Po dvou vteřinách ustoupila, aby se mohl podívat taky.

Dveře byly pootevřené, sice jen nepatrně, ale přece jen o dost víc, než jak by se měly bytové dveře v New Yorku nechávat. Třísky kolem zámku jasně ukazovaly, že někdo dveře otevřel násilím.

Dlouhou chvíli stáli celí ztuhlí, ale nakonec se otočili a utekli po schodech dolů, ven před dům a alejí šedých stromů pryč. Teprve na křižovatce se zastavili a ohlédli se. Nikde nikdo.

„Zavolejte na policii.“ Nick se předklonil a opřel si dlaně o stehna. „Nechoďte dovnitř, dokud nedorazí. Bydlí tam ještě někdo jiný?“

Emily zavrtěla hlavou. Vypadalo to, že má pláč na krajíčku.

„Ještě jedna věc. Neříkejte, prosím vás, policajtům, že jsem tu byl. Už teď mě považují za zločince.“

Emily to polekalo. „Vy tu se mnou nepočkáte?“

„Nijak vám neprospěje, když mě tu najdou s vámi.“

„Prosím.“ Emily k němu vztáhla ruku; vypadala jako ptáče se zlomeným křídlem. „Neřeknu jim, že jste tu byl.“

Nick se podíval do ulice. Z domu půl bloku od nich k němu vítr donesl vůni grilovaných hamburgerů.

„Pojďme někam do tepla.“

Emily seděla na krajíčku plastové židle mezi povykujícími dětmi, které se tu zastavily cestou ze školy, a upíjela vodu z lahve. Nesundala si ani kabát. Nick si pohrával s prázdným papírovým kelímkem, který někdo nechal na stole.

„Víte, kdo to byl v té knihovně?“ zeptala se.

„Ne.“

„Když jsme se viděli naposled, varoval jste mě, že nejste zrovna člověk, kterému bych měla pomáhat. Zajímalo by mě, jak jste to myslel.“

Nick se na okamžik zamyslel. „Ta karta je jako prokletí. Každý, který s ní přijde do styku… Nejdřív Gillian, pak Bret a teď vy.“

„A vy?“ Tázavě povytáhla obočí. Její oči byly temné jako letní bouře.

„Někdo se mi vloupal do bytu, málem mě zabil a zastřelil mého kamaráda. Někomu se podařilo zrušit moji kreditku. Policie mi zabavila pas i počítač a patrně se mě chystá zatknout pro vraždu. A vloupání, jestli zjistí, že jsem byl tady.“

Stále víc drmolil a vyléval ze sebe všechna příkoří a křivdy, jež se v něm v posledních dnech nakupily. „Všechno kvůli té kartě.“

„Kvůli té kartě,“ zopakovala Emily. Zdálo se, že ji jeho vzplanutí šokovalo – ale méně, než očekával. „Včera večer jsem se na ni ještě trochu podívala. Z osmi zvířat, která na ní jsou, jsem tři nenašla na žádné jiné.“

„Přesto může jít o padělek.“

„Nebo Gillian Lockhartová narazila na jeden z nejcennějších nálezů v oboru za posledních dvacet let.“ Pronesla to slavnostně, ale bez sebemenší stopy po přehánění.

„Já myslel, že by podle vás stála jenom zhruba deset tisíc.“

Emily na něj vrhla takový pohled, že se mimoděk přikrčil. „Ta karta by byla jeden z prvních exemplářů vytištěných z měděné rytiny. Navíc je sama o sobě krásným uměleckým dílem. Peníze, které byste za ni dostal, ani zdaleka nevyjadřují její hodnotu.“

„Stála by někomu za to, aby pro ni zabíjel?“

Emily o píď ustoupila. „Třeba nejde o samotnou kartu. Třeba je součástí něčeho jiného.“ Naklonila hlavu ke straně a prohlédla si ho, jako by si prohlížela středověkou tapisérii. „Víte ještě něco, že ano?“

Nick byl vždycky beznadějně špatný lhář. „To vám nemůžu prozradit.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“

„Věřte mi, že to nechcete vědět.“

Naklonila se k němu přes stůl. „Chci.“ Znovu se na něj upřeně zadívala. „Co dalšího jste zjistil?“

Nick polkl a podíval se z okna. V ruce mačkal papírový pohárek. Čekal, jestli neuslyší policejní sirény.

„Gillian mi poslala ještě jeden vzkaz. Současně s kartou, ale otevřel jsem ho teprve teď.“ Víc nevysvětloval. „Adresu.“

„Myslíte, že ji na ní najdete? Nebo že tam něco nechala?“ Emily se v křehké tváři zračilo vzrušení. „Chystáte se tam vypravit.“

Nick to nepopíral. „Neříkejte to policii, prosím vás. Aspoň ne do zítřka.“

„Neřeknu.“ Emily pootočila lahví. Nick postřehl, že když jeho společnice přemýšlí, má ve zvyku tisknout paže k tělu. Po chvilce se mu neústupně zadívala do očí.

„Pojedu s vámi.“

Nick by lhal, kdyby měl tvrdit, že ho to už taky nenapadlo. Část jeho já ji zoufale chtěla mít při sobě – jako kolegyni, důvěrnici a kamarádku, byť ji sotva znal. To by ale bylo šílenství.

„Ne.“ Pokusil se o rozhodný tón.

Emily se na něj jen dívala a ticho se prodlužovalo.

„Bylo by to příliš nebezpečné. Pro nás oba. Pořádně se neznáme. Klidně můžu být vrah a lupič.“

Záblesk v jejích očích tuto možnost jednoznačně odmítl.

„A nejde o výlet někam do New Jersey. Je to… dlouhá cesta.“

„Poslala vám pařížskou adresu, ne?“ Kousla se do rtu. „Neříkal jste, že vám policie zabavila pas?“

Nick užasle přemítal, kde se v někom tak křehkém bere taková neoblomnost. „Ta karta mě nezajímá. Chci jenom najít Gillian.“

„Jistě. A já vám chci pomoct.“

„Proč?“

„Protože nechci zůstávat v New Yorku, každý večer se vracet domů a uvažovat, jestli se ten muž nevrátí. Protože chci zjistit, jestli ta karta vážně existuje. A protože mám dojem, že potřebujete veškerou pomoc, jakou vám kdo může poskytnout.“

S dutým klapnutím postavila láhev na stůl. „Jak se tam dostaneme?“

„Mám tu jeden kontinentální let z letiště JFK do Bruselu dnes večer v šest třicet.“ Zaměstnanec poklepal na obrazovku. „A jsou tam volná místa.“

Nick si ani nedokázal vzpomenout, kdy byl naposledy v cestovní kanceláři – patrně když chodil na vysokou školu, ještě před vynálezem internetu. Zapomněl, o jak pomalý proces se může jednat. Snažil se ovládat, aby se příliš často neohlížel přes rameno na dopravu ploužící se po Čtyřicáté druhé ulici.

„Potřebuji se jenom podívat na vaše pasy.“

Emily otevřela kabelku a po stolní desce přesunula svůj pas k mladíkovi. Nick sáhl do kapsy pro náprsní tašku, zalovil v ní a položil svůj pas na Emilyn. Čekal na prodejcův verdikt.

Pracovník cestovní kanceláře zběžně zalistoval jeho pasem a podíval se na fotografii. „Vy jste Brit?“ zeptal se Nicka.

„Po matce.“ Nechal si vystavit britský pas, když jel do Německa, aby si usnadnil papírování se získáváním pracovního povolení. Nikdy ho nenapadlo, že s jeho pomocí potají vycestuje z rodné země. Pořád si nebyl jistý, jestli to vůbec půjde.

Zdálo se, že pasy prodejce uspokojily. O chvilku později jim je oba vrátil.

„Příjemný let.“

26. kapitola

Štrasburk, 1434

Štrasburk – město cest. Vedou sem stezky ze severu, z bohatých trhů s látkami v Bruggách a dál v Londýně; jižní stezky z Milána, Pisy a celého Středomoří až po černé pobřeží Afriky; západní z Paříže a Champagne; a východní cesty pokračují do středisek velkých říší: Vídně, Konstantinopole, Damašku a exotických metropolí Východu. Několik kilometrů od města navíc protéká velká stezka v podobě Rýna, osy mého života.

Cesty jsou tepny křesťanského světa a Štrasburk je jeho srdce. Rozkládá se na ostrově řeky Ill, rýnského přítoku, který nezbytnost a lidská vynalézavost svedly do prstence kanálů protkávajících město sítí vodních hladin a kamenů. Už při vstupu se návštěvník vydával do matoucího bludiště mostů a vodních příkopů, bran, věží a úzkých uliček, které vedly jen k dalšímu mostu, dokud jste konečně nezatočili za roh a neocitli se na velkém náměstí. Tam, na křižovatce všech cest, stála katedrála Notre Dame. A tam jsem také našel to, co jsem hledal.

Přišel jsem po cestě vedoucí ze západu. Bylo nádherné jarní ráno: na šmolkově modrém nebi svítilo mírné slunce a noční déšť očistil všechny ulice. Na čerstvém vzduchu získaly moje tváře zdravou barvu. K nepoznání jsem se změnil – už jsem nebyl tou lidskou troskou, která ležela před Tristanovou pecí. Puchýře a spáleniny na rukách se mi zahojily a po jizvě od vitriolu na tváři zůstala jen lysina ve vousech. Měl jsem nový kabát z modré látky a boty, které jsem si koupil v Troges za peníze, jež jsem si vydělal opisováním odpustků na Vánoce. Připadal jsem si jako vyměněný. Cizí lidé už se při pohledu na mě nemračili a nepřecházeli na druhou stranu cesty, když jsem je zastavoval, abych se zeptal, kudy dál. A tak jsem brzy našel dům se znakem medvěda.

Všechno ulehčovala i jeho poloha. Stál přímo proti katedrále, na druhé straně náměstí, jež se momentálně změnilo ve sklad kamenů určených na stavbu nové věže v západním křídle svatostánku. Prokličkoval jsem mezi kamennými bloky. Nade dveřmi zlatnického obchodu šplhal po železné konstrukci pozlacený medvěd.

Vytáhl jsem kartu z vaku, který jsem měl zavěšený na krku. Ani jsem se na ni nepotřeboval dívat. Po čtyřech měsících prohlížení se mi obrázek každého zvířete vryl do paměti ve stejně kvalitní kopii jako na samotné kartě. Medvěd v levém horním rohu karty byl stejný jako nad dveřmi obchodu, ačkoliv na kartě chyběla železná konstrukce, po níž by lezl.

Nervózně jsem přistoupil blíž. Zlatnictví mi až příliš připomínalo minulost: prsteny na stojanech, krabice s korálky, zlaté talíře a poháry třpytící se ze stínů za mřížemi výkladní skříně. I muž za pultem mi připomínal Konrada Schmidta otcovským vzezřením, které můj otec nikdy neměl. Ostražitě mě přivítal.

Ukázal jsem mu kartu a okamžitě jsem viděl, že ji poznal.

„Vyrobil jste tohle?“

Paříž

V osm hodin ráno visela nad Gare du Nord jemná mlha, jako kdyby se tu stále usazovala vodní pára ze sto let vzdálené minulosti železnice. U kavárny na konci nástupiště postával policista a sledoval, jak z vlaku, který právě dorazil z Bruselu, vystupují cestující. V sobotu ráno jich nebylo mnoho: návštěvníci nočních klubů, kteří ještě nevystřízlivěli, fotbaloví fanoušci, kteří se ještě neopili, pár osamělých obchodníků a hloučky turistů v krátkých kalhotách, sandálech a s batohy na zádech, užívajících si věčné mladické léto.

Jako poslední vystoupil z vlaku zvláštní pár: muž kolem třicítky v džínách a dlouhém černém kabátě a mladá žena v červeném plášti s vysokým límcem a v jasně červených botách. Policista je mlčky pozoroval. Zjevně přijeli společně, ale chovali se k sobě s nejistou rezervovaností, která vypovídala o tom, že se příliš neznají. Při řeči se na sebe nedívali, a když se muž musel protáhnout kolem sloupu a otřel se přitom o ženino rámě, oba se omluvili. Policista usoudil, že se spolu v noci vyspali – budou to nejspíš dva spolupracovníci, kteří se večer přiopili a jsou moc mladí, než aby nad tím mávli rukou. Muž měl větší štěstí: dívka byla krásná, i když trochu odtažitým způsobem. Policista ji svlékal očima a přejížděl po křivce štíhlých nohou k lemu kabátu, přes útlý pas a plná ňadra k tmavým očím, rozcuchaným vlasům a provokativně fialovým rtům. Muž vypadal zanedbaně a otupěle. Asi se bude muset vrátit k manželce.

Nickovi se sevřelo hrdlo, když si všiml, jak je z konce nástupiště sleduje policista. Poznal ho podle seznamu hledaných osob? Rozeslal Royce jeho fotografii přes Interpol? Cítil, že se k policistovi blíží čím dál prkenněji. Natočil se k Emily a pronesl nějakou nepodstatnou poznámku. Emily nejistě přikývla.

Aspoň že trochu pomáhala změna časového pásma: člověk nemůže vypadat tak napjatě, když je pořád v polospánku. Nick během krátké noci v letadle vůbec neusnul, i když Emily dřímala pod pokrývkou vedle něj. Po celou dobu letu přes Atlantik byl vzhůru, protože měl strach z toho, co nechal za sebou, i z toho, co na něj v Evropě čeká. Když konečně začínal klímat, rozsvítila posádka světla a zahájila sestup k Bruselu. Následoval úprk přes letiště, jízda taxíkem do centra města a první vlak do Paříže. To napadlo Emily. Z Bruselu mohli cestovat po celé Evropě, aniž by někde museli ukazovat pasy.

Nick zvedl oči a uvědomil si, že už policistu minuli. Byl příliš unavený, než aby se mu pořádně ulevilo. Před nádražím čekali deset minut ve frontě na taxi.

„Cent soixante dix-sept rue de Rivoli,“ řekla Emily řidiči. Nick ji přejel překvapeným pohledem.

„Strávila jsem tu šest měsíců, když jsem dělala doktorát,“ vysvětlila. „Je těžké dostat se k původním pramenům, když člověk neumí jazyk.“

Oběma to připomnělo, jak málo o sobě vědí. Emily křečovitě svírala tašku v klíně a opírala se o dveře; Nick se díval z okénka.

Číslo 177 na rue de Rivoli patřilo anonymní budově banky vměstnané mezi pobočkou amerického obchodního řetězce a krámkem s obuví. Ochranka právě vytahovala bezpečnostní mříž. Nick s Emily si v protější kavárně dali kávu s croissantem a čekali, až se dostaví další zákazníci. Unaveně si přemýšleli každý o svých věcech a skoro nemluvili. Nick měl pocit, jako kdyby v nějaké noční můře kulhal k cílové pásce dlouhého závodu. Chtěl už se jenom zastavit a jít spát.

V půl desáté vešli do banky. Recepční za šedivým pultem je pozdravila a trpělivě poslouchala, jak jí Emily vysvětluje, že má cenný náhrdelník po babičce a během šestiměsíčního studijního pobytu v Paříži ho potřebuje mít uschovaný někde v bezpečí.

Recepční přikývla. Mají schránky určené právě k takovým účelům.

„Jsou bezpečné?“

Recepční zareagovala pokrčením rameny, které se určitě vyučuje na všech francouzských školách. „Oui, je pense.“ Všimla si Nickova prázdného výrazu a plynule přešla do angličtiny. „Dostanete kartu, kterou se otvírají dvířka do trezorové místnosti, a PIN k odemčení schránky.“

„Et ça coûte combien?“ zeptala se Emily pořád francouzsky.

„Teď zaplatíte pět set euro a za každý měsíc dalších sto.“

Emily předstírala váhání. „Můžeme se na tu trezorovou místnost podívat?“

Recepční ukázala k proskleným dveřím v zadní stěně. „C’est là.“

Přešli k nim a nahlédli dovnitř. Za dveřmi byla malá místnost s kobercem a s řadami anonymních ocelových skříněk podél stěn. Na digitálních displejích svítila červená čísla. Nick se snažil pohledem najít schránku 628, ale přes silné neprůstřelné sklo nedokázal číslice přečíst. Dveře vypadaly jako dřevěné, ale na dotyk chladily – byly ze sedmicentimetrové oceli.

„Sem se asi nevloupáme,“ zamumlal.

Vrátili se k recepční. Emily sáhla do peněženky, aby vytáhla pět stoeurových bankovek a pas.

Recepční se na ni omluvně usmála. „Musíte dopředu zaplatit šest měsíců. Ještě šest set euro.“

Nick zamrkal. Emily podala recepční peníze a počkala, než dívka naťuká podrobnosti do počítače. Stroj pod pultem vyplivl plastovou kartu, kterou recepční podala Emily spolu s pasem a listem papíru.

„Tohle je váš PIN. Máte schránku číslo 717. Merci beaucoup.“

Emily projela kartu čtecím zařízením. Zasyčel vzduch, dveře se otevřely a hned za nimi opět s těžkým klapnutím zajely. Mlčky vykročili po koberci a dívali se na červená čísla blikající z tisíců dvířek, každé v trochu jiné fázi než ostatní. V kombinaci s tvrdým světlem zářivek budily v Nickovi dojem, že vstoupil přímo do migrény.

Emily se zastavila před jednou ze schránek. „Tohle je 628.“

Nick se postavil tak, aby na ni nebylo ode dveří vidět. Musel potlačit nutkání ohlédnout se, jestli je někdo nesleduje. Emily si natáhla černé kožené rukavice a rázně zadala číslo: 300481.

Schránka se otevřela a Emily sáhla dovnitř.

Zlatník Hans Dunne vzal kartu do ruky a podíval se na ni.

„Odkud ji máte?“

„Od jednoho pařížského šlechtice.“ Před očima mi proběhla Jacquesova rozbitá tvář. „Říkal, že ji má odtud.“

Dunne položil kartu na stůl. „Ode mě ne.“

Čtyřměsíční nahromaděné naděje se otřásly v základech. Než se ale stačily zřítit, Dunne dodal: „Tohle je jedna z karet Kaspara Dracha. Je to malíř.“ Po tváři mu přeletěl zvláštní výraz. „Kromě jiných věcí.“

„Najdu ho tady?“

Postřehl, že se mu dívám přes rameno na učedníky v dílně. „Teď ne. Jestli ho ještě budete chtít vidět, přijďte zítra.“

„Kde je dnes?“

„Na křižovatce u St. Argobastu.“ Podíval se ke slunci. „Budete mít co dělat, abyste to stihl tam a zpátky před setměním.“

„Jak ho poznám?“ vyptával jsem se.

„Hledejte muže se žebříkem.“

Jsou dny, a dost možná je jich většina, kdy se nám štěstí vyhýbá, proklouzává nám pod prsty a my se potácíme jako slepci. Existují však i vzácné a cenné dny, kdy nám běží v ústrety jako matka svolávající své děti. A pak jsou dny, kdy nás dráždí a provokuje příslibem vítězství, ale zároveň ho před námi oddaluje. Toho dne jsem se nehodlal nechat odbýt. Cítil jsem rozechvělé vzrušení, které rostlo, když jsem se vracel přes mosty a kanály i kolem mlýnů a farem lemujících břehy Illu. Látkové plachty odrážely v záblescích světel slunce a v bahně u vody se brouzdala kachňata se žlutou podsadou.

Ke křižovatce jsem dospěl hodinu před setměním. Rolníci už opustili pole a po cestě nikdo nechodil. Ve vzduchu se vznášel mlžný opar a v živých plotech cvrlikalo několik ptáků, ale jinak panovalo ticho. Kousek před sebou jsem viděl několik dřevěných domů: vísku St. Argobast.

U průsečíku cest rostlo jeřábové houští. Před ním stál obraz Panny Marie na vysoké tyči, o kterou se opíral žebřík. Z něj se vykláněl muž s paletou v jedné a štětcem v druhé ruce. Očividně si z výšek nic nedělal. Byl ke mně sice otočený zády, ale okamžitě jsem věděl, že to je muž, jehož jsem hledal. Stačil jediný pohled na jeho Madonu. Koruna se proměnila v gloriolu a místo jelena jí na lemu sukně sedělo dítě, ale jinak vypadala jako ta královna z karet. Měla stejnou záplavu vlasů, jež si uhlazovala pozvednutou rukou, stejné plné rty a pohled koketující s ručním zrcátkem – které se v tomto vtělení stalo dětskou tváří. S plnými boky, dmoucími ňadry a doširoka roztaženýma nohama pod sukní šlo o jednu z nejnestoudnějších Panen, jaké jsem kdy viděl.

Došel jsem k žebříku.

„Vy jste Drach?“

Muž se na mě podíval. Slunce mu viselo za hlavou jako svatozář a skrývalo jeho tvář ve stínech.

„Namaloval jste tyhle karty? Karty s ptáky, zvířaty, květinami a divochy? Karty, které se zázračně zdvojují?“ Zvedl jsem osmičku. Prosvětlovalo ji slunce visící nízko nad obzorem, takže papír v mé ruce žhnul jantarovou září. I na rubu karty jsem dokázal rozeznat kontury zvířat.

Ozval se tichý smích, který jsem následně slýchal ještě mnohokrát.

„Ano.“

27. kapitola

Paříž

Taxi minulo turisty, kteří už se srocovali před katedrálou Notre Dame, přejelo řeku přes Pont Neuf a zatočilo do úzkých uliček, klikatících se kolem kostela svatého Severina kousek od Sorbonny. Zastavilo se zhruba v polovině ulice před starou budovou hotelu. Markýza nad vchodem inzerovala čepované pivo. Když Nick s Emily vstoupili dovnitř, ze židle v recepci seskočila mourovatá kočka a odloudala se pryč. O chvilku později se z vedlejší kanceláře vynořil starší muž. Na Emilyinu otázku odpověděl přikývnutím a úsměvem. Vytáhl ze zásuvky dva klíče a nechtěl ani vidět žádné doklady.

Vyjeli výtahem k pokoji. Nick se podíval na manželskou postel a snažil se zamaskovat, co se mu honí hlavou.

„Spletla jsem se v objednávce,“ omluvila se Emily. „Zajdu dolů a poprosím je, aby nás přestěhovali.“

„Můžu se vyspat na zemi.“ V tu chvíli by se vyspal kdekoliv. Ještě ale ne.

Postavil na zem tašku, přistoupil ke stolku u okna a vytáhl z kapsy kabátu tuhou zpevněnou obálku. Beze slov se dohodli, že počkají s jejím otevřením až do hotelu.

Jako párek neobratných milenců se ve stejnou chvíli natáhli po obálce. Jejich ruce se střetly a stáhly se. Nick ji nakonec zvedl, zasunul prst pod papírový přehyb a roztrhl ho. Uvnitř se rýsovalo něco pevného a na dotyk hladkého. Vyklepal předmět na stůl. Plochý obdélník zhruba o velikosti pohlednice, zabalený do bílého papíru.

„Dovolte.“

Tentokrát nechal iniciativu na své společnici. Emily odloupla nehtem lepicí pásku a narovnala záhyby papíru. Oba zůstali civět.

Po tolika útrapách Nick cítil především zklamání. V cíli objevili známý objekt. Čtyři medvědy a čtyři lvy, nikoliv na obrazovce, ale vytištěné na tvrdém, vroubkovaném papíru. Papír zešedl věkem, ale vytištěné linky dosud zůstávaly ostré.

Emily si natáhla rukavice a opatrně zvedla kartu za rohy.

„Není tu razítko ani jiné označení.“

„Mělo by být?“

„Pokud pochází z knihovny nebo nějaké velké sbírky.“ Rozsvítila lampičku a v jejím světle natáčela kartu. „Kolem zvířat nevidím žádné obrysy. Vytiskli ji z jedné měděné destičky. Není to žádná pozdější složenina. Podívejte se sem.“ Ukázala doprostřed karty. „Vodotisk koruny. Stejný jako na ostatních raných kartách.“

„A co tohle?“ Nick ukázal na několik tmavých skvrnek v pravém dolním rohu karty. Některé byly černé, jiné načervenale hnědé. „Vypadá to jako zaschlá krev.“

„Třeba kartu při hře polili vínem.“ Emily ji položila na balicí papír a uctivě ji zahalila, jako kdyby se jednalo o nebožtíka. V očích jí svítilo vzrušení. „Je pravá, Nicku. První takový objev za sto let.“

Nick neodpověděl. Její nadšení jen prohlubovalo jeho vztek. Měl sto chutí kartu rozcupovat na tisíc kousků.

„Čekal jsem, že najdeme Gillian.“

„Gillian chtěla, abyste našel tuhle kartu.“

„A co s ní mám teď udělat? Dát ji do muzea s cedulkou Dar od Gillian Lockhartové, škoda že zmizela?“ Nick věděl, že z něj mluví únava, ale nedokázal se ovládnout.

„Nenechala vám ještě něco jiného?“

Emilyina otázka ho zastavila jako políček do tváře. Zvedl obálku a zatřásl s ní. Něco v ní zachrastilo.

Na stůl vypadl kousek plastu o velikosti kreditní karty a malý zlatý mikročip.

Nejdřív prozkoumal plastovou kartičku. Byla červená a vedle loga otevřené knihy se skvěla písmena „BnF“. Obrátil ji a strnul. Z dvoucentimetrového rámečku se do fotoaparátu jako do hlavně pušky dívala Gillian. Chvíli mu trvalo, než ji poznal. Od čela se jí odráželo světlo reflektoru a vrhalo na její tvář nelichotivý stín. Od chvíle, kdy ji viděl naposled, si zkrátila vlasy a odbarvila si je na blond. Vzpomněl si na verš z básně, který mu ráda citovala: „Nic nevytrvá kromě změny.“

„BnF je Bibliothèque Nationale de France,“ řekla Emily. „Francouzská národní knihovna. Čtyřicet původních karet mají právě tam. Tohle je určitě průkazka.“ Ukázala na zlatý mikročip. „Ale co je tohle?“

Nick zvedl plíšek mezi palec a ukazováček. „SIM karta z mobilu.“

„Proč ji tady nechávala?“

„Třeba proto, abychom viděli, komu volala.“

Vytáhl vlastní telefon a odklopil zadní kryt. Vyndal svou SIM kartu a nahradil ji Gillianinou. Už se chystal mobil zapnout, ale najednou se s prstem nad tlačítkem zarazil. „Nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo protože by mohli najít její signál a podle něj ji vystopovat.“

Zasunul mobil do kapsy, vzal si kabát a vyrazil ke dveřím. Emily poplašeně vyskočila.

„Kam jdete?“

„Na stanici metra.“

Jakmile vyšel z hotelu, dala se do něj zima. Na pařížském nebi visela nízká vrstva mraků a štiplavý mráz sliboval brzké sněžení. Spěšně zatočil za roh ke stanici Saint-Michel. Na protějším břehu Seiny kroužilo kolem věží Notre-Dame hejno ptáků. Koupil si jízdenku, protáhl se úzkými turnikety a seběhl na nástupiště.

Zapnul mobil. Na displeji se objevil nápis Hledám signál. Jakmile se Nick přesvědčil, že se telefon nepřipojí, pustil se do práce.

Nejdřív projel seznam čísel. Pár jmen mu něco mlhavě připomínalo; některá byla francouzská, jiná zřejmě americká. Nic ho na první pohled neupoutalo ani nezarazilo. „Muzeum, Natalie mobil, Paul domů…“

Žádný „Nick“. Sevřelo se mu hrdlo. Vymazala mě. Po všem ostatním šlo jen o malichernou drobnost, ale zklamání bolelo jako kopanec do břicha. Možná o to víc, že bylo tak banální: žádné gesto ani vzkaz, jen obyčejná každodenní rutina.

Třeba mě chtěla ochránit, pomyslel si, ale nedokázal o tom sám sebe přesvědčit.

Tak proč mi posílala tu kartu?

Do stanice přijela červená dvoupodlažní souprava. Na půl minuty se rozpoutal chaos, v němž si jedna skupina místních obyvatel a turistů vyměňovala místo s druhou. Pak se souprava těžce odvlekla.

Otevřel textové zprávy. Schránka byla prázdná – Gillian všechny zprávy smazala. Až na jednu.

Nevím, co jsem udělal, ale moc prosím, zavolej mi. I jestli si o tom nechceš promluvit, aspoň jednou mi zavolej. Pořád tě miluju. Nick

Podle data šlo o šest měsíců starý vzkaz. Gillian na něj nikdy neodpověděla. Proč si ho nechala, aby na něj padal digitální prach v tomhle zapomenutém elektronickém zákoutí?

Zase vzkaz zavřel. Nástupiště se začínalo znovu zaplňovat. Na opačném konci nějaký kytarista s dredy zpíval francouzsky písničku od Pink Floyd. Nick už ani nedoufal, že bude mít úspěch, ale podíval se do seznamu posledních čísel.

Našel tři odchozí hovory. Dva z nich na francouzská čísla, která chyběla v seznamu, třetí – a nejnovější – někomu jménem Simon. Nick vyvolal z paměti číslo. I tohle vypadalo jako místní.

Načmáral si všechna tři čísla spolu s informací o čase a délce hovoru a opět telefon vypnul.

Po patnácti minutách v internetové kavárně se vrátil do hotelového pokoje. Emily seděla na posteli a prohlížela si hrací kartu. Nohy měla zastrčené pod přikrývkou jako způsobná školačka. „Zjistila jste něco?“ zeptal se Nick.

Zavrtěla hlavou. „A vy?“

„Mám tři čísla.“ Vytáhl z kapsy kousek papíru. „Tři poslední čísla, na která Gillian volala ze svého mobilu.“

„Jestli byl její,“ napadlo Emily. „To přece nevíte.“

„Byl její.“ Nick se zhroutil do křesla. Ruce měl ztuhlé zimou. „Jedno číslo patří taxislužbě. Znám čas a datum hovoru, takže můžeme zjistit, jestli o něm nevedou záznam. Pak je tu číslo na chlápka jménem Simon.“

„Co příjmení?“

„Ani iniciála.“ Co z toho plyne? Neslyšel, že by Gillian mluvila o nějakém kamarádovi toho jména. Vypudil tu myšlenku z hlavy.

„Ale u třetího čísla jsem měl větší štěstí. Patří profesoru Jeanu-Baptistu Vandeveldeovi. Je to částicový fyzik v Ústavu Georgese Sagnaca kousek za Paříží. Specializuje se na rentgenovou fluoroskopii, ať už je to cokoliv.“

Emily povytáhla obočí. „To všechno jste se dozvěděl z jejího telefonu?“

„Má webovou stránku.“ Nick jí podal výtisk z internetové kavárny. „Včetně kontaktních informací. Když jsem zadal do vyhledávače jeho telefonní číslo, vyběhlo mi tohle.“

Emily se podívala na papír. „Proč by Gillian chtěla mluvit s částicovým fyzikem?“

„Zkusíme se ho zeptat.“

28. kapitola

Štrasburg, 1434

Co lze říct o Kasparu Drachovi? Byl to ten nejúžasněji nadaný člověk, s jakým jsem se kdy setkal – myslím, že dokonce ještě talentovanější než Mikuláš Kusánský. Zatímco Kusánský šlechtil a tříbil své myšlenky v ohrazených zahradách, Drach se potuloval volně po širé zemi; tam, kde Kusánský prořezával, zaléval, tvaroval a sklízel, Drach rozhazoval svá semínka, aniž by se staral o to, kam dopadnou. V jeho stopách rašily louky plné zářivých, fantastických květin. Ovšem mezi jejich spletenými stonky číhali hadi.

Nic z toho jsem onoho jarního večera nevěděl. Vzpomínám si na pleskání jeho bosých nohou o příčky žebříku, když sestupoval dolů ke mně. Na pokřivený úsměv, když spatřil mé překvapení. Očekával jsem nějakého mudrce, úctyhodného jako ten zlatník, muže, který zasvětil celý život tomu, aby dosáhl nového umění. Místo toho jsem spatřil útlého mladíka s chomáčem černých vlnitých vlasů, o několik let mladšího než já. Jeho pleť měla barvu nečištěného medu a jeho oči hrály barvami jako vazký olej: byly modré, zelené, šedé i černé podle vrtochů proměnlivého světla. Přes čelo se mu táhla šmouha modré barvy.

Vytrhl mi kartu z ruky a podíval se na ni. Pátral jsem v jeho očích po nějakém záblesku poznání či snad po otcovské hrdosti na dítě, které se k němu po čase vrátilo. Nic jsem ale neviděl. Klidně mi ji vrátil.

„Prohrál jste?“

„Prosím?“ Nedával jsem pozor. Když mi podával kartu zpátky a jeho prsty se otřely o mé, pocítil jsem, jak se můj niterný démon pohnul jako poryv větru, který věstí nadcházející bouři.

„Ve hře. Prohrál jste?“

Vzpomněl jsem si na Jacquesův rozbitý obličej a jeho krev na kamenech. „Ne.“

Drach mi věnoval další ze svých pokřivených úsměvů. „Špatný řemeslník viní nářadí. Špatný hráč viní autora karet.“

Najednou se ke mně otočil zády a vykročil k řece. Nepoznal jsem, jestli jde o odmítnutí dalšího rozhovoru nebo výzvu, abych ho následoval. Vydal jsem se za ním. Dřepl si na břehu a omýval paletu ve vodě. Do řeky odplouvaly stuhy barev.

Zastavil jsem se kousek nad ním a pozoroval ho. „Jak jste je udělal?“ zavolal jsem. Ve večerním tichu se můj hlas rozléhal s nepřirozenou silou. „Jak jste dokázal, že jsou tak dokonalé?“

Neotočil se. „Jaký je váš obor?“

Zaváhal jsem. „Býval jsem zlatník,“ řekl jsem nakonec to nejlepší, co mě napadlo.

„Kdybych přišel do vašeho zlatnictví a zeptal se vás na tajemství glazurování nebo na to, jak mám žíhat zlato s mědí, abych oživil rytiny, prozradil byste mi je?“

„Já…“

„Objevil jsem něco nového, na co přede mnou ještě nikdo nepřišel. Myslíte, že o tom budu vykládat každému cizinci, který projde okolo?“ Vytáhl dřevěnou paletu z řeky, oklepal z ní kapky vody a vložil si ji pod paži. Vystoupal do pobřežního svahu těsně u mě.

„Chci vytvořit něco dokonalého,“ řekl jsem a něco v mém hlase – snad hluboké zoufalství či tíseň – dodalo těm slovům na naléhavosti. Drach se ke mně otočil.

„Dokonalý je jen Bůh.“

V písemné podobě ta věta vypadá jako nabubřelé odmítnutí. Písmo ale nedokáže zachytit, jakým způsobem to řekl: s přehnanou vážností podkopanou cukajícím koutkem úst a rošťáckým zablýsknutím v očích, když se na mě podíval.

„Bůh – a vaše karty,“ řekl jsem.

Má odpověď ho velice potěšila. Rozpřáhl ruce a hluboce se uklonil. Měl jsem brzy poznat, že Drach bral všechno jako divadlo.

„Ani Bůh nedokázal udělat dva lidi tak stejné, jako jsou moje karty.“ Na chvilku se zamyslel a já se snažil zamaskovat svůj šok. „Až na dvojčata. A to je odchylka od přirozeného řádu.“

Podíval se k nebi. Slunce zapadlo za obzor a obloha rychle černala.

„Máte hlad?“

Přešli jsme přes pole k vesnici. Šlapali jsme úzkou stezkou narušenou pluhem a často jsme do sebe vráželi. Toužil jsem ho vzít za ruku a kráčet zaklesnutý do jeho paže, protože už jsem jím byl posedlý, ale to jsem si samozřejmě netroufl. Spokojil jsem se s občasným otřením rukávu nebo ramene.

Nádobky s barvami přenášel ve vaku, který za chůze cinkal jako rolničky postroje. Neustále něco povídal libozvučným hlasem, který těšil mé ucho a ani na chvilku mi nešel na nervy. Zeptal se mě na mé jméno a na to, odkud přicházím; když jsem řekl, že z Paříže, upřel na mě pohled, jako kdyby už všechno věděl.

„Tady je ukrytý nějaký příběh,“ poznamenal. „Jednoho dne ho z vás vymáčknu.“

Nenapadal mě nikdo, komu bych ho vyprávěl raději.

Dorazili jsme k hostinci jménem L’Homme Sauvage, U divocha. Na vývěsním štítu hrál na loutnu muž, z něhož se loupala kůže jako listoví. Měl jsem pocit, jako kdybych vstoupil do jiného světa: ať jsem se podíval kamkoliv, ožívaly kolem mne hrací karty. Drach si všiml mého pohledu a přikývl.

„Tady jsem vždy vítaný. Dají nám jídlo a nocleh.“

Řekl to „nám“ tak samozřejmě, že jsem nedokázal poznat, jestli tím myslí něco hlubšího. Pro mě to byla obdoba knoflíku z jeho kabátu, který nepozorovaně padl na zem. Já jsem ho zvedl a opatroval ještě dlouho poté, co na něj úplně zapomněl.

Přešli jsme dvůr a vstoupili do hostince. Uvnitř hořely svíčky a oheň v krbu rozháněl jarní chlad. Ačkoliv vesnice ležela natolik blízko Štrasburku, aby jí přítomnost velkého města odháněla návštěvníky, netrpěli tu nouzí o zákazníky. Uprostřed místnosti seděli tři vojáci ve zbroji a vychloubali se svými hrdinskými činy. V koutě se handrkovali a smlouvali dva obchodníci z Vídně.

Dívka s plavými vlasy spletenými do dvou copů nám přinesla víno. Drach vypil svoje skoro okamžitě a objednal si další. Čekal jsem, až číšnice odejde. Rozechvívala mě myšlenka, kterou jsem v sobě hýčkal celé měsíce během pomalé poutě z Paříže.

Konečně nás dívka nechala o samotě.

„Mám pro vás návrh,“ řekl jsem. Původně jsem chtěl počkat a dráždit ho jemnými narážkami, ale nedokázal jsem se ovládnout. Slova ze mě doslova tryskala. „Naučil jste se dělat dokonalé kopie svých obrázků. Napadlo vás někdy, co dalšího byste mohl kopírovat?“

Povytáhl tázavě obočí, abych pokračoval. Nadechl jsem se. „Slova.“

Na chvilku se zamyslel a nechal si to projít hlavou. Pak se zasmál. „Slova? Kolik mi za ně kdo zaplatí? Iluminoval jsem pár rukopisů a viděl jsem, kolik se platí písařům za slova.“

„Některá slova se platí lépe.“

V duchu jsem se vrátil do otcovy mincovny a k toku totožných mincí řinoucích se na váhy. Princip dokonalosti v Paříži olovo ve zlato neproměnil. Byl jsem však přesvědčen, že ve Štrasburku budu mít větší štěstí s papírem.

„Například slova Boží.“

Drach si odfrkl tak hlasitě, až mu víno proletělo nosem. Dlouze se na mě podíval, jako kdyby přemítal, jestli se ve mně nespletl. „Bible?“

„Odpustky.“

To ho překvapilo. Opřel se a zadumal se nad tím. I při rozjímání, kdy soustředil svou pozornost do vlastního nitra, byla jeho tvář živější než u většiny lidí.

„Odpustek je obyčejná stvrzenka,“ řekl nakonec. „Účtenka, kterou vám církev prodá jako doklad, že jste si koupil odpuštění hříchů. V tom není žádná krása.“

„V jednom ne,“ souhlasil jsem. „Ale v tisícovce úplně stejných…“

„V tisícovce,“ zopakoval pomalu a vychutnával velikost toho čísla.

„S vaším objevem.“

„Byla by to jediná stránka.“

„Standardní text.“

„Vynecháme místo na jména a data.“

„A na sumu.“ Zrůžověl jsem vzrušením – cítil jsem, že jsem konečně našel správný zámek pro svůj klíč. Nikdy jsem se nesetkal s tím, že by mi někdo tak rychle porozuměl.

„Bůh ví, že nebudeme mít nikdy nedostatek zájemců.“

„I když z nás Bůh ve své milosti jednoho dne udělá dokonalejší bytosti.“

Byl to reflexivní komentář, jemuž jsem se nemohl vyhnout, ale zrušil kouzlo okamžiku a vysloužil mi další zkoumavý pohled.

„Dokonalý svět by byl dost nudný. A mnohem méně výnosný.“

„Jistě,“ vykoktal jsem. Chtěl jsem obnovit souhlasný žár v jeho očích. „Myslel jsem tím…“

Přerušil mě. Ukázal k rohu místnosti, kde se nějaká žena právě nakláněla nad stůl, aby dolila hostům pití, a předváděla se obchodníkům i zemědělským dělníkům sedícím u stolu. Ňadra jí visela skoro k pasu, stejně jako výstřih šatů. Silná vrstva červeného pudru dodávala jejím lícím texturu špatně omítnuté stěny.

„Dokud existují takové ženy a takoví muži, budeme bohatí.“

Při pohledu na prostitutku jsem se otřásl odporem. Byla naprostým protikladem Dracha, jemného, energického a odtažitého. Uvědomil jsem si, že mě pozoruje jako kněz při zpovědi. Nasadil jsem prázdný výraz a pokoušel se vymyslet odpověď, kterou bych se kryl. Drach zavrtěl hlavou, jako kdyby věděl, co hodlám říct, a chtěl mě uchránit toho, abych se ztrapnil. Sáhl přes stůl a položil svou ruku na mou.

„Vaše tajemství je u mě v bezpečí.“

Rozesmál se zmatku, který se mi zaleskl v očích.

„Ten návrh je geniální.“

„Vaše karty…,“ začal jsem ostýchavě.

„Byly jenom začátek. Prodával jsem je bohatým hráčům s dobrým vkusem. Jenže těch není moc. O odpustky budou mít zájem všichni a navíc se budou vracet pro další, dokud budou páchat hříchy.“

Naše kolena se pod stolem dotkla. Věděl jsem, že dokud budeme s Kasparem Drachem spolu, o hřích nebude na světě nouze.

29. kapitola

Paříž

Ústav Georgese Sagnaca tvořil nízký betonový kampus na západním předměstí Paříže. Většinu oken zakrývaly plastové žaluzie a těch několik, kde se svítilo, připomínalo televizní obrazovky. Skupinka teenagerů jezdila na skateboardu přes nedalekou rampu, ale jinak nebylo vidět nikoho.

Nick s Emily se zastavili před jednou budovou a stiskli zvonek označený VANDEVELDE. Plastový kryt telefonu byl popraskaný a reproduktor zakrývala koláž vybledlých nálepek inzerujících undergroundové skupiny, radikální politiky a nejmodernější umění nebo jednoduše provolávajících anarchistická hesla.

„Oui?“

Emily se naklonila k mikrofonu. „Profesor Vandevelde? Tady doktorka Sutherlandová.“

Z reproduktoru se ozval hluk podobný cirkulárce a dveře se s klapnutím otevřely.

„Venez.“

Výtah nefungoval, a tak vystoupali pěšky po schodech. Pracovna profesora Vandevelda byla ve čtvrtém patře na konci dlouhé chodby s linoleem, které patrně nebylo měněno od roku 1968. Zaklepali a rázný hlas je vybídl, ať vstoupí.

Ocitli se ve velké místnosti. Široké okno nalevo nabízelo neradostnou vyhlídku na výškové budovy zabírající celý horizont. V pracovně stál dřevěný stůl s naleštěným povrchem pokrytý papíry, bílá tabule s napůl smazanými rovnicemi a dvě malé židle. Z děr na sedátkách vyčníval žlutý molitan. Jedinou ozdobu představoval plakát nalepený na zdi – stránka iluminovaného rukopisu coby upoutávka na dávno zrušenou výstavu v Louvru.

Profesor Vandevelde vstal a obešel stůl, aby se s nimi přivítal. Byl to vysoký, hřmotný muž v manšestrových kalhotách a modrém svetru, s vyhrnutými rukávy košile. Nebýt brýlí se stříbrnými obroučkami, Nickovi by připomínal spíš rybáře než fyzika.

„Emily Sutherlandová,“ představila se Emily. „Tohle je můj asistent Nick.“

Vandevelde zapnul varnou konvici nebezpečně vybalancovanou na šedé skříňce a pokynul jim, ať se posadí.

Emily usedla na krajíček židle a přehodila si nohu přes nohu. „Děkujeme, že jste souhlasil s tak narychlo domluvenou schůzkou, navíc ještě v sobotu odpoledne. Je mi moc líto, že jste nedostal můj e-mail.“

Vandevelde otřel lžíci do svetru a otevřel nádobu s rozpustnou kávou. „Mais ça ne fait rien. Stejně jsem v práci. A vy jste přijeli až z Metropolitního muzea umění v New Yorku.“

„Četla jsem řadu vašich článků.“ Stažených v zakouřené kavárně z internetu a zběžně prolétnutých za dobu, než vypili espreso. „Ovšem můj kolega měl potíže s pochopením vaší metody.“

Nick se omluvně usmál, jako kdyby chtěl říct, že to neklade za vinu Vandeveldovi.

„Napadlo mě, jestli byste mu ji nemohl ve stručnosti vysvětlit.“

„Jistě.“ Profesor si stoupl a odvedl je postranními dveřmi do holé místnosti bez oken.

„Tady máme protonovou milisondu.“

Přístroj vypadal jako nějaké zubařské chirurgické zařízení: ze stěny a stropu vyčnívaly bílé kovové trubky zakončené hubicí namířenou k ocelovému pultu, od něhož se plazila změť kabelů k počítači na stole u zdi.

„Metoda se označuje jako PIXE, což je anglická zkratka pro částicově indukované rentgenové emise.“ Každé slovo pronášel tak přehnaně pomalu, že mu vzhledem k silnému přízvuku skoro nebylo rozumět. „Vyvinuli ji v osmdesátých letech v San Diegu. Její podstatou je vystřelení paprsku protonů touhle trubkou do analyzovaného předmětu. V mých experimentech jde obvykle o stránku z knihy. Protony při průchodu narážejí na atomy stránky a rozbíjejí je. Tím dochází k uvolňování rentgenového záření, které detekujeme fluoroskopickou soustavou.“

Poklepal na hubici zavěšenou ze stropu a ukázal k počítači. „Tady záření analyzujeme, abychom zjistili, co je uvnitř stránky.“

„Nepoškozuje se tím zkoumaný předmět?“

„Non. Prohlížíme milimetrový čtvereček a protony rozbijí jen několik atomů. K poškození dochází pouze na molekulární úrovni.“

Nick se podíval na Emily. Podle všeho byla ráda, že ve vyptávání pokračuje on. „A tím zjistíte složení papíru?“

„Zjistíme složení inkoustu. Každý inkoust má unikátní chemické složení, které dokážeme identifikovat. Analyzujeme staré tištěné texty, abychom zjistili, kdo je vyrobil.“

Nick se zhluboka nadechl a sáhl do kapsy kabátu. „A co jste zjistil, když jste analyzoval tohle?“ Zvedl kartu a upřeně se zadíval Vandeveldovi do očí.

„Pracuji jen s knihami. Tuhle kartu jsem neanalyzoval.“

Nick však v jeho tváři postřehl záblesk poznání a ještě něčeho – strachu? „Přinesla ji sem Gillian Lockhartová.“

„Žádnou Gillian Lockhartovou jsem nikdy neviděl.“ Pronesl to stejně pomalu, jako když před chvílí vysvětloval akronym PIXE – jako kdyby odříkával naučený text.

„Co jste zjistil?“

„Říkám vám, že jsem tu kartu ještě neviděl.“ Vandevelde se napřímil. „Myslím, že se nezajímáte o mou práci. Omlouvám se, ale nemůžu vám pomoct.“ Ukázal ke dveřím. „S’il vous plaît…“

Nick s Emily se nehýbali. „Kdy sem Gillian přišla?“

„Nikdy.“

„Před měsícem vám volala. Tři týdny potom zmizela.“

Vandevelde si vzdychl. „To je mi líto. Opravdu. Ale – nemůžu vám pomoct.“

„Vzpomínáte si, že vám volala?“

„Jak jste říkal, že se jmenuje?“

„Gillian Lockhartová.“

Vandevelde zavrtěl hlavou o zlomek vteřiny dřív, než měl. „Non.“

„Máme její telefonní záznamy. Rozhovor trval skoro patnáct minut.“

„Možná ji sekretářka nechala čekat, zatímco mě sháněla. Možná se mi nepředstavila – nebo mi neřekla pravé jméno. Třeba předstírala, že se zajímá o mou práci, protože po mně chtěla něco jiného.“

Pustil kliku dveří a vrátil se k přístroji. „Myslíte, že před vámi něco skrývám? Vůbec ne. Ujišťuji vás, že jsem nikdy neviděl vaši přítelkyni ani tu kartu, ale jestli vám udělá radost, když ji pro vás analyzuji, udělám to. Oui?“

Natáhl ruku pro kartu a naklonil hlavu ke straně. Nick se podíval na Emily, která nejistě přikývla.

Francouz položil kartu na pult před přístrojem a začal upravovat hubici, dokud nebyl spokojený s namířením jejího ústí. Nick se předklonil a přimhouřil oči.

„Míří vedle.“

„Děláme dvě měření. Inkoust se vsakuje do papíru, že ano? Takže nejdřív změříme samotný papír a potom papír s inkoustem. Když odečteme první měření od druhého, dostaneme jenom obsah inkoustu.“

Otočil páčkou, aby upevnil hubici v nastavené poloze, a přešel k počítači. Nicka pořád neopouštěla zlá předtucha. „Musíme opustit místnost nebo tak něco?“

„Je to naprosto bezpečné. Víc protonů vás ozáří, když stojíte patnáct minut na slunci. Jestli mi nedůvěřujete, můžete kartu po celou dobu experimentu držet.“

Nick o krok ustoupil. „Budu se dívat odtud.“

Nebylo ale vidět skoro nic. Vandevelde stiskl klávesu, zpoza stěny se ozvalo hučení a nad trubkou se rozsvítilo červené světlo. O pár vteřin později zase zhaslo a zvuk ztichl. Vandevelde upravil hubici, aby mířila na barevnou lví hřívu, kde byla nejsilnější vrstva inkoustu. Světlo znovu na pár chvil zazářilo a pohaslo. Na monitoru naskočil klikatý graf.

„Co to znamená?“

„Přístroj nám ukazuje různé prvky, které dokážeme detekovat.“ Vandevelde objel obrys jednoho ostrého vrcholu prstem. „Tady vidíme obsah sodíku. Tady je měď.“

„Takže co dál? Poznáte, z čeho byl ten inkoust vyrobený?“

„Úplně ne. Některé prvky neumí rentgenová fluoroskopie změřit. Někdy nevíme, z čeho prvek pochází. Dejme tomu, že najdeme olovo. Možná je z masikotu, který se používal k sušení, nebo z oxidu olova v barvě, nebo – pokud jde o knihu – se mohlo setřít z formy zhotovené z olověných slitin. Přístroj jenom pozná, že je tam olovo.“

„K čemu to tedy celé je?“

„Každý inkoust má konkrétní složení, chápete? Každý tiskař používal trochu jiný. Máme databázi.“

„Můžete jí projet tenhle inkoust?“

„Bien sûr. Ukážu vám to.“

Stiskl další klávesu. Před grafem se začaly líně otáčet přesýpací hodiny. O několik vteřin později se dole objevil jediný řádek textu. Nick odhadl jeho význam, ještě než ho Vandevelde shrnul jediným slovem.

„Rien.“ Pokrčil rameny a narovnal se. Pohyboval se opatrně jako pes, kterého někdo příliš často nakopává. Vrhl po Nickovi a Emily zasmušilý pohled. „Kdyby sem vaše přítelkyně přišla – a přísahám, že nepřišla –, řekl bych jí totéž.“

Nick zvedl kartu z pultu, zabalil ji do papíru a uložil do tašky. Zadíval se na Vandevelda. Byl si jistý, že si profesor nechává něco pro sebe, ale nenapadalo ho, co by mohl říct.

Vandevelde otevřel dveře a smutně se usmál. „Doufám, že ji najdete.“

Nick neochotně vkročil do tmavé chodby. Emily ho následovala, ale Nick ještě zaslechl, jak jí Vandevelde šeptá něco francouzsky. Mlčky sešli ze schodů. Venku mezitím zapadlo slunce a skateboardisté zmizeli. Jediné světlo vyzařovaly oranžové pouliční lampy. Ochladilo se.

„Co říkal, když jsme odcházeli?“ zeptal se Nick.

„Říkal, že ne všechny skvrny na kartě jsou z inkoustu.“

Nick se zamyslel, co to asi znamená, a ohlédl se. Když se ale podíval k oknům, místnost ve čtvrtém patře byla tmavá.

30. kapitola

Nedaleko Štrasburku, 1434

„Buď opatrný. Jestli vyliješ třeba jen jednu kapku do ohně, shoříme jako kacíři.“

Drach nabodl na naostřený klacík cibuli a zazubil se. To mě vyděsilo. Usmíval se jen tehdy, když hodlal udělat něco vážného.

Snad to bylo hrozícím nebezpečím, ale všechny mé smysly toho dne pracovaly na plný výkon. Sladká vůně uhlí a pronikavý pach oleje ze lněných semínek; jasné srpnové slunce propalující v kouřovém příkrovu světelné sloupy; vazké bubliny pukající v kotli před námi. Vnímal jsem i každou kapku potu, jež mi stékala po nahých zádech.

Drach se shrbil vedle kotle s nabodnutou cibulí. Natáhl jsem si kožené rukavice a sáhl po měděné poklici, která překrývala kotlík. Naše oči se přes olejovité výpary střetly.

„Nezapomeň. Ani kapku.“

Cítil jsem se dokonale smířen se světem. Ještě nikdy jsem nebyl tak šťastný.

Ačkoliv mi to teď připadá zvláštní, Drach mi vrátil váženost. Proto mu odpouštím mnohé z toho, co přišlo později. Svatý Tomáš Akvinský praví, že všichni tvorové se do světa rodí s nějakým předurčeným osudem a pocit spokojenosti přichází s jeho naplněním. Já jsem vždycky znal smysl svého života, ale dvacet let jsem kolem něj obcházel jako slepec. S Drachem jsem se konečně vydal po své cestě. Příležitost plodila ctižádost, ctižádost vyvolávala naději a naděje mě pomalu přiváděla zpátky k životu, od něhož jsem po otcově smrti utíkal.

Předpokládal jsem, že jsem na takový život dávno zapomněl. Teď jsem ale zjistil, že ve mně jen spal jako medvěd čekající na jaro. Napsal jsem bratru Frielemu, který bydlel v otcově domě v Mohuči, a obdržel jsem zdrženlivou odpověď, která mě – opatrně – vítala zpátky do rodiny. Jeho prostřednictvím jsem zjistil několik věcí. Zaprvé že na mé jméno stále vede určitou rentu, která představovala každý čtvrtrok menší sumu ve zlatě. Jako poctivý muž se zodpovědností účetního Friele dokázal předložit podrobný výkaz částky, která se nashromáždila po mém odchodu, a to do posledního halíře. S lítostí mi oznámil, že podstatná část sumy připadla Konradu Schmidtovi v Kolíně, který mě žaloval za ztrátu způsobenou zběhnutím z učení, ale zbytek že mi převedl do Štrasburku.

Bratr se vůbec nezmínil o důvodu, proč jsem odešel od Schmidta. Z toho jsem vyvodil druhou skutečnost: že Schmidt raději ochránil pověst svého syna, než aby mě očernil, a nechal si skandální okolnosti mého útěku pro sebe. Toto tajemství si vzal do hrobu, protože, jak mi bratr napsal, zlatník před několika lety zemřel. Nikdy jsem nezjistil, co se stalo s mladým Pieterem.

Peníze od Frieleho mi poskytly menší kapitál a příjem, na nějž jsem se mohl těšit do budoucna. Vzhledem ke zvláštní alchymii úvěrů, podle níž peníze nejvíc přitahují lidé, kteří je nejméně potřebují, se mi podařilo půjčkami přetavit skromnou částku ve větší. Brzy začalo být zřejmé, že naše podnikání budu financovat právě já. Drach přes svoji genialitu vůbec nedbal na peníze. Když mi řekl, za jak malou sumu prodával svoje karty, zhrozil jsem se, a když přiznal, že nemůže vyrobit žádné nové kopie, protože prodal lis, aby splatil dluh, musel jsem se zamýšlet nad tím, s jakým člověkem jsem se spřáhl.

„Podívej se na svatého Františka,“ řekl vždycky, když jsem se o tom s ním chtěl bavit. „Není nic skvělejšího než život v chudobě.“

„A v pokoře,“ připomněl jsem mu. To ho rozesmálo, protože mu v žilách kolovala ješitnost a dobře to věděl. Laškovně mi rozcuchal vlasy a nazval mě hašteřivou stařenou. Od té doby jsem na tohle téma zaváděl řeč jen zřídkakdy.

Usadil jsem se v St. Argobastu, v té vesnici u křižovatky, kde jsem potkal Dracha. Našel jsem si pěkný dům: nízkou chaloupku se třemi místnostmi, stájí a kamenným přístavkem na opačné straně dvora. Ve výhledu na cestu bránil topolový hájek, ale přes mokřadní louku jsem viděl, jak se řeka Ill klikatí k městu asi o pět kilometrů dál. Neměli jsme žádné sousedy, kteří by si všímali, jak nepravidelně s Drachem přicházíme domů nebo jaké podivné pachy se linou z kamenného přístavku dlouho do noci, a kteří by si případně stěžovali na hluk, když Drach jednou večer omylem podpálil slepici. Byl to můj první dům a moc se mi líbil pocit svobody, který mi dodával. Bylo mi pětatřicet.

S Drachovou pomocí jsem se zkrátka velice rychle vyhrabal z jámy, kterou jsem dosud obýval, a získal jsem zpět své místo na slunci.

Odsunul jsem měděné víko a naklonil ho, aby tekutina nepřekypěla do ohně. Oba jsme měli přes tváře omotané hadry na ochranu před smrdutými výpary. Drach ponořil do bublající pěny cibuli. Jakmile se dotkl hladiny, z oleje se zvedl hnědý kal, vypěnil kolem cibule a rychle vystoupal po stěnách kotlíku.

„Nenech ho přetéct přes okraj!“

Drach cibuli odtáhl a já jsem víko znovu přiklopil. „Je to moc horké,“ poznamenal.

Pohrabáčem a kleštěmi jsem pod kotlíkem prohrábl uhlí, aby žhnulo o něco méně. Když olej trochu vychladl, zopakovali jsme pokus s cibulí. Tentokrát kal vystoupal pomaleji. Na povrchu cibule naskákaly puchýře, ale nehrozilo, že se obsah nádoby vylije ven.

„Výborně,“ přikývl Drach. Podržel jsem otevřené víko a on poprášil hladinu oleje pryskyřičným práškem. Při každém dopadu prášku do tekutiny se objevila pěna, kterou bylo třeba rychle rozmíchat, aby nepřekypěla přes okraj do ohniště a nepodpálila celý kotlík. Jednalo se o nejošidnější část postupu: nejen kvůli hrozícímu (a nemalému) nebezpečí, ale i kvůli tomu, že Drach schválně pokoušel štěstí. Každá lžíce pryskyřičného prášku byla vrchovatější než ta předešlá, což zvedalo pěnu do větší a větší výšky a mě nutilo k horečnějšímu míchání. Zdálo se, že si to Drach ohromně užívá, jako dítě, které dráždí klackem psa; mě to zlobilo. Výpary, námaha a obavy se přetavily do jediného nepříjemného pocitu.

Směs postupně houstla. Když dosáhla hustoty polévky a barvy moče, přelili jsme ji naběračkou do skleněných nádob. Nechali jsme ji chladnout, uhasili jsme oheň a sešli jsme k řece.

Shodil jsem ze sebe kalhoty a potopil se do vln. Otočil jsem se naznak, abych mohl sledovat, jak se Kaspar na břehu svléká. Vrstva oleje, která mě pokrývala, se odplavila a s ní zmizela i má zlost. Připadal jsem si pošetile, že jsem se nechal tak vyprovokovat.

Kaspar opatrně vstoupil do řeky a na mělčině si dřepl. Přes veškerou lehkomyslnost při styku s ohněm se kupodivu bál vody. Zde jsem ho zdaleka převyšoval a několik minut jsem se cachtal v proudu, potápěl jsem se a zadržoval jsem dech, abych ho postrašil. Když jsem pod vodou otevřel oči, sluneční svit procházející rákosinami mi připomněl dny strávené rýžováním zlata na břehu Rýna. Nedokázal jsem uvěřit, že jsem to byl já.

Vynořil jsem se nad hladinu a doplaval zpátky ke břehu. Kaspar se odvážil o kousek dál a voda mu dosahovala skoro k pasu. Musel jsem se smát jeho podrážděnému výrazu. Líbilo se mi, že jsem vydráždil jeho závist.

Doplaval jsem za něj, stoupl si a smyl jsem mu olej a saze ze zad. Od dlouhých hodin dřiny měl krásně vypjatou kůži a pevná ramena. Když se ohlédl, rychle jsem se potopil, aby si nevšiml mého vzrušení.

Oblékli jsme se a vrátili se k domu. Odnesli jsme olej do stáje, kde slámu nahradily dva dřevěné stoly, a lžící jsme ho rozetřeli po kamenné desce. To už směs vychladla do podoby mastné pasty. V ústřicové lastuře jsme měli malou hromádku sazí z lampy, které jsme postupně vmíchali do olejovité hmoty. Sledoval jsem, jak se černý vír šíří a následně mizí.

Drach namočil do hmoty špičku prstu a otřel ji o kousek papíru vedle desky. Na papíru se objevila černá šmouha, ale po vyschnutí přešla spíš do šedivého odstínu. Přes úsilí, které jsme vyvinuli, jsem pocítil zklamání.

„Mělo by to být tmavší. Sytější. Jako pravý inkoust.“ V duchu jsem se vrátil k týdnům v Tristanově pařížské věži stráveným honbou za všemi barvami duhy. „Měděný prášek v dostatečně horkém plamenu zčerná. Když ho smísíme se sazemi, možná dostaneme sytější odstín. Hloubku by mu mohl dodat ještě červený masikot.“

Drach se zatvářil rozmrzele. Přitiskl mi prst k ústům, aby mě umlčel. „Tohle bude stačit. Stejně zatím nemáme lis.“

31. kapitola

Paříž

„Proč lhal?“

Vraceli se vlakem. Pařížská předměstí se nořila do tmy – když Nick vyhlédl z okna, viděl jenom svůj a Emilyin odraz, jako párek duchů v temnotě.

Přeformuloval svou otázku: „Proč by vůbec měl lhát? Proč předstíral, že Gillian a tu kartu nikdy neviděl?“

Emily se zachvěla a přitáhla si kabát těsněji k tělu. „Klidně ji dal do toho svého přístroje. Věděl, že v databázi nic nenajde.“

„Protože ji už analyzoval s Gillian.“

„Ale pokud nic nezjistil…“

„…proč lhal?“

Vlak s klapáním přejel výhybku. Za okny se mihlo nádraží.

„Zajímalo by mě, proč ji sem Gillian brala.“

Nick se na ni zmateně podíval. „Kvůli analýze inkoustu.“

„Vandevelde pracuje jenom s tištěnými knihami, jenže první kniha byla vytištěna až v roce 1455. Pokud víme, karty jsou o dvacet let starší. Navíc to jsou obtisknuté rytiny – inkoust se nalil do rýh destičky a otiskl se na papír. Knihtisk pracuje obráceně: inkoust se nanese na vyvýšený povrch písmen. Nejsem si tím jistá, ale myslím, že používali úplně jiný druh inkoustu.“

„Takže šla za mužem, který jí nemohl pomoct a taky nic nenašel – a to je takové tajemství, že o tom lhal?“ Ve spáncích mu tepala bolest vyvolaná změnou časového pásma.

„Musí tu být ještě někdo jiný,“ řekla Emily tiše. „Někdo šel po Gillian a možná navštívil i Vandevelda. Třeba proto byl profesor tak vyděšený.“

Na příštím nádraží vystoupili. Nick našel na prázdném nástupišti telefonní automat a vytočil druhé číslo z Gillianina mobilu. Ruce se mu třásly tolik, že se mu málem nepodařilo vhodit do telefonu minci. Ujišťoval se, že je to kvůli zimě.

Po třetím zazvonění se ozval hlas. „Atheldene.“

Bylo to jméno osoby? Společnosti? Hotelu?

„Je tam Simon?“

Následovala ostražitá odmlka. „Tady Simon Atheldene.“

Hlas s britským přízvukem Nick nepoznal, ale připadal mu zvláštně povědomý. Rozhodl se střelit od boku. „Pracujete pro Stevense Mathisona? Tu aukční síň?“

„Ano.“

„Jmenuji se Nick Ash a jsem přítel Gillian Lockhartové. Myslím, že jsem s vámi před pár dny už mluvil.“

Další odmlka. „Jste tady v Paříži?“

Atheldenovi se na telefonu zřejmě zobrazilo číslo automatu, z něhož Nick volal. „Ano.“

„Měli bychom se sejít.“

Nick s Emily dorazili v osm. Pro Nicka, který nikdy v Paříži nebyl, hostinec Nicolase Flamela ztělesňoval vše, co očekával od francouzské restaurace. Kamenné pilíře podpíraly silné dubové trámy, další kameny lemovaly vitrážová okna a z čestného místa nad velkým krbem shlížela býčí hlava. Většina stolů byla obsazena a místností se nesl uklidňující šum hlasů. Nick si najednou uvědomil, že má hlad jako vlk.

Simona Atheldena našli snadno: byl to jediný host, který měl na sobě dvojřadý oblek. Seděl sám v zadním koutě místnosti s otevřenou lahví vína. Jakmile si jich všiml, vstal a přivítal je stiskem ruky.

„Hezké místo,“ poznamenal Nick.

Atheldene nalil všem víno. „Je to nejstarší dům v Paříži. Postavil ho v roce 1407 známý alchymista Nicolas Flamel.“

„Já myslel, že Flamel je fiktivní postava,“ vyhrkl Nick, ale hned zatoužil, aby to neudělal.

K jeho ulehčení se Atheldene rozesmál. „Harry Potter se má věru z čeho zpovídat.“ Všiml si Nickova překvapení a pousmál se. „Mám dvě dcery – když mi jejich matka dovolí, abych se s nimi viděl. Díky nim nejsem úplně zahrabaný ve středověku.“

Emily si rozložila ubrousek do klína. „Flamel skutečně existoval. Jeho náhrobní kámen je vystaven ve zdejším Muzeu středověkého umění.“

„Byl to první alchymista, který proměnil obyčejný kov ve zlato. Učil se ze sedmi alegorických obrázků, které přenesl na oblouk hřbitova u svatého Inocence. Údajně.“

„Ty kresby byly skutečné,“ poznamenala Emily. „Jsou dobře doložené.“

„Už tam nejsou?“ zeptal se Nick.

„Hřbitov svatého Inocence byl zničen v osmnáctém století. Z obrazů zůstaly jen kopie.“

„Ovšem nikdy jsem neslyšel, že by je někdo úspěšně využil k transmutaci olova ve zlato,“ podotkl Atheldene.

Nick se rozhlédl. „Rozhodně si mohl dovolit pěkný dům.“

Přistoupil k nim číšník a na něco se francouzsky zeptal. Atheldene s omluvným úsměvem zavrtěl hlavou.

„Objednejte si, cokoliv chcete,“ řekl. „Platím já – nebo lépe řečeno Stevens Mathison.“

Mlčky se zahloubali do jídelního lístku. Vyčerpali úvodní společenské zdvořilosti a dokonce ani Atheldene si podle všeho nebyl jistý, jak by měl pokračovat. Všem se ulevilo, když se vrátil číšník, aby ukončil trapné ticho.

Nick si objednal, i když tak úplně nevěděl, jaké jídlo od něj tělo vykolejené změnou časového pásma očekává. Zdálo se, že ve všech nabízených pokrmech je ryba, smetana nebo paštika – někdy všechno naráz. Jen co číšník odnesl jídelní lístky, Atheldene zvážněl.

„Předpokládám, že chcete vědět něco o Gill.“

Nick ještě neslyšel, že by jí tak někdo říkal, a nelíbilo se mu to.

Atheldene zamyšleně zahoupal sklenkou s vínem. „Gill se k nám připojila zhruba před čtyřmi měsíci. Přijela z New Yorku. Byla velice bystrá a měla vynikající oko. Věděla, co je cenné, a odhadla, co se bude dobře prodávat. Překvapilo by vás, kolik lidí v našem oboru nezvládne oboje. Pracovali jsme spolu na řadě prodejů. Dělala na mě ten nejlepší dojem.

Před měsícem, asi čtrnáct dní před Vánoci, nám přidělili nový úkol. Velké sídlo kousek od Rambouilletu.“ Pronesl ten název s anglickou výslovností. „Mimořádné místo. Velký zchátralý hrad v lesích, kterého se patrně od revoluce nikdo ani nedotkl. Na stěnách plno tapisérií, obraz, který vypadal jako horší Van Eyck, nábytek tak starý, že ho snad vyrobil sám Ježíš. Dokonce pravá rytířská zbroj v síni. Nic z toho nebyla naše věc – na tyhle předměty jsme měli jiné odborníky. Gill a já jsme přijeli kvůli knihovně.“

„Kolikátého to bylo?“ zeptala se Emily.

„Dvanáctého prosince. Moje mladší dcera má ten den narozeniny a já si dělal starosti, jestli se vrátím včas domů, abych jí stihl zavolat.“

Atheldene se odmlčel, protože číšník přinesl předkrmy. Rozetřel si na topinku silný plátek paštiky z husích jater a navršil na ni zavařenou cibulovou pastu.

„Netušili jsme, co můžeme čekat. Naší klientkou byla dcera jednoho zesnulého chlapíka, která žije na Martiniku. Řekla nám jenom, že je tam knihovna a že podle ní pár knih může mít nějakou cenu. To není nijak neobvyklé – užasli byste, kolik dětí nemá ponětí, co vlastní jejich rodiče. Většinou tím mají na mysli, že je tam na policích pár knih s pevnou vazbou nebo nějaká dobře vypadající pozornost podniku, kterou jejich tatínek dostal, když se přihlásil do knižního klubu. Na zlatém dole obvykle sedí právě lidé, kteří tvrdí, že nic nemají.

Ale to odbočuji. Gill a já jsme prošli hradem ke knihovně a otevřeli jsme dveře, které byly mimochodem z bronzu a měřily na výšku přes tři metry – patrně pocházely z nějakého renesančního kostela. Otevřeli jsme pár skříní a nedokázali jsme uvěřit tomu, co jsme našli. Rukopisy. Folianty. Inkunábule.“

„Co jsou inkunábule?“ zeptal se Nick. Otočil se na Emily, ale odpověděl Atheldene.

„Prvotisky. Tak říkáme velice raným tiskům, které vznikly před rokem 1500. Jak si asi umíte představit, není jich zrovna moc. Při těch vzácných příležitostech, kdy se objeví na trhu, se jejich cena může vyšplhat ke stovkám tisíc, ne-li k milionům. Během prvotního průzkumu jsme jich ve sbírce napočítali třicet. Navíc tam bylo nejmíň tolik iluminovaných rukopisů. Připadali jsme si s Gill jako Carter a Carnarvon v Tutanchamonově hrobce.“

Zakousl se do topinky. „Než jsme se tam vydali, vyhledali jsme si všechny možné informace o seznamu prodejů, záznamech aukcí a tak dále, abychom zjistili, jestli nenajdeme něco, co starý pán rozhodně vlastnil. Nic z toho, co jsme objevili, se nikdy neobjevilo na trhu.“

Rozhlédl se po svých hostech, aby svá slova zdůraznil. „Nic. Což znamená, že na tom pokladu seděli aspoň padesát let. Možná dokonce celá staletí. Nikdo o něm nevěděl. I pokud odhlédneme od finanční stránky věci, vědecká hodnota nálezu byla nevyčíslitelná.

A pak jsme zvedli oči. Standardní italský strop s modrou oblohou plnou andělíčků. Až na to, že z bezmračného nebe pršelo. Střecha zmizela. Starý pán umíral dlouhé měsíce na lůžku. Dcera žije v zahraničí a hospodyně do knihovny nesměla, takže si toho nikdo nevšiml. Vzpomínáte, jak na podzim ošklivě pršelo? Všechna ta voda se dostala stropem rovnou do knihovny.“

„Co jste udělali?“

„Povolali jsme záchranné služby. Lidi, kteří se specializují na památkovou péči a restaurátorské práce, odvezli knihy pryč. O dva dny později se Gill ztratila. Od té doby o sobě nedala vědět – dokud vám neposlala e-mail.“

Atheldene urovnal vidličku s nožem na okraj talíře, založil si ruce a podíval se přímo na Nicka, který mlčky dojedl posledních pár lžic polévky. Jakmile odložil lžíci, objevil se číšník a začal sbírat nádobí. Poslouchal, o čem si povídají? Dolil jim sklenky vína, ačkoliv Nick se své sotva dotkl.

„Ztratily se s ní nějaké knihy?“

Atheldene si dobromyslně povzdychl. „Obávám se, že to jsme si zprvu mysleli taky. Honi soit qui mal y pense – ale společnost je celá nesvá ze sebemenšího náznaku skandálu. To není dobré pro obchody. Starý pán byl sice ke konci dost mimo, ale nebyl to blázen. Měl celou sbírku zkatalogizovanou. Prošli jsme položky do nejmenších podrobností a všechno bylo na svém místě.“

„Takže jste zavolali policii?“

„Víte, jaká Gill byla.“ Atheldene se opřel, aby před něj číšník mohl položit hlavní chod. Z jehněčí kýty trčela do vzduchu kost jako hradní věž, obklopená příkopem s omáčkou a baštami vařených brambor. „Jedna z opravdových volnomyšlenkářek. Nejdřív jsme předpokládali, že se objeví s nějakým barvitým příběhem o tom, jak utekla s cikány nebo se zúčastnila dvoudenního flámu s levicovými anarchisty. Pochopitelně jsem si ale dělal starosti. Když se po třech dnech neukázala, zatelefonoval jsem na policii. Tam mi řekli, že patrně půjde o milostnou aférku. Odpověděl jsem, že to považuji za nepravděpodobné, ale jenom se vědoucně zasmáli.“

„Podařilo se vám prohledat její byt a kancelář?“

„Nic tam nebylo,“ odpověděl Atheldene rychle. Otřel si z brady kapku omáčky a vzhlédl. „Gill bydlela u mě, než si najde něco svého. Poslali ji sem hodně narychlo a v Paříži se byty shánějí dost špatně.“

Říkal to, jako kdyby se bránil. Nick obíral rybu a v hlavě mu hučelo, jako kdyby dostal injekci novokainu.

„Po vašem telefonátu jsem znovu prošel katalog. Díval jsem se po všem, co by nějak souviselo s Mistrem hracích karet. Na nic jsem nenarazil.“

Položil ruce na stůl a vyčkávavě se na Nicka zahleděl. Nick se zatvrzele díval do svého talíře.

Atheldene si vzdychl. „Podívejte – jestli jste vážně odhodlaný najít Gill, dovolte mi, ať vám pomůžu. Říkal jste, že se v e-mailu zmínila o kartách.“

„Poslala volání o pomoc,“ promluvila poprvé po dlouhé době Emily. „K němu přiložila oskenovaný obrázek hrací karty. Osmy s divokými zvířaty.“

„Pařížské, nebo drážďanské?“

„Pařížské,“ řekl Nick. „Zjevně je znáte.“

„Váš telefonát mě zaujal. Zašel jsem do knihovny a přečetl si o nich – dokonce jsem přesvědčil kurátora, aby mi ukázal těch pár, co mají v Národní knihovně. Pozoruhodné. Ale nevidím žádnou souvislost s tím, na čem jsme s Gill pracovali. Neřekla nic dalšího?“

Nick zavrtěl hlavou.

Atheldene se opřel. „Gill je mimořádná dívka. Dal bych hodně, abych se ujistil, že je v pořádku – nebo abych ji našel, pokud je, nedej bože, v nějakých potížích.“

32. kapitola

Štrasburk

„Je tu moc velká tma.“

„Nikdo nás nebude špehovat.“ Drach nabral pavučinu z jednoho stropního trámu. Z ruky mu visel bezmocný pavouk a předl ve vzduchu hedvábné vlákno.

Rozhlédl jsem se po zašlém sklepení. Zhruba ve výši hlavy jsem viděl kola kočárů, kopyta koní a lidské nohy, které se vlekly před okny vedoucími na ulici. Okna budou potřebovat zasklít zakaleným sklem, které dovnitř propustí světlo, ale kolemjdoucí přes ně nic neuvidí. Nebylo to zrovna místo, jež bych si zvolil jako kulisu pro uměleckou tvorbu, ale Drach jím byl podle všeho nadšen.

„A co náklady?“ pokračoval jsem. „Proč máme platit za tenhle sklep, když dům v St. Argobastu je dost prostorný?“

Popravdě mě údržba domu u řeky stála víc, než jsem čekal – polykala většinu mé pravidelné renty. Mnoho půjček jsme už utratili za přísady do inkoustu, nářadí do dílny, měděné destičky, uhlí, papíry… Stále bylo co platit. A teď Drach trval na tom, že potřebujeme druhou dílnu na lis – který jsme pořád neměli.

„Kde koželuhové louhují kůže?“ zeptal se Drach.

„Na koželužském poli za hradbami.“

„Aby neobtěžovali město pachem. Ale kde vyrábějí svoje produkty brašnáři a sedláři?“

„Tady ve Štrasburku.“

„Aby byli blíž zákazníkům. Měli bychom to dělat stejně.“ Mávl rukou směrem ke katedrále. „Tady jsme co by kamenem dohodil od katedrály. A u ní na nás čeká i naše bohatství.“

Za námi zavrzaly schody. Byl to majitel domu, hromotluk jménem Andreas Dritzehn, který se právě hrbil pod stropními trámy. Při první schůzce se před ním lidé kvůli jeho mohutnosti a váženému postavení skláněli; později zjistili, že netouží po ničem jiném, než aby o něm ostatní smýšleli dobře, a je ochoten snést hodně, jen aby nikoho neurazil. Ačkoliv podle velikosti jeho domu soudě nebyl zas tak úslužný, aby si nechával ujít příležitosti k výdělku.

„Jste spokojeni?“ V hrdle mu rostl nádor, kvůli kterému neustále chraptěl.

„Dokonale,“ odpověděl Drach, než jsem stačil promluvit. „Tohle místo výborně vyhovuje našim záměrům.“

Je moc tmavé, moc drahé a není tu všechno, co potřebujeme, chtěl jsem říct. Aspoň jsem mohl usmlouvat nižší pronájem. Nesměli jsme si ale s Drachem odporovat. Stál jsem a mlčel.

Dritzehn se na nás zadíval. „V jakém oboru jste říkali, že podnikáte?“

„V kopírování,“ řekl jsem.

Dritzehn čekal, jestli prozradíme něco víc. Vrhl jsem na Dracha významný pohled, aby mlčel, a nic jsem nedodal.

„Hlavně abyste tu nezapalovali ohně a nebyl tu moc velký zápach.“ Dritzehn si zamával dlaní před nosem. „Naposledy jsem tu měl kožešníky. Neměli pořádně vysušené kůže a páchlo to tu jako v márnici.“

Na ulici dopadla kobliha kolemjdoucího koně. Kousek se odkutálel do strouhy a propadl oknem na podlahu sklepa.

Přešli jsme náměstí ke zlatnictví Hanse Dunna. Vzhlédl jsem ke katedrále, která se zvedala z lešení jako zpola svlečená žena. Obdivně jsem si ji prohlížel. Důmyslnost lešení a jeho dokonalé přizpůsobení účelu mi připadaly skoro stejně nádherné jako kamenné zdivo. Když jsem to řekl Kasparovi, vysmál se mi.

„Provazy, tyče a žebříky? Krása vyrůstá ze života: z touhy, bláznovství, smíchu a z bídy.“

„Jak může být bída krásná?“

Kaspar ukázal na žebrajícího mrzáka u dveří katedrály. Neměl nohy a pravá paže mu končila v lokti. Seděl na nízkém vozíku, který tlačil rozeklaným kusem dřeva připevněným k pahýlu. Mrtvice mu změnila polovinu obličeje v ochablou masku; druhou tvář měl poškrábanou a zjizvenou od toho, jak se snažil sám holit.

„Je ošklivý a politováníhodný. Ne krásný.“

Kaspar mi položil ruku na rameno. „Ale připadáš si díky němu mnohem víc živý. Necítíš, jak ti každá končetina jásá vděkem už proto, že existuje? Jak můžeš říct, že to není krásné?“

Byl to jeden ze zvláštních, zneklidňujících názorů, které Kaspar občas pronášel, když chtěl provokovat. Naučil jsem se ho ignorovat a co nejlépe skrývat své myšlenky.

Když jsme vstoupili do obchodu, Kaspar obešel pult a otevřel postranní dveře. Zástrčky a zámky pro něj nic neznamenaly. Kromě nadání neměl skoro nic, ale přistupoval ke světu, jako kdyby mu patřilo všechno. Prohlížel si safírový prsten a čekal, až Hans domluví se zákazníkem.

„Našel jsem muže, který pro vás vyrobí lis,“ oznámil nám Dunne, když uzavřel obchod. „Truhlář Saspach. Říká, že bude stát šest zlatek s dřevěným šroubem, nebo osm se železným.“

„Musí být železný,“ řekl Kaspar.

„Musí?“ hlesl jsem s těžkým srdcem a ještě lehčí peněženkou.

„To přece víš. Čím větší tlak, tím ostřejší obraz. Dřevěný šroub by se uvolnil nebo praskl.“

Než jsme mohli pokračovat v dohadech, Dunne sáhl do skříně a vytáhl nějaký látkový balíček. Byl velký zhruba jako malá kniha, ale když mi ho podal, vážil mnohem víc.

„Tohle je první várka.“

Rozbalil jsem ho. Uvnitř leželo tucet stočených měděných fólií, tenkých jako ostří meče.

Dunne si zdvořile, ale významně odkašlal – ten zvuk jsem v poslední době znal až příliš dobře. Povzdychl jsem si.

„Jistě, musíte dostat zaplaceno.“

33. kapitola

Paříž

Když se Nick probudil, byla tma, ačkoliv jeho hodinky ukazovaly půl desáté. Časový posun obracel jeho biorytmy naruby. Ležel na zemi ještě deset minut, aniž by se mu podařilo usnout. Mysl mu pracovala na plné obrátky, takže nakonec vstal a málem upadl únavou.

Z malé koupelny se vynořila Emily, oblečená a nalíčená. Nick nechápal, jak se jí daří uchovávat soukromí i v tak stísněném prostoru. Strávil celou noc ve stejném pokoji jako ona a ani nevěděl, jakou barvu má její pyžamo. Teď měla na sobě teplý krémový svetr, čokoládově hnědou sukni a černé punčochy.

Nick si stáhl tričko a hodil ho přes židli. Emily se na něj poplašeně podívala.

„Za rohem je kavárna. Počkám na vás tam.“

Když se Nick osprchoval, oholil a oblékl si čistou košili, připadal si zase jako člověk. O půl hodiny později vyšel do venkovního chladu a vydal se ke kavárně. Emily seděla s šálkem černé kávy ve vytápěné zimní zahradě a četla si Le Guardian. Na rozdíl od Gillian, která by se rozhlížela po restauraci, povídala si se servírkami a každých deset vteřin se dívala ke dveřím, vypadala Emily zcela spokojená sama se sebou.

Nick si objednal americkou snídani a modlil se, aby dostal co nejdřív kávu. Emily odložila noviny.

„O vás nic nepíšou.“

Nick se neusmál. Nezapomněl, že je uprchlík před zákonem. Každé zahoukání sirény v dálce, každý dopravní policista, každý kolemjdoucí, který na něm ulpěl pohledem, každý fotoaparát turistů, před kterým prošel, pro něj představoval mučení.

Emily ho mlčky pozorovala. „Takže co budeme dělat dneska?“

„Nevím.“ Připadal si stísněný a prázdný. Za okny s burácením projelo několik motocyklů. Řidiči se kymáceli v sedlech a honili jeden druhého. Hlodaly v něm výčitky svědomí. Cesta sem byla šílenstvím. Měl zůstat v New Yorku a nechat Setha, ať ho obhajuje.

„Gillian nám nechala tři informace: tu hrací kartu, SIM kartu z mobilu a průkazku do knihovny.“

„Tři karty.“ Nick se zamračil a zauvažoval, jestli to něco neznamená. Nemohl to pořád ještě být nějaký Gillianin bizarní žert? Gill je mimořádné děvče. „Ještě dvě a můžeme si dát poker.“

Emily se zamračeně zamyslela. „Ani nevíme, jestli je tam nechávala s tím, aby je někdo našel.“

„Poslala mi přece kód.“

„Až potom.“ Emily vytáhla pero a načrtla na okraj novin dlouhou linku. U horního konce ji přeťala. „Gillian přijela do toho hradu v Rambouilletu dva týdny před Vánoci, dvanáctého prosince.“ Další čárku udělala o něco níž. „O dva dny později zmizela. Čtrnáctého prosince. Od té doby se po ní slehla země, dokud se neobjevila online šestého ledna.“ Vzhlédla k Nickovi. „Máte ten seznam jejích telefonních hovorů?“

Nick se na něj podíval. „Vandeveldovi volala odpoledne třináctého prosince. Den před svým zmizením.“

„A den po návštěvě hradu.“

„To nemusí nic znamenat,“ poznamenal Nick. „Mohla tu kartu objevit kdekoliv jinde. Třeba ji u sebe měla několik měsíců – možná si ji dokonce přivezla už z New Yorku.“

Emily obrátila oči v sloup. „Našla kartu, která byla nezvěstná pět set let, a den před zmizením strávila v knihovně plné neznámých rukopisů z patnáctého století. Umím si dát dvě a dvě dohromady.“

„Atheldene mluvil o knihách. Neříkal nic o kartách.“

„Většina karet se dochovala, protože je majitelé nalepili do knih, často čerstvě vytištěných. Do knihovny pršelo a knihy byly vlhké. Tím se lepidlo uvolnilo a karta jí třeba spadla rovnou do klína.“

Zrůžověly jí tváře a horečně rozkládala rukama, aby pantomimicky naznačila padající kartu. Přemýšlení u ní rušilo zábrany jako alkohol.

„Dobře. Předpokládejme, že našla kartu v knihovně toho mrtvého chlápka.“

„Následujícího dne zavolala Vandeveldovi. Vydala se za ním, Vandevelde kartu analyzoval a něco našel.“

„Jenže sám tvrdí, že u něj nebyla, a i kdyby ano, na kartě nic nezjistil.“

„Lže,“ řekla Emily s naprostou jistotou. „Kam volala dál?“

„Na taxislužbu. Šestnáctého prosince.“

„A telefonát Atheldenovi?“

„Ten proběhl dřív. Večer před tím, než zmizela.“

„Ale potom, co objevila tu kartu.“ Emily lžičkou zamíchala pěnu na své kávě. „Pověděla mu o ní?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl Nick. „Zdálo se, že ho moje telefonická zmínka o Mistrovi hracích karet docela překvapila.“

Kouskem vafle vytřel z talířku rozehřáté máslo.

„Dívali jsme se na hrací kartu a na záznamy z mobilu. Ještě jsme nezkusili průkazku do knihovny.“ Emily se napila kávy. „Bibliothèque Nationale je vědecká knihovna. Nějakou dobu jsem tam strávila, když jsem pracovala na dizertaci. Knihy, o které máte zájem, si musíte objednat.“

„No a?“

„Průkazka vám umožňuje přístup do katalogu a uchovává záznamy o minulých objednávkách. Můžeme zjistit, co si Gillian četla.“

Na Nicka padlo naprosté a ochromující zoufalství. „Pomůže nám to?“

„Nic jiného nemáme.“

Nick dopil zbytek kávy. „Zkontroluju její webovou stránku. Třeba tam ještě něco najdu.“

Emily ustaraně povytáhla obočí. „Myslíte, že je bezpečné, abychom se rozdělili?“

„Bezpečnější, než když zůstaneme spolu. Nezapomeňte, že jsem na útěku.“ Vstal. „Aspoň můžeme doufat, že jsme nechali všechny gangstery v New Yorku.“

34. kapitola

Štrasburk

Lis stál na pevném stole v přední části místnosti. Měl základnu s břidlicovým dnem, dvě vzpěry podpírající příčnou tyč a dřevěné tlakové desky zavěšené mezi nimi na železném šroubu. Trochu se lišil od lisů, kterými papírníci suší archy.

Stáli jsme kolem něj čtyři. Byl bych raději, kdybych tu byl jen já s Kasparem, ale náš podnik už se dávno rozšířil. Nechyběl tu pochopitelně Dunne a byl tady taky truhlář Saspach, aby obsluhoval lis, který vyrobil. Věděl jsem, že nad schody se krčí u klíčové dírky Dritzehn, aby poslouchal, co se tu děje, ale bez okolků jsem ho sem odmítl pustit. Čím víc zlata jsem utratil, tím žárlivěji jsem střežil naše tajemství.

Přestože jsem po tomto okamžiku toužil tak dlouho, měl jsem pocit, že mě od něj odděluje neviditelná bariéra. Ne že bych se vyhýbal práci. S Kasparem jsem vařil inkoust, se Saspachem vyměřoval dřevo, s Hansem Dunnem prohlížel měděné pláty a obrušoval jsem ostré hrany po ryteckých nástrojích. Napsal jsem text odpustku a strávil bezpočet hodin jeho prohlížením před zrcadlem, abych ho dokázal v zrcadlové podobě vyrýt do mědi. Za většinu položek jsem osobně zaplatil. Přesto jsem neměl pocit, že mi patří.

Drach vytáhl z plstěného vaku destičku a pečlivě ji očistil hadrem. Postavil ji na kraj stolu a nalil na ni z jedné nádoby kaluž černého inkoustu. Roztíral ji plochou špachtle z březového dřeva, dokud celou měď nepokrývala rovnoměrná černá vrstva. Pak ji hranou špachtle opět setřel a nakonec destičku přejel tuhou fáčovinou. Obdivoval jsem jeho ladné, přesné pohyby. V něčem si počínal neuvěřitelně ledabyle a nepořádně, ale když chtěl, dokázal pracovat s tou největší precizností. Fáčovina zčernala nasáklým inkoustem, ale ve vyrytých drážkách – hlubokých jen na několik šířek vlasu – zůstal inkoust nedotčený.

Drach položil destičku na kamenný podklad lisu. Navlhčil jsem houbičkou list papíru a podal mu ho. Položil ho na destičku a ustoupil.

Saspach s Dunnem společně otáčeli tyčí, která pohybovala vrzajícím šroubem lisu. Dřevěná deska se dotkla papíru a stiskla ho. Slyšel jsem tichounké čvachtnutí – zvuk možná vydala voda, kterou jsem navlhčil papír, ale v mé mysli se tak ozýval inkoust, který se vpíjel z mědi do papíru.

Saspach a Dunne utáhli šroub co nejvíc a znovu ho uvolnili. Hypnotizoval jsem papír a představoval si, že na jeho spodní straně vidím nepatrné stíny. Drach ho sloupl z měděné destičky a ukázal nám ho. Zatajil jsem dech.

Byla to ohavnost. Černobílá písmena, která na rytině působila tak úhledně a pravidelně, nyní připomínala divokou čmáranici dětské ruky. U některých slov byly inkoustové linie tenké jako pavučiny, u jiných silné jako asfaltová stružka. Chtělo se mi plakat, ale před třemi společníky jsem se toho neodvážil.

„Proč to tak dopadlo?“

„Měď je jako lidská tkáň. Čím hlouběji do ní říznete, tím víc krvácí.“ Drach přejel prstem po obzvláště otylém písmeni.

„Na tvých kartách ale byly všechny linky dokonalé.“ Věděl jsem, že mluvím jako rozmazlené dítě stravované žárlivostí. Právě tak jsem se taky cítil.

„Ano.“ Drach si mnul bradu a předstíral, že uvažuje nad papírem. „Tohle není tak dobré.“

„Dlouhá linka se ryje snadněji než krátká,“ ozval se Dunne. Část textu vyryl sám a měl dojem, že se potřebuje ospravedlnit. „Každé písmeno vyžaduje tolik jemných vrypů, že některé nutně musejí být hlubší než jiné.“

„Hlubší musejí být jenom ve špatných rukách,“ zamumlal Drach.

Ukázal jsem na U, které bylo tak deformované, že připomínalo spíš B. „A tohle?“

„Tvar písmen neposkytuje žádný prostor pro omyly,“ řekl Dunne. „Obrázek namaluje každý. Když se trochu změní parůžky jelena, výsledkem bude pořád jelen. Když ale změníte tvar písmene A, dostanete nesmyslný klikyhák. Myslím, že Drachovo umění možná není vhodné pro tenhle účel.“

„Možná pro něj nejste vhodný vy,“ odsekl Kaspar.

„Třeba to příště dopadne líp,“ pokusil se usmířit znesvářené strany Saspach. V jeho tváři se nezračilo zoufalství, jež jsem pociťoval já, jen podráždění. Pro něj šlo pouze o zakázku, na niž mrhal svým talentem.

Celý proces jsme zopakovali ještě jednou. Drach znovu zvedl papír a položil ho na stůl vedle prvního. Naklonili jsme se nad ně, abychom je prozkoumali.

„Totéž,“ odfrkl si Dunne znechuceně a odvrátil se. Já jsem se ale díval dál. Tam, kde Dunne viděl potvrzení našeho selhání, jsem objevil jiskřičku naděje. Oba papíry byly skutečně stejné. Se stejnými nepravidelnostmi, s týmiž znetvořenými písmeny a opilými linkami, se stejnou chybou na třetím řádku, kde místo správného miserere stálo jen misere. Oba texty byly ve své očividné nedokonalosti dokonalými kopiemi.

„Postup funguje,“ prohlásil Drach, který si liboval ve zrůdnostech. „Musíme ho jenom vylepšit.“

35. kapitola

Paříž

Po Seině se proháněl mrazivý vítr. Na nábřeží nad řekou čněly k šedivé obloze čtyři věže ve tvaru písmene L. Architekt chtěl, aby vypadaly jako otevřené knihy, ale Emily připomínaly spíš rohy velkého skleněného hradu. Až na to, že žádný hrad nebylo vidět. Prostor mezi věžemi – prostranství o velikosti několika fotbalových hřišť – zůstal prázdný. Teprve když návštěvník sklopil pohled, spatřil obrácené centrum komplexu: skleněnou jámu čtyřúhelníkového půdorysu zanořenou dvacet metrů do země, s jednotlivými podlažími knihovny, která ústila na podúrovňové nádvoří. A místo hradu v lesích tu byl les v hradu, protože nádvoří porůstaly stromy, jejichž nejhořejší větve sotva dosahovaly k úrovni okolního terénu. Emily ještě žádnou podobnou knihovnu neviděla.

Sjížděla po eskalátoru do jámy a stromy se pomalu zvedaly kolem ní. Dojela do půli cesty, k mezipatru, kde jí znuděný hlídač letmo zkontroloval tašku. Uvnitř bylo teplo a z místa vyzařovala atmosféra přepychu: byly tady červené koberce a nábytek z naleštěného dřeva jako v divadelním foyer. I počítače byly schovány v dřevěných skříňkách. Emily k jednomu přistoupila a položila Gillianinu průkazku na plochou kovovou čtečku. Na obrazovce naskočilo okno, které francouzsky vítalo Gillian Lockhartovou. Emily se podívala na změť kabelů, jež se z počítače zanořovaly do podlahy, a uvažovala, jak daleko tato chapadla sahají. Jak vzdálený kout elektronického světa byl právě upozorněn na to, že se Gillian Lockhartová zničehonic znovu objevila v Národní knihovně?

Ťukla nehtem do jedné klávesy. Objevil se seznam:

Ztracené biblické knihy

Studie o fysiologu ve středověku

Fysiologus (anonym, 15. století)

Zamračila se. Fysiologus byl bestiář, sbírka lidových pověr maskujících se jako zoologie. Při práci se středověkými motivy zvířat jich prostudovala celou řadu. Proč se do nich Gillian dívala? Zjistila něco o těch zvířatech na kartách?

Znovu klepla do klávesy, aby si objednala knihy z archivů ve věžích.

Merci, Gillian Lockhartová.

Emily přejel po zádech mráz. Nelíbilo se jí, že tu vystupuje jako Gillian Lockhartová. Nikdy se nesetkaly, ale Gillian strašila v Cloisters jako duch přinesený ve středověkých kamenech, a když Emily vyslovila její jméno, ostatní vždy hned odvedli řeč jinam. Všechna muzea mají své záhady a Emily – nadšená do práce, s čerstvým doktorátem a s vlastními tajemstvími – je nechala na pokoji. Napadlo ji, jestli o tom ví Nick. Vrhl se do pátrání po Gillian po hlavě jako zoufale nevinný rytíř, který se vydává zachránit pannu v nesnázích. Emily přečetla dost středověkých romancí, aby věděla, že ženy, které inspirovaly rytíře k dalekým výpravám, často nebyly takové, jaké se zdály.

Knihy jí přinesou do čítárny na úrovni nádvoří. Emily si uložila tašku do šatny, prošla řadou turniketů a přitiskla průkazku k dalšímu čtecímu zařízení. Zábrana se otevřela a Emily vstoupila dovnitř. Mimoděk se zachvěla, když se studená tyč dotkla přes punčochu její nohy.

*

Gillian Lockhartová

je ve smrtelném nebezpečí ☺

naposledy spatřena: 2. ledna 11.54:56

Nick si v internetové kavárně na rue St. Georges povzdychl. Gillian pro něj vždycky do značné míry zůstávala záhadou. To, jak si mazala hamburgery burákovým máslem. Že občas vypnula telefon a nepřišla v noci domů. Když se jí odvážil zeptat, jestli nemá někoho jiného, obvinila ho z toho, že mu chybí představivost, a zamkla se v koupelně.

Proč napsala „ve smrtelném nebezpečí“? Kdyby šlo o skutečnou hrozbu, zavolala by na policii nebo by utekla a nepřipojovala by se na internet, aby aktualizovala svůj profil. Pokud nešlo o poslední vzdorné gesto, kterým chtěla znevážit nebezpečí, které se na ni řítilo. To by sedělo.

Vedle jejího jména byl malý náhled fotografie – jiné než na průkazce do knihovny. Tady šlo o starší snímek Gillian s černými vlasy sčesanými do rovné ofiny a výrazně nalíčenýma očima.

Prohlédl si celou stránku. Byla tu nástěnka, kam mohli ostatní uživatelé psát obvyklé banality, výlevy a gramaticky otřesné urážky, které se na internetu považují za ukázky důvtipu. Nic tu nebylo. Přešel k dalšímu oddílu stránky: k fotoalbu. Tady bylo pár obrázků: Gillian s pivem v ruce a v obrovském sombreru na nějakém večírku; Gillian objímající skálu v Central Parku a nesměle se usmívající do fotoaparátu; Gillian před obchodem s potravinami, s bagetou zastrčenou pod paží. To už měla plavé vlasy, stejné jako na průkazce do knihovny. Nick uvažoval, kdo ji asi fotil. Atheldene?

Na žádné fotce nebyla s Nickem. Dušoval se, že takový snímek ani neočekával, a přemýšlel, co vlastně hledá.

Před odchodem se ještě podíval na zpravodajské servery, jestli nenajde nějaké novinky o sobě. Předpokládal, že se dostane do novinových titulků: MUŽ PODEZŘELÝ Z VRAŽDY UPRCHL ZE ZEMĚ. Našel pár zmínek o Bretově vraždě, ale nic z posledních osmačtyřiceti hodin. Copak nevědí, že utekl? Přišli k rozumu a pochopili, že je nevinný? Vzpomněl si na detektiva Roycea a usoudil, že je to krajně nepravděpodobné.

Připomnělo mu to Gillianina slova. Jednoho dne ji přistihl, jak vyhlíží mezi žaluziemi z okna na prázdnou ulici. Upozornil ji, že tam nikdo není, a ona odpověděla schválně hlubokým hlasem: „To, že je nevidíš, ještě neznamená, že nevidí oni tebe.“

Považoval to za žert, za citát z filmu, za roli, do nichž se každou chvíli převtělovala, a odešel připravit obložené chleby. Když se ale ohlédl otevřenými dveřmi z kuchyně, pořád stála u okna a sledovala ulici.

Poplašný systém kdysi tvořil černý bakelitový telefon připojený k centrále černými kabely, které od něj visely jako řetězy z žalářní stěny. Ten později nahradil pager a ještě později posloupnost stále menších a menších mobilů. Ve všech těchto převtěleních zůstávala jedna věc stejná: poplašný systém skoro nikdy nezvonil. Celé měsíce, někdy i roky, ubíhaly v naprostém klidu.

Teď zvonil podruhé za tři týdny. Otec Michel Renais, poslední z dlouhé řady držitelů tohoto telefonu, se podíval na displej. Když mobil zadrnčel minule, zpotil se a málem ho upustil; tentokrát byl připravený.

„Oui?“

„Aktivoval se jeden z našich automatických systémů. Bibliothèque Nationale, úroveň zahrady, sedadlo N48.“

„Bien.“

Otec Michel si s vděčností pomyslel, jak technika všechno ulehčuje. Kdysi by museli procházet papírové žádanky, hledat v univerzitních záznamech a honit se i za těmi nejzákladnějšími informacemi. Teď všechno vědí, ještě než si čtenář sedne na místo.

Vytočil číslo, které měl od kardinála.

„Národní knihovna. Stejná kniha jako minule. A stejné jméno. Gillian Lockhartová.“

Na druhém konci linky se někdo suše zasmál. „Velice pochybuji, že je to Gillian Lockhartová.“

Jako kdyby vstoupila do kosmické lodi nebo do středověké kobky zrekonstruované budoucí civilizací. Emily sjela po dlouhém eskalátoru prostornou jeskyní, která vytvářela vnější schránku komplexu. Podzemní hrad obklopoval vodní příkop. Vnější hradby byly z pevného betonu, zatímco vnitřek chránily gigantické opony ocelových plíšků připomínajících kroužkovou zbroj. U úpatí schodů zkontroloval Emilyinu průkazku další automat a teprve pak ji pustil do posledních dveří. Ocitla se zase v hradu, u stolů, koberců a naleštěného dřeva studovny.

Našla místo, které jí počítač přidělil, a čekala, s pohledem upřeným z okna na zalesněné nádvoří. Vypadalo jako z bájí: silné kmeny jehličnanů mezi bezlistými břízami a duby s čepičkami jinovatky na větvích. I v zimě sotva dohlédla na opačný konec nádvoří.

Červené světlo nad pultem přivolalo Emily k přepážce. Unuděná knihovnice k ní natáhla ruku.

„Votre carte?“

Emily se usmála, aby zakryla úzkost. Zvedla kartu tak, aby palcem přikryla horní část Gillianiny tváře. Knihovnice se na průkazku sotva podívala, sáhla do přihrádky za sebou a položila na pult dvě knihy.

„Objednala jsem si tři,“ řekla Emily francouzsky.

Knihovnice přimhouřila silně nalíčené oči. Než se Emily zmohla na protest, vytrhla jí průkazku z ruky a pleskla s ní o stůl vedle počítače. Podívala se na monitor.

„Anonym, Fysiologus. Tahle kniha chybí.“ Sjela myší o kus níž. „Už jste si ji někdy vyžádala?“

„Ehm, ano. V prosinci.“

„Tenkrát taky chyběla.“

Byla to otázka? Emily se rozhodla pro snad přiměřené francouzské zabručení spojené s nejednoznačným trhnutím rameny.

„Mám tady poznámku, že jsme tu knihu nemohli najít, ani když jste si ji vyžádala posledně.“

Emily se opřela dlaní o pult. „Já… jenom mě napadlo, jestli se už neobjevila.“

„Non.“

„Podle online katalogu je dostupná,“ trvala na svém Emily.

„Pak je v katalogu chyba. Udělám nový záznam.“ Podívala se na dalšího člověka za Emily. Emily pochopila.

Vrátila se ke stolu se dvěma tituly: Studiemi o fysiologu a Ztracenými biblickými knihami. U Gillian Lockhartové nebylo nic jasné. Viděla jen samé vzdálené stíny míhající se na okraji zorného pole, takže ani netušila, jsou-li skutečné, nebo jde-li jen o světelné klamy. Skoro Nicka litovala.

Mohla nicméně pracovat jen s tím, co měla. Začala Studiemi o fysiologu a doplňovala nová fakta k těm, která už znala. Název „fyziologus“ se během středověku přestal používat, ale znovu se objevil, když moderní tiskaři chtěli dodat svým knihám punc letité autenticity. Knihu, kterou v depozitáři nenašli, katalog vedl jako publikaci z patnáctého století. Emily nalistovala dodatek. Byl tu seznam jedenácti tištěných vydání Fysiologu před rokem 1500. Žádné z nich nebylo to z katalogu.

Narazila na slepou uličku. Začala se věnovat druhému titulu, Ztraceným biblickým knihám. Tady měla těžší pořízení, protože vůbec netušila, co hledá. Listovala stránkami v naději, že narazí na nějaké poznámky tužkou, které si Gillian třeba napsala na okraje stránek, nebo na podtržená slova. Podívala se do rejstříku na zvířata, bestiáře a karty, ale nacházela jen proroky, dávné krále a rozzlobené bohy.

Za sebou uslyšela zakašlání a ohlédla se. Byla to ta knihovnice.

Rozbušilo se jí srdce. „Našli jste tu knihu?“

Knihovnice zavrtěla hlavou. „Mám pro vás zprávu. Máte jít k pultu informací v horním patře. Čeká tam na vás jeden pán, monsieur Ash. Prý je to naléhavé.“

Poslední číslo opsané z Gillianina mobilu patřilo taxislužbě. Nick na ně mohl zatelefonovat, ale to by bylo příliš rychlé. Šlo o jeho poslední vodítko; jakmile ho vyřídí, nezbude mu nic. A tak si našel na internetu adresu a vykročil pěšky po ulicích, aby si mohl déle namlouvat, že něčeho dosáhl.

Vůbec se mu nelíbilo, že neví, co se stane dál. Gillian si ho často dobírala, že chce mít život nalinkovaný jako ve škole. „Kdyby ti bůh dal na zbytek života program – tři pracovní bloky, půl hodiny na oběd, čtyřicet minut na internet a hodinku sexu mimo osnovy, byl bys šťastný jako blecha.“ Nepopíral to.

Gillian naproti tomu jednala spontánně. Když si někdy Nick připadal příliš unavený, než aby s ní držel krok, říkal si, že u ní je to přímo neuróza. Našla třeba na ulici ležet leták na nějaký koncert nebo výstavu a ještě ten večer na ni šla; o půlnoci jí občas volali kamarádi, o nichž nikdy neslyšel, s tím, že právě dorazili do New Yorku, a Gillian uháněla na nádraží, aby je přivezla do bytu. Seznámila se s chlápkem v metru a ve dvě hodiny další ráno u něj v bytě hrála kanastu.

„Lidé fungují jako hodinové stroje,“ řekla mu. „Začínají plní energie a ve třiceti jsou totálně opotřebovaní. Jestli nezačneš jednat, jsi v koncích. Musíš do svého života dostat trochu náhodného chaosu.“

Když ho opustila, viděl, jak si vítr na ulici pohrává s vyhozenými letáky, a uvažoval, jestli i on nebyl něčím takovým. Něčím, co našla a impulzivně zvedla, jen aby si dokázala, že ještě může. Náhodným chaosem.

Taxislužba měla kancelář v malém domečku, který se nějak vměstnal do štěrbiny mezi dvěma velkými budovami. Uvnitř byla jen chřadnoucí umělá květina, tři plastová křesla s jizvami od hořících cigaret a dvě ženy sedící za okénkem před vybledlou mapou Paříže. Obě byly tak silně nalíčené, že i jejich tváře působily jako z umělé hmoty. Na sobě měly kabáty, vlněné čepice a rukavice bez prstů. Pokaždé když zazvonil telefon, žena vlevo zvedla sluchátko, vychrlila sérii otázek a přetlumočila odpovědi své kolegyni. Ta zvedla mikrofon vysílačky a zopakovala všechno, co první žena právě řekla. Vypadalo to jako přesně takový druh dělby práce, na který dokážou přijít pouze Francouzi.

Nick přistoupil k okénku.

„Mluvíte anglicky?“

Radistka dosud křičela pokyny do mikrofonu. Telefonistka se na něj letmo podívala a trhla hlavou ke kolegyni. Nick počkal, až domluví.

„Anglais,“ vyštěkla telefonistka.

Radistka se zaškaredila. „Trochu.“

„Moje kamarádka si objednala čtrnáctého prosince taxi. Chtěl bych vědět, kam jela.“ Rozhlédl se a cítil, jak jeho naděje hasne. Neviděl počítač, ba dokonce ani kartotéční skříň. „Máte nějaké záznamy?“

Žena na něj zírala zpod tyrkysových lagun očních stínů. „Non.“

Vlastně ani víc neočekával. Marná naděje bolela, takže byl skoro vděčný, že ji ta žena tak rázně rozbila. Odvrátil se.

„Nom,“ řekla žena znovu. „Sa nom. Její jméno.“

Nick se ohlédl. Rozpačitě si uvědomil, že se přeslechl.

„Gillian Lockhartová.“

Rozhovor přerušilo zazvonění telefonu, po kterém proběhl obvyklý rituál. Radistka se na něj podívala, zavřela oči a odrecitovala jako do mikrofonu: „Gillian Lockhartová. 14.30. Z rue Saint Antoine, přijela sem.“

Nick se rozhlédl po umělohmotné kanceláři. „Sem? Ici?“

Radistka ukázala přes ulici k velké neoklasicistické budově. „Nádraží. Gare de l’Est.“

Nick přešel vozovku a vstoupil na nádraží, protože tím mohl protáhnout svoje pátrání o několik dalších minut. Budova páchla kouřem dieselových motorů a ocelí. Díval se na řady monitorů, kde naskakovaly odjezdy a příjezdy vlaků. Evropská nádraží měl vždycky rád: grandiózní architektura dobarvovaná sazemi, elegantní vlaky a jména měst po celém kontinentu místo několika příměstských oblastí. Přečetl si destinace na blikajících panelech. Bâle, Epernay, Frankfurt, Mnichov, Salzburk, Štrasburk, Vídeň.

Kam teď?

Emily prošla turniketem do foyer. Pult s informacemi stál uprostřed místnosti přímo proti ní. Rozhlédla se po Nickovi, ale nikde ho neviděla.

Podívala se na prosklenou stěnu vpravo, vedoucí na balkon s výhledem na zalesněné nádvoří. V létě se balkon měnil v kavárnu se stolky a křesílky, ale teď na něm skoro nikdo nebyl. O zábradlí se opíral drobný muž ve stříbrném kabátu a dýmal z cigarety. Nedívá se na ni?

Hodil nedopalek na zem a zašlápl ho botou. Emily přistoupila k informacím.

„V čítárně jsem dostala vzkaz. Měl by tu na mě čekat Nick Ash…“

„Tady jsem.“

Něčí ruka se jí sevřela kolem paže tak silně, až se Emily bála, že jí rozdrtí kost. Muž ji odtáhl od přikyvující recepční a otočil ji ke dveřím. Strachem ztuhla natolik, že se bez odporu podvolila. Unesli takhle i Gillian? Vzhlédla a spatřila podsaditého muže s křivým nosem a huňatým černým obočím. Levou paží ji objal kolem pasu a pravou jí zaryl něco kulatého a tvrdého do zad.

„Mám zbraň. Nekřičte a nepokoušejte se utéct.“

O útěk by se pokusit ani nemohla – nohy měla jako z rosolu, takže se na nich sotva udržela. Únosce ji musel téměř vléct. Už byli v polovině cesty ke dveřím. Zvenku k nim spěchal muž v kabátu.

Zapípání alarmu ji probralo. U vchodu právě hlídač šacoval dlouhovlasého studenta, jehož řetězy a cvočky spustily detektor kovu. Emily se na něj zadívala. Opravdu sem mohli pronést zbraň? Nebo únosce blufuje?

„Prosím, neodvádějte mě,“ zašeptala muži. Už byli skoro u východu. „Vím, co chcete. Mám to v tašce. Klidně si to vezměte, hlavně mě pusťte.“

Zastavil se těsně u provazu ohraničujícího konec foyer. Aspoň ji poslouchal. Podíval se na její prázdné ruce.

„Kde máte kabelku?“

Trhla hlavou k šatně. „Musela jsem ji odevzdat, než jsem šla do čítárny.“

Stejně drsně jako prve ji znovu otočil a dostrkal ji k šatně. Těsně před pultem ji pustil, takže Emily ztratila rovnováhu a málem upadla. Podala lístek polekané šatnářce, která se o chvilku později vrátila s hnědou kabelkou. Jakmile ji Emily měla v ruce, ucítila na lokti známé sevření.

„Jedno euro,“ řekla šatnářka.

Emily otevřela kabelku a zalovila v ní. Sevření na paži zesílilo; pokoušely se o ni mdloby. Konečně nahmatala to, co hledala. Vytáhla minci – ale neobratně ji upustila na koberec.

Omluvně se na šatnářku usmála a naznačila pohyb, jako kdyby se pro ni chtěla shýbnout. Únosce zaváhal, jestli jí to má dovolit, a trochu uvolnil sevření.

To stačilo. Zvedla se rychleji, než čekal, a vrazila do něj. Tím získala dostatek prostoru, aby se otočila. Zvedla mu ruku k obličeji, a než stačil zareagovat, stiskla předmět, který držela v hrsti.

Z trysky se vyřinul pepřový sprej a zasáhl muže přímo do obličeje. Uskočil a rukama si sáhl k očím. Rozezněla se poplašná siréna. Emily napadlo, jestli sprej nespustil požární hlásič, signál k ní však doléhal ode dveří. Muž v kabátu viděl, co se stalo, a vpadl dovnitř. Přitom aktivoval detektor kovu. Už si sahal do vybouleného saka, ale vzápětí ho hlídač srazil na zem.

Emily zvedla svoji kabelku a utekla.

36. kapitola

Štrasburk

Tlapa pomalu získávala tvar. Jazyk dlátka jezdil po kameni, jako když medvědice olizováním mění beztvarý chuchvaleček do podoby mláděte. Už jsem viděl křivku kýty, shrbená záda a výčnělek, ze kterého se stane ucho nebo čenich.

Kameník neúnavně tesal. Za ním se zvedala katedrála, kde se kamenné zvíře bude nakonec procházet mezi loukami z pilířů a větvemi kleneb.

Takhle nás formuje Bůh, pomyslel jsem si: sesílá na nás sérii ran, jimiž z hrubého kamene dobývá naši podobu. Ozve se poklepání a prasknutí, objeví se obláček dýmu a zašramotí úlomek dopadající na dlažbu. Další nedokonalý kousek je pryč. Nejhladší je kůže v místě jizev.

„Křivka kolena je moc ostrá.“

Na lavici dopadl stín. Objevil se Drach, který tiše přistoupil až ke mně. Podíval se na medvěda, jenž se postupně vynořoval z kamene, jako kdyby vycházel z houští, a pak na kresbu připevněnou k desce stolu.

Kameník vzhlédl. Byl zvyklý na Drachovo vyrušování. „Musí se vejít do sloupu, takže ho dělám víc přikrčeného.“

Drach se zasmál a odvrátil se. Následoval jsem ho přes kamenné nádvoří. Vypadalo to tu jako na hřbitově: všude ležely kameny v nejrůznějším stadiu opracování, od balvanů čerstvě dovezených z lomu až po vroubkované kusy oblouků, kterým stačil už jen svorník, aby vydržely stát vzpřímeně.

„Tohle je taky způsob, jak vytvářet kopie,“ poznamenal Drach. „Já nakreslím obrázek a on ho předělá. Co může být jednoduššího?“

„Sám jsi říkal, že to není dokonalá kopie.“

„Je dostatečně dokonalá.“

„Pro mě ne.“

Sedli jsme si na kamenný kvádr. Na hlavici sloupu proti nám vousatý muž rozhrnoval listoví jako záclony. Přimhouřil jsem oči, abych si ho prohlédl pozorněji, ale nešlo o Kasparovo dílo.

„Už vím, jak můžeme vydělat peníze,“ řekl bez jakéhokoliv přechodu.

Od pokusu v Dritzehnově sklepě uběhla celá roční doba. Nechtěl jsem čekat tak dlouho, ale čas se někdy vymyká všem plánům. Tři dny jsem se nedokázal přimět ani k tomu, abych na ten experiment myslel. Když odezněla nejhorší melancholie, našel jsem si jinou pracovní náplň: soustředil jsem energii na to, abych si vydělával na živobytí a udržoval domácnost. Pobýval jsem čím dál víc v St. Argobastu a Drach mě navštěvoval stále méně. Když pro mě ale poslal jednoho chlapce, aby mě zavolal na schůzku, všechno se ke mně vrátilo se stejnou intenzitou jako dřív.

„Jak?“

„Tady ve městě žije jedna vdova. Jmenuje se Ellewibelová. Bydlí u vinného trhu.“

Dramaticky se odmlčel. Vyšel jsem vstříc jeho očekávání. „Myslíš, že si ji mám vzít, abych se dostal k jejímu majetku?“

„Ne. Ale má dceru Ennelin. Je jí dvacet pět a ještě není provdaná. Pokud pro ni Ellewibelová najde manžela, dostane obrovské věno. Dost peněz, abychom pokročili s naším uměním.“

Civěl jsem na něj. Usmál se a kývl, abych si nechal jeho návrh projít hlavou.

„To je ten nejabsurdnější nápad, s jakým jsi kdy přišel.“

„Proč?“

„To přece víš.“

Nikdy jsme nemluvili o démonovi, který mě posedl, ale od chvíle, kdy jsme se spolu poprvé napili v onom hostinci, o něm Drach určitě věděl. Dovolil mi, abych mu v řece myl záda a sledoval ho, jak se obléká; když bydlel u mě v domě, spali jsme v jedné posteli jako staří manželé. Někdy mě nechával, abych mu položil ruku na křivku boku, a já pak byl vzhůru dlouho do noci a trýznil se. Nikdy jsem nezašel dál. Démon se zavrtal tak hluboko do mé duše, že se stal mou součástí, nádorem, který jsem nemohl odstranit, aniž bych přitom zničil i sám sebe. Drach na tom byl jinak. Věděl jsem, že po mně netouží, ale povzbuzoval mou žádostivost, protože zbožňoval zvrhlost, nebezpečí a život na ostří nože, po kterém kráčel nad útesy zatracení. A snad, jak jsem žadonil Boha v osamělých hodinách časného rána, protože mě miloval.

Teď ale neměl slitování. „Jsi svobodný mládenec a je ti přes třicet. Máš stálý příjem, dům a pocházíš ze slušné rodiny. Proč by ses s tou dívkou neměl oženit?“

Protože miluju tebe, chtělo se mi vykřiknout, ale chápal jsem, že bych tím všechno zničil.

„Pokud je jí pětadvacet let a čeká ji solidní věno, proč ještě není vdaná?“

Laškovně mě pohladil prstem po tváři. „Ty jsi tak podezřívavý, Johanne. Patrně je to poupě, které se ještě neotevřelo.“

„V pětadvaceti?“

„Tak je nejspíš šeredná jako dvouhlavá mula.“ Pokrčil rameny. „To by ti nemělo vadit. Až z našeho lisu začnou prýštit odpustky jako víno, snadno si můžeš uchlácholit svědomí.“

Vstal z kamene a začal kolem mě přecházet. „Kdybychom každou výzvu překonali hned napoprvé, nebyla by to žádná výzva. Víš, kolik listů papíru i měděných plátů jsem zničil, než jsem vyrobil svoje karty? Kolik vzniklo třínohých medvědů a jednorožců, co připomínali spíš kozy?“

„Tvoji jednorožci pořád vypadají jako kozy.“ Chtěl jsem ho zranit, ale Drach nad mou poznámkou ve vzácném okamžiku skromnosti mávl rukou.

„Nějakého mi chyť a já ti ho nakreslím líp.“

„Jednorožec by aspoň za něco stál.“

„Teď lovíme vzácnější zvíře. A jestli – ne, až ho uděláme správně, bude taky docela výnosné.“

Vytáhl z kapsy minci a hodil mi ji. Určitě si ji vzal speciálně na toto teatrální gesto, protože jsem ještě nezažil, že by s sebou nosil peníze. Chytil jsem ji za letu.

„Představ si, že tohle je tvoje nevěsta.“

Na minci byl obrázek Jana Křtitele s gloriolou ve tvaru srdce. Přečetl jsem si nápis na okraji. IOHANNIS ARCHIEPISCOPVS MAGVNTINVS. Jan, arcibiskup z Mohuče.

„Včera jsem byl u zlatníka Dunna,“ pokračoval Drach. „Ryje novou destičku, na které prý bude písmo rovnoměrnější. Ale trvá to hodiny. Nemůže si dovolit investovat tolik času, pokud mu nepřiplatíme.“

Neposlouchal jsem. Nápis na minci mě přenesl zpátky do dětství. Nějakou dobu žili v našem domě otcovi kolegové z mincovny. Jedním z nich byl výrobce razidel. Vzpomněl jsem si, jak jsem se jedno odpoledne plížil kolem jeho pokoje a sledoval ho při práci. Vzal kus železa, do kterého vyryl příslušný vzor, přiložil k němu ocelovou tyč a tvrdě do ní udeřil kladivem. Odletěly jiskry a já jsem vyjekl překvapením. Zaslechl mě a zavolal mě k sobě. Dal mi podržet ocelovou tyč a řekl mi, že se jí říká razník. Ukázal mi její konec, kde hrdě vyčnívalo písmeno A. Když ho přiložil ke kovu a udeřil, zanechalo písmeno v železe dokonalý otisk. Později se zalil zlatem a otisk písmene skončil jako reliéf na minci. Takový je neustávající koloběh tvorby a množení: razník a forma, muž a žena, úder a otisk.

Jako u všech zřejmých nápadů později člověk nejvíc žasne nad tím, proč na to nepřišel dřív. Proč jsme promrhali měsíce pokusy o rytí slov, když jsme oba s Dunnem věděli, že písmena se do kovu dají nejlépe otisknout ražením? Drach svoje karty vyryl a my jsme tolik usilovali o napodobení jeho metody, že jsme vůbec nepřemýšleli.

Kaspar mě netrpělivě pozoroval. Nesnášel, když ho někdo ignoroval. Podíval jsem se mu do očí a usmál jsem se. Věděl jsem, o co mu jde, ale nemohl jsem si pomoct.

„Kolik je Ennelinino dědictví?“

37. kapitola

Paříž

„Mohli mě sledovat?“

Emily trvalo tři hodiny, než se vrátila. Přestupovala z jedné soupravy na druhou, nepředvídatelně vyskakovala z autobusů, zastavovala se před výklady obchodů, náhle měnila směr – a po celou dobu se přitom ohlížela přes rameno po případných pronásledovatelích. Než se vrátila do hotelu, už padla tma. Probudila Nicka, který z únavy způsobené časovým posunem usnul, a odtáhla ho do kavárny v tiché zadní uličce blízko Montparnassu. Pořád si nepřipadala v bezpečí.

„Kdyby vás sledovali, přišli by do hotelu.“ Nick se napil piva a podvanácté se rozhlédl po kavárně. Nedokázal sedět klidně. „Byla klika, že nosíte ten pepřový sprej.“

„Už mám za sebou jednu špatnou zkušenost.“ Emily se sotva hýbala, jak byla ztuhlá šokem. „Určitě za mnou přišli kvůli té knize. Zřejmě někde spustila poplach. Jako nástražný drát.“

Ještě před nedávnem by to znělo absurdně a paranoidně. Nick ale jen přikývl. „Tak možná našli Gillian. Proto uložila knihovní průkazku v bankovní schránce.“ Karty, které jim Gillian nechala, vypadaly stále více jako sbírka ostrých nožů než jako poklad. „Kéž bychom ji našli taky tak snadno.“

Emily mlčky svírala v dlaních šálek kávy. Dvakrát otevřela ústa, jako kdyby se chystala něco pronést, ale na poslední chvíli se zarazila. Nick dokázal odhadnout, o co jde.

„Jestli se chcete vrátit domů, pochopím to.“ Řekl to rychle, protože věděl, že kdyby měl víc času na přemýšlení, určitě by svých slov litoval. „Bůhví, co by vám ti chlapi provedli, kdybyste neutekla. Nemáte důvod, abyste kvůli Gillian tolik riskovala.“

Emily sebou trhla. „Já ne…“ Zmlkla, polkla a začala znovu. „Já nechci jet domů.“

Věděl, že by se s ní měl dohadovat, ale nenacházel k tomu vůli. Nejistě po něm střelila pohledem a on se jí zadíval do očí, aby ji uklidnil. Bylo to těžké, když sám klidný nebyl.

„Aspoň jsem neodešla s prázdnou.“ Do tváří se jí pomalu vracela barva. „Gillian studovala fysiologus – bestiář. Vsadím se, že právě v takové knize našla tu kartu. V knihovně na zámku musel nějaký být.“

Nick se nad tím na vteřinu zamyslel.

„Znám člověka, který to bude vědět.“

„Atheldene.“

Známý hlas, zneklidňující ve své pečlivé bezvýraznosti.

„Tady je Nick.“

Kolem telefonního automatu projelo taxi. Svist pneumatik na kluzkých dlažebních kostkách přebil Atheldenovo překvapené ticho. Po chvilce Nick uslyšel: „Nějaké novinky o naší společné přítelkyni?“

„Možná – nevíme to jistě. Potřebovali bychom zkontrolovat seznam knih z toho hradu. Můžete se do něj podívat?“

„Když budu mít dostatečně dobrý důvod, pak snad ano.“

„Gillian se ztratila. Emily dnes šla do Národní knihovny a málem skončila stejně. Stačí vám takový důvod?“

„To je mi velice líto.“

Nick mrkl na Emily, která ho sledovala přes dveře budky. Kývla na něj.

„Gillian našla kartu. Hodně starou.“

„Předpokládám, že od Mistra hracích karet.“ Zdálo se, že to Atheldena nepřekvapilo. „Máte ji?“

„Domníváme se, že ji mohla najít v nějakém bestiáři nebo…,“ před komplikovanějším slovem se zarazil, „…fysiologu.“

„Vážně?“

Nick si skoro dokázal představit povytažené obočí a pátravý pohled. Byl rád, že spolu mluví jen telefonicky. Čekal a nic neříkal.

„Podívám se do inventáře z Rambouilletu. Můžu vám zavolat zpátky na tohle číslo?“

„Je to placený automat.“

„Hned to bude.“

Atheldene zavěsil. Nick čekal v budce a rozhlížel se přes popraskané sklo po ulici. O kousek dál se pod špinavým přístřeškem z kartonových krabic krčil bezdomovec. Nick užasl, že ten muž ještě nezmrzl. Sáhl do kapsy pro několik euro, ale strach mu zadržel ruku. Co když ten stařec není tím, kým se zdá? Nick už určitě četl knihy, kde se špioni převlékali za vandráky. Nedívá se ten muž na něj? Nick si ho opatrně prohlížel a nechával ruku v kapse.

Přes dveře se mihl stín a Nick nadskočil. Byla to však jenom Emily. Přešla prázdnou ulici a sklonila se u bezdomovce, aby mu hodila do polystyrénového pohárku několik mincí a prohodila s ním pár slov. Pak přispěchala zpátky. Nicka polil stud.

„Co říkal?“

„Říkal, že byste na něj měl přestat zírat.“

Než se Nick začal cítit ještě provinileji, zazvonil telefon. Vděčně zvedl sluchátko.

„Ano?“

„Dobrá zpráva. Ve sbírce skutečně byl bestiář. Jen jeden. Gillian ho zkatalogizovala. Datuje se do druhé poloviny patnáctého století. Poznámka: stylistické podobnosti s dílnou Mistra Bedfordských hodin.“

„Koho?“

„Později vám to vysvětlím. Bude se vám to líbit.“

„Kdy se budeme moct podívat na tu knihu?“

Atheldene se suše zasmál. „Obávám se, že to není tak jednoduché.“

„Jak to myslíte?“

„Tak zaprvé už není v Paříži. Vzpomínáte, že byla promočená vodou? Restaurátoři ji odvezli do svého skladu.“

„Kam?“

„Do Bruselu.“

Nick zaklel. „Dostaneme se tam?“

„Já bych vás tam mohl dostat.“ V té větě se skrývala jasná nabídka, úvodní výkop k vyjednávání. Nickovi se v hlavě okamžitě rozběhly myšlenky jako o závod. Podíval se přes ulici a zjistil, že žebrák už odešel. Využil Emilyin dárek k tomu, aby si zajistil na noc teplou postel, nebo právě sděluje tomu chlapovi se zlomeným nosem, kde je Nick a Emily?

„Jak brzy můžeme vyrazit?“

„Klidně hned, jestli chcete. Budete tam asi tak za tři hodiny. Je tu ale další problém.“

Nick čekal.

„Ta kniha je zmrazená.“

38. kapitola

Štrasburk

Dům mi připomínal otcovo sídlo, což okamžitě prohloubilo mé rozpaky. Stál nedaleko přístaviště, kde se ulicemi nesla ozvěna valených sudů vykládaných z lodí. Protější strana náměstí vypadala jako louka zamořená králíky: před každým domem se otvíraly padací dveře do vinných sklepů.

Byly i před domem vdovy Ellewibelové, ale pevně zavřené, stejně jako okenice nad přízemím. Zaklepal jsem a doufal, že mě nikdo neuslyší.

Dveře se otevřely. Sluha v černém mě pustil dovnitř a odvedl mě do pokoje s výhledem na náměstí. Na první pohled vypadala místnost docela dobře. Ze stěn visely tapisérie sytých, vínových barev a v krbu hořel příjemný oheň. Ačkoliv venku ještě nebyla úplná tma, svítily tady svíčky. Čtyři velké truhly u stěn signalizovaly, že zdejším obyvatelům nechybí výbava.

Při pozornějším pohledu jsem si ale všiml několika dalších věcí. Podlahu kolem truhel pokrývaly pásy prachu, jako kdyby je sem dopravili teprve nedávno. Z lustrů někdo očistil starý vosk, ale svíčky byly o málo větší než pahýly. Tapisérie na stěnách byly na mnoha místech vyspraveny a jedna dokonce vypadala jako staré, nedávno vyřazené šaty. I já, který jsem strávil polovinu života v chatrčích a podkroví, jsem prohlédl zdejší přetvářku. To bylo za celý život patrně poprvé, kdy se na mě někdo snažil udělat dojem.

Při mém příchodu se zvedla zhruba padesátiletá žena. Měla na sobě dlouhé černé šaty přepásané těsně pod ňadry, s bílým límcem a šátkem, který si pečlivě upravila tak, aby jím zakryla šedivé vlasy. Koutky úst jí visely mírně dolů a oči měla malé a pichlavé. Podobně jako v případě místnosti, i ona sama maximálně využila všech zbraní, které měla po ruce. Věnovala mi nucený úsměv a podařilo se jí ho udržet, dokud mě sluha neuvedl přes pokoj. Posadila mě na čestné místo do křesla s vysokým opěradlem, které jistě patřilo jejímu manželovi, a pokynula sluhovi, ať donese to nejkvalitnější víno v nejlepších stříbrných pohárech.

„Dcera se k nám zakrátko připojí,“ řekla mi. „Napadlo mě, že bude nejlepší, když se zatím seznámíme spolu.“

Sluha donesl na podnose víno. Zvedl jsem číši a žíznivě jsem se napil – rychleji, než bylo uctivé. Ellewibelovou to překvapilo, ale opanovala se a usrkla ze svého poháru.

„Slyšela jsem, že jste zlatník, pane Gensfleischi.“

„Učil jsem se zlatníkem.“

Další informace jsem nepodával. Pochyboval jsem, že by vdova Ellewibelová chtěla slyšet, jak mé učednické dny skončily.

„Můj zesnulý manžel byl obchodník s vínem.“

Nehádal jsem se.

„Slyšela jsem, že i Mohuč je známa svými víny.“ Nadějeplně se na mě podívala. „Tam odtud pocházíte, viďte?“

„Ano.“

„A váš otec byl…?“

Surovec? Dobytek? „Zabýval se obchodem s látkami. Taky byl společníkem v mincovně.“

V ženině vyčerpané tváři zazářila naděje. „A rodina vaší matky?“

„Hokynáři.“

Byla viditelně zklamaná, přesně jak jsem čekal. Užíval jsem si to. Víno a úzkost mne ponoukaly k jízlivosti.

„Povězte mi něco o své práci zde ve Štrasburku.“

„Mám rozjeto několik různých podniků,“ řekl jsem neurčitě.

„Andreas Dritzehn mi říkal, že jste ho naučil leštit drahokamy.“

„Dlužil jsem mu peníze.“

Nepohnula ani brvou. „Ale máte přece pravidelný příjem.“

„Malý ano.“

„A dům?“

„Pronajatý. V St. Argobastu. Pravděpodobně tu vesnici neznáte – leží několik kilometrů od Štrasburku.“

Přimhouřila oči. „Znám ji dobře. Je to pěkná vesnička a kousek za městem.“

Chystal jsem se vyprávět děsivou historku o ženě, kterou na cestě k St. Argobastu přepadli bandité, když se od dveří najednou ozvalo zaklepání a vdova Ellewibelová vstala.

„Má dcera. Moc ráda se s vámi seznámí.“

Čekal jsem obludu, ale ve skutečnosti mě překvapila její naprostá obyčejnost. Jistě, nebyla to žádná kráska. Měla plochou a tvrdou tvář – trochu jako příliš upečený chleba –, jejíž oválný tvar ještě podtrhovala bílá plachetka. Malý nos, křivé zuby (ale ne víc, než je obvyklé) a pleť, která už nebyla úplně hladká. Pokud však měla dostat dvě stě zlatých věna, neviděl jsem žádný důvod, proč by si ji kterýkoliv muž nechtěl vzít za ženu. Kromě mě.

Uklonila se. Stáli jsme proti sobě a nevěděli jsme, co říct. Najednou jsem si uvědomil, že mě zkoumá stejně jako já ji. Co vlastně vidí? Muže ve středním věku, který se potí pod tíhou kožešinové čepice a vypůjčeného kabátu. Trochu jsem se hrbil a tvář mi zjizvilo až příliš mnoho nehod u výhně. Vousy mi začínaly prokvétat šedinami, ale díky plavé barvě to nebylo příliš vidět. Proč by si mě nevzala, s dobrým jménem a adekvátním příjmem?

„Samozřejmě tu je otázka věna,“ řekl jsem.

„Můj zesnulý manžel – Bůh mu žehnej – byl čestný a šetrný muž. Když zemřel, jeho jmění bylo oceněno na dvě stě zlatých. Jsem ochotna převést veškerý nárok na Ennelin.“

Na její formulaci bylo cosi vyhýbavého. „To je velice štědré.“

„Matčinu radost z dceřina šťastného manželství nelze vyčíslit penězi.“

Neodpověděl jsem. Vypůjčený kabát mě tížil jako kámen a límeček mě škrtil. Dokázal jsem se sotva přimět k tomu, abych se podíval na Ennelin. Červ v mých útrobách se svíjel.

„Budu muset zvážit…“

Ennelin byla dobře vychovaná. Zdrženlivě mě pozorovala a nedávala najevo sebemenší pochybnosti. Její matka se zeptala přímo.

„Pane Gensfleischi, chcete se oženit s mou dcerou?“

39. kapitola

Paříž

Jaguár vyrazil od chodníku a zamířil po bulváru de Sebastopol k dálnici E19 do Belgie. Atheldene přejel přes dva jízdní pruhy, minul Gare du Nord, a jakmile se před ním otevřela rovná vozovka, přišlápl pedál plynu k podlaze. Nick se zabořil do koženého sedadla a přemítal, jestli v něm seděla i Gillian, jestli vnímala stejné vibrace silného motoru a jestli na ni vůz udělal dojem.

Ohlédl se přes rameno, aby si ověřil, že je nikdo nesleduje. Silnice byla prázdná. Viděl jen Emily, která vyhlížela z okénka, schoulená v koutě zadního sedadla.

„Co jste myslel tím, že ta kniha je zmrazená?“ Její tichý hlas bylo přes hluk motoru sotva slyšet.

„To je poslední hit v restaurátorství. Kromě ohně je voda nejhorší nepřítel knih. Vždycky se jí potřebujete zbavit co nejrychleji. Jenže vysoušení cenné knihy je pěkně mizerná práce. Pokud máte před sebou celou knihovnu, není čas, abyste se věnoval jednotlivým knihám individuálně. Takže je bleskově zmrazíte a necháte je v mrazáku, dokud nebudete připraven na rozmrazení a řádné restaurování. Právě takhle postupují v tom belgickém zařízení.“

„Jak dlouho rozmrazování trvá?“

„Pár hodin. Mají tam všechno potřebné vybavení.“ Atheldene předjel dlouhou řadu kamionů. „Uvidíme, co najdeme. Možná tu vaši tajemnou kartu?“ Dupl na brzdu, když se před něj zařadil malý peugeot, a strhl volant, aby ho předjel. „Samozřejmě pokud už ji nemáte?“

Nick tu otázku očekával a dlouze probíral s Emily, jak by na ni měli reagovat. Sáhl do tašky u nohou a vytáhl tuhou obálku. Atheldene po ní střelil pohledem.

„Kde jste ji získali?“

„Nechala mi ji Gillian.“ Nick věděl, že to zní, jako by se bránil. Podíval se na kartu a pak na logo vrčící jaguáří hlavy uprostřed volantu. Kamkoliv se podíval, viděl samé drápy a ostré zuby.

„Předpokládám, že vám nenaznačila, kam zmizela?“

„Ne.“

„Škoda.“ Atheldene nespouštěl oči z vozovky před sebou. Ručička tachometru se posunula ještě dál.

„Nick říkal, že jste se v telefonu zmínil o Bedfordských hodinách,“ ozvala se Emily zezadu. „Jakou to má souvislost?“

„Jak jistě víte, Emily, existují modlitební knížky, které nabízejí lidem sérii modliteb pro jednotlivé denní hodiny. Jsou založené na myšlence klášterního rozvrhu. Bedfordské hodiny jsou jedna z nich. Byla sestavena u příležitosti svatby vévody z Bedfordu v roce 1423. Jde o mimořádně propracovanou a bohatě zdobenou knihu vyrobenou v Paříži. Neznáme jméno autora, a tak mu říkáme Mistr Bedfordských hodin.“

„Jako Mistr hracích karet,“ poznamenal Nick. „Copak nikdo z těch chlápků nemá jméno?“

„Skoro nikdo,“ potvrdil Atheldene. „Až do konce patnáctého století. Do té doby převažuje středověký princip anonymity. Umění se nechápalo jako způsob, jak projevit vlastního génia, ale jak ukázat génia božího. Inspirace pocházela od boha, nebo se to tak aspoň bralo, a umělec či řemeslník byl pouhým vykonavatelem. Až v renesanci se do umění vrátil egocentrismus. Můžete namalovat posloupnost od da Vinciho přímo k Picassovi, k tomu strašnému Hirstovi a všem ostatním.“

„To je docela sympatický způsob myšlení,“ řekla Emily.

„Ale moc vám nepomůže, když se potřebujete dobrat původu nějakého uměleckého díla. Můžeme je identifikovat jenom na základě stylistických podobností. Proto mluvíme o Mistru Bedfordských hodin. Podle toho, co víme, měl zřejmě nějaké studio v Paříži a zaměstnával řadu tovaryšů a asistentů. Knihy připisované této dílně studovali různí lidé a všimli si, že se v nich objevuje i řada námětů z vašich hracích karet. Ptáci a zvířata, která vypadají velice podobně, někdy zcela totožně. Domnívám se, že se Gillian snažila skrytě naznačit, že obrázky v nalezeném bestiáři úzce souvisejí s obrázky na kartách.“

Nick si to nechal projít hlavou. „Takže si myslíte, že Mistr hracích karet je možná tentýž člověk jako Mistr Bedfordských hodin?“

„To pravděpodobně ne.“ Atheldene Nickovi připomínal jednoho profesora z vysoké školy, pompézního náfuku, který se k smrti rád pyšnil znalostmi jako páv peřím – zejména v přítomnosti pohledných studentek. Dělalo to dojem i na Gillian?

„Mohl v té dílně pracovat jako učeň. Mohl prostě vidět ty obrázky a napodobit je. Nebo mohla existovat společná vzorová kniha.“

„Vzorová kniha?“

Atheldene se nedal Nickovou otázkou vyvést z míry. „Evropa patnáctého století skutečně představuje soumrak středověku a úsvit moderní doby. Všechno se mění – a změny se nejvýrazněji projevují v šíření myšlenek. Lidé si postupně uvědomují, že musejí daleko víc komunikovat, ale nemají k tomu potřebné nástroje. Vzorové knihy jsou jednou z reakcí na tuto skutečnost. Vytvoříte knihu s celou sadou různých obrázků a každý, komu se dostane do ruky, podle nich může vytvářet více či méně přesné kopie. Některé obsahovaly i instrukce, jak obrázky kreslit a vybarvovat. Návod k malování po jednotlivých krocích. Mistr hracích karet to dovedl k logickému řešení v podobě vynálezu tisku z měděných rytin a masové produkce.“ Vyfoukl vzduch nosem. „A o pár let později samozřejmě všechno ještě urychlil Gutenbergův knihtisk.“

Vůz svištěl po prázdné dálnici.

Heloise Duvalierová byla kuřačka. Tím se to zjednodušovalo. „Nevolejte z kanceláře,“ varovali ji. „Použijte telefonní automat na ulici.“ Dokonce jí dali i telefonní kartu, aby nepotřebovala drobné.

„Pokud monsieur Atheldene vyrazí do Bruselu, musíte nám to okamžitě oznámit,“ řekl jí ten kněz. A o dva dny později Atheldene rázně vyšel z kanceláře, nasadil si kabát a zavolal na sekretářku, že jede do skladu v Bruselu. Heloise právě leštila skleněnou mezistěnu v sousední místnosti – tento týden jí věnovala značnou pozornost.

Jak ten kněz věděl, že Atheldene pojede do Bruselu?

Byl to kněz – znal různá tajemství světa. Jako odměnu jí slíbil pět set eur. To přesahovalo její měsíční příjem uklízečky u Stevense Mathisona, kde si lidé dávají k obědu láhev vína, kterou by ona svým jedním platem ani nepokryla.

Rozhodla se počkat patnáct minut, ale po deseti minutách usoudila, že už to stačilo. Zpoždění by ji mohlo něco stát. Měla v Abidžanu šest sester, které se spoléhaly na peníze, jež jim posílala: s pěti sty eury jí snad zbude dost na to, aby si něco koupila i pro sebe. Naznačila nadřízenému gestem, že si jde zakouřit. Nadřízený poklepal na hodinky a zvedl tři prsty. Má tři minuty. Na dochvilnost byl vážně pes. Hlídač ji pustil bzučákem z budovy.

Z automatu právě volala dívka v krátké sukni a růžovém kabátu s falešným kožešinovým lemováním. Heloise čekala, chvěla se chladem a poslouchala, jak si ta princeznička obsáhle stěžuje. Asi mluví s přítelem. Uběhla jedna minuta a pak druhá. Zaklepala na stěnu kabinky, ale dostalo se jí jen pohrdavého úšklebku. Brzy bude muset jít: nemůže si dovolit přijít o místo. Ani za pět stovek.

Dívka zavěsila a Heloise se protáhla kolem ní, ještě než stačila vyjít z kabinky. Zvedla sluchátko a vytočila číslo, které jí dali. Kněz se ozval po prvním zazvonění.

„Oui?“

„Je na cestě.“

40. kapitola

Štrasburk

Co jsem to provedl?

Vypotácel jsem se z domu jako omámený. Naproti přes ulici dva nosiči s pomocí bidel spouštěli velký vinný sud do otevřeného sklepa. Měl jsem sto chutí skočit za ním a zlomit si vaz, nebo se aspoň utopit v sudu. Po mé pravici kolem přístavní hráze na konci ulice protékala řeka. Ta by postačila taky. Odnesla by mě do Rýna, kolem Mohuče, kde by si snad můj bratr či moje sestra všimli v proudu nějakého splývajícího těla, a pak dál do velkého oceánu.

Zlato je má zhouba. Od chvíle, kdy se moje dětská ruka sevřela kolem kradené mince, mě posedly sny o zlatu a dokonalosti se stejnou silou jako onen démon. Jedno se nedalo oddělit od druhého. Zlato bylo dokonalé. Dokonalost je nákladná. Já, se všemi svými nedokonalostmi a chybami, jsem se právě prodal za dvě stě zlatek.

Blouznil jsem a potácel se ulicemi Štrasburku jako v horečkách. Nevěděl jsem, kam jdu, a bylo mi to jedno. Padla noc a mého srdce se zmocňovali nečistí běsové. Červ, který mě posedl, vyrostl v obřího draka, vzlétl a zažehl v mé duši oheň. Roky jsem svou touhu držel na uzdě, teď jsem se jí nechal smýkat. Chtěl jsem lidské maso, které bych mohl drásat a škrábat, hryzat a tisknout. Ovládat ho.

Věděl jsem, že v každém městě existuje místo, kde se dá najít něco podobného. Od příchodu do Štrasburku jsem se mu vyhýbal, ale teď jsem se vydal rovnou k němu. Bylo blízko katedrály – neboť zhýralost závidí ctnosti a není nikdy daleko. Prošel jsem ulicí, kde laciné ženy vykřikují nabídky rozkoší, o něž jsem neměl zájem; zadní uličkou, kde byly nabídky ještě výstřednější; a nakonec do štěrbiny mezi zadními stěnami domů, která připomínala spíš stoku než ulici.

Překvapilo mě, kolik tu bylo lidí. Domníval jsem se, že démon dlí jen ve mně. Zde jsem narazil na celé shromáždění. Na muže oblečené jako ženy, s červenou barvou rozetřenou po strništi na tvářích; na svalnatce se zjizvenými pažemi; na hubené muže s ostře řezanými tvářemi, kteří mě hladově sledovali pohledy; na vychrtlé chlapce v pláštích, které sotva zakrývaly jemnou kůži jejich stehen.

Asi jsem s nimi mohl cítit jistou spřízněnost, ale nebylo tomu tak. Měl jsem na ně vztek: už svou samotnou existencí mě ponižovali. Žárlivost můj vztek ještě rozdmýchala a odplavila veškeré pochybnosti. Vydal jsem se hlouběji do uličky. Sahaly na mě cizí ruce a tahaly mě za rukávy vypůjčeného kabátu; muži na mě hvízdali a křičeli nabídky i ceny. Nevšímal jsem si jich.

Skoro na konci uličky, v místě nejhlubších stínů a nejhoršího zápachu, jsem našel, co jsem hledal: drobného muže s olivovou pletí a černými zvlněnými vlasy. Nebyl tak krásný jako Kaspar – mírně se hrbil a od letitého života v hříchu se mu do tváře vepsaly hluboké brázdy –, ale podobal se mu dost, aby mi to stačilo. Řekl mi cenu a já mu bez smlouvání zaplatil. Z Ennelina věna.

Odvrátil se a pokynul mi, ať ho následuji. Oheň v mé duši chladl. Nevěděl jsem, co mám dělat; bál jsem se. Zároveň jsem však byl rozhodnutý, že to dokončím – třeba jenom naschvál Drachovi, Ennelin a celému světu, který mě odsoudil k životu v bídě a zoufalství.

O kousek dál byl ve zdi výklenek, jen o málo větší než na šířku ramen. To bylo veškeré soukromí, které jsme mohli mít. Můj společník mě otočil, dřepl si přede mnou a rozhrnul mi záhyby kabátu. Snažil jsem se uvolnit a užívat si to. Zavřel jsem oči. Slyšel jsem jen kapání splašků.

A kroky. Znovu jsem otevřel oči. Domníval jsem se, že roh uličky musí být tím nejčernějším místem na zemi. Tma však kupodivu ještě zhoustla. Vstup do našeho výklenku zablokoval stín. Odtáhl ode mě mého společníka a strčil do něj, až prostitut padl na zem.

„Johanne?“

Drachův hlas.

„Zbláznil ses? Jestli tě tu chytí, upálí tě zaživa.“

Sledoval jsem, jak se za ním prostitut pomalu zvedá. Kapala z něj splašková voda a v jeho dlani jsem zahlédl matný lesk oceli.

„Kaspare,“ vyhrkl jsem.

Drach se otočil. Pohnul se tak rychle, že jsem ani nepostřehl, co přesně udělal, ale muž se v další chvíli znovu válel na zemi a vyl bolestí. Drach zvedl spadlý nůž a hodil ho k otvoru, kde stoka mizela v kanálu. Podíval se na mě.

„Třeseš se.“

Zhroutil jsem se mu do náruče.

Nebylo ani pomyšlení, že by mě dopravil do St. Argobastu. Byl jsem úplně bez sebe. Drach mě zpola nesl a zpola vlekl liduprázdnými ulicemi ke svému podnájmu. Nedaleko od kostela svatého Petra nás zastavili dva strážní. Zjevila se mi noční můra se žhavými plameny, ale Drach pantomimicky naznačil opilost a řekl jim, že jsem spadl do sklepa.

Bydlel v podkroví domu, který patřil Andreasi Dritzehnovi. Když jsem to zjistil, rozzlobil jsem se. Uvažoval jsem, jestli Drach netrval na tom, abych si pronajal ono sklepení, jen proto, že se tak tajně dohodl se svým bytným. Teď jsem byl vděčný, že nemusím ani o krok dál.

Vyvlekl mě do schodů a položil mě na svůj slamník. Kromě truhly s nářadím tu neměl žádný nábytek. Sedl si na podlahu vedle mě a hladil mě po čele.

„Co tě to napadlo?“

„Ennelin,“ zahučel jsem. „Souhlasil jsem, že si ji vezmu.“

Rozepnul mi kabát a stáhl ho ze mě.

„Mám ho vypůjčený,“ zachraptěl jsem.

„Já vím.“ Zvedl ho, aby si ho prohlédl. „Mohl dopadnout hůř. Byl jsi ve splaškách jenom po kotníky.“

„Díky tobě.“

Obešel mě a zezadu mi stáhl košili. Byla promáčená potem.

„Vyspi se.“

Hodil přese mne přikrývku. Zavřel jsem oči a uvolnil jsem se.

„Miluju tě,“ zašeptal jsem. Nevím ale, jestli mě slyšel, a netroufal jsem si otevřít oči, abych se podíval.

Vzbudil jsem se s pocitem, že se mi o čelo opírá něco tvrdého. Chvíli jsem se opájel myšlenkou, že je to Drachova tvář a že Kaspar spí vedle mě. Natáhl jsem před sebe ruku, ale nenahmatal jsem nic než slámu. Neochotně jsem se vzdal své iluze a otevřel jsem oči.

Na slamníku ležel balíček, zabalený do staré košile. Opřel jsem se o loket a rozhlédl se. Štítovým oknem se dovnitř linulo sluneční světlo, ale Dracha jsem nikde neviděl.

Rozbalil jsem látku. Šlo to snadno. Uvnitř ležel svazek papírů: kniha bez vazby. Stránky byly srovnané a sešité dohromady, ale ještě jim chyběly desky. Otevřel jsem první list.

„Leo fortissimus bestiarum ad nullius pavebit occursum…,“ četl jsem. Lev je nejsilnější ze všech zvířat a nezná strach.

Byl to bestiář – jeden jsem opisoval už v Paříži. Tento byl však mnohem větší: šlo o přepychovou verzi psanou úhledným rukopisem na jemném pergamenu. V čele prvního řádku se skvělo nádherně iluminované velké L, rozšiřující se do olistěné koruny s větvemi, pod nimiž lev právě trhal bezbranné dobytče. Lev se podobal jednomu ze zvířat na kartách; dobytče mi nic nepřipomínalo, ale zjevně pocházelo ze stejného zvěřince.

Listoval jsem stránkami, nevšímal si textu a prohlížel si iluminace. Zatím jsem Kasparovy obrázky viděl jen v černobílém provedení nebo na venkovních cedulích, kde déšť a slunce připravily barvy o sytou svěžest. Na stránkách této knihy se uchovávaly v dokonalém stavu. Bohaté listoví přerůstalo okraje jako nový Eden. Zářivě opeření ptáci zpívali na větvích nebo poletovali mezi sloupky textu. Zpoza pozlacených iniciál ostýchavě vyhlíželi kolouchové. Jeden medvěd šplhal po písmenu P, aby dosáhl na med v křivce písmena, zatímco druhý seděl dole a vyhrabával ze země larvy. Zlatý list zářil jako úsvit, s barvami tak sytými a čistými jako oceán. Byla to ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy viděl.

S bodnutím lítosti jsem dosáhl poslední stránky a přečetl si tiráž: „Vlastnoručně sepsal Libellus a iluminoval mistr František.“

Z otvoru v podlaze, který vedl do spodních pater, se vynořila Drachova hlava. Když si všiml užaslého obdivu v mé tváři, usmál se.

„Předpokládám, že jsi mistr František.“

Ještě na žebříku se mírně poklonil.

„Jak ses k tomu dostal? Taková kniha určitě patří do královské knihovny.“

Kaspar vystoupal po posledních příčkách žebříku a sedl si na okraj slamníku. „Do vévodské. Mor ho zabil dřív, než stačil zaplatit. Jeho vdova zrušila dohodu, a tak jsem si tu knihu nechal. Teď ti ji dávám.“

„Nemůžu…“

Naklonil se ke mně. „Chci, aby sis ji vzal.“

Přitiskl jsem si knihu k hrudi. V tu chvíli bych pro něj udělal cokoliv. Jeho další slova jako by mi však přiložila nůž k hrdlu.

„Považuj to za svůj první svatební dar.“

41. kapitola

Nedaleko Bruselu

Když Atheldene mluvil o Bruselu, Nick si představil dlážděné ulice, sedlové střechy a barokní domy. Atheldene je místo toho zavezl do města, které vypadalo jako belgická verze New Jersey. Jaguár sjel z dálnice a zanořil se do asfaltového bludiště křivolakých vedlejších silnic, pletivových plotů a řezavých reflektorů. Míjeli tu jen kamiony.

Zatočili ze silnice a zastavili se u závory vedle strážní budky. Když Atheldene stáhl okénko, aby ukázal hlídači propustku, do vozu pronikl mrazivý vzduch. Nick slyšel, jak se Emily na zadním sedadle pohnula. Od přejezdu hranic spala.

Podíval se na hodinky: jedna hodina v noci. „Pustí nás dovnitř?“

„Jezdí sem klienti z celého světa,“ odpověděl Atheldene. „Jsou k dispozici dvacet čtyři hodin denně.“

Hlídač mu opravdu vrátil průkazku a závora se otevřela. Atheldene vjel dovnitř, zastavil před anonymní šedou budovou a vypnul motor. Po třech hodinách jízdy představovalo ticho vítanou změnu.

Vystoupili z vozu. Nick se mimoděk skrčil před studeným větrem a napadlo ho, jestli nízká teplota nepoškodí hrací kartu. Netroufal si ji nechat v Atheldenově autě.

„K udržování knih ve zmrzlém stavu přece nepotřebují sklad,“ poznamenal Nick. Nikdo neodpověděl. Od úst jim stoupala pára. Následovali Atheldena po krátkém betonovém schodišti ke dveřím, které otevřel vyťukáním číselného kódu na klávesnici. Ocitli se v holé místnosti z neomítnutých cementových tvárnic. Za okénkem ve stěně seděl uniformovaný hlídač a prohlížel si erotický časopis. Nepůsobilo to příliš bezpečně, dokud člověk nepostřehl, o jak silné sklo se jedná. Když jim hlídač se zabzučením otevřel dveře do další místnosti, Nick uviděl, že jsou z deseticentimetrové oceli.

„Čekají snad nějaké potíže?“ zeptal se, když nastupovali do výtahu.

„Zdejší knihy a rukopisy mají cenu milionů,“ odtušil Atheldene rázně. „Menší paranoia je tu naprosto na místě.“

Výtah nebyl vybaven žádnými tlačítky. Syntetický hlas pronesl cosi francouzsky, dveře se zavřely a výtah začal s tichým hučením sestupovat. Nick se podíval na Emily, dosud zachumlanou v červeném kabátu. Vypadala vyděšeně, ale podařilo se jí vykouzlit unavený úsměv.

Dveře se otevřely a Nick zůstal zírat. Jako první ho napadlo, že se ocitl v útrobách ponorky. Všechno se koupalo v červeném světle, v němž se odrážely řady vysokých prosklených skříní. Místností se neslo tiché elektrické hučení.

„Dobrý večer, pane Atheldene.“

Mezi vitrínami k nim mířil muž v proužkovaném obleku, přes který měl oblečený laboratorní plášť. Měl kulatou tvář, zplihlé vlasy a široký svěšený knír, díky němuž vyhlížel jako seriózní, úslužný obchodník. Zdálo se, že mu ani v nejmenším nevadí zvláštní hodina. V neměnném šerosvitu sklepení to asi nehrálo žádnou roli.

„Doktor Haltung,“ představil se a zvesela si s nimi potřásl rukou. „Vaše návštěva je velice, ehm, překvapivá, že?“

„Jde o naléhavou žádost jednoho klienta,“ řekl Atheldene. „V záležitosti Morelovy sbírky.“

„Zajisté, žádný problém,“ přikývl Haltung. „Pojďte, prosím.“

Následovali ho chodbou mezi skříněmi. Byl to zvláštní zážitek: s každým krokem se pod nimi automaticky rozsvěcela podlahová světla citlivá na pohyb a po jejich průchodu opět pohasínala. V okolních vitrínách Nick viděl knihy a stohy papírů, vystavené za skly jako kusy masa v řeznictví. Digitální displeje nade dveřmi udávaly teplotu uvnitř: -25 °C.

Doktor Haltung se zastavil u řady skříní skoro uprostřed místnosti. Zalovil v bílém plášti a vytáhl malý příruční počítač. „Morelova sbírka.“

„Byl už se tu na ni někdo podívat?“ zeptal se Nick.

Haltung poklepal na obrazovku počítače. „Nikdo kromě našich zaměstnanců neměl k těmto materiálům přístup. Přesně podle vašich instrukcí, pane Atheldene.“

Nick pocítil známé zklamání. Gillian tu nebyla.

„Na jaký konkrétní objekt se chcete podívat, prosím?“

„Katalogové číslo 27D,“ odpověděl Atheldene. „Anonymní bestiář, patnácté století.“

„Zajisté.“ Haltung ťukl do obrazovky, našpulil rty a stiskl tlačítko na dveřích jedné skříně. Nick uslyšel klapnutí a zaševelení vzduchu. Haltung si navlékl silné rukavice, odpočítal police a přesunul příslušný svazek do dřevěného vozíku.

Nick se pokoušel v pološeru rozeznat, o jaké dílo jde. Bylo menší, než očekával – dosahovalo velikosti normální knihy s tvrdými deskami a bylo svázané v odřené hnědé kůži. Podél hřbetu se vysrážela jinovatka jako na zmrzlinovém dortu, příliš dlouho uskladněném v mrazáku. Vazbu držely zavřenou dva pruhy gázy.

Haltung rychle dotlačil vozík do prosklené místnosti na konci sklepení. Jakmile prošel dveřmi, rozsvítila se mu nad hlavou řada zářivek.

Nick si před náhlým jasem zaclonil oči. Uprostřed místnosti stál obrovský přístroj připomínající turbínu tryskového letadla: skládal se z obrovského válce připojeného k podstavě, vše bylo z lesklé nerezové oceli. Na boku stroje blikala červená a zelená světélka a ze stěn i stropu se do něj zanořovala změť kabelů.

„Celý postup je ve skutečnosti velice prostý,“ vysvětlil Haltung. „Jako když si děláte instantní kávu.“ Otevřel dvířka v přední stěně přístroje, za nimiž se objevil prostor s několika policemi. Vypadalo to jako v pekařské troubě. Vložil knihu dovnitř, přistoupil ke kontrolnímu panelu a přepnul sérii tlačítek. Na panelu se rozblikaly nové kontrolky.

„Teď je uvnitř normální tlak tisíc milibarů, ale snížíme ho na šest. To je skoro dokonalé vakuum.“

Stiskl poslední tlačítko. Stroj ihned začal syčet a vibrovat; ozvalo se mohutné kvílení jako u fénu na vlasy zapnutého na plné obrátky.

„Vakuum okamžitě promění led ve vodní páru, aniž by prošel kapalným skupenstvím. Vysublimuje, chápete? Takže kniha vyschne. Inkoust se nerozpije a gázy udrží vazbu rovnou. Dokonalé, co říkáte?“

„Už se můžeme podívat?“

Haltung mlaskl. „Kniha má pořád teplotu dvacet stupňů pod nulou. Pokud byste se pokusili otáčet stránky, praskly by vám pod rukama. Teď musíme obnovit normální tlak a teplotu dvaceti stupňů nad nulou.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Přibližně dvě hodiny.“ Haltung ustoupil od přístroje. Kvílení utichlo a nahradilo je tiché vrčení. „Dáte si zatím kávu?“

„Tu taky děláte v tom přístroji?“ zeptal se Nick.

Haltung vtip nepochopil. „Děláme si nescafé.“ Zvedl sluchátko nástěnného telefonu, vytočil číslo a čekal.

„Hlídač si asi odskočil.“ Položil sluchátko a rozpačitě se usmál. „Půjdu nahoru. Počkejte tu, prosím.“

Odešel z místnosti. Nick sledoval, jak se pohybuje červeně osvětleným skladištěm v postupně se rozzařující vlně podlahových světel. Nakonec Haltung vstoupil do výtahu a zmizel.

Nick se vrátil k přístroji a nahlédl okénkem dovnitř. Kniha ležela pořád ve stejné poloze. Ledová krusta zmizela. Dva displeje vedle dvířek ukazovaly, jak uvnitř pomalu stoupá teplota a tlak.

„Když se nad tím zamyslíte, je to skoro zázrak,“ poznamenala za ním Emily. „Před pěti nebo šesti stoletími to byly jenom listy jemného pergamenu a lahvička inkoustu někde v Paříži. Kniha přežila bůhvíkolik králů, válek, majitelů… Byla promočená skrz naskrz, zmrazili ji, vysušili ji nejmodernější technikou jednadvacátého století… a po tom všem v ní pořád budou původní písařova slova.“

„Pokud budeme mít štěstí,“ řekl Atheldene.

Na Nicka těžce dolehla únava. Byly skoro dvě hodiny ráno – a jeho tělo dosud nepřekonalo účinky časového posunu. Haltung s kávou se pořád nevracel.

„Projdu se po skladišti,“ oznámil.

Atheldene se zatvářil, jako kdyby chtěl něco namítnout, ale nakonec jen zabručel: „Ničeho se nedotýkejte.“

Dveře se automaticky otevřely a Nick se ocitl v červeně osvětleném skladu. Bezcílně bloumal uličkami mezi zmraženými knihami, hypnotizovaný ostrůvkem záře, který se rozléval před ním na podlaze. Cestou se díval do vitrín na svazky knih a uvažoval, co za taje se asi skrývá v jejich ohmataných vazbách: stránky, které si ještě nikdy nikdo nepřečetl, jako fosilie uvězněné v permafrostu a čekající na své objevitele? Nenašla Gillian něco podobného?

Zatočil za roh a před sebou spatřil betonovou stěnu: dostal se k protějšímu konci skladu. Nejspíš by se měl vrátit. Otočil se.

Ve stejném okamžiku se v polovině přední stěny objevil obdélník žlutého světla z nitra výtahu a do skladu vkročil Haltung. Nenesl žádnou kávu – což bylo dobře, protože se chvěl tolik, že by ji stejně rozlil.

Z výtahu se vynořila ruka v černé rukavici a zaryla mu do zad hlaveň pistole.

42. kapitola

Štrasburk

Utáhli jsme šroub. Tlaková deska zaskřípala a přilnula k vlhkému papíru. Chvíli jsme ji přidrželi na místě a pak jsme ji opět zvedli. Drach stáhl z destičky list papíru a zavěsil ho na provaz napnutý mezi dvěma trámy.

„Dvacet osm.“

Dvacet osm. Pustil jsem rukojeť lisu a přistoupil jsem k papíru, abych ho prozkoumal. V jistém smyslu na něm nebylo nic k vidění: vypadal úplně stejně jako minulých dvacet sedm. Pro mě však ztělesňoval vše, co bylo na novém umění pozoruhodné. Díval jsem se na něj jako rodič na dítě. Vlastně ani to ne, protože syn je jen nedokonalou kopií svého otce. Tyhle neměly chybu.

Výsledek nebyl krásný. Text byl monotónní a dal se těžko číst, protože mi příprava ocelových razidel zabrala tolik času, že jsme zatím měli k dispozici jen velká písmena. Chyběly variace velikosti či šířky písmen, která vytvářela písařova ruka – až na jednu nádhernou iniciálu, kterou Kaspar vyryl do měděné destičky nezávisle na mně. Poosmadvacáté jsem se podíval na text a povzdychl jsem si. Jednotvárné řádky slov, jejichž hlavní vlastností byla disciplína, oproti nespoutaným křivkám a rozmarným kličkám jeho jediného písmena. Šlo o symbolický kontrast.

Kaspar přichystal další list papíru a zaujali jsme místa na opačných koncích lisu. Měl jsem pocit, že prožívám zlaté časy: šlo o tichá odpoledne, která jsme trávili zamčení v našem sklepě, jen my dva, a spolupracovali jsme na společném cíli. V takových chvílích jsem dokázal téměř zapomenout, čím za to všechno platím.

„Jednou jsem potkal italského obchodníka, který cestoval až do Kithanu,“ řekl Kaspar. „Víš, co tam objevil?“

„Lidi s psími hlavami a nohami hub?“

Kaspar se nezasmál. Jako mnoho pohotových a bystrých lidí neměl trpělivost s vtipy ostatních.

„Navzájem si tam platili papíry, a ne zlatem a stříbrem.“

Zasmál jsem se a kývl jsem k zadní části místnosti, kde na lavici ležely stohy papírů připravených do tisku. „Měli bychom jet do Kithanu. Tam bychom byli boháči. Nakoupili bychom za svoje papíry stříbro, převezli je sem, tady bychom je směnili za další papíry, za ty bychom v Kithanu dostali ještě víc stříbra…“ Podezřívavě jsem se na něj podíval a zauvažoval jsem, jestli to není další z jeho svérázných žertů. „Kdyby to bylo tak snadné, každý obchodník s papírem v Itálii by už byl bohatý jako papež.“

„Možná.“ Pokrčil rameny. „Mám dojem, že jejich princové označují papíry nějakým symbolem, jako naši králové razí mince.“

„Královu hlavu můžeš přetavit v něco jiného, ale pořád to bude zlato. Setři ji z kusu papíru a zbude jenom papír. Spal ho a nebudeš mít vůbec nic.“ Povolil jsem šroub a sloupl jsem list z destičky. „Dvacet devět. Myslím, že si ten tvůj obchodník pěkně vymýšlel.“

„Copak se tomu dá tak těžko uvěřit? Neděláme tu snad totéž? Kupujeme papíry, které nás stojí halíř za tucet, a prodáváme je církvi každý za tři stříbrné halíře. Církev je pak zase prodává za šestihalíř. Změnila se přitom nějak podstata papíru?“

To bylo hloupé srovnání. „Lidi neplatí za papír, ale za odpuštění hříchů. Papír je jenom stvrzenka, kterou jim církev dává.“

„Jenže bez papíru žádná transakce neproběhne. Myslíš, že o soudném dnu vstaneme z mrtvých s hrstmi plnými odpustků a ukážeme je svatému Petrovi, jako kdybychom si vybírali splátku na důchod?“

„To ví jen Bůh.“

„Pokud to Bůh ví, k čemu potřebuje, abychom mu to připomínali kusem papíru? Lidi potřebujou papíry, protože jsou to důvěřiví hlupáci.“

Vždycky mě překvapovalo, že Kaspar dokáže hovořit o lidech, jako kdyby mezi ně sám nepatřil.

„Těm papírům požehnala církev.“

„Protože ví, že lidi zaplatí víc, když dostanou něco na oplátku. I kdyby to nebylo o nic cennější než ty takzvané peníze v Kithanu.“ Věnoval mi jeden ze svých úsměvů, zpola spiklenecký a zpola blahosklonný. „Víš přece, že to je pravda. Sám doufáš, že z tebe taková alchymie udělá boháče: vezmeš něco bezcenného a přidáš tomu cenu.“

„Jestli se nám to povede.“

Otočil jsem se zpátky k lisu. Během rozhovoru jsme vytiskli další tři odpustky. Odlepil jsem čerstvou kopii z destičky a zkontroloval ji. Její dokonalost mě pořád ohromovala. Jak dlouho potrvá, než se jí nabažím? Sto kopií? Tisíc? Deset tisíc?

I když jsem stále vychutnával svoji radost, zároveň jsem cítil, jak se vytrácí. Podíval jsem se na papír zblízka. Všechna písmena byla na svém místě, ale vypadala méně ostrá než prve, jako když mnoho chodidel ohladí kámen. Promnul jsem si oči a napadlo mě, jestli příliš mnoho hodin strávených ve sklepě neotupilo můj zrak.

„Co je?“

Stoupl jsem si pod okno. Sklo vrhalo na list grošované stíny, ale písmena byla jasně viditelná. Nemýlil jsem se. Okraje písmen se rozmlžily a rozpily. Z některých se staly téměř nerozluštitelné skvrny. I Drachova úvodní iniciála už nevypadala tak krásně.

Našel jsem první vytištěný list a porovnal je. Písmena na prvním papíře byla mnohem čitelnější. Ukázal jsem je Kasparovi.

„Třeba jsme pořádně nedotáhli lis.“

Otiskli jsme další a ještě jeden. Po třetím pokusu už jsme o tom nemohli pochybovat. S každým lisováním se písmena o trochu zhoršila. Nakonec se text stal nečitelným.

Rozhlédl jsem se po místnosti, kde jsme měli rozvěšené tři desítky odpustků, jež mě dráždily svou iluzorní dokonalostí.

Měl jsem ale naléhavější starosti.

„Proč se to stalo?“

Drach se sklonil nad lisem a přejel prsty po drážkách měděné destičky. „Měď je měkký kov a tlak potřebný pro vytvoření kopie je obrovský. Každé lisování destičku stlačuje a deformuje.“

„Můžeme s tím něco udělat?“

„Vyrobit novou destičku.“

„Tahle zabrala Dunnovi týden.“ Provedl jsem zběžnou kalkulaci. „Za práci a měď jsem mu zaplatil tři zlatky. Pokud z ní vytiskneme jenom čtyřicet až padesát odpustků po třech stříbrných halířích, na každé várce budeme tratit celou zlatku. A to nepočítám cenu inkoustu, papíru, pronájem…“

„Přemýšlíš jako obchodník.“

„Jeden z nás musí,“ odsekl jsem. „Proč jsi mi neřekl, co se stane?“

„Nikdy jsem netiskl tolik karet, aby se to projevilo.“

Klesl jsem na podlahu. Příslib Ennelina věna dokázal přesvědčit půjčovatele Stoltze, aby mi zvýšil úvěr, ale už jsem vybral vše, co jsem mohl. I kdybych si ji vzal, většina kapitálu by padla jednoduše na splacení dluhů.

Zvedl jsem jeden z odpustků, který se snesl na zem vedle mě. Slzy rozpily písmo do nicoty. Dal jsem do zástavy vlastní život, abych mohl pokračovat ve svém projektu, protože jsem věřil, že dokážu udělat něco hodnotného.

Teď jsem měl jen spoustu papíru.

43. kapitola

Nedaleko Bruselu

Ozbrojenec postrčil Haltunga kupředu a vystoupil za ním. Následoval je další muž. Oba měli černé kožené bundy a černé kukly přes tváře. Oba drželi zbraně.

Jeden z nich se naklonil k Haltungovi a něco mu zašeptal. Haltung rozechvěle ukázal k místnosti s vysoušecím přístrojem na opačném konci skladu. Ozbrojenci si vyměnili několik slov a jeden pokynul druhému, aby obešel sklad podél postranní stěny. Nick instinktivně o krok ustoupil.

To byla chyba. Dokud nehybně stál, podlahová světla nesvítila, ale teď se okamžitě rozzářila: ne příliš jasně, ale dost na to, aby v šerém sklepení prozradila jeho přítomnost. Oba ozbrojenci se otočili a podívali se na něj. Jeden pozvedl pistoli, ale v tu chvíli se mu Haltung vytrhl a vyběhl k prosklené místnosti. Ozbrojenec váhal dost dlouho na to, aby se Nick vrhl do chodby po své levici.

Noční můra ze střechy jeho newyorského domu se vrátila. Ozvaly se výstřely, ale Nick nemohl vědět, na koho mířily. Sprintoval chodbou mezi vitrínami a na prvním rohu zatočil doprava. Na podlaze před ním se rozlila osvětlená cesta. Zaklel, ale nedalo se nic dělat. Zabočil doleva, znovu doprava a zastavil se, aby počkal, až pod ním pohasnou světla. Už je určitě v polovině skladu. Co když se ale ozbrojenci dostanou k Emily a Atheldenovi jako první?

Podlahová světla potemněla a Nick se ocitl v pološeru. Opíral se o studené sklo a ztěžka oddechoval. Pokusil se ohlédnout, aniž by pohnul nohama, a rozhlížel se nad skříněmi, jestli si nevšimne záře vyvolané přesuny ostatních.

Díval se ke stropu tak upřeně, že ho málem překvapili. Zachránil ho šestý smysl – snad odraz ve skle nebo zákmit, kterého si všiml koutkem oka. Ohlédl se a ztuhl. Světla se rychle blížila jako přílivová vlna, která se vzápětí přelila kolem rohu a olízla mu boty jako mořský příboj. Pak se zastavila.

Nepřítel je určitě hned za rohem. Ví o Nickovi? Čeká, kdy se znovu objeví světla? Nick cítil nutkání utéct, i když věděl, že by to znamenalo jistou smrt. Nemohl tady ale zůstat.

Světla pořád zářila. Nickovi se nabízel jediný směr pohybu, aniž by si ho ozbrojenec všiml: přímo k protivníkovi. Potlačil strach.

Bál se, že světla zhasnou dřív, než manévr dokončí, ale opatrně se přesunul k rohu skříní, jako dítě, které se váhavě šourá ke konci skákacího prkna. Přikrčil se. Na tváři ho hřálo teplo světel.

Záře opět vyšlehla jasněji, protože ozbrojenec zatočil za roh. Nick na nic nečekal, odrazil se ke skoku a vrhl se na něj. Muž vypálil, ale příliš vysoko. Nick ho srazil k zemi a odkulil se stranou. V zápase tělo na tělo by neměl šanci. Vykopl protivníkovi pistoli z ruky, vyhrabal se na nohy a dal se do běhu.

V panice prchal, kličkoval mezi vitrínami a snažil se dostat k ostatním. Byl v bludišti, kde neviděl dál než na délku natažené paže. Ozvaly se další tři výstřely doprovázené záblesky světla, v nízkém skladišti hrozivě hlasité. Z posledního mu zazvonilo v uších a měl mžitky před očima. Zasáhli ho? Takové to je, když člověk umírá?

Ne, to zní poplašné zařízení. Některá z kulek možná trefila sklo nějaké vitríny. Nickovi to ale moc nepomohlo. Po celé místnosti blikala světla a siréna účinně znemožňovala, aby zaslechl nepřátele. Na opačném konci uličky se ze stropu spouštěla ocelová stěna, která postupně blokovala vchod do prosklené místnosti s vysoušecím strojem. Už teď byla ve výši ramen a zlověstnou rychlostí klesala k zemi. Nick neměl na výběr. Vyrazil přímo ke dveřím a modlil se, aby za ním nebyl nikdo se zbraní. Všechna podlahová světla zářila na plný výkon a naléhavý hlas z reproduktorů štěkal předem nahrané instrukce, kterým Nick vůbec nerozuměl. Ohlušoval ho skřípot ocelové stěny, hluk sirén a sílící pronikavé kvílení, které připomínalo start tryskového letadla.

Detektory pohybu ho zaznamenaly a automaticky otevřely dveře. Ocelová stěna byla necelý půlmetr nad zemí. Nick skočil do zužující se skuliny a proklouzl pod ní.

Stěna dolehla k podlaze a zastavila se. Nick se rozechvěle a šokovaně rozhlédl. Atheldene s Emily vykukovali zpoza přístroje. Po ozbrojencích nebylo nikde ani stopy.

Nick se namáhavě zvedl na kolena. Nedůvěřoval si natolik, aby si stoupl. „Co se stalo?“ Musel křičet, aby ho přes kvílení ze skladu slyšeli.

„Kouř z pistolí spustil požární poplach,“ odpověděl Atheldene. „Detektory jsou nastavené na maximální citlivost – to vzhledem k obsahu skladiště jistě chápete.“

„Proč se nespustily rozstřikovače vody?“

„Tady je nemají. Rozstřikování vody by pro knihy bylo skoro stejně zhoubné jako oheň. Protipožární zařízení skladiště neprodyšně uzavře a vysaje z něj veškerý vzduch.“ Poklepal pěstí na mohutný přístroj. „Jako větší verze téhle mašinky.“

Nick si promnul spánky. „Štěstí, že jsem odtamtud vypadl.“

„To ano.“

„Co se stalo s Haltungem?“

„Zabili ho,“ řekla pobledlá Emily. „Ti chlapi, ať už to byl kdokoliv, ho zastřelili.“

Hučení odsávaného vzduchu zpoza ocelové stěny utichlo. Poplašná siréna taky zmlkla – nebo, jak si Nick pomyslel, se její zvuk nešířil vzniklým vakuem.

„Co teď budeme dělat?“

Atheldene kývl k ocelové mříži. „Nic. Ta stěna jde zvednout jedině shora. I kdyby se nám to podařilo, nedoporučoval bych to, protože na druhé straně je vakuum jako v mezihvězdném prostoru.“

„Jak se tedy dostaneme ven?“ Nick se rozhlédl. Jediný východ vedl do hlavního skladu.

„Musíme počkat na příjezd policie. Nemělo by to trvat dlouho.“

To Nicka příliš neutěšilo. Jsou sice v Belgii, ale jakmile policisté projedou jeho jméno počítačem, určitě o něm hned všechno zjistí. Horečně pátral očima po stěnách místnosti. Musí tu přece být klimatizace, únikový východ nebo tunel pro údržbu. Cokoliv. Viděl však jen betonové stěny. Jediný náznak úniku představovalo půlmetrové potrubí za strojem.

Nick si ho prohlédl. „Téměř dokonalé vakuum,“ říkal Haltung. Takže vzduch se musel někam odčerpávat. Potrubí se nořilo do zdi ocelovým kloubem připevněným čtyřmi křídlovými maticemi. Nick k nim přiklekl a jednou z nich se pokusil otočit. Matice se ani nepohnula.

Obrátil se, aby našel něco, čím by do ní udeřil, a ve výklenku na stěně spatřil požární sekeru. Sundal ji ze zdi a několikrát do matice uhodil tupou stranou. Matice se zachvěla a pootočila se. Nick do ní tloukl, dokud se párkrát neotočila kolem celé osy. Šroub byl sice nejmíň dva a půl centimetru dlouhý, ale teď už se jím dalo točit rukou.

„Pojďte sem,“ zavolal na Emily a ukázal na matici. „Zkuste ji vyšroubovat.“

Okamžitě pochopila. Zbývaly ještě tři další. Nick se ohlédl po ocelové stěně, která je oddělovala od skladiště, a uvažoval, co se za ní asi odehrává. Už přijela policie? Udusili se ti zakuklení muži, nebo se jim podařilo uniknout jako jemu, než se sklad neprodyšně uzavřel?

Čtvrtá matice představovala nejtvrdší oříšek. Když se mu ji podařilo uvolnit, Emily už měla odšroubované tři zbývající. Klekl si vedle ní a oba neobratně zápasili se šroubem jako děti, které se snaží otevřít vánoční dárek. I přes okolní chlad se Nickovi na čele perlil pot.

Konečně matice povolila. Nick ucukl – čekal, že potrubí padne k zemi jako kámen. Ale ani se nepohnulo.

Na druhé straně místnosti něco udeřilo do ocelové stěny. Nick vztekle zvedl nohu a kopl do trubky chodidlem. Potrubí se zazvoněním odskočilo z kloubu a spadlo na zem těsně vedle jeho nohou. Ve stěně se otevřel černý otvor. Když do něj zasunul ruku, ucítil proud studeného vzduchu.

„Lepší než nic,“ zahučel. Ohlédl se přes rameno. „Je ta kniha už rozmrazená?“

Atheldene se podíval na displej. „Pokojové teploty dosáhne nejdřív za další hodinu.“

„Nemáme čas.“

„Jak to myslíte?“ Atheldene ho popadl za paži. „Ta kniha má nevyčíslitelnou hodnotu. Nemůžete ji jen tak vytáhnout v polovině procesu.“

Nick ho setřásl a přiskočil ke kontrolnímu panelu. Prohlížel si jednotlivá tlačítka, dokud nenarazil na velký červený knoflík nadepsaný NOTAUSSCHALTUNG. Nouzový vypínač. Udeřil do něj dlaní. Vrnění stroje utichlo a cvakl zámek. Nick otevřel dvířka a vytáhl knihu. Na dotyk byla studená, ale ne ztuhlá.

Ani nevím, proč si ji vlastně beru, pomyslel si. Někomu ale stojí za to pro ni zabíjet.

„Nepatří vám,“ protestoval Atheldene. „Počkejte na policii.“

„To nemůžu.“

Nick si uložil knihu do batohu vedle hrací karty a podal batoh Emily. Pak se vsoukal po hlavě do otvoru ve stěně. Ocitl se v úzkém betonovém tunelu, sotva dost širokém, aby se jím protáhl rameny. Tunel vedl několik metrů rovně a pak končil hladkou stěnou.

„Ten vzduch přece musí někam odcházet.“

Sáhl si rukou nad hlavu a nahmatal jen prázdný prostor. Namáhavě se otočil na záda a vzhlédl. Několik desítek centimetrů nad sebou spatřil na pozadí záře městských světel mříž. Pokrčil kolena a protáhl se šachtou až k železným tyčím. Mříž šla snadno zvednout. Odklopil ji, vytáhl se na zmrzlou trávu a vyčerpaně se zhroutil.

Vedle sebe viděl postranní stěnu budovy. Zatímco se Emily škrábala za ním, vyhrabal se na nohy a opatrně vyhlédl zpoza rohu před budovu. Na asfaltu vedle hlídačovy budky leželo jedno tělo a druhé zhrouceně spočívalo u schodů k hlavnímu vchodu. Atheldenův jaguár byl úhlopříčně zablokován druhým vozem: černým lexem s italskou poznávací značkou.

Do mrazivé noci houkaly sirény – zatím v dálce, ale rychle se blížily. Jak se odtud dostanou? Jiná auta na parkovišti nebyla a v okolních domech neviděl žádné známky života. Průmyslovou zónou pěšky daleko nedojdou.

Tehdy zaslechl hudbu.

Nejdřív si myslel, že má halucinace nebo že mu pořád zvoní v uších z hlasité kakofonie v podzemí. Hudba však neutichla. I části písně se opakovaly. Zaposlouchal se. Byl to Bob Marley. Cizorodější zvuk si snad ani nedokázal představit. Zdálo se, že vychází z lexu.

Jedna píseň skončila a začala druhá. Nick se podíval pozorněji a všiml si, že z výfuku auta stoupají zplodiny spalovacího motoru. Je někdo uvnitř? Připlížil se k vozu a pokusil se nahlédnout za hlavovou opěrku. Lampa na stěně svítila přímo do okénka – kdyby někdo seděl uvnitř, jeho silueta by byla krásně vidět. Nikde nikdo. A motor běžel.

Proplížil se pod okénky podél auta, natáhl se ke klice a se zatajeným dechem otevřel dveře.

Ovanul ho horký vzduch z vyhřátého vnitřku. Ve voze nikdo neseděl. Nick si sedl za volant a zařadil zpátečku. Plynový pedál byl citlivější, než na jaké byl Nick zvyklý; vůz se zakvílením pneumatik poskočil dozadu. Ve zpětném zrcátku viděl, jak k němu od otevřené větrací šachty běží Emily s batohem v ruce. Náhle zakopla. Spadla na všechny čtyři a zmizela mu z očí.

Nick se znovu ohlédl. Přední dveře do skladu se rozletěly a na schodech se zastavil další ozbrojenec v kukle. Divoce se rozhlížel. Zvuky sirén se blížily.

Emily otevřela dveře a vklouzla na sedadlo. Jen co Nick viděl, že je uvnitř, dupl na plyn. V panice málem narazil do sloupu pouličního osvětlení. Na poslední chvíli se mu vyhnul, ale když strhl volant, zamířil zase k hlídačově budce. Jeho kličkování mu patrně zachránilo život. Okénko u spolujezdce roztříštila kulka. Ozbrojenec si konečně uvědomil, co se děje. Potahy zasypaly střepy, které pořezaly Nicka na pažích i tváři, ale střela ho minula. Nick si řezných ran skoro ani nevšiml. V další vteřině se vyřítil branou, zatočil na příjezdovou cestu a sešlápl pedál plynu k podlaze.

44. kapitola

Štrasburk

„Čest mě nutí, madam, abych vás informoval, že už pro vaši dceru nepředstavuji vyhlídku natolik solidního zabezpečení, jakou jsem se ještě nedávno jevil. Učinil jsem jisté investice, které nevyšly podle mých představ a kvůli nimž jsem zabředl do dluhů, na jejichž splacení padne většina, ne-li vše z mého příjmu. Za daných okolností vám nebudu moci vyčítat, pokud se rozhodnete dojednaný sňatek zrušit.“

Výraz vdovy Ellewibelové se během mého předem připraveného monologu nezměnil.

„To je od vás velice pěkné, pane Gensfleischi. Taková otevřenost vás ctí a ve skutečnosti jen potvrzuje, že jsem si o vás po právu vytvořila dobré mínění. Právě proto bych se nikdy nestavěla do cesty vašemu spojení. Můj nebožtík manžel byl obchodník a já vím, že štěstěna je vrtkavá. U muže je nejdůležitější bohabojnost a charakter a v tomto ohledu vím, že se má dcera od vás nedočká zklamání.“

Hluboce jsem se uklonil, jako muž, kterému vrazili hluboko do břicha nůž. „Děkuji vám.“

Stál jsem ve stáji domu v St. Argobastu a díval se na trosky svého úsilí. Kaspar byl ve Štrasburku, kde maloval oltářní desku, a já jsem zůstal sám se svými prohrami. Měděná tabulka s vyraženým textem, tři odpustky, které jsme z ní získali, pár lahviček inkoustu, dvacet šest ocelových tyčí s reliéfy písmen abecedy a stoh nepoužitých papírů zatížený kamenem. Situace mi připomínala ono poslední ráno v Paříži. Tehdy jsem vložil veškeré naděje a úsilí do jediné skleněné nádoby, sedmkrát žíhané v ohni. Když ji ale Tristan rozpoltil mečem, ukázalo se, že se kovy spekly v beztvarý kal. Naděje se obrátily v prach.

Hluboko v mé duši se ozval známý instinkt – stejné nutkání, jaké posedne králíka, když ucítí pach lišky, nebo poutníka, když v lese zaslechne prasknutí větvičky. Právě tento instinkt mě odvedl z Mohuče, z Kolína, z Basileje i z Paříže, kdykoliv mě ohrožovalo nějaké nebezpečí. Jenže teď mi bylo skoro čtyřicet, a to není totéž, jako když je člověk dvacetiletý mladík. Měl jsem dům a určité postavení. Nemohl jsem znovu žít jako tulák. A nesnesl jsem pomyšlení, že bych opustil Kaspara, jediného přítele, kterého jsem kdy měl.

Byl jsem v pasti. Nevěznily mě mříže či okovy, ale nemilosrdné okolnosti. Probudila se ve mně bezmocná zuřivost. Bouchl jsem pěstí do stolu. Zařinčelo sklo a kov; jedna z lahviček inkoustu se převrhla a rozlila se po desce až k poházeným razidlům.

Civěl jsem na ně. Jako ve snu jsem jedno z nich zvedl, obrátil ho a přitlačil ho ke stolu. Stůl se zachvěl, jako kdyby i samotné dřevo vnímalo důležitost chvíle. Objevila se jediná značka s jasným obrysem. Písmeno A.

Namočil jsem razidlo v tůni inkoustu a učinil další otisk. Pak ještě jeden. Brzy jsem jich měl po stole několik tuctů. Razidlo a forma, mužský a ženský princip. Jeden vstupuje do druhého a vede k rozmnožení.

Přeběhl jsem po dvorku ke kamenné stodole. Ohniště bylo už několik týdnů studené – měl jsem dostatek uhlí, ale žádné dříví na podpal. Vrátil jsem se do stáje, posbíral jsem zbývající odpustky a roztrhal je na proužky. Klekl jsem si k ohništi a vykřesal do nich několik jiskřiček. Okraje papíru začaly doutnat. Foukal jsem do nich, abych rozdmýchal plameny a spálil svoje nezdary.

Na okenním parapetu jsem našel olověnou tyč, kterou jsem dočerňoval inkoust. Jakmile se oheň rozhořel, postavil jsem na něj železný kotlík s olověnou tyčí. Tyč brzy změkla a prohnula se. Tála jako hrudka másla. Zamíchal jsem olovo naběračkou a pečlivě ho sledoval: kdybych ho přehřál, příliš by se lepilo do formy.

Položil jsem měděnou destičku na lavici mezi kladívka a nádoby od výroby inkoustu. Namočil jsem naběračku do tekutého olova a nalil malé množství na měď. Z míst, kde se kovy setkaly, se zvedl oblak páry. Olovo vteklo do žlábků po vyražených písmenech. Poklepal jsem na ně, abych uvolnil vzduchové bubliny.

Jakmile olovo zchladlo, vsunul jsem pod něj ostří nože a odpáčil jsem ho od mědi. Třásly se mi ruce; netroufal jsem si vyvíjet příliš velkou sílu, abych měkký kov neohnul. Konečně jsem ho oddělil – tlustou nepravidelnou kaňku o velikosti palce. Přenesl jsem ji zpátky do stáje, namočil ji do inkoustu a tvrdě ji dlaní přitiskl k čistému listu papíru. Chvíli jsem ji přidržoval a málem jsem se bál podívat na svůj výtvor.

Nakonec jsem olovo zvedl.

Nápis byl pozpátku, protože takové děti jsou vždy zrcadlovými otisky rodičů. Dokázal jsem ho ale dosti snadno přečíst. Ta slova se mi vpálila do duše.

DÁVÁM TI SVOBODU.

45. kapitola

Nedaleko Bruselu

Po silnici se směrem ke skladu prohnaly tři policejní vozy. Jejich posádky si nevšimly černého lexu zaparkovaného v postranní uličce ve stínu průmyslových nádrží na plyn. Nick počkal, dokud ho policisté neminuli, a opatrně vyjel.

„Jak nás našli?“ zeptala se Emily tiše a beznadějně. „Vždyť jsme ještě před pár hodinami sami nevěděli, kam pojedeme.“

Nick křečovitě svíral volant. Roztříštěným okénkem dovnitř fičel studený vzduch – teploměr na palubní desce ukazoval, že venku je deset stupňů pod nulou. Zapnul topení na maximum a namířil ho na sebe.

„Co se stalo s Atheldenem?“

„Zůstal dole. Chtěl počkat na policii.“

„Skvělé,“ řekl Nick. „Aspoň jim může říct, že tentokrát nejsem pachatelem já.“

Proti nim projela sanitka se zapnutou houkačkou a Nick si zastínil obličej.

„Kam tedy jedeme?“

„Někam, kde budeme moct prozkoumat tu knihu. Potřebujeme nějaké speciální vybavení?“

„Knihy jsou docela odolné. Pokud přežila rozmrazení, můžeme se jí normálně dotýkat. Pochopitelně by bylo lepší prostředí se stálou teplotou a vlhkostí než jedoucí auto s naplno puštěným topením a arktickou fujavicí od okna.“

Nick si před sebou všiml čerpací stanice se zhasnutými světly. Pumpy stály ve tmě jako starověké vztyčené kameny. Zpomalil a zaparkoval za kioskem mimo dohled ze silnice. Emily si přesedla na sedadlo pro spolujezdce.

„Podíváme se.“

Byl příliš nervózní, než aby se knihy dotýkal sám, a proto ji podal Emily. Ta si knihu položila do klína a opatrně ji otevřela. Nick se podíval na smetanový pergamen, zbarvený světlem ve voze dožluta.

Rukopis začínal na první straně.

„Et si contigerit ut queratur a venatoribus, venit ad eum odor venatorum, et cum cauda sua tetigit posttergum vestigia sua…,“ přečetla Emily. „A stane-li se, že lva pronásledují lovci, ucítí jejich pach a smaže za sebou stopy ocasem. Pak ho lovci nemohou stopovat.“

Zamračila se. „Takhle bestiáře nezačínají.“

Nick ji ale sotva poslouchal. V polovině stránky zdobila text malá ilustrace, která se ve vlhku rozpila a vypadala, že vystupuje ze slov, ale pořád se dala rozeznat. Znázorňovala sedícího lva s pozvednutou přední tlapou, jak zírá s vyceněnými zuby a panovačným pohledem ze stránky.

„Stejný jako na té kartě,“ vydechl.

Sledoval, jak Emily obrací stránky, a prohlížel si s ní úžasný zvěřinec, který osídloval listy knihy. Na některých stránkách ilustrace chyběly a některé byly poškozenější než jiné – ať už vlhkem nebo jinými zkouškami během let. Mnohá zvířata by si Nick nedokázal ani představit: byli tu ptáci klubající se ze stromů, nějaký tvor s býčí hlavou, beraními rohy a tělem koně; gryfové, baziliškové a jednorožci. Všechna zvířata ale nebyla tak fantastická. Byly tu i dvě kočky, černá a mourovatá, které honily myš po podlaze kuchyně, zatímco baculatý kuchař popíjel u ohně víno. Vůl táhl pluh zimním polem. Na lesním pahorku stál jelen a opodál vyhrabával ze země larvy medvěd.

Nick se snažil nedávat najevo svoje vzrušení. Toho medvěda znal a byl si docela jistý, že na kartách viděl i jelena.

„Co se tam píše o medvědovi?“ zeptal se.

„Medvědí mláďata vycházejí z dělohy beztvará jako malé bílé chuchvalce bez očí, které matka lízáním teprve vytvaruje do správné podoby,“ přeložila Emily bez zaváhání latinský text. „Po ničem netouží víc než po medu. Pokud někdy napadnou býky, vědí, že nejlepším cílem útoku je čenich nebo rohy – obvykle čenich, protože bolest je vždy nejhorší na nejcitlivějším místě.“

Nick se opřel. Po vypnutí motoru pronikal do vozu mráz. „Myslím, že jsme byli blíž s tím lvem, který po sobě ničí stopy, aby ho nenašli lovci. To je Gillian. Máme její knihu i kartu – a pořád netušíme, co na nich našla. A taky se nás pořád někdo pokouší zabít.“

Emily ztichla. Nick po ní střelil očima.

„Na co myslíte?“

„Je tu jeden člověk, který by nám mohl pomoct. Ten by dokázal analyzovat knihu a zjistit, co v ní Gillian našla i kam ji zavedla.“

„Kdo to je?“

Emily zabubnovala prsty na madlo u dveří. „Bratr Jerome. Je to jezuita – nebo jím aspoň býval. Odborník na středověké knihy. Byl… Učil mě na Sorboně. Teď je v důchodu.“

„Bydlí někde poblíž? Dá se mu věřit?“

„U hranic s Německem. Zhruba hodinu jízdy odtud. A pokud jde o důvěryhodnost… Předpokládám, že vy mu věřit můžete.“

Nick se k ní překvapeně otočil.

„Jestli bych o něm měl něco vědět, povězte mi to. Pokud není úplně mimo podezření, nehodlám se k němu ani přiblížit.“

„Vy mu věřit můžete,“ zopakovala Emily. Chvěl se jí hlas, jako kdyby potlačovala pláč. „Jenom je to… divné. Byla jsem kdysi jeho studentka. Vyjel po mně, já jsem ho nahlásila a on přišel o místo.“

Teď byla řada na Nickovi, aby zahanbeně sklopil oči k palubní desce. „Jestli myslíte…“

„Ne. Je to jediný člověk, který nám dokáže pomoct.“

Ještě než vyjeli, Nick našel pod zadním sedadlem hever a vytloukl s ním zbytky střepů z okna. Na dálku tak jejich vůz vypadal o něco lépe. Nastartoval a vyjel od čerpací stanice. Před ním se táhla dálnice s řadou kamionů plahočících se přes most. Modrá návěstidla ukazovala doleva a doprava. Nick zabrzdil.

„Kudy?“

Itálie

Cesare Gemato seděl za stolem a díval se z oken své kanceláře. Do neprůstřelných skel osmého patra narážely provazce deště a lodě v Neapolském zálivu vypadaly jako matné skvrny v šedivém moři.

„Nessun dorma! Nessun dorma!“

Z telefonu se rozezněl Pavarotti. Gemato se podíval na blikající číslo a přijal hovor. Minutu poslouchal a nic neříkal, ačkoliv mu přitom zbělaly klouby prstů.

„Dobře,“ řekl nakonec a zavěsil.

O pět minut oddálil to, co musel udělat vzápětí. Nebylo mnoho lidí, jimž by se bál zavolat, ale Nevado k nim patřil. Možná byl dokonce jediný.

Zvedl černý telefon na stole – bezpečnou linku – a zpaměti vytočil číslo.

Volaný se ozval okamžitě. „Co se stalo?“

„Moji muži je sledovali do skladu, o kterém jste jim řekl. Oni…“ Polkl. „Uvízli v nějakém bezpečnostním mechanismu. Dva zemřeli, jednomu se podařilo utéct. Ten muž i žena unikli.“

Čekal tirádu nadávek. Místo toho se dočkal jen tichého zachraptění: „Co s tím hodláte udělat?“

„Ukradli vůz, který patří mým mužům. Jako všechna naše auta je vybavený sledovacím systémem. Dojeli na předměstí Liège u německých hranic.“

„Vzal s sebou ten Američan tu knihu?“

„Policie dorazila příliš brzy, než abychom to mohli zjistit.“

Gemato čekal.

„Vypravím se tam sám,“ řekl hlas. „Řekněte jednomu ze svých mužů, ať tam na mě počká.“

O sto padesát kilometrů dál na severozápad stařec položil sluchátko a zadíval se na stěnu pracovny. V budově byly místnosti, které vyzdobil Rafael a Michelangelo; v jiných se skrývaly divy z uměleckých sbírek shromažďovaných téměř po dva tisíce let. Nevado si mohl do své pracovny vybrat kterýkoliv z nich, ale on si zvolil malou, jednoduše vybavenou místnost s oknem do šerého dvora a jedinou ozdobu na stěnách představoval slonovinový krucifix. Na okamžik se na něj zadíval.

Mohl nahlédnout do různých záznamů, knih a složek – nesvěřoval svá tajemství počítačům –, ale nebylo třeba. Někde v rozlehlém vatikánském archivu byla karta s informacemi o Emily Sutherlandové. Prostudoval si ji teprve včera. Odkazovala k jiné složce v jiném sklepení, tentokrát mnohem objemnější. I tu si přečetl. Věděl, za kým Emily Sutherlandová jede.

Zazvonil na svého tajemníka.

„Potřebuji odcestovat do Liège. Okamžitě a v anonymitě.“

Nedaleko Liège, Belgie

Nicka nikdy nenapadlo, že mnichové taky odcházejí na odpočinek. Kdyby o tom někdy přemýšlel, předpokládal by, že pracují až do smrti, stejně jako papež. Rozhodně by neuhodl pravdu. Bratr Jerome vyměnil Tovaryšstvo Ježíšovo za jednotvárnou askezi života na předměstí, ve slepé ulici z cihlových bungalovů s oblázkovými příjezdovými cestami na kraji malého městečka.

Nick zaparkoval vůz u živého plotu, aby zamaskoval rozbité okno. Nástup svítání zpomalovala nízká oblaka a svět se nořil do šera v tisíci odstínech šedi. Na protějším chodníku venčila žena v prošívaném kabátě teriéra; když je míjela, věnovala jim podezřívavý pohled. Jinak byla ulice prázdná.

Emily vykročila po cestě k bílým vchodovým dveřím jako první a zazvonila. Nick si promnul ruce. Nebýt zimy, okamžitě by usnul.

Emily zazvonila podruhé. O vteřinu později uviděl Nick za matnými skleněnými tabulkami ve dveřích pohyb. Nějaký hlas na ně zabručel, ať mají chvilku strpení, zacinkaly klíče a cvakl zámek. Dveře se pootevřely a nad bezpečnostním řetězem vyhlédla hubená tvář.

Muž vykulil oči. „Emily! Měl jsem tě očekávat?“ Všiml si Nicka. „A s přítelem. Kdo to je, prosím?“

Kdyby Andy Warhol někdy vystudoval kněžský seminář a odešel na odpočinek do Belgie, vypadal by dost možná nějak takhle. Bratr Jerome byl štíhlý a kostnatý a měl chumáč bílých vlasů, jež mu dosahovaly téměř k očím. Byl oblečený do županu s čínským vzorem a volným páskem, který při chůzi odhaloval jeho holé nohy až ke stehnům. Nick měl nepříjemný dojem, že bratr Jerome je pod županem nahý.

Kněz sundal bezpečnostní řetěz, otevřel dveře a políbil Emily na obě tváře. Ztuhla, ale neodtáhla se. Nick se dočkal jen pokývnutí a vzápětí je Jerome odvedl do obývacího pokoje.

Nick se užasle rozhlédl. Panoval tu nepopsatelný chaos. Z polic, připevněných ke každému volnému centimetru stěn, přetékaly knihy a papíry. Na poloprázdných hrnkách rozestavených kolem ošoupaného křesla uprostřed pokoje kvetla plíseň. Na opěradlech křesla se nebezpečně nakláněly stohy knih.

Jerome zamířil do kuchyně. „Dáte si kávu?“

Nikdo nechtěl. Nick dveřmi viděl, jak Jerome zapíná varnou konvici.

„Takže, Emily – už je to docela dávno, že ano? Jak se ti daří?“

„Dobře.“

„Myslel jsem, že tě už asi nikdy neuvidím.“

„Máme jednu knihu a chtěli bychom, aby ses na ni podíval.“

Jerome vyšel z kuchyně s hrnkem, z nějž se kouřilo a který byl špinavý, jako kdyby ho týdny nikdo nemyl.

„Chcete mi ji dát?“

„Chceme, abys nám pomohl.“

Ta slova měla na Jeroma pozoruhodný účinek. Prudce zvedl sklopenou hlavu, celý ztuhl a sežehl Emily pohledem.

„Víš, proč jsem tady?“ Máchl paží po zanedbaném obýváku. Káva se mu přelila přes prsty a skápla na koberec, ale Jerome si toho nevšímal. „Znáš důvod mého vyhnanství? Znáš ho?“

Emily svěsila hlavu a po tváři jí stekla slza. Nick k ní přistoupil, aby ji ochránil, ale ani ona, ani Jerome mu nevěnovali pozornost. Nick do jejich příběhu nepatřil.

„Je mi to líto,“ zašeptala Emily. „Kdybych se mohla vrátit v čase…“

„Udělala bys totéž. Stejně jako já.“

Jeromův vztek odezněl stejně rychle, jako vzplál. Vykročil k Emily a objal ji. Nick jí neviděl do tváře, ale vypadala, jako kdyby objímala mrtvolu.

Jerome ji pohladil po vlasech. „Neklamejme se vzpomínkami na minulé radosti. Jenom si pokazíme život a znechutíme sladkost samoty.“

Emily se mu jemně vymanila z náručí a upravila si vlasy. „Omlouvám se, že tě rušíme, ale potřebujeme pomoc. A… napadlo mě, že bys tu knihu dokázal ocenit.“

„Ukažte mi ji.“

Emily kývla na Nicka a ten vytáhl z batohu rozmrazený bestiář. Jerome si olízl rty a natáhl ruce. „Dovolte.“

Nick mu knihu podal a Jerome mu ji téměř vytrhl z prstů. Zvedl ji jako kněz předčítající z evangelia a prohlédl si ji.

„Vazba je ze sedmnáctého století.“ Obrátil ji v dlaních. „Telecí kůže s reliéfní stopou, patrně německého původu.“

„Já myslel, že ta kniha měla být z patnáctého století,“ ozval se Nick. Bratr Jerome ho přejel opovržlivým pohledem.

„Převázali ji. Vazby se opotřebují rychleji než stránky. I těla chátrají rychleji než duše.“

Přenesl si knihu k dřevěnému psacímu stolu ve vedlejší místnosti a sedl si. Ze zásuvky vyndal pěnový polštářek a tenké latexové rukavice. Natáhl si je přes kostnaté prsty jako patolog chystající se k pitvě a položil knihu na stolní desku. Vsunul prst pod vazbu, jemně ji oddělil od první stránky a položil na polštářek.

Ze stránky hleděl iluminovaný lev. Nick se podíval na Jeroma, jestli kněz lva pozná, a přistihl ho, jak po něm vrhá zkoumavý pohled. Ani jeden neřekl, co si ten druhý myslí.

Jerome přejel palcem po přehybu stránky. „Tahle kniha není dobře zachovalá.“

„Do knihovny, ve které byla, zatékalo.“

„Nemyslím jen to, co je zjevné. Tady navíc něco chybí.“

Nick nejistě hleděl na knihu. „Jak to myslíte?“

„Je tu zbytek chybějící stránky.“ Jerome rozevřel knihu o něco víc a Nick spatřil tenký proužek pergamenu, který odstupoval z vazby. „Někdo ji vyřízl.“

„Stává se to často?“

„Bohužel ano. Kniha se krade těžko, ale stránky velmi lehce. Samostatná stránka může mít cenu tisíců dolarů. Všechny tyhle starověké rukopisy vynášejí víc po částech než v celku.“

„Dochází k tomu už stovky let,“ dodala Emily.

„Tuhle nevyřízli tak dávno.“ Jerome ukázal na sérii tmavých skvrn na nejvrchnější stránce. „Tady vidíte zbytky barev, které sem prosákly z chybějícího listu. Někdo ho vzal až po zaplavení.“

Emily s Nickem se na sebe podívali. Nikomu se nechtělo vyřknout to, co bylo zjevné. Jerome je s uličnickým úsměvem sledoval a užíval si jejich rozpaky.

„Gillian byla profesionálka a knihy milovala,“ řekl Nick nakonec. „Nikdy by ji takhle nezmrzačila. Vždyť pracovala v muzeu, proboha.“

Emily se vyhnula jeho pohledu. „Bylo by skvělé, kdybychom věděli, co na té stránce bylo,“ odpověděla jen.

„Třeba zjistíme víc.“

Jerome zalovil v zásuvce stolu a vytáhl tenkou kovovou trubičku, která připomínala pero na psaní. Otočil jedním koncem a z trubičky vyšlehl bledý paprsek nafialovělého světla.

„UV světlo,“ poznamenal a namířil ho na vnitřní stranu vazby. K Nickovu úžasu se objevila tmavá písmena jako nějaké tajné runy. Na rozdíl od hustých řádků písma bestiáře byl tento text sepsán tenkým, pavučinkovitým rukopisem.

„Jak se to tam dostalo?“ zašeptal Nick.

„Napsal to vlastník knihy. Když ji dostal někdo jiný – jako dar, nebo ji koupil, případně ukradl –, vymazal označení původního majitele. Stopy po něm tu ale zůstaly.“

„Co se tam píše?“

Jerome vzal do druhé ruky lupu a přečetl nápis.

„Cest livre est a moy, Armand Comte de Lorraine.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že kniha kdysi patřila hraběti de Lorraine. De Lorraine vlastnil jednu z největších knihoven raného novověku.“

Nick netušil, co Jerome myslí tím „novověkem“, ale odhadoval, že nepůjde o posledních pár let.

„Co se s ní stalo?“

Jerome pokrčil rameny. „Ztratila se. Dědicové jeho sbírku rozprodali nebo dopustili, aby ji někdo vyraboval. Myslím, že zbytky přešly v devatenáctém století do městských archivů ve Štrasburku.“

Jerome stránku po stránce listoval bestiářem, dokud nedospěl ke konci. Na poslední stránce nebyla žádná ilustrace, jen dva řádky textu a obdélníková černá skvrna zhruba o velikosti pohlednice. Nick hlasitě polkl. Musel bojovat s pokušením vytáhnout hrací kartu a zkusit ji přiložit k pergamenu. Zdálo se, že by se sem dokonale hodila.

„Tady bylo něco přilepené,“ řekl Jerome a vrhl po nich další podezřívavý pohled.

Emily se sklonila nad stůl, ale dávala si pozor, aby se k Jeromovi příliš nepřiblížila. „Je tam podpis? Nějaké označení toho, kdo nebo pro koho tu knihu napsal?“

„Píše se tu: Vlastnoručně sepsal Libellus a iluminoval mistr František. Ten udělal i další bestiář s použitím nového písařského umění.“

„Říká vám to něco?“

„Libellus a František jsou pseudonymy,“ řekla Emily. „Libellus v latině znamená malá kniha a František patrně odkazuje ke svatému Františku, který vládl zvířatům.“

„První a druhou větu napsali dva různí lidé různými inkousty,“ poznamenal Jerome.

Nick si prohlížel letitý text. Příjemně ho překvapilo, když zjistil, že rozdíl vidí taky. Dokonce dokázal rozlišit několik slov: Libellus, Franciscus, illuminatus. První řádek byl napsán stejným černým inkoustem jako zbytek knihy, druhý podle všeho někdo doplnil ve větším chvatu hnědým inkoustem. Dopsala ho stejná ruka, která sem přilepila tu kartu?

Jerome znovu zvedl ultrafialové světlo a přejel s ním zadní předsádku. Nick napínal zrak, ale nic neviděl – Emily si však zřejmě něčeho všimla.

„Co je to?“

„Nic.“ Jerome odložil světlo a vzdorně se po ní ohlédl. „Napadlo mě, jestli tam nebude další ex libris, ale nic tam není.“

„Ještě na té stránce,“ trvala na svém Emily. Než Jerome stačil zareagovat, popadla světlo a podržela ho téměř rovnoběžně s knihou, takže se paprsek sotva dotkl stránky.

„Vytlačené písmo.“

Nick přimhouřil oči. Znovu se díval na písmena, která tam ještě před chvilkou nebyla. Zde však nešlo o vybledlý inkoust na tmavém pozadí; zdálo se, že písmena jsou vytištěna přímo pod povrch pergamenu.

„Co se tam píše?“

46. kapitola

Štrasburk

„Vlastnoručně sepsal Libellus a iluminoval mistr František.“

Seděl jsem na zemi, opíral jsem se o dřevěný trám a posté si četl zápis v knize. Držel jsem ji jako cenný pohár, jako talisman. Mohl jsem ji prodat a ihned splatit polovinu svých dluhů, ale to bych nikdy neudělal.

Kaspar, který si pohrával s lisem, se na mě podíval. Věděl jsem, že má radost, když čtu jeho knihu. Položil jsem ji.

„Copak?“

Sledoval mě stále stejně pronikavýma očima. Otočil jsem knihu k němu a pozvedl jsem ji, aby se mohl podívat na to, co jsem udělal. Volné místo pod jménem autorů zabrala karta, kterou jsem sem vlepil: osma se šelmami, která mě zavedla ke Kasparovi.

Usmál se. „Jsi sběratel.“

„Ctitel.“

„Děláš dobře, že tu kartu tak opatruješ. Další už nebudou.“

Zmateně jsem povytáhl obočí.

„Měděné rytiny jsou pryč. Roztavil jsem je a prodal.“

Vyděsilo mě, že se něco tak krásného navždy ztratilo. „Všechny? Celý balíček?“

„Asi tak polovinu.“ Při pohledu na můj polekaný výraz se rozesmál, ačkoliv mně to vůbec nepřipadalo legrační.

„Johanne, viděl jsi přece, co se stalo s tvou vlastní měděnou deskou. Už po několika desítkách otisků byla k ničemu. To samé by se stalo s kartami. Nic netrvá věčně.“

„Neměl jsi to dělat,“ trval jsem na svém.

Poklepal mi na rameno. „Některé jsou ještě v Dunnově dílně. A když už mluvím o Dunnovi, musím jít. Má pro mě nějakou práci.“

Zabalil jsem bestiář do látky a následoval Kaspara ven. Má radost z knihy vyprchala. Nic netrvá věčně. Až na lidská selhání, pomyslel jsem si – a na mé zasnoubení s Ennelin.

Vydal jsem se Štrasburkem k lékárně, kde mi dosud dávali na úvěr. Olověný odlitek, který jsem udělal z Dunnovy destičky, sotva přečkal můj pokus: kov byl tak měkký, že se rozmazal, jakmile se dotkl papíru. Podobně jako u prvního otisku, který jsem kdy viděl (šlo o prsten Konrada Schmidta v Kolíně), jsem v něm však něco rozpoznal. Věděl jsem, že ho dokážu zlepšit. Už teď jsem ze slitiny olova s cínem a antimonem uměl udělat dobrý, čistý odlitek. Tato naděje jen tak tak stačila držet na uzdě můj strach, který se mě zmocňoval, kdykoliv jsem pomyslel na Ennelin.

Myslel jsem na ni i ve chvíli, kdy jsem míjel radnici. Málem jsem ji nepostřehl. Právě zasedal soud a na ulici se srotil dav lidí, kteří čekali na rozsudky. Zahlédl jsem ji koutkem oka, jak schází po schodech, a málem jsem to připsal jen své obrazotvornosti. Podíval jsem se ale znovu a ubezpečil se, že je to opravdu ona. Za ní kráčela její matka. Sestoupily do davu a zmizely dřív, než jsem k nim stačil dojít.

Našel jsem jejich známého, člena cechu obchodníků s vínem, a zeptal se ho, proč byly u soudu.

„Právě si vyslechly rozsudek ohledně majetku jejího zemřelého manžela. Měl syna z prvního manželství, který se přihlásil o dědictví.“

„A jak dopadl?“

„Syn vyhrál. Vdově – jeho nevlastní matce – přiřkl soud jen přístřeší a jídlo.“

Než jsem mohl zareagovat, popadla mě za rameno těžká ruka a otočila mě. Díval jsem se do poslední tváře, na kterou bych teď byl zvědavý. Stoltz, půjčovatel peněz, můj pravidelný návštěvník.

„Byl jste dnes ráno u soudu?“

Zavrtěl jsem hlavou. Byl jsem příliš ochromený, než abych mluvil.

„Vdova Ellewibelová je bez peněz.“

„Právě jsem se to doslechl.“

Chytil mě za límec. „Půjčil jsem vám padesát zlatek, za které jste ručil věnem.“

„Dokážu vám je splatit.“

Byl to malý, štíhlý mužík s vychytralýma očima. I přes jeho drobnou postavu jsem měl na okamžik dojem, že se ze mě pokusí ty peníze rovnou vytřást. Pak jeho pozornost zaujalo něco za mnou – bezpochyby další problematický dlužník. Pustil mě.

„Co nevidět vás přijdu navštívit a promluvíme si o tom.“

Nechal jsem ho a vyběhl jsem ulicí. Obě ženy zmizely, ale dokázal jsem uhodnout, kam šly. Dohonil jsem je přede dveřmi jejich domu. Vdova Ellewibelová přimhouřila oči, když mě spatřila. Tvář měla staženou do pochmurného výrazu. Její dcera sklopila oči k zemi a nic neříkala.

„Pane Gensfleischi, je mi líto, ale teď se nám vaše návštěva příliš nehodí.“

„Já vím.“

Napřímila se a probodla mě tím nejpřísnějším pohledem. „Před pár dny jste přišel do mého domu a přiznal jste, že vaše vyhlídky nejsou tak slibné, jak jste mě původně přesvědčoval. Ocenila jsem vaši čestnost a zachovala se k vám velkoryse, přestože mě k tomu nic nenutilo. Doufám, že se nyní dočkám podobného přístupu i já od vás.“

„Svatba nebude.“ Ta slova chutnala v mých ústech tak sladce.

„Souhlasil jste s dohodou. Nemůžete ji zrušit.“

„Zrušila jste ji vy. Slíbila jste mi odkaz po svém manželovi v hodnotě dvou set zlatých.“

„Nic takového jsem neslíbila,“ řekla rychle, jako hráč, který čekal na to, až bude moci vynést svou trumfovou kartu. „Slíbila jsem vám svůj nárok na dědictví. Jednala jsem v dobré víře a nemohla jsem předvídat, že soud dá za pravdu mému nevlastnímu synovi.“

„Kdybyste se zmínila o žalobě, mohl jsem vaše šance posoudit sám.“ Narovnal jsem ramena spravedlivým rozhořčením. „Kdybyste se ke mně zachovala čestně, snad bych byl více nakloněn tomu, abych přehlédl ztrátu Ennelina věna.“ To byla lež. „Takhle jste mě podvedla hned dvakrát. Dohoda už neplatí.“

Do mého hlasu pronikla radost, která jen přiživila její vztek.

„Tím spolu nekončíme, pane Gensfleischi. Budu-li muset, poženu vás k soudu za porušení dohody, a tentokrát proces vyhraju.“

Otočil jsem se k Ennelin. „Sbohem, Fräulein. Je mi líto, že to skončilo takhle.“

Ego absolvo te. Dávám ti svobodu. Nepotřeboval jsem si kupovat odpustek: nikdy jsem se necítil líp.

47. kapitola

Belgie

Nick civěl na písmena, která se vynořila na stránce. „Co je to?“

„Vytlačené písmo,“ zopakovala Emily. „Vyryjete slova do pergamenu tupým hrotem nebo perem bez inkoustu. Ukážou se vám jen ve správném osvětlení a jen pokud víte, kam se dívat. Jde o jednoduchou, ale velice účinnou metodu tajného písma. Četl jste někdy detektivku, kde vyšetřovatel prohlíží papírovou podložku, jestli na ní nenajde otisk toho, co bylo napsáno na papíře ležícím na ní?“

„Asi ano.“

„Tohle je totéž, jenom záměrné. Středověcí písaři si takhle často linkovali řádky a někteří upravili postup tak, aby s jeho pomocí psali tajné vzkazy.“

„Takže co se tady píše?“

Emily pomalu přejížděla slova baterkou a plynule je četla. V Jeromově pohledu se odrážela směs podráždění a zdráhavého uznání.

„Occultum in sermonibus regum Israel.“ Vzhlédla. „Po přeložení: Což je ukryto v Knize letopisů králů judských.“

„Ale co to znamená?“

„Je to pokračování předešlého řádku. On – mistr František, autor iluminací – vyrobil další bestiář s použitím nové formy písma, která je ukrytá v Knize letopisů králů judských.“

Nicka rozbolela hlava. „Super. Překvapuje mě, že se to vůbec obtěžovali skrývat. Nedává to vůbec žádný smysl. Tohle nemohla Gillian nikdy najít.“

„Myslím, že se mýlíte.“ Emily ve své únavě mluvila tak tiše, že Nick měl co dělat, aby jí rozuměl. Zopakovala svá slova o něco hlasitěji. „Myslím, že se mýlíte. Kniha letopisů králů judských je ztracená biblická kniha.“

Sledovala jejich reakci: Nick byl zmatený, bratr Jerome jen špatně skrýval svou zlost. „Mám pravdu, že ano?“

Jerome si pohrával s lemem županu a neodpovídal.

„Viděla jsem to v té publikaci v Národní knihovně. Ztracené biblické knihy.“ Ukázala na otevřený bestiář. „Gillian si ji půjčila hned druhý den poté, co našla tohle. Vsadím se, že objevila ten nápis. Ale jaký byl její další krok?“

„Co myslíte tou ztracenou biblickou knihou?“ zeptal se Nick. „Myslíte tím chybějící kopii, nebo neznámý text jako třeba evangelium podle Máří Magdalény a podobně?“

„Já nevím.“ Emily se sklesle opřela o stěnu. „Nečetla jsem to tak pečlivě. Asi půjde spíš o celý text, jako je třeba Zjevení nebo Job. Ale jak nás to přiblíží Gillian…“

„Když Gillian odjela z Paříže, určitě něco hledala,“ řekl Nick. „Nešlo o kartu ani o tenhle bestiář – oboje už měla. Muselo se jednat o něco jiného.“

Emily se otočila zpátky ke knize na stole a zahleděla se na její ilustrace. „Už ta kniha sama o sobě má nevyčíslitelnou hodnotu. Bestiář, který můžeme takřka s jistotou připsat Mistrovi hracích karet, protože ho v podstatě podepsal. Už jen tenhle objev by jí zajistil profesionální pověst na zbytek života. Co ji mohlo přimět, aby se vydala ještě za něčím jiným?“

Zabalili knihu do novin, rozloučili se a odešli. Zdálo se, že přes svůj nepřátelský postoj je Jerome pouští jen nerad. Doprovodil je k autu a zůstal stát na ulici, dokud mu nezmizeli z dohledu. Nick si přál, aby před ním nemluvili tak otevřeně. Teprve když vyjeli, položil předvídatelnou otázku.

„Kam teď?“

„Do Štrasburku,“ řekla Emily s jistotou.

Projížděli předměstími, mezi šedivými, čtvercovými domy postavenými na čtvercových parcelách. Vytápění vozu prohrávalo předem ztracený boj se studeným vzduchem, který proudil dovnitř prázdným oknem, ale ani zima už nedokázala udržet Nicka v bdělém stavu. Připadal si malátný a víčka měl jako z olova.

„Protože odtamtud pochází ten bestiář?“

„A tudíž se tam s největší pravděpodobností vydala i Gillian.“

„To nevíte jistě. Patrně byla několik kroků před námi. Jestli přišla na to, co znamená ta Kniha letopisů králů judských, mohla odjet kamkoliv.“

„To je pravda, ale my víme o jediném místě, kam se mohla vydat, a tím je Štrasburk. A navrhuji, abychom si našli jiný způsob dopravy. Projížďka v autě, které jsme ukradli bandě vraždících goril, mi připadá jako nejjistější způsob, jak se dostat do maléru.“

„Nemůžeme jen tak nakráčet na letiště,“ namítl Nick mrzutě. „Policie už o mně ví – a teď mi můžou přišít ještě ten masakr ve skladišti. Atheldene jim určitě všechno řekl, takže brzy budeme nejhledanější dvojice v Evropě. Navíc…“

„Pozor, proboha!“

Emily ho popadla za paži. Trhl sebou a otevřel oči – ani si nevšiml, že je měl zavřené. Když uviděl, že vjel do protisměru, přímo do cesty protijedoucímu volkswagenu, vzedmula se v něm vlna adrenalinu. Strhl volant a pokusil se dupnout na brzdu. Místo toho stiskl pedál plynu až k podlaze. Velký vůz poskočil dopředu a doprava a těsně minul vyhýbající se volkswagen. Nick stočil volant zpátky. Auto se prudce narovnalo, ale pokračovalo smykem, protože všechny čtyři pneumatiky na zmrzlé vozovce uklouzly. Emily zaječela. Nick znovu strhl volant a šlápl na brzdu – vůz se zachvěl, když se spustil systém ABS, ale nezastavil.

Za okamžik bylo po všem. Auto se ještě otočilo do protisměru a narazilo do obrubníku. Oba zůstali ohromeně a tiše sedět. Ze sousední zahrady na ně přes plot užasle civěla malá holčička ve vlněné čepici.

„Myslím, že pojedeme vlakem,“ hlesla Emily.

48. kapitola

Štrasburk

Andreas Dritzehn se mi chtěl zalíbit. Rozložil po stole zvěřinu, kapouna, aspik i cukrovinky. Obdivoval můj nový kabát, který jsem koupil už obnošený, a smál se, jakmile měl sebemenší podezření, že jsem řekl nějaký vtip. Nabízel mi víno, které osobně naléval, ačkoliv měl dostatek služebnictva. Ochotně jsem se podvoloval. Chtěl mi půjčit hodně peněz.

Nechal jsem ho čekat. Často jsem doplňoval svůj talíř i sklenku. Energicky jsem debatoval o počasí, sklizni, stavebních pracích na katedrále i o Paříži. Byl jsem hovorný host. Kaspar, který seděl naproti, skoro nemluvil. Jeho elán plál jako svíce: v mžiku ho něco mohlo uhasit. Pokud se má pozornost neupírala bezvýhradně na něj, začínal být rozmrzelý a uzavíral se do sebe.

Konečně jsme dojedli, sluhové odnesli prázdné talíře a ženy odešly do svých pokojů. Dritzehn hodil na oheň další poleno a naklonil se ke mně.

„Povězte mi o těch zrcadlech.“

Podobně jako mnoho dalších nápadů se i tento zrodil z nutnosti. V tomhle případě měla nutnost podobu dvou mužů, kteří mě jednoho odpoledne navštívili v mém domě v St. Argobastu. Pracoval jsem u pece a nevšiml si jich, dokud na sebe jeden neupozornil tím, že mě poklepal klackem na rameno. Nešlo o přátelské poklepání, ale o tvrdý úder, po němž mi znecitlivěla paže. Se zavytím jsem pustil naběračku. Vroucí kov vyšplíchl do ohně a vyslal do vzduchu oblak štiplavé páry, ze které se mi rozslzely oči. Málem jsem si vylil celý tyglík na nohy. Přidušeně a se slzami v očích jsem se otočil ke svým návštěvníkům.

Jedním byl muž, který mě udeřil. Jestli něčí tvář jasně vypovídala o povaze, byla to právě tahle. Pravé oko, levé ucho a levá paže chyběly – ačkoliv podle rány, kterou mi uštědřil, mu v pravé paži zůstalo dost síly za obě. Nos měl zlomený tolikrát, že připomínal měšec oblázků; rty, momentálně odhrnuté v ošklivém úsměšku, působily dojmem, že jsou neustále pohmožděné.

Z jeho stínu vystoupil druhý muž. Byl to Stoltz, půjčovatel peněz.

„Včera jsme se měli sejít, abychom si promluvili o vašich dluzích. Nepřišel jste.“

„Zapomněl jsem.“

Jednoruký muž se znovu pohnul. Pořád jsem se mrkáním pokoušel zbavit se slz z bolesti a jedovatých výparů, takže jsem ho neviděl jasně. Najednou jsem ucítil další bolest, tentokrát v koleně. Padl jsem na zem.

Stoltz se tyčil nade mnou. „Žasl byste, kolik lidí v mém oboru začíná trpět zapomnětlivostí. Jako kdyby půjčka člověku zničehonic otupila smysly. Mé paměti se naštěstí taková vada zatím vyhýbá.“

Sáhl do váčku u opasku a vytáhl malý zápisník. Vzpomněl jsem si na úředníka v mohučské mincovně i s jeho obrovskou vševědoucí knihou, před níž se má krádež nedala utajit. Zachvěl jsem se.

„Před třemi měsíci jsem vám půjčil padesát zlatek.“

Tato slova doprovodila další rána, tentokrát do mé paže. Překulil jsem se ke straně. Stoltz nade mnou dál klidně stál, jako bychom si jen tak nezávazně povídali.

„Někteří lidé považují peníze za zvláštní abstraktní pojem. Plynou od jednoho k druhému, ze země do země a neznají hranice. V jediném dnu mohou přejít z rukou krále do rukou žebráka a zase zpátky. Ve skutečnosti je ale podstata peněz velice jednoduchá. Jsou nástrojem, stejně jako měchy nebo pluh. A nástroje jsou užitečné. Této užitečnosti říkáme hodnota.“

Následoval kopanec do žeber. Zakryl jsem si rukama tvář. Nic nezničí důvěryhodnost rychleji než modřiny ve tváři.

„Kdybych vám půjčil pluh, jeho hodnota se projeví tak, že s ním zoráte své pole a to potom bude úrodnější. Za to mi zaplatíte. Podobně když vám půjčím padesát zlatých, zaplatíte mi za jejich použití. Za použití těchto konkrétních peněz jste mi měl platit pět šilinků měsíčně.“

Po dvou úderech klackem jsem se bolestí zkroutil.

„Nezaplatil jste mi už minulý měsíc. Teď jsem se dozvěděl, že záruka za mou půjčku – věno té dívky Ennelin – je bezcenná. Zrušil jste zásnuby.“

„Její matka mě obelhala,“ namítl jsem plačtivě.

„Tím hůř pro vás. Já za vaše chyby platit nehodlám. Zrušením zásnub jste se vzdal všech souběžných dohod. Podle našeho ujednání od vás mohu okamžitě požadovat navrácení celé půjčky.“

„Nemůžu zaplatit.“ Peníze se u mě ani neohřály – něco z nich dostal Dunne a různí dodavatelé, ale většina padla na splacení jiných půjček, jejichž čas vypršel.

„Pak vás zničím.“ Stoltz kývl na svého pomocníka, ten máchl klackem a uhodil mě do chodidla. „Až s vámi skončí Karl, pošlu na vás soud.“

„Prosím. Prosím, Bože.“ Zašmátral jsem rukama a odsunul jsem se od toho surovce. Nechal mě, jako medvědář, který mírně povoluje vodítko. Nemohl jsem uniknout daleko.

Zoufalství mi rozvázalo jazyk. „Investoval jsem peníze do velkého díla. Díla, které, dá-li Bůh, ze mě udělá boháče. Když mě zničíte teď, nedostanete skoro nic. Když počkáte, splatím vám všechno.“

Stoltz nic neříkal a Karl se nehýbal. Pochopil jsem to jako pobídku k tomu, abych pokračoval.

„Vynalézám nové umění, na kterém zbohatnu.“

„Jaké?“

„Mluvil jste o pluhu a poli. Představte si pluh, který dokáže přimět pole, aby vydávala desetinásobek pšenice.“

„Vysvětlete mi to.“ Stoltz neměl čas na hádanky. Karl přikročil a dloubl mě klackem do žeber.

Ale já jsem to nemohl prozradit. Ani v situaci, kdy jsem krvácel a visela nade mnou hrozba daleko horších zranění, jsem se k tomu nedokázal přimět. Bylo to moje tajemství, byť zatím nedokončené. Kdyby ho znal každý, ztratil bych veškeré výhody. Musel jsem vydržet.

Vzhlédl jsem k té hubené, bledé tváři, která se nade mnou vznášela, a do oka mi padl záblesk světla: ono poutnické zrcadlo, které mi dal Aeneas u Rýna. Podíval jsem se na něj a pomodlil jsem se za záchranu.

Stoltz smetl ze stolu skleněný džbán, který se vzápětí roztříštil o zem. „Tak honem.“

Propaloval mě pohledem. Karl si poklepal klackem o stehno a olízl si naběhlé rty. Tehdy mi to problesklo hlavou.

„Zrcadla,“ zachraptěl jsem.

„Cože?“

Ukázal jsem. O krok ustoupil, protože se obával nějakého triku, a podíval se na zrcadlo na stěně. Vrhalo mu na tvář odlesk světla.

„To vás nezachrání.“

„Ne tak, jak si myslíte. Ale možná…“ Vstal jsem. Karl zvedl klacek, aby mě zase srazil k zemi, ale Stoltz ho zadržel. Sundal jsem zrcadlo ze zdi a prozkoumal ho. V hlavě mi běžely myšlenky jako o závod.

„Vyrobili ho ze slitiny olova a cínu. S touhle slitinou jsem pracoval: při chladnutí se sráží a stahuje se kolem formy.“ Přejel jsem prstem po propojených kružnicích. „Na vytvoření tak jemného vzoru je nutné formu rozbít. Ke každému zrcadlu je potřeba nové formy, což stojí hodně času a peněz.“

Nevěděl jsem, jestli mluvím pravdu, ale tak jako někteří lékaři dokážou určit diagnózu pohledem do tváře nemocného, já jsem dokázal číst ve tvaru a podobě kovu.

Ukázal jsem na postavy zobrazené v medailoncích uvnitř kružnic. „Vidíte, jak jsou jejich tváře ploché a bezvýrazné? Při takovém způsobu odlévání nemůžete dosáhnout detailů. Já je dokážu vylepšit – a zlevnit.“

„Jak?“

„Novou slitinou. Slitinou, která se při chladnutí nesráží. Formy můžu použít opakovaně a pokaždé vytvořím věrnější kopii, než je tahle.“

Vtiskl jsem mu zrcadlo do dlaně. Vzal si ho a přejel nehtem po hrubých rytinách.

„Kolik byste jich udělal?“

„Tisíc. Každé za dvanáct šilinků, to je pět set zlatých. Splatím vám půjčku s dvojnásobným úrokem.“

„Půjčování peněz na úrok je vážný hřích,“ pokáral mě Stoltz. Karl se na něj podíval, jestli si za to zasluhuji další ránu. Naštěstí nikoliv. „Platíte mi za používání mých peněz.“

„Pak vám za ně dokážu zaplatit dvojnásobek, protože se mi budou hodit dvakrát víc.“ Netušil jsem, kde se ve mně ta marnotratnost bere ani jestli budu moci někdy dostát svému slovu, ale bylo mi to jedno. V mysli mi planul příslib tohoto nového nápadu a chtěl jsem jediné: vyzkoušet ho.

Andreas Dritzehn položil zrcadlo, které jsem mu dal, na stůl. „A ta se mají prodávat poutníkům jdoucím do Cách?“

„Znáte cášské relikvie?“

„Slyšel jsem o nich.“

„Jsou to ty nejsvětější relikvie v říši. Modré šaty Panny Marie. Plátno, do nějž byl zavinutý Kristus v kolébce, a rouška, která zakrývala jeho bedra na kříži. Je tam i kus látky, do nějž údajně byla zabalena hlava Jana Křtitele poté, co mu ji Herodes nechal setnout.“

„Kompletní šatník,“ poznamenal Kaspar.

„Jednou za sedm let jsou vyňaty z truhel a vystaveny. Při takové příležitosti se tam schází tolik poutníků, že je město sotva dokáže pojmout. Kněží stavějí mezi věžemi katedrály lešení: každá ulice, každé náměstí, každá střecha i okno se stává pozorovatelnou.“

Andreas se zamračil. „Musí být těžké vůbec něco vidět.“

„Přesně tak.“ Vzrušeně jsem se předklonil. „Poutníci s sebou nosí zrcadla – jako je tohle –, aby do nich zachytili nebeské světlo vyzařované relikviemi.“

„Je to světlo vidět?“

„Vidí ho jen Bůh,“ pronesl Kaspar pobožně.

„Ale zrcadla ho zachycují. Poutníci balí zrcadla do pláten a odnášejí si je domů. Pak, když potřebují, mohou je rozbalit a svaté světlo vyřeší jejich potíže.“

„Kolik jich chcete vyrobit?“

Od chvíle, kdy jsem před Stoltzem vyhrkl první číslo, které mě napadlo, jsem měl čas na to, abych si zjistil pár skutečností a dospěl k realističtějšímu odhadu.

„Třicet dva tisíc.“

Dritzehn málem upustil zrcadlo na zem.

„Na vystavené relikvie se do Cách přijde podívat nejmíň sto tisíc poutníků. Všichni potřebují zrcadla, jinak je jejich pouť zbytečná. Naše budou kvalitnější než od konkurentů, a navíc levnější. Jak jsem říkal, relikvie vystavují jednou za sedm let. Další pouť bude za dvacet měsíců, takže máme dost času na přípravu.“

„Ale co tamní zlatníci? Jejich cech určitě nedovolí, abychom na jejich úkor zaplavili trh vašimi výrobky.“

„Tamní zlatníci dávno ztratili svoje práva. Nedokážou vyrobit dostatek zrcadel, aby pokryli poptávku. Před pár lety vypukly nepokoje: poutníci bez zrcadel bojovali na ulicích s poutníky, kterým se zrcadlo podařilo obstarat. Mnoho lidí zemřelo. Od té doby jsou pozastavena práva cášských cechů na šest měsíců v každém roce, kdy jsou vystavovány relikvie.“

Dritzehn si přitiskl zrcadlo k hrudi a zamumlal něco nezřetelného. Čekal jsem, až to zopakuje.

„Jak se můžu do vašeho podniku zapojit?“

„Rámy a zrcadla budou vyráběny zvlášť. Potřebujeme někoho na leštění zrcadel.“

„To zvládnu.“ Zamračil se. „Ale ne jako sluha. Jestli se mám zúčastnit, musím dostat podíl na zisku.“

„Zisk bude skutečně obrovský,“ přikývl jsem vážně, jako kdyby to byl skoro důvod ke starostem. „Proto je nutné zachovat podnik v tajnosti. Kdyby se povědomí o našem umění rozšířilo, ztratili bychom výhodu.“

„Já dokážu držet jazyk za zuby.“

Podíval jsem se na Dracha, který sehrál svoji roli a zatvářil se pochybovačně.

„Tím jsem si jistý,“ řekl jsem. „Ale musíme udržet okruh zasvěcených co nejmenší – ne víc než půl tuctu lidí. Polovina zisku půjde mně a Kasparovi jakožto vynálezcům nového umění. Je nutné, aby každý investor koupil nejmíň čtvrtinu podílu ze zbytku.“

„Kolik to dělá?“

„Osmdesát zlatých.“

Dritzehn byl obchodník a dokázal počítat. „Třicet dva tisíc zrcadel… Za kolik je budete prodávat?“

„Za půl zlatky.“

„Šestnáct tisíc zlatých. Polovina pro vás, to je osm tisíc. Čtvrtina ze zbytku pro mě: dva tisíce.“

Šeptal ta čísla jako člověk, který pohlédl do tváře samotnému Bohu. Chápal jsem jeho pocity. I mě rozsah projektu pořád ohromoval.

„Může to být pravda?“

„Máme nové umění i chuť do práce. Potřebujeme jenom kapitál.“

„Nic se nemůže pokazit,“ ujistil ho Drach.

„Tohle jste vymýšleli všechny ty měsíce v mém sklepě?“

„Částečně.“ Změnil jsem téma. „Ale musíte se rozhodnout rychle. Je tu mnoho jiných, kteří by rádi zaujali vaše místo.“

Dritzehn si otřel čelo a zahleděl se do ohně. Kaspar vypadal, že se chystá něco říct, ale já jsem mu pod stolem poklepal na nohu, aby mlčel.

„Vezmu si ten podíl, který mi nabízíte.“

„Nejdřív ale musíte zaplatit,“ upozornil ho Kaspar.

„Padesát zlatých vám dám ještě dnes večer. Zbytek přinesu zítra.“ Na okamžik se zamyslel. „Podepíšete smlouvu, že ty peníze použijete jen pro dobro podniku?“

„Jistě. Ale musím nad nimi mít naprostou kontrolu.“

Dritzehn přešel k truhle u stěny. Přinesl papír, psací potřeby a těžký vak, který zacinkal, když ho položil na stůl. Snažil jsem se ho nehltat očima.

Otevřel lahvičku a namočil v ní pero. Ve světle plamenů z hrotu odkapávaly kapičky inkoustu, které se leskly jako zlato.

Oheň dohasínal a služebnictvo dávno spalo, takže nás Dritzehn doprovodil dolů ke dveřím sám.

„Cestou domů buďte opatrní,“ varoval mě. „Není bezpečné nosit po ulicích měšce se zlatem.“

„Zlatu se nic nestane.“

Přešli jsme ulici a zatočili jsme za roh. V tu hodinu byly ulice téměř prázdné – ale ne úplně. Ve stínu pod vývěsní tabulí pekaře stáli dva muži, kteří nám zastoupili cestu. Jeden byl vysoký hromotluk s klackem v ruce; druhý hubený skrček.

„Souhlasil?“ zeptal se Stoltz.

Podal jsem mu měšec od Dritzehna. Stoltz ho potěžkal a předal ho Karlovi. Jednoruký surovec měl co dělat, aby ho udržel spolu se svým klackem.

„Je tam všechno,“ řekl jsem.

„Jestli ne, brzy se to dozvíte.“

Oba zmizeli v postranní uličce. Sledovali jsme je, dokud nám nezmizeli z dohledu.

„Je tohle pro dobro podniku?“ otázal se Drach.

Měl jsem čisté svědomí. „Jestli tahle transakce zabrání tomu, aby mi přelámali nohy, rozhodně je pro dobro podniku.“

Stoltz se mýlil, pokud šlo o peníze. Nejsou jako pluh nebo jako měchy, které se dají půjčit a vrátit. Jsou jako voda, která roztáčí mlýnské kolo. Je jedno, odkud přitékají nebo kam tečou. Jejich proud hlavně nesmí vyschnout.

49. kapitola

Francie

Auto nechali na parkovišti, s otevřenými okénky a klíčky na předním sedadle. Nick doufal, že ho někdo ukradne, než ho najdou úřady. Pak se vydali k nádraží.

Většinu cesty do Štrasburku Nick prospal s rukou na hrudi, kde měl pod kabátem schovanou knihu. Po probuzení zjistil, že den potemněl. Za okny vířily sněhové vločky a šedá obloha slibovala další chumelenici. Emily ho sledovala z protějšího sedadla.

„Kolik je hodin?“

„Skoro poledne.“

Zakručelo mu v břiše. „Mám hlad jako vlk.“

Emily sáhla do kabelky a vyndala papírový sáček. „Koupila jsem vám croissant.“

Nick se do něj okamžitě hltavě zakousl. Měl pocit, jako kdyby nejedl celý týden. „Vás mi seslalo samo nebe. Předpokládám, že tu nemáte i hrnek kafe?“

Emily k němu přes stolek přesunula papírový kelímek s hromádkou sladidel a smetan. Nasypal si do něj tři cukry, nalil do něj tři smetany a všechno rozmíchal plastovou lžičkou. Mezitím zhltl zbytek rohlíku.

„Spala jste vůbec?“

„Trochu. Pořád musím přemýšlet.“ Dívala se z okénka. „Gillian určitě věděla něco víc.“

Nick čekal, až bude pokračovat.

„Našla bestiář i kartu v něm, což by oboje představovalo významný objev. Ona to ale nikomu neřekla, dokonce ani Atheldenovi.“

„To tvrdí on,“ přerušil ji Nick.

Přikývla. „Pak uložila kartu do bankovní schránky, knihu nechala zmrazit a zmizela. Patrně proto, aby hledala ten další bestiář. Proč?“

Nick srkal kávu a nechal Emily, aby dál rozvíjela svoje myšlenky.

„Něco věděla. Něco, díky čemu ta druhá kniha měla být ještě cennější než ta, kterou už měla.“

„Co?“

Emily stiskla rty k sobě. „To nevím. Ale musela to zjistit rychle. Zdržela se v Paříži jen den poté, co poprvé uviděla naši knihu.“

„A během toho dne šla navštívit Vandevelda.“ Nick si vzpomněl na toho fyzika, na jeho vyhýbavé odpovědi a dychtivost dokázat, že nemá co skrývat. Chtěl se znovu podívat na kartu, aby se pokusil zjistit, co na ní Gillian našla. Ve vlakovém kupé, byť poloprázdném, si ale netroufal.

„Ať už jde o cokoliv, někomu na tom hodně záleží,“ řekl. „Nemůžu uvěřit, jak rychle se objevili v tom skladišti – a předtím v knihovně. Pokud ale beztak vědí o té knize všechno, proč nás pořád pronásledují, aby ji našli?“

Emily stále hleděla z okna na sílící sněhové víry. „Třeba ji vůbec nechtějí najít. Třeba chtějí zajistit, že zůstane schovaná.“

Nedaleko Liège, Belgie

Bratr Jerome se hrbil nad stolem a mnul si zarudlé, unavené oči. Z Emilyiny návštěvy ho rozbolela hlava jako střep. Sáhl do plastové nádobky, kterou měl vždy po ruce, a spolkl dvě pilulky. V mládí se pyšnil tím, že udržoval své tělo v čistotě. Jako chrám a pevnost boží. Teď ale z chrámu zbývaly trosky, zaplavené kofeinem, aby zůstal vzhůru, sedativy, aby mohl spát, kodeinem proti bolestem hlavy a nějakými prášky, které mu lékař předepsal na srdce. A silnějšími léky, látkami, které nejsou na předpis, jež užíval proti vzpomínkám.

Podíval se na poznámky, které si zapsal.

bestiář

nova forma scribendi

Armand, hrabě de Lorraine (Štrasburk?)

Nová forma písma. Emily měla vždy bystrou mysl, akademický instinkt, který jí prozradil, kdy má bádat do větší hloubky. Něco ale přece jen nevěděla. To na něm uznávala: rozsah zkušeností, jimž není rovno. Šlo o opojnou směs.

Proč jsi sem přišla? ptal se Jerome už posté. Potěšilo ho, že dokázal navenek zachovat klid – přece jen v něm zůstalo něco z celoživotní náboženské disciplíny –, ale vyžadovalo to obrovské úsilí. Pořád v něm vyvolávala tytéž pocity: zlost a touhu.

Zapomeň na ni. Snažil se zaměřit pozornost zpátky na knihu. Další bestiář psaný novým písařským uměním, ilustrovaný Mistrem hracích karet. Bylo to neuvěřitelné. Odmítané teorie a pusté spekulace se nakonec ukázaly jako správné. A možná i jiná, temnější tajemství, o nichž opatrní muži jen šeptají.

Od předních dveří se k němu doneslo jemné zaklepání. Rozbušilo se mu srdce. Měl by se za své vzrušení stydět, ale dokázal myslet na jediné. Vrátila se. Vyskočil a vyběhl ke dveřím. Cestou si utáhl župan kolem hubeného pasu. Neobtěžoval se ani podívat kukátkem, odjistil řetěz a otevřel dveře dokořán.

Na prahu stáli dva muži. Oba měli těžké černé kabáty s límci vyhrnutými proti zimě. Než stačil zareagovat, protlačili se kolem něj dovnitř. Jerome se zapotácel a narazil do stěny. Menší z obou mužů si rozepnul kabát a zajel rukou pod klopu, druhý si stáhl kapuci, aby odhalil ostře řezanou tvář s aristokratickou korunou bílých vlasů. Jeho uhlově černé oči se zabodly Jeromovi přímo do duše.

Jerome zůstal civět. „Vy.“

Setkal se s ním jen jednou, před třiceti lety: jeho návštěvník byl tehdy španělským knězem z nějakého neznámého vatikánského úřadu, který přijel za slibným mladým výzkumníkem, jenž si začínal budovat vlastní reputaci. Už tehdy z něj vyzařovala neurčitá hrozba. Půl hodiny se vyptával na Jeromovu práci – s chladnou formálností, ale zároveň smrtící pozorností, jako šermíř, který zkouší protivníkův postřeh. Závěrem řekl: „Na tomto světě je řada neobjevených knih. Některé z nich jsou poklady, které se nezaslouženě ztratily, ale jiné zmizely z dobrého důvodu a měly by zůstat zapomenuty. Pokud někdy najdete nějakou knihu z té druhé skupiny, musíte mi to ihned oznámit.“

V dalších letech Jerome příležitostně viděl knězovy fotografie, nejprve v církevních věstnících, později v novinách a nakonec i v televizi. Donesly se mu nepěkné zvěsti o metodách, jež tento kněz používal při vzestupu k moci, a Jerome jim věřil.

Teď stál v Jeromově obývacím pokoji vedle svalnatého pořízka se zlomeným nosem a bledou jizvou na bradě. Na prstě se mu zatřpytil kardinálský prsten. Rozhlédl se po okolním nepořádku a prázdných hrnkách od kávy kolem křesla.

„Měl jsi dneska nějaké návštěvníky?“

„Jen vzpomínky.“

Muž za Nevadem vytáhl ruku zpod kabátu. Držel v ní černou pistoli a s hlasitým cvaknutím ji odjistil. Jerome sebou při tom zvuku trhl.

„Vzpomínky občas oživnou.“ Nevado vykročil kupředu a Jerome se přikrčil. Přitiskl svá kostnatá ramena ke zdi. „A ty, bratře, máš dobrý důvod se jich bát.“

Jerome se zadíval do těch nemilosrdných očí. Ani se nepokoušel jejich pohledu odolávat. Jeho duch byl už hodně dávno zlomený. Nedokáže se ubránit – zjistí od něj všechno.

„Přijela sem,“ řekl Nevado. „Emily Sutherlandová – tvoje malá Héloïse. Přivezla ti knihu?“

„Nikdo tu nebyl.“

Nevado ho udeřil a Jeromova hlava narazila do stěny. Ze rtu, rozseknutého kardinálským prstenem, mu skápla krev.

„Lháři. Byla tu. Přivedla sem svého nového přítele, aby se s ním pochlubila? Aby se ti vysmívala? Nabídla ti znovu svoje tělo výměnou za to, že jim pomůžeš?“

Jeromovi se rozevřel župan. Jeho nahé tělo se pod Nevadovým pohledem scvrklo. Představil si kardinálovy ruce na Emilyině hrdle. Úplně viděl, jak se u toho Nevado pořád tak chladně usmívá.

Mohl ji ochránit jediným způsobem. Odrazil se od zdi a vrhl se kupředu, kolem Nevada, k muži s pistolí. Věděl, že to nestihne. Zbraň několikrát poskočila a vypálila do Jeromovy hrudi tři kulky. První projektil ho zasáhl přímo do srdce. Zhroutil se a jeho krev se vyřinula na koberec.

„Blbče,“ zasykl Nevado. „Potřebovali jsme, aby promluvil.“ Rozhlédl se po pokoji. Tolik knih, takový zmatek. Prohledávání zabere spoustu času. Za tři hodiny měl audienci v Římě; jestli na ní bude chybět, vyvolá tím zbytečné fámy. Fámy samy o sobě mu nevadily, ale pokud se někdo začne zajímat o to, kde byl, mohl by se dostat do problémů. Nemohl riskovat, že ho tu někdo objeví.

Nevado však vybudoval celou svou kariéru na schopnosti vidět to, co jiní nevidí. Zastavil se uprostřed místnosti a pomalu ji přejížděl očima. Ugo stál za ním.

Podíval se otevřenými dveřmi do pracovny. Spatřil stůl, na kterém někdo odsunul hromady knih a stohy papíru, aby si udělal místo. Uprostřed ležela lupa, ultrafialové světlo, pěnový polštářek a dvě bílé rukavice.

Nevado vmžiku přešel pracovnu a sklonil se nad stolem. Ugo přispěchal za ním, překvapený tím, jak rychle se stařec pohybuje.

Netrvalo dlouho, než Nevado zjistil všechno, co potřeboval. Na polštářku zůstaly úlomky staré kůže a kniha vedle něj byla otevřena na stránce s reprodukcí královny ze série divochů. V zápisníku si přečetl seznam, který Jerome udělal těsně před smrtí.

Armand, hrabě de Lorraine (Štrasburk?)

Po zádech mu přejel mráz. Oni to našli. Jeho celoživotní dílo bude brzy završeno.

Obrátil se k Ugovi.

„Ty jeď do Štrasburku. Připojím se k tobě, jakmile budu moci. Najdi toho Američana a jeho přítelkyni, ale hlavně najdi knihu, kterou mají. Na ničem jiném nezáleží.“

Sáhl do kabátu a vytáhl z něj přeložený list papíru.

„Až tu knihu najdeš, hned mi oznam, jestli je první stránka shodná s touhle. Rozumíš?“

Ugo přikývl. Sevřel papír, ale Nevado ho nepouštěl. Kardinálovy černé oči se vpily do Ugových.

„Jestli se něco stane a zatknou tě nebo odhalí, okamžitě ten papír znič. Nikdo ho nesmí vidět. Pokud mě v tom zklameš, tvoje žena, děti i celá rodina budou trpět tak, že si to ani neumíš představit.“

Konečně papír pustil. Ugo se zapotácel.

Nevado si sám pro sebe zašeptal: „Nemají ponětí, co našli.“

Štrasburk, Francie

Nick ještě nikdy ve Štrasburku nebyl. Kdyby se ho někdo ptal, co od města očekává, odpověděl by, že asi velké betonové stavby plné evropských poslanců, soudců a komisí. Místo toho měl pocit, jako kdyby odcestoval časem o tisíc let do minulosti. Centrum města stálo na ostrově, kolem něhož řeka vytvářela přírodní vodní příkop. Nad úzkými ulicemi se nakláněly polodřevěné domy, které stáčely proudění studeného větru tak, že vháněl lidem závany sněhu do tváří. Do trámů řady domů byla vyřezána fantaskní stvoření a groteskní tváře s posměšně vyplazenými jazyky.

Kolem prosvištěla tramvaj. Nick natáhl paži, aby zadržel Emily, která už se chystala vkročit na silnici.

„Díky.“ Rozpačitě se na něj usmála. „Měla jsem se ve vlaku víc vyspat. Jsem úplná troska.“

Nick se na ni podíval. Vlasy si zastrčila pod baret a vyhrnula si límec kabátu. Tváře jí zrůžověly mrazem a oči se jí jasně leskly. „Na trosku vypadáte docela dobře.“

Opět se zdálo, jako by se Emily před komplimentem přikrčila. Tentokrát mu věnovala čistě obranný úsměv. „Bude mi líp, jakmile si dám sprchu a něco teplého k jídlu.“

„Nejdřív zajdeme do archivu.“

Dospěli ke katedrále, která dominovala centru města. I když Nick pořád myslel na Gillian, musel obrovskou stavbu obdivovat. Její fasádu pokrývala závratná změť gotických ornamentů: věžiček a špic, rozetových oken, špičatých oblouků a soch. Vysoko nad ostatními se tyčila jediná věž, jejíž růžový pískovec se zužoval do krajkové jemnosti, která zdánlivě nemohla unést tak vysokou konstrukci.

Emily sledovala Nickův pohled. „Je skoro stejně stará jako ty karty. Pokud tady jejich autor někdy byl, viděl ji jako teď my.“

„Mě spíš zajímá, jestli ji před třemi týdny viděla Gillian.“

Pokračovali na další náměstí, kolem obchodů se zmrzlinou a suvenýry. Nick si dokázal představit, že v létě se kolem nich turisté rojí jako hejna vos, ale v lednu tu nebyl nikdo. Na chodníku opuštěně stály poloprázdné drátěné konstrukce s pohlednicemi, překryté průhlednou fólií proti sněhu, jež sem vynesli optimističtí majitelé krámků v naději, že si snad někdo něco koupí. Igelit šustil ve větru a lekal holuby, kteří hledali drobky na dlažebních kamenech.

Archiv sídlil v ponuré kamenné budově v zadní části náměstí. Vstoupili bránou dovnitř a prošli po štěrkové cestě k hlavnímu vchodu, kolem záhonů růží, jež už dávno přestaly kvést. Zůstaly jen trny.

Nick otočil těžkou železnou koulí na dveřích a oba přišli k recepci. Vnější vzhled budovy ho vůbec nepřipravil na to, co najde uvnitř: místo dubových podlah a starodávného nábytku spatřil chodbu s linoleem a zářivkami. Za stolem pod plakátem v plastovém rámu seděla žena v černém kostýmku.

„Bonjour,“ pozdravil Nick a otočil se k Emily. „Radši pokračujte vy.“

„Já umím anglicky,“ ozvala se archivářka, aniž by vzhlédla, a pokračovala v psaní. „Jak vám mohu pomoct?“

„Zajímáme se o knihovnu hraběte de Lorraine,“ řekla Emily. „Slyšeli jsme, že je součástí vašeho archivu.“

Ženino zamračení vystřídal překvapený výraz. Odložila pero. „Jste druzí, kteří se mě během jednoho měsíce ptají na hraběte de Lorraine. Etrange.“

„Kdo to byl?“ vyhrkl Nick. Archivářka se na něj nechápavě podívala. „Byla to žena, vysoká a štíhlá, s červenými vlasy?“ Vytáhl peněženku a zalovil mezi různými průkazy. Vytáhl malou ohmatanou fotografii, kterou pořád nosil s sebou. Pro všechny případy. Zachytil Emilyin kosý pohled.

„Byla to ona?“

Archivářka zmateně našpulila rty. „Oui. C’est elle. Ale s blond vlasy.“

„Pamatujete si, kdy přišla? Datum?“

Archivářka si ho prohlížela přimhouřenýma očima. „Znáte její jméno?“

„Gillian Lockhartová.“

Žena zalistovala velkou knihou, která ležela otevřená na stole a kam se zapisovala jména s daty. Moc jich tu nebylo. O dvě stránky zpátky to Nick uviděl. Známé smělé G a rázný klikyhák. Gillianin podpis mu vždy připadal velice chlapský.

Přečetl si datum v levém sloupečku: 16. prosince. Přijela sem rovnou z Paříže. Nickovi se rozbušilo srdce nadějí, jakou necítil už týden.

„Našla tu knihu, kterou hledala?“

Odpovědí mu byl povzdych. „Řeknu vám totéž, co jsem sdělila jí. Knihy hraběte de Lorraine sem převezli v devatenáctém století. Znáte dějiny Štrasburku?“

Nick zavrtěl hlavou.

„V roce 1871 na nás zaútočila pruská armáda. Obklíčila Štrasburk a ostřelovala ho. Podstatná část města shořela, včetně velké knihovny. Některé knihy se podařilo zachránit, ale žádnou ze sbírky hraběte de Lorraine.“

50. kapitola

Štrasburk

Osud námi často smýká jako mořský příboj a naše dřina přichází nazmar. Vzácně nás ale události pohánějí kupředu tak rychle, že by i andělé měli co dělat, aby nám stačili. Taková je má zkušenost z těch zlatých měsíců strávených ve Štrasburku. Dritzehnovými penězi jsem splatil staré půjčky a získal zpátky důvěryhodnost. To mi umožnilo, abych si vzal půjčky nové, za lepších podmínek, a nakoupil kovy pro naše projekty, které nyní probíhaly souběžně a zajišťovaly další půjčky. Za ty jsem pořídil nové kovy, jimiž jsem kryl další půjčky – a tak dále, v nekonečném kruhu. Můj příjem samozřejmě nestačil na jejich splácení, ale to nevadilo. Souhlasil jsem s tím, že úroky budou přičteny k hlavní sumě, a ta neměla být vrácena dřív než v říjnu příštího roku, po prodání zrcadel v Cáchách. Pak, vybaven velkým ziskem, budu moci obrátit svou pozornost zpátky k odpustkům.

Některé noci se mi zdálo, že sedím na vrcholu obří věže ze zrcadel, vyskládaných až k nebi. Věž se pohupovala jako konec provazu ve vánku. Z té výšky mě jímala závrať a věděl jsem, že jediný silnější poryv větru celou věž změní v hromadu trosek. To se ale nikdy nestalo.

Výroba zrcadel vyžadovala dva oddělené procesy. Mřížové rámy bylo nutné odlévat z kovové slitiny a ocelová zrcadla musela být vyleštěna do nejvyššího lesku. Nakonec se oba polotovary spojí, ale dohodli jsme se, že bychom to měli dělat co nejpozději. Na jaře si pronajmeme loď, která dopraví náš náklad po Rýnu k Cáchám, a nechtěli jsme, aby se při transportu zrcadla poškrábala. Nikdo z nás netušil, jak by rýhy ovlivnily jejich schopnost vázat světlo odražené od svatých relikvií. A tak jsme v St. Argobastu, kde jsem měl pec, odlévali rámy a v Dritzehnově domě jsme vyráběli zrcadla.

Později v září se znovu připomněl osud. Den jsem strávil ve Štrasburku, kde jsem domlouval dodávku dalších kovů a ujišťoval věřitele, že všechno jde jako po másle. Slunce už se sklánělo k obzoru, ale nemusel jsem pospíchat. V posledních měsících jsem cestoval mezi svým domem a městem tak často, že jsem si pořídil koně, poslušnou klisnu, kterou jsem pojmenoval Rtuť. Takže jsem se rozhodl, že navštívím Dritzehna.

Blížil jsem se k jeho domu a zrovna jsem se vyhýbal dvěma psům, kteří se prali o kus vnitřností, vypadlých z řeznického vozu, když jsem za sebou zaslechl hlasitý výkřik.

„Johanne?“

Nebylo nijak nezvyklé, že na mě někdo volá. Bydlel jsem ve Štrasburku už čtyři roky a mé jméno tu znalo dost lidí, byť třeba jen proto, že jsem jim dlužil peníze. Zarazilo mě ale, jak překvapeně ten hlas zněl – jako kdyby mě jeho majitel poznal po dlouhé době. Neměl jsem žádné dávné přátele, které bych chtěl znovu spatřit.

Polekaně jsem se ohlédl, kdo to je. Nejprve jsem ho nepoznal. Když jsem ho viděl naposledy, byl mladý, zdravý a doslova překypoval energií. Teď mu tvář brázdily vrásky a přibylo mu mnohem víc šedin než mně. Při chůzi se opíral o hůl a jednu nohu táhl za sebou. Ať už ho ale postihla jakákoliv protivenství, nijak neuhasila jeho vnitřní oheň.

„Aenee?“

Rozzářil se. „Jsi to ty! Já to věděl. Zdá se, že k tobě byl čas milosrdný. Na rozdíl ode mě.“

Podíval jsem se na jeho chromou nohu.

„Co se ti stalo?“

„Jel jsem do Skotska.“ Zašklebil se. „Barbarské místo. Málem jsem tam zemřel. Pak se potopila moje loď a musel jsem jít domů pěšky.“

Jistě to bylo hrozné, ale říkal to s takovou procítěností, že jsem se rozesmál. „Když jsem tě potkal, taky jsi málem zahynul,“ připomněl jsem mu. „Měl bys na sebe dávat větší pozor. Ale proč jsi ve Štrasburku?“

„Měl bych se tu setkat s nějakými kněžími z Heidelbergu. Myslím, že chtějí, abych špehoval papeže.“ Zamrkal na mě. „Ale jsem Ital – budou počítat s tím, že se opozdím. Když jsem tě viděl naposled, domluvili jsme se, že se sejdeme v hostinci. Nečekal jsem, že to potrvá šest let, ale jsem rád, že jsem tě konečně našel. Napiješ se se mnou?“

Mýlil jsem se. V mé minulosti byli přece jen lidé, které jsem rád viděl.

Odvedl jsem ho do vinného sklípku u řeky, který jsem nikdy předtím nenavštívil. Chtěl jsem se vyhnout místům, kde by nás mohl spatřit Drach – on a Aeneas patřili k různým obdobím mého života a já jsem nechtěl, aby se setkali.

Aeneas pozvedl sklenici a připil mi. „Jsi neobyčejný muž, Johanne. Vynořil ses plně zformovaný z říčního bahna a zmizel jsi jako duch. Teď jsi tady, oblečený jako úspěšný obchodník. Varium et mutabile semper, jak praví básník. Pořád proměnlivý a nepostižitelný.“

Zadíval se na mě nadějeplným a zároveň tázavým pohledem.

„Omlouvám se, že jsem tě tak náhle opustil,“ řekl jsem. „Musel jsem odejít.“

Aeneas čekal, že budu pokračovat, ale když si uvědomil, že mu víc neřeknu, přikývl. „Předpokládám, že i muži, kteří se vynoří z říčního bahna, mají nějakou minulost. Jednoho dne mi snad povíš, jak ses tam dostal.“

Změnil jsem téma. „Co Mikuláš? Jak se má?“

Aeneas posmutněl. „Moc toho spolu nenamluvíme. Víš, že papež rozpustil basilejský koncil?“

To jsem nevěděl. Věděl jsem jen, že se táhl donedávna. Každých pár měsíců jsem se z něj doslechl nějaké novinky v kostele nebo na tržišti a byl jsem ohromený, že koncil, jehož jsem se před šesti lety krátce zúčastnil, dosud zasedá.

„Konečně se začínal rýsovat výsledek. V církvi je mnoho zkaženého a náprava musí začít odshora. Koncil podnikl rozumná opatření k reformování těch nejhorších výstřelků, což přirozeně zahrnovalo omezení moci papeže. Prosazovali jsme názor, že papež je služebníkem církevního společenství, nikoliv jeho pánem.“

Hovořil vzrušeně, kýval se na židli a často se mi díval do očí, aby se ujistil, že souhlasím. Snažil jsem se zachovávat bezvýraznou tvář, a to ho jen povzbuzovalo.

„Jenže papež se nechtěl vzdát svých pozic, rozpustil basilejský koncil a nařídil, aby zasedl znovu v Itálii. Doufal, že v blízkosti Říma bude mít koncil lépe pod kontrolou. Mnoho duchovních poslechlo, ale ti z nás, kteří chápou, jak je třeba církev zreformovat, odmítli. Zůstali jsme v Basileji a hlasovali jsme o odvolání papeže, který se konečně ukázal v pravé podobě.“

„Mikuláš odjel do Itálie,“ odhadl jsem.

„Měl svoje důvody, se kterými nemůžu souhlasit. Chce církev především jednotnou, já ji chci především lepší.“ Aeneas sklíčeně sklopil oči ke stolu. Najednou mu po rtech přeletěl úsměv. „Důležitější je, že mě platí z Basileje.“

Nevím, co se stalo s těmi kněžími z Heidelbergu, kteří se s ním hodlali setkat. Seděli jsme v hostinci několik hodin, pili jsme víno a jedli jsme. Jako obvykle většinu hovoru obstarával Aeneas, ale já jsem byl spokojený, že ho mohu poslouchat. Byl to příjemný společník. Rozhovor s Kasparem připomínal chůzi mezi nabroušenými meči: pořád musel být v opozici a žádný kompromis nebo běžné pokrytectví neunikly jeho sarkastickým šlehům. Nikdy jsem nevěděl, jaká sebenevinnější poznámka se obrátí proti mně nebo ho urazí natolik, že zbytek večera stráví v zasmušilém mlčení. Bylo to zábavné, ale taky vyčerpávající.

Aeneas si naopak zakládal na tom, že nikdy nikoho nenapadal ani se neurážel. Nebyl v tom, pravda, stoprocentně úspěšný: jeho záliba v plamenných proslovech zapříčiňovala, že slova byla často rychlejší než takt, ale pokaždé si uvědomil svou chybu a kál se tak hluboce, že mu člověk musel odpustit.

„Je skvělé, že vypadáš tak dobře,“ řekl mi. Věřil jsem mu: vždycky se upřímně těšil z úspěchu lidí kolem sebe. „Jsi ženatý?“

Ve tváři se mi zřejmě objevila vzpomínka na katastrofu s Ennelin, protože ještě než jsem stačil odpovědět, pokračoval chvatně sám. „Pokud jde o mě, opožděně jsem se zamiloval. Úplně mě to pobláznilo. V hostinci, kde bydlím, přespává jedna žena – jmenuje se Agnes a pochází z Biscarosse. Je to ta nejjemnější bytost pod sluncem.“

Jeho příběh mě proti mé vůli zaujal. „Cestuje sama?“

„Její manžel je obchodník. Nechává ji tam, zatímco cestuje sem a tam po řece za svými obchody. Viděl jsem ho před dvěma dny u snídaně. Je to hlupák. Nezaslouží si ji.“

„Takhle máš v úmyslu reformovat církev? Sváděním cizích manželek?“

Aeneas se na mě zadíval oduševnělým pohledem. „Nikdy bych nemohl složit kněžský slib. Uchvátila mé srdce jediným mrknutím oka. Vidíš, jaké mám kruhy pod očima? Kvůli ní nespím. Každou noc chodím k jejím dveřím a prosím ji, ať mě pustí dál, ale ona je chladná a pevná jako mramor. Nepouští mě dovnitř, ale dává mi důvod doufat. Snad se mi ji konečně dnes v noci podaří dobýt. Musím uspět, protože se zítra vracím do Basileje.“

Svěsil hlavu jako schlíplý pes. „Vím, že mě má láska ničí, ale je lepší prožívat takovou agonii, než strávit celý život v otupujícím pohodlí. Rozumíš mi?“

„Rozumím,“ zahučel jsem procítěně a touha v mém hlase zřejmě pronikla Aeneovou sebelítostí. Střelil po mně pohledem.

„Nebudu se ptát,“ řekl. „Stejně mi nic nepovíš. Ale doufám, že oba uspějeme v cestě za tužbami našich srdcí.“

Na to jsem si připil.

„Teď už musím jít.“ Rázně vstal. U jiného člověka by to byla nezdvořilost – u Aenea to pouze znamenalo, že jeho zaměstnaná mysl skočila jinam. „Musím se vyspat, abych mohl v noci přemluvit svoji Agnes.“

Nechtělo se mi loučit. Aeneas mi připomněl lehčí období mého života, časy plné pokory, kdy záleželo jen na tom, abych věrně zaznamenával Mikulášova slova. A taky mi připomněl, jak uboze jsem na tom byl, než mě zachránil. Odvděčil jsem se mu jen náhlým zmizením a vyhýbavými odpověďmi. Dlužil jsem mu víc a chtěl jsem, aby věděl, že jsem mu vděčný.

„Té Basileje je mi líto.“ Vytáhl jsem z vaku u pasu zrcadlo. Během těch zlatých měsíců se stalo mým talismanem a důkazem, že se na mě konečně usmálo štěstí. Nosil jsem ho všude s sebou. „Nikdy jsem nezapomněl na tvoji štědrost.“

Radostně se rozzářil a objal mě. „Jsem rád, že jsem tě potkal. Doufám, že zase nepráskneš do bot.“ Vzal mi zrcadlo z ruky a s úsměvem si ho prohlédl. „Moje cášské zrcadlo. Skoro jsem na ně zapomněl. Nevím o tom, že by mi kdy přineslo štěstí, ale možná odráželo ještě větší pohromy, které by mě jinak postihly. Možná jsem byl příliš daleko, než aby se na mně projevily účinky jeho paprsků.“

Vrátil mi ho. „Právě jsem se vlastně vrátil z Cách, kde jsem vyřizoval něco pro koncil.“

„Je tam všechno v pořádku?“ zeptal jsem se s předstíranou bezstarostností. Nesvěřil jsem mu své tajemství zrcadel. „Chystají se na pouť v příštím roce?“

„Je to tragédie.“ Aeneas se obrátil k odchodu. „Copak sem ještě nedošly žádné novinky? Sever postihla epidemie moru. Nikdo neví, kdy skončí ani kolik životů si vyžádá. Cášské úřady neměly jinou možnost, než odložit pouť o celý rok.“

V houstnoucím šeru na mě zamrkal. „Co se děje, Johanne? Vypadáš, jako kdyby ses chystal zase zmizet.“

51. kapitola

Štrasburk

Ubytovali se v hotelu nedaleko katedrály. Nick si připadal úplně na dně. Znovu zahlédl Gillianin odlesk, ale zase mu zmizela.

„Rozhlédnu se po městě,“ oznámila Emily. „Půjdete se mnou?“

„Nemám zájem o prohlídku pamětihodností,“ zabručel. Když si ale lehl na postel, zjistil, že nedokáže usnout. Po dvou minutách seběhl ze schodů a dohonil Emily v hotelové hale těsně před odchodem.

„Rozmyslel jsem si to.“

Vyšli na ulici. Bylo sice teprve časné odpoledne, ale obloha byla tmavá. Za nimi teple zářila hotelová okna, na ulici ležela tenká vrstva sněhu a podle zamračeného nebe Nick odhadoval, že brzy napadne další. Jejich šlápoty vypadaly malé a osamělé, jako stopy dvou dětí ztracených v lese.

Přitáhl si kabát těsněji k tělu. „Kam půjdeme?“

„Ke katedrále,“ odpověděla Emily. „Na něco se tam chci podívat.“

Prošli mezi černobílými řadami hrázděných domů a nakonec vstoupili západním vchodem do katedrály. Uvnitř se nesvítilo a Nick si na chvíli pomyslel, že je určitě zavřeno. Viděl jen okna s barevnými skly, jejichž výjevy pluly v závratné výšce nad ním. Na několik vteřin zažil úžas, jaký jistě cítili středověcí věřící při vstupu do svatostánku: pocit, že zahlédli nebeskou krásu.

Tma ho zmátla a Nick v šeru natáhl ruku, aby se dotkl Emilyiny paže. Chtěl se ujistit, že tu s ním pořád je. Přiblížila se k němu, jako kdyby byla tváří v tvář ledové majestátnosti středověkého boha vděčná za lidský dotyk.

Nick ukázal k severní stěně, kde ve skle hrdě stála řada mužů v nadživotní velikosti. „Kdo to je?“

„Císaři Svaté říše římské. Jde o jeden z nejslavnějších obrazů ve středověkých oknech.“ Odkašlala si. Nick jí neviděl do tváře, ale už znal zamračený výraz, který takové odkašlání doprovázel.

„Na co myslíte?“

„Na izraelské krále.“ Nick si nebyl jistý, jestli mluví k němu nebo jen tak do tmy.

„Vždyť jste říkala, že to jsou císaři Římské říše.“

„Izraelští králové představovali oblíbený námět středověkého umění. Notredamskou fasádu v Paříži ozdobilo jejich čtyřiadvacet soch. Pak je tu dóm v Kolíně, který se může pochlubit čtyřiceti osmi králi v oknech. Předpokládá se, že jde o dvacet čtyři judských králů a dvacet čtyři králů z knihy Zjevení.“

„Předpokládá se?“ zopakoval Nick. „Ono se to neví?“

„Stavitelé středověkých katedrál obvykle nezaznamenávali, co chtěli výzdobou vyjádřit. V symbolech lze najít určitá vodítka, ale symboly mají v povaze jistou nejednoznačnost. Tak třeba ti králové z Notre Dame: jde o spolehlivé biblické téma, ale není náhoda, že je dali na budovu, ze které chtěli francouzští králové udělat výkladní skříň své vlastní moci. Středověká mysl byla mnohem sofistikovanější, než si dnes myslíme, stejně jako tehdejší sémiotika, symbologie, nebo ať už to nazveme jakkoliv. Lidé si byli velice dobře vědomi navzájem se překrývajících významových rovin světa. Kdybyste šel jako obyčejný člověk ve čtrnáctém nebo patnáctém století kolem Notre Dame, vnímal byste ty sochy jako izraelské krále, ale zároveň i jako krále Francie. Jeden panovník splýval s druhým, podle toho, jak jste se na něj díval.“

„Skoro jako kdybyste popisovala Gillian.“ Nicka překvapilo, že to řekl. „Ta samá osoba, ale v různých kontextech úplně odlišná.“

„Trochu jsou takoví všichni.“ Mohlo to znít přezíravě, ale Emily ta slova řekla tak jemně, jako by s ním souhlasila. „Nesmíte přestat doufat.“

Nicka napadlo, jestli Emily myslí na fotku v jeho peněžence. „Jenom ji chci najít.“

„Vysvobodit princeznu v nesnázích.“ I tohle mohlo znít uštěpačně, ale neznělo. Nick v jejích slovech slyšel skoro toužebnou melancholii. Usmál se.

„Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlel.“ V duchu se vrátil ke všem večerům stráveným v Gotickém doupěti zabíjením příšer a obléháním hradů; i k pátečním večerům na střední škole, kdy seděl s kamarády ve sklepě a házel kostkami, které měly rozhodnout o tom, jestli jejich spolek ve fantasy hře bude žít nebo ne. Tehdy byly i ty nejriskantnější výpravy úplně bezpečné – šlo o zábavu, na kterou se těšil, které se věnoval, aby mu líp ubíhal bezútěšný školní týden. Bylo to dočista jiné než osamělá, hrozivá realita.

„Na co jste se tu vlastně chtěla podívat?“ zeptal se, aby změnil téma. „Našla jste to?“

„Ach – chtěla jsem vidět ty krále. Připomněli mi krále Izraele, to je všechno. Doufala jsem, že mě přivedou k nějakému nápadu.“ Zavrtěla hlavou. „Ale nic.“

Dokončili obchůzku katedrály. Emily mu cestou mezi tmavými řadami lavic ukazovala různé zajímavosti, například to, jak se architektura směrem od východu na západ postupně měnila z románského ke gotickému slohu – tato změna probíhala po staletí a zůstala zaznamenána v kamenech katedrály. Upozornila ho na sloup, kde andělé troubili na trumpety soudného dne, i na řadu kamenných reliéfů schovaných v různých pilířích a výklencích. Ze začátku Nick poslouchal jen ze zdvořilosti, ale umění ho čím dál víc pohlcovalo. Když nakonec vyšli ze tmy do šerého dne, znal plno nových slov.

„Zajdu si koupit nějaké oblečení, než zavřou obchody,“ řekla Emily. Pořád sněžilo a na římsy katedrály se snášely vločky. „Uvidíme se v hotelu.“

„Buďte opatrná,“ varoval ji Nick.

52. kapitola

Štrasburk

Ze skleněných trůnů shlíželo dvacet sedm hrdých a majestátních králů, povznesených nad světské starosti. Pod jejich skelnými pohledy ale svět ubíhal překotnou rychlostí. Katedrálou znělo bušení kladiv, volání zedníků, vrzání kladek i jekot dětí. Do toho rámusu se sbor pokoušel zpívat litanii. A v zadní části kostela stáli ve výklenku dva muži a vztekle šeptali.

„Sliboval jste, že se na tom nemůže nic pokazit.“ Andreas Dritzehn nebyl ani hrdý, ani majestátní. Tváře měl zrudlé zlostí a ruce sevřené v pěst, jako kdyby se chystal někoho udeřit. Patrně mě. Proto jsem trval na schůzce v katedrále.

„Myslíte, že jste jediný, kdo vložil peníze do tohohle podniku?“ Z takového pomyšlení se mi dělalo mdlo, ale nečekal jsem od Dritzehna soucit.

„Musíme roztavit zrcadla, která už jsme vyrobili, a prodat aspoň kov.“

„Ne. Nakoupili jsme olovo, cín a antimon. Teď máme slitinu. Ta nejde rozdělit, stejně jako nikdo nemůže přetavit tahle okna zpátky na písek a vápenec.“

„Tak prodejte slitinu.“

„Ta je klíčem k našemu podniku i k našemu bohatství. Jestli ji prodáme, dozvědí se o jejích vlastnostech další a naučí se ji vyrábět taky. Pokud půjde o cášského zlatníka, začne odlévat zrcadla a shrábne veškerý zisk za naši práci.“

„Tak ať.“ Dritzehn kypěl vztekem. „Potřebuju zpátky svoje peníze.“

„Pouť byla odložena, ne zrušena. Stačí, když udržíme nervy na uzdě a počkáme další rok. Pak budeme bohatí, jak se nám nikdy nesnilo.“

„Já nemůžu čekat další rok!“ zařičel jako kleštěný hřebeček. Ohlédl jsem se, jestli ho někdo neslyšel, ale tesaři zrovna řezali trámy, a to jeho výbuch přehlušilo.

„Měl jsem poslechnout svého bratra Jörga,“ zasténal. „Říkal mi, že jste obyčejný pobuda a kejklíř. Že zničíte mou rodinu.“

Tehdy jsem si uvědomil, možná poprvé v životě, že nesu odpovědnost za ostatní. Byl jsem příliš starý na to, abych utekl. Dlužil jsem příliš mnoha lidem příliš velké částky, než abych zmizel. Jednoruký Karl nebo někdo jako on by mě našel a mé rozmlácené tělo by se brzy zachytávalo u říčních jezů spolu s odpadky a ulomenými větvemi.

Musel jsem něco udělat. A jako opilec, který nachází úlevu v dalším doušku, jsem sáhl po jediném léku, který jsem znal.

„Vím ještě o jednom umění. Není tak propracované jako zrcadla, ale výnos z něj může být ještě větší. Je třeba jen trocha trpělivosti.“

Dritzehn zavrtěl hlavou. „Už mám těch vašich tajných umění dost.“

„Uvažoval jste někdy o tom, co děláme s Kasparem u vás ve sklepě? Zrcadla byla vždycky jen vedlejší podnik, který měl připravit půdu pro naše větší dílo.“

Viděl jsem, že i přes veškeré zoufalství ho má slova zaujala. „O tom jste nikdy nemluvil.“

„Jistěže ne. Ta zrcadla už jsou dost velkým tajemstvím. O existenci tohoto umění vědí jen čtyři muži.“

„Můžete ho dokončit před příštím rokem?“

„Těžko říct. Jak jsem říkal, nepokročili jsme s ním tak daleko jako se zrcadly. Ale jakmile bude připravené, nebudeme muset na nic čekat. Na žádné poutě ani na přepravu po řece. Nezastaví ho ani mor. Bude stačit jen menší investice.“

Popadl mě za klopy kabátu a narazil mě na stěnu katedrály. „Copak jste hluchý? Neslyšel jste, co jsem říkal? Už nemám peníze. Jak můžu zabránit bankrotu tím, že budu dál utrácet?“

S hraným klidem jsem sundal jeho ruce ze svého kabátu a ustoupil jsem před ním. Na rameni se mu zaleskla zlatá spona, na níž byl Kristus na kříži a citát z Písma.

„A co tohle?“

Zakryl špendlík dlaní. „To je dárek od mé ženy.“

Byl to krásný šperk. Každá šlacha se na Kristovi napínala, jako kdyby se jeho tělo snažilo zadržet unikající duši. Písmena byla dokonale rovnoměrná a pravidelná, vyražená do tenkého kovu s neskutečnou jemností. Připomnělo mi to bezprostřední úkol.

„Můžete si potřebné peníze půjčit. Jestli si to rozmyslíte, budu u sebe v St. Argobastu.“

Občas jsem měl dojem, že mou skutečnou pracovní náplní bylo půjčovat si peníze a veškerá činnost s inkoustem a kovem sloužila jen jako záminka. Zrcadla se stala monstry, jež požírala sama sebe; když nic nezbylo, potřeboval jsem nový nápad, na nějž bych si půjčil. Tehdy jsem už nemyslel na umění z hlediska zisku, ba dokonce ani z hlediska toho, zda bude fungovat. Záleželo jedině na tom, aby nevyschl přítok financí.

Tři dny po schůzce v katedrále Dritzehn přišel za mnou domů. Setkal jsem se s ním na dvoře mezi stájí a pecí. Kolem nohou mi zobaly slepice a moje prase vyhrabávalo jablka spadaná ze stromu za stájí.

„Kolik?“ zeptal se Dritzehn bez úvodu.

V posledních dnech jsem nemyslel skoro na nic jiného. „Sto dvacet pět zlatých.“

Vyprskl rozhořčením a vzápětí se dusivě rozkašlal. Úzkostlivě jsem ho sledoval. Nechtěl jsem, aby zemřel dřív než mi dá peníze.

„To je víc, než jsem vám zatím půjčil – a už tím jste mě skoro zruinoval.“

„Občas se dá řeka překročit jedině tak, že na chvíli vstoupíme do větší hloubky. Co váš dům?“

Otřel si sliny ze rtů do rukávu. „Co je s ním?“

„Můžete ho použít jako zástavu.“

„To už jsem udělal.“

„Půjčte si víc,“ naléhal jsem. „Pokud nebudete moct splatit dluhy, vezmou vám dům, ať budete dlužit, kolik chcete. Je lepší vsadit všechno na úspěch než selhat kvůli vlastní polovičatosti.“

Věděl jsem, že bude souhlasit. Jinak by nepřišel. Trvalo pár minut, než přesvědčil sám sebe. Šoupal nohama a trhal rameny jako panák na tyči.

„Můžu vám hned dát čtyřicet zlatých. Zbytek seženu za pár týdnů.“

„Jste si jistý? Jakmile vás naučím svému umění, nesmíte z partnerství odejít. Jestli máte nějaké pochybnosti, jděte raději rovnou domů.“

Chtěl nějaké ujištění. „Ty peníze použijete výhradně pro dobro podniku?“

„Jistě,“ přikývl jsem a v duchu už jsem počítal, jak je co nejlépe rozdělit mezi věřitele. „A o zisk se rozdělíme ve stejném poměru, jaký jsme dohodli už předtím.“

„Pokud někdo z nás zemře, investice přejdou na dědice?“

Ostře jsem se na něj podíval. „Očekáváte, že zemřete?“

„Ne.“ Schvátil ho další kašel. Pokoušel se ho překonat, ale jen se o to víc dusil. „Ale už jsem starší, než byl můj otec, když zemřel. Život je krátký a ve stínech číhá smrt.“

Pokřižoval jsem se. „Tohle tajemství je příliš velké, než abychom riskovali jeho dědění. Jestli někdo z nás zemře, vezme si ho do hrobu.“

To ho znepokojilo. „A co moje žena? Jestli zemřu, musí něco získat. Mám snad zastavit její vdovství?“

„Obchodník, který investuje do cesty, nemůže požadovat peníze nazpátek, dokud je loď na moři. Veškeré peníze, které do partnerství vložíte, v něm musí zůstat, dokud nebude u konce.“

Poraženě a s popelavou tváří si povzdychl. Poklepal jsem mu na rameno a pokusil jsem se zahrát nadšení. „Zapomeňte na tyhle řeči o smrti. Za dva roky se budete smát, že jste o mně někdy pochyboval.“

Stál jsem u brány a sledoval, jak odchází. Náhle se z něj stal zasmušilý a vychrtlý muž. Způsobil jsem to já? Zabloudil jsem v labyrintu vlastních plánů a dluhů natolik, že jsem už ani nepoznal, jestli jsem jeho dobrodinec, nebo nepřítel.

„Pokousal tě?“

Ze stáje vyšel Kaspar. Měl vyhrnuté rukávy a na dlani červený otlak od toho, jak tiskl rytecký nástroj do kovu.

„Zaplatí.“

„Tak proč jsi tak smutný?“

Natáhl se, aby mě pohladil po tváři, ale jednání s Dritzehnem ze mě vysálo veškerou radost. Odvrátil jsem se.

„Co do tebe vjelo? Je z tebe morous – vlečeš se, jako kdybys měl na bedrech tíhu celého světa.“

„Možná to je tíhou všeho zlata, které dlužím.“

„Vzpomínáš na staré časy? Tehdy jsi byl mnohem zajímavější. Než ses stal posedlý zlatem, půjčkami a dluhy, byl jsi umělec; teď jsi směnárník.“

„Finance jsou stejnou součástí našeho umění jako olovo, inkoust nebo měď,“ odsekl jsem. „U chystaného podniku je nejdůležitější jeho rozsah. Ty chceš vytvářet díla vzácné a neotřelé krásy – a v tom jsi nejlepší. Ale u tohoto umění krása spočívá v jeho měřítku. Kapka vody neznamená nic, ale řeka je majestátní a oceán je nevyzpytatelně nádherný.“

„Už jsi někdy viděl kapku vody, jak visí na větvi za slunného rána, kdy se v ní odráží svět, kapka se pohupuje spolu s větví a ty nevíš, jestli se ještě chvíli udrží na místě, nebo spadne a vsákne se do země? To je krása.“

„Kdybych mohl dělat tuhle práci zadarmo, udělal bych to. Sám jsi ale viděl, jak se kupí náklady, a my nejsme ani zdaleka u konce.“

„Krása buď je, nebo není.“ Každý jsme mluvili o něčem jiném. „Ať vytiskneš jeden odpustek nebo odliješ jedno zrcadlo. Ať je jedinečné, nebo jich je tisíc stejných, nesejde na tom.“

„A co zlato? Je tisíc zlatých krásnějších než jediná mince?“

„Pro tebe ano.“

O dva měsíce později Andreas Dritzehn zemřel.

53. kapitola

Štrasburk

Hotel nabízel internetové připojení na pokoji. Nick deset minut ležel na posteli a díval se na zdířku ve zdi. Bojoval s pokušením jako světec. Po týdnu bez sítě si připadal jako bez ruky, zoufale toužil po tom, aby se mohl podívat na internet. Jenže pronásledovatelé dokázali vystopovat jejich pohyby s téměř telepatickou přesností. Může to risknout?

Internetový provoz představoval jednu obrovskou, ohlušující konverzaci. Nickovo připojení bylo ve srovnání s ním pouhým špitnutím. A Nick zná pár triků. Váhavě spustil nohy z postele a zapnul laptop.

Práce v digitálním světě ho vychovala k jisté paranoii ohledně bezpečnosti. Nejdřív vymazal celou historii ve webovém prohlížeči, aby se nějaký program bez jeho vědomí nespojil s dříve navštívenou stránkou a neprozradil ho. Pak změnil svůj počítač v pevnost. Vztyčil kolem něj hradbu firewallu a zavřel všechny brány s výjimkou jedné, aby veškerá výměna dat s vnějším světem musela procházet právě tudy, pod jeho dohledem. Jako v případě všech hradeb šlo právě tak o to, co bylo uvnitř, jako o to, co mělo zůstat venku. Po chodbách pevnosti patroloval antivirový program a dával pozor na jakékoliv známky podezřelé aktivity. Nick se nebál frontálního útoku, ale špionů.

Teď se mohl odvážit ven. Připojil se k síti a okamžitě navštívil stránku, která fungovala jako anonymizér. Taková věc byla hodně populární mezi zvrhlíky, zločinci a zastánci konspiračních teorií, ale měla i zcela legitimní využití. Nick o ní metaforicky uvažoval jako o plášti neviditelnosti, který mu umožňuje procházet po webu bez toho, že by po sobě zanechával nějaké stopy, jež by prozradily, kdo je nebo odkud pochází.

I po všech opatřeních si připadal nervózní, jako kdyby se uprostřed noci plížil tmavým domem do obývacího pokoje, aby potají otevřel otcův bar. Každá navštívená stránka byla jako podlahové prkno, které může zavrzat. Postupně ho ale tok informací pohltil. Zapomněl na nebezpečí a sledoval nitky informací, které se rozbíhaly všude kolem něj.

Začal s izraelskými králi, ale nenašel o moc víc než jména: zprvu známá, ale čím dál obskurnější: David, Šalomoun, Rechabeám, Abíjám až k Sidkijášovi. Online encyklopedie shodně shrnovaly biblické dějiny, ale nic mu nepřipadalo důležité.

Pak pokračoval Knihou letopisů králů judských. Zde narazil na zajímavější informace. O Knize letopisů králů judských se zběžně zmiňovala Druhá královská kniha. Klik. 2 Kr, 21,17. „O ostatních příbězích Menašeho, o všem, co konal, i o jeho hříchu, jímž zhřešil, se píše, jak známo, v Knize letopisů králů judských.“ Klik. Takové zmínky byly rozesety po celém Starém zákoně – šlo o odkazy na knihy, které snad kdysi existovaly, ale teď se z nich stali duchové dráždící učence. Klik. Jako dobrodružství Sherlocka Holmese, o nichž se zmínil doktor Watson, ale Conan Doyle je nikdy ve skutečnosti nenapsal. Klik. Případ politika, majáku a cvičeného kormorána.

Nick si uvědomil, že se dostal do slepé uličky. Vycouval a vydal se jinou cestou, podle klíčového slova Menaše. Šestnáctý král Izraele. Odpadlík, kterého zajal Babylon, ale který se vrátil do čela svého království, když učinil pokání a obrátil se zpět k Bohu. Klik. Menašeho modlitba. Kniha letopisů králů judských se sice ztratila (pokud vůbec existovala), ale někdo kolem prvního století našeho letopočtu se rozhodl vymyslet Menašeho kajícnou modlitbu a vydávat ji za originál. Něco na způsob fandovské smyšlenky. Šlo o padělek, ale o padělek tak starý, že sám o sobě získal určitou hodnotu. Nyní byl součástí biblických apokryfů.

Klik. Zpátky k Bibli. „Tíží mě železné okovy, jsem obtěžkán vlastními hříchy a nenacházím úlevu.“

Chápu, jak se cítíš, pomyslel si Nick.

Nakonec se vrátil na Gillianinu domovskou stránku. Věděl, že je to riskantní, ale musel se tam podívat.

Gillian Lockhartová

je ve smrtelném nebezpečí ☺

naposledy spatřena: 2. ledna, 11.54:56

Nic se nezměnilo. Znovu si prohlédl fotografie, na kterých chyběl, a při pomyšlení na snímek ve vlastní peněžence se mimoděk přikrčil. Pro všechny případy se podíval ještě na nástěnku.

Zde přibyl jeden komentář.

Jste v pořádku? Našla jste to? Zavolejte mi, prosím. Mám nové číslo: www.jerseypaints.co.nz

(vzkaz poslal Olaf, 11. ledna 17.18:44)

Nick si přečetl zprávu třikrát a ověřil si datum na hodinkách. Vzkaz byl starý dva dny. Opatrnost mu velela, aby nepodnikal nic dalšího; byla to léčka. Neměl by ani být online. Ale nedokázal odolat.

Na monitoru naskočila nová stránka: obrázek duhově vybarvené krávy na žebříku, se štětcem v kopýtku a širokým úsměvem. „Domácí i průmyslové malování“. Následovalo telefonní číslo s předvolbou, která podle Nickova odhadu patřila Novému Zélandu, a pár svědectví spokojených zákazníků. Nikde ani zmínka o někom jménem Olaf.

Nick zkontroloval bezpečnost svého počítače. Všechny ukazatele svítily zeleně. Webová stránka se mu nepokoušela nainstalovat žádný nebezpečný software.

Musel to risknout. Zvedl sluchátko hotelového telefonu a vytočil číslo. Po chvíli uslyšel vzdálené pípnutí.

„Jersey Paints,“ ohlásil se hlas s novozélandským přízvukem.

„Ehm, dobrý den. Je tam Olaf?“

Rozhostilo se podrážděné ticho. „Tohle je nějaký vtip? Už jsem vám řekl třikrát, že tady žádný Olaf není. Byl byste tak laskav a přestal nám volat?“

„Promiňte,“ řekl Nick.

Provinile zavěsil. Neměl volat a neměl se ani dívat na tu webovou stránku. A už vůbec neměl telefonovat z hotelu. Už jsem vám to řekl třikrát. Vzkaz si přečetl ještě někdo jiný.

Zpoza dveří zaslechl nějaký zvuk. Ztuhl. Už jsou tady? Copak ho našli tak snadno? Zašramotil klíč v zámku. Vyděšeně se ohlédl k oknu, ale bylo pevně zavřené.

Světlo na zámku zablikalo zeleně a klika se s klapnutím začala otáčet.

Neměl se kam schovat: i koupelna byla na chodbě. Popadl batoh s knihou a hrací kartou. Třeba se mu podaří protáhnout se kolem vetřelce, srazit ho k zemi a utéct.

Co když ale není jenom jeden?

Dveře se otevřely. Na spoře osvětlené chodbě stála Emily se dvěma nákupními taškami a s vlasy vlhkými od roztátého sněhu. Podívala se na batoh v Nickově ruce.

„Chystáte se ven?“

Nick s ulehčením klesl na postel. „Myslel jsem si… Jenom jsem se ujišťoval, že je ta kniha pořád v bezpečí.“ Znovu na ni pohlédl a všiml si něčeho dalšího. „Převlékla jste se.“

Odložila tašky a pověsila si kabát na háček u dveří. Sukni, kterou měla na sobě od Paříže, nahradil svetr ke krku a přiléhavé džíny. To bylo poprvé, co ji Nick viděl v něčem jiném než v sukni. Trochu ho to přivádělo do rozpaků, jako když potkáte o víkendu svého učitele v samoobsluze. Na druhou stranu si uvědomoval, jak jí to sluší.

„Napadlo mě, že v kalhotách se mi líp poběží, pokud budeme muset zase před někým utíkat,“ poznamenala věcně.

Stáhla si kozačky a lehla si na postel vedle Nicka. Recepční jim zase přidělil pokoj s manželskou postelí. Leželi bok po boku jako manželé ze starého filmu. Nicka překvapilo, že ho to zvláštním způsobem uklidňuje.

„Sněžení houstne,“ řekla po chvilce. „Možná budeme mít co dělat, abychom se dostali ze Štrasburku.“

„Jestli budeme vůbec moci někam jet.“ Nick se natáhl po dálkovém ovládači a pustil televizi. Projel sérii francouzských soutěžních her a zakotvil na anglickém zpravodajském kanálu. Uprostřed spálené krajiny stál reportér a vojáci v hnědých uniformách za ním prohledávali domek z nepálených cihel. Zdálo se, že se scéna odehrává v naprosté pustině, ale aspoň tam bylo horko. Nick měl pocit, jako kdyby se půlku života potácel zimou.

Ztlumil zvuk a nechal televizi běžet jen jako kulisu v pozadí.

„Díval jsem se na Gillianinu stránku,“ řekl. „Někdo jí tam nechal vzkaz.“

Emily neodpověděla. Pohlédl na ni a všiml si, že usnula. Měla zavřené oči a její bledou pleť rámovaly tmavé vlasy rozprostřené na polštáři. Přikryl ji dekou až po ramena. Zamumlala něco ze spaní a přitulila se k němu.

Z jejího těla vyzařovalo teplo, které pomalu rozpouštělo ledovou krustu, jež ho obklopovala od chvíle, kdy mu na obrazovce vyskočil Gillianin vzkaz. Věděl, že je to chyba, že až se Emily vzbudí, bude se červenat rozpaky a on se bude stydět. Ale nechtěl ji rušit. Nechal ji na chvíli u sebe.

Obrátil oči k televizi, četl probíhající titulky a sledoval tichou přehlídku tiskových mluvčích, sportovců, obhájců a hvězdiček na opačné straně skleněné stěny. Ještě nedávno mu připadali důležití: hrdinové, padouchové a příběhy předkládané médii. Teď je vnímal jako z jiného světa.

Záběr se vrátil k moderátorovi ve studiu. Naskočil další titulek: BÝVALÝ JEZUITA ZAVRAŽDĚN.

Nick sáhl po ovládači a zesílil zvuk. Emily se při jeho náhlém pohybu zavrtěla. Moderátora nahradil zrnitý policejní snímek. Nick na něj zůstal zírat s otevřenou pusou. Ten muž stojící před fotoaparátem s cedulkou v ruce…

„To je bratr Jerome.“ Emily se prudce posadila a odhrnula si vlasy z tváře.

Nickovým šokem pronikal jednotvárný hlas moderátora. „Sousedé slyšeli výstřely… Přivolali policii… Poprava ve stylu mafie… Časně ráno údajně u domu parkoval podezřelý vůz… Vynikající učenec… Skandál se sexuálním obtěžováním…“

Nick se podíval na Emily. Po lících jí stékaly slzy. Chtěl ji nějak utěšit, ale vypadala tak křehce, jako kdyby hrozilo, že se po sebejemnějším dotyku roztříští.

„Zabila jsem ho,“ zašeptala.

V televizi začala další zpráva a tvář bratra Jeroma nahradilo video z lodi plné zpola zmrzlých uprchlíků. Nick znovu vypnul zvuk.

„To jste nemohla vědět,“ zamumlal.

„Zničila jsem ho.“

„Vím, jak se cítíte,“ zkusil to Nick. „Já to mám stejně s Bretem. Nebýt mě, mohl ještě žít. Je to jako jed. Jenže takhle nesmíte uvažovat. Za jeho smrt jsou odpovědní ti chlápkové, kteří ho zastřelili.“

„Já jsem odpovědná,“ trvala na svém. „Nebýt mě, vůbec by tu nebyl.“

„Protože se vás pokusil zneužít, když jste u něj studovala?“

Emily spolkla slzy a sklopila oči na deku. Pak, když už si myslel, že ho nevnímala, zašeptala: „To nebyla jeho chyba. Jerome a já… měli jsme… byli jsme milenci. Nešlo o to, že by po mně vyjel. Vážně jsme spolu chodili. Když to univerzita zjistila, dostal výpověď a byl vyloučen i z řádu. Zničilo ho to. Věda byla jeho život.“

Nick si vzpomněl na starce s chumáčem bílých vlasů a snažil se vypudit z mysli představu toho, jak jeho kostnaté ruce hladí Emilyinu kůži. „Stejně se vás neměl ani dotknout.“

„Neměl se mě ani dotknout,“ zopakovala. „To je pravda. Ale ne tak, jak si myslíte. To já se zamilovala do něj. Svedla jsem ho, dá-li se to tak říct. Byla jsem do něj blázen a nehodlala jsem se smířit s odmítnutím. Neuvědomovala jsem si, co dělám.“ Otřela si slzu z tváře. „Nakonec u něj převážil pocit provinilosti a náš vztah ukončil. Byla jsem na něj tak rozzlobená, že jsem se chtěla pomstít. Nahlásila jsem ho z čiré pomstychtivosti. Zničila jsem mu život. A teď tohle.“

54. kapitola

Štrasburk

Prohlížel jsem papíry se známou bolestí zklamaných nadějí. Některá písmena se sotva otiskla, jiná se vyryla tak hluboce, že jejich tvary zalévaly inkoustové skvrny. Na několika místech, kde jsme dostatečně neohladili hrany kovu, se papír roztrhl. Celý list byl po odlepení z lisu pokrytý šmouhami. Drach měl pravdu: takových kopií jsem mohl vytisknout třeba deset tisíc, a pořád by byly stejně ošklivé.

Zvedl jsem pilník a smiřoval se s dalším odpolednem nevděčné dřiny. Odlití kovových tvarů podle měděné destičky bylo snadné, ale překvapilo mě, jaké přesnosti bude třeba dosáhnout. Stačilo, aby nějaké písmeno zůstalo o chloupek níž než ostatní, a už se sotva dotklo papíru. Pokud naopak příliš vyčnívalo, rozmazalo po papíru inkoust. Vzhledem k tomu, že slova vznikala vtlačením ocelové formy do měděné destičky, nedalo se jednotné výšky písmen dosáhnout jinak než úzkostlivě pečlivým pilováním.

„Kde máme formy?“

Kaspar vzhlédl. „Nejsou ve vaku?“

Podíval jsem se do pytle, který Kaspar přinesl z Dritzehnova domu. Kromě několika kousků olova byl prázdný.

„Možná jsi je položil na lavici.“

Prohrabal jsem se stohy papírů, nářadí, měděných destiček a špatně odlitých forem. Nikde jsem je neviděl.

„Víš jistě, žes je přinesl?“

Pokrčil rameny. „Myslel jsem si, že ano.“

Tohle jsem na spolupráci s Kasparem nesnášel. Pokud mu na něčem nezáleželo, nesnažil se a žádná výtka na tom nemohla nic změnit.

„Určitě jsi je nechal v lisu.“

„To je možné,“ souhlasil.

„Říkal jsem ti, abys je přinesl.“ Dritzehn poslední týden ležel v posteli a v jeho domě se střídali ustaraní příbuzní, všeteční přátelé a dotěrní věřitelé, kteří se báli, že už nikdy neuvidí svoje peníze. „Jestli je někdo uvidí, naše tajemství bude prozrazeno.“

„Zamkl jsem dveře.“

Nechtěl jsem se s Kasparem hádat – toho roku jsme se i tak dohadovali až příliš. Obrátil jsem se k němu zády, vyhlédl ze dveří stájí a vdechoval jsem studený prosincový vzduch, abych se uklidnil.

Na dvoře stál chlapec. Nejdřív jsem si pomyslel, že to je nějaký tulák nebo zloděj, ale když jsem k němu vykročil, zůstal na místě. Podíval jsem se pozorněji a uvědomil jsem si, že ho znám: byl to poslíček Hanse Dunna. Vypadalo to, že celou cestu ze Štrasburku utíkal.

„Poslal tě Dunne?“ zavolal jsem na něj.

Přikývl. „Mám vám vyřídit, že pan Dritzehn zemřel.“

Dům s nakloněnými stěnami a jednotvárnou štítovou zdí už teď připomínal rakev. Okenice byly zavřené a z nitra se na ulici nelinulo žádné světlo. Stáli jsme dlouho na schodech, než nás sluha vpustil dovnitř. Vnitřek domu páchl po octu a pryskyřici od pálení borovicové drtě v krbu.

„Zajdi do sklepa pro formy,“ nakázal jsem Kasparovi a podal jsem mu klíč. „Vezmi i šrouby.“ Abychom zmenšili dopady jediné chyby, upravili jsme lis rozdělením textu do čtyř samostatně odlévaných pásů, každého na jeden odstavec, které jsme sešroubovali dohromady do jediné destičky.

„Kam půjdeš ty?“

„Rozloučit se se zesnulým.“

Vzal jsem svíčku ze stěny a vystoupal jsem po vrzajících schodech. Na stěnách se mihotaly stíny. Jakmile jsem vstoupil do pokoje, upřel se na mě tucet párů očí: truchlící a služebnictvo se shromažďovali před dveřmi do ložnice. Zdálo se, že všechny spojuje tichá výčitka. Většina obklopovala zavalitou ženu v bílém závoji – Dritzehnovu ženu, nyní vdovu – a muže, o něhož se opírala. Dritzehnova bratra Jörga.

Smekl jsem klobouk. „Paní Dritzehnová, přišel jsem vám říct, jak líto…“

Jen co mě spatřila, oddělila se od skupiny a vrhla se ke mně.

„To je vaše práce,“ zavřeštěla. „Vaše a toho vašeho kamaráda. Byl to dobrý a čestný muž, dokud jste ho svými čáry nesvedl. Jestli je na dnešním dnu něco dobrého, pak to, že už ho dál nemůžete využívat. Až Andrease pohřbí, vrátíte mi do posledního pětníku všechno, co vám půjčil.“

Začala do mě bušit zaťatými pěstmi. Její švagr ji chytil za ruce a odtáhl ji ode mne.

„Jdi za svým manželem,“ přikázal jí. „Tohle vyřídím já.“

Strčil ji do ložnice. Otevřenými dveřmi jsem zahlédl Dritzehnovo tělo, ležící v rubáši na posteli.

Jörg zavřel dveře a úlisně se na mě podíval. Už jsem se s ním jednou nebo dvakrát setkal a nikdy se mi nezamlouval. Byl to malý, nahrbený mužík s oteklými tvářemi a bradou pokrytou strništěm.

„Je hysterická,“ pravil beze stopy soucitu, „což je pochopitelné. V takových chvílích je lepší nechat obchodní jednání chladnějším hlavám.“

„Váš bratr právě zemřel,“ odpověděl jsem. „Obchody počkají.“

„Mluvil jsem s Andreasem a před smrtí mi řekl o vašem podniku. Nejvíc litoval toho, že se nedožije slibovaného bohatství. Prý bych měl zdědit jeho podíl v partnerství.“

„Jestli to řekl, musel mít mozek zatemněný nemocí,“ namítl jsem. „O tom si ale můžeme promluvit jindy. Přišel jsem pro něj truchlit.“

To byla pravda. Nezapírám, že jsem zahrál na jeho chamtivost a přemluvil ho k podniku, který byl výhodnější pro mě než pro něj, ale Dritzehn byl obchodník: rozhodoval se na základě vlastního uvážení. Uměl dobře shánět finance. Litoval jsem však jeho odchodu, jako člověk lituje odchodu jiné lidské bytosti.

„Půjdu. Nechtěl jsem rozrušit jeho rodinu.“

„Rozrušíte mě daleko víc, pokud mě nevyslechnete,“ odsekl Jörg. „Vím, kolik peněz Andreas ve vašem plánu utopil, ale nikdy mi nedokázal vysvětlit, čím jste si to zasloužil.“

„Pak se to ani nikdy nedozvíte. Jeho peníze i tajemství zůstávají v našem partnerství.“

„Musím zaujmout jeho místo.“

„Mám podepsanou smlouvu, že v případě jeho smrti dědicové nedostanou nic, dokud nebude podnik dokončen. I tak mi ve chvíli, kdy zemřel, dlužil peníze.“ Nedokázal jsem uvěřit, že to musím říkat, ještě než vůbec jeho tělo stačilo vychladnout.

„Necháte jeho vdovu bez prostředků?“

„Odpovědnost za ni nesete vy, ne já. Zůstane bez prostředků, jen pokud se o ni nebudete starat.“

„Dám celou věc k soudu.“ Jörg začal křičet. „Ať už jste s Andreasem měli jakékoliv tajemství, dozví se ho celé město. Nemůžete se mě zbavit.“

S Kasparem jsem se sešel před domem. „Máš všechno?“

Podal mi těžký vak. „Vyndal jsem i šroub z lisu. Takhle nikdo neuhodne, k čemu slouží.“

„Stejně to možná zjistí. Dritzehnův bratr vyhrožoval, že mě požene k soudu.“

„Tak ať. Celé tajemství znají jenom čtyři lidé. Saspach a Dunne nás nezradí.“

To mě příliš neutěšilo. „Musíme se vrátit domů. Jörg Dritzehn prahne po našem umění. Nepřekvapilo by mě, kdyby se vloupal k nám do dílny, aby ho odhalil.“

Vypůjčili jsme pro Kaspara koně a potmě jsme odjeli do St. Argobastu. Z jízdy si pamatuji jen na chladný vzduch a koňský pot. Jakmile jsme dorazili na místo, rozdělal jsem oheň v peci a zapálil jsem všechny lampy a svíčky, které jsem dokázal najít. S Drachovou pomocí jsem prohledal stáj, abych našel každý odlitek s písmeny, který jsme kdy zhotovili, ať už z olova či jiných kovů. Všechny jsem naházel do železného tyglíku a vložil do ohně. Ušetřil jsem jen ryté měděné destičky. Ty jsem zabalil do vaku a uložil pod kámen na dvoře. Byly příliš drahé, než abych je ničil.

Přidal jsem do ohně uhlí a rozdmýchal jsem plameny do žhavého žáru. Kov v tyglíku začal povolovat a drobná písmena se rozpustila a vzápětí stekla po povrchu kovu jako slzy.

„Nekončí takhle náš podnik?“

Podíval jsem se na Kaspara. Po tvářích mu stékaly krůpěje potu, neboť stál blízko u ohně. Dloubl jsem do tyglíku pohrabáčem a rozbil jsem vzdorující kus kovu.

„I když se ubráníme Jörgu Dritzehnovi, co vlastně máme? Nefungující umění a podnik bez kapitálu, jen s dluhy. Nejdřív Ennelin, pak zrcadla a teď Dritzehn: všechny naše pokusy končí katastrofou.“

Civěl jsem do tyglíku a sledoval, jak se taví poslední kousky kovu. Vzpomněl jsem si na Dritzehnovu vdovu. To je vaše práce.

Vzhlédl jsem. Drach zmizel.

Zachvátila mě panika. Opustil mě? Odradil jsem ho svými neúspěchy? Vběhl jsem do stáje.

Kaspar se skláněl nad lisem. S úlevou jsem se opřel o dveře. Kaspar zády ke mně vyndal měděnou destičku, upevnil ji do svěráku na pracovní lavici a zvedl z police pilku na kov s jemnými zuby.

„Říkal jsem ti, ať mi dáš všechny destičky, abych je mohl zakopat.“

Nezvedl oči. „Tahle není tvoje.“

Přešel jsem stáj a podíval se zblízka. Světlo lamp se odráželo od měděného povrchu, na kterém rýhy splývaly ve smečku lvů a medvědů.

„Desítka divokých zvířat.“ Drach přiložil pilku k hraně a opatrně s ní přejel po kovu. Do vzduchu odletělo několik jisker.

„Co to děláš? Tyhle nemusíš ničit. To je tvoje umění.“

Ostří se zakouslo do destičky a v mědi se objevil zubatý zářez.

„Já ji neničím, ale předělávám. Budeme potřebovat víc peněz pro tvoje umění. Můžu vyrobit víc karet a prodat je. Nebude to moc, ale snad se nějak protlučeme.“

„Říkal jsi mi přece, že půlka destiček je pryč. A teď rozřezáváš ještě tuhle.“

„Tahle karta je součtem všech ostatních.“ Položil k destičce dlaň a postupně zakrýval různé části. „Tady je jednička, dvojka a trojka… Můžu ji rozdělit na jednotlivé obrázky a zkombinovat je v kartu, jakou budu chtít.“

Objal jsem ho, přitiskl ho k sobě a užíval si teplo jeho těla. Dokonale jsme se k sobě hodili. Miloval jsem ho.

V tu chvíli mě oslovil anděl. To, co Kaspar udělal s kartou, jsem mohl udělat i s odpustky.

Roztrháme je a začneme znova.

55. kapitola

Štrasburk

Na obrazovce se míhaly tiché výjevy války a zkázy. Nick je hypnotizovaně sledoval, ale šok ze smrti bratra Jeroma ho otupil.

Bylo třeba, aby se dal dohromady. Zvedl ovladač a vypnul televizi. „Musíme zmizet.“

V jeho hlase zněla neobvyklá rozhodnost a naléhavost, jaké ještě nikdy necítil. Emily se vzpamatovala ze strnulosti.

„Kam? Nemáme kam jít.“

„Začneme tím, že odsud zmizíme. V televizi říkali, že sousedé slyšeli výstřely dnes odpoledne. Ať to udělal kdokoliv, má za námi zpoždění jen pár hodin.“

„Mohli nás sledovat?“

„Ten nápad se Štrasburkem měl Jerome. Ukázal nám ex libris a řekl nám o hraběti de Lorraine. Určitě dokázal uhodnout, že pojedeme sem. A jestli jim to řekl…“

Seběhli po schodech do hotelové haly a ven na ulici. Nevšimli si černého audi naproti hotelu. Zdálo se, že sněžení polevilo, ale v kuželech světla pod pouličními lampami pořád vířily vločky. Napadla už docela silná vrstva. Když se vydali kolem katedrály do jedné z postranních ulic, nechávali za sebou hluboké šlépěje. Nick se ohlédl, ale nikoho neviděl. Obchody byly zavřené a zaměstnanci odešli domů.

O pár ulic dál našli malé bistro, které mělo otevřeno. Bylo poloprázdné, ale po zimní samotě na ulicích se uvnitř cítili příjemně. Na stolech stály zapálené svíčky a ve vzduchu se vznášela vůně bylinek, pečeného masa a vína. Sedli si ke stolu za dřevěný pilíř, kam nebylo vidět od okna, ale odkud mohli sledovat dveře, a objednali si vin chaud a tartiflettes. Za jiných okolností by se jednalo o dokonale romantický večer: světlo svíček, svařené víno a letmé dotyky kolen pod malým stolem. Teď jim však intimita připadala jako další výsměch světa, který je nechal na holičkách.

Nick zahoupal sklenkou a podíval se na sedlinu. „Atheldene měl pravdu. Nevím, co to celé znamená, ale je to šílené.“

„Něco to pro někoho znamená,“ namítla Emily. „Kdybychom nebyli na správné stopě, nesnažili by se nás zastavit.“

„Gillian nikdy nenajdeme,“ povzdychl si Nick hořce. „Zatím jsem jenom způsobil smrt dalších lidí. Breta, doktora Haltunga a teď bratra Jeroma.“

„Bratr Jerome byl mojí chybou,“ odpověděla Emily tiše. „Kdybych vás k němu nezavedla, nikdy by se do toho nenamočil.“

„Kdybych vás neoslovil, nikdy byste se do toho nenamočila ani vy.“ Nick stiskl stopku sklenky tak silně, až čekal, že každou chvíli praskne.

Vzhlédl. Emily ho zřejmě neslyšela; bezvýrazně mu hleděla přes rameno. Nick se začal otáčet, ale Emily ho popadla za ruku a zarazila ho.

„Dívejte se na mě. Tři stoly za vámi sedí muž, který nás posledních pět minut pořád sleduje.“

Nick pocítil známé mrazení v zádech. „Jak vypadá?“

„Snědý, podsaditý, s křivým nosem. Možná Ital. Od chvíle, kdy vstoupil, si ještě nesvlékl kabát.“

Nick střelil pohledem k pozlacenému zrcadlu na stěně, ale nedokázal v něm muže najít. Myšlenky se mu zběsile rozběhly.

„Mám nápad.“ Zpola očekával, že se mu každou vteřinou zaryje do zad hlaveň zbraně. Podíval se Emily do očí, aby se trochu uklidnil. „Za chvilku se naoko hlasitě pohádáme. Vy utečete s pláčem na toalety, já naštvaně vyjdu ze dveří. Batoh necháme na stole a uvidíme, co udělá.“

„Co když půjde za vámi?“

„Pak sledujte vy jeho.“

„A když půjde za mnou?“

„Ječte, jako by vás na nože brali. Hned budu u vás.“ Nick jí sevřel zápěstí. „Jste připravená?“

Přikývla. Najednou prudce odsunula židli a vymrštila se na nohy.

„Jak se mi opovažuješ říkat něco takového?“ vykřikla. Tichá konverzace a cinkání příborů v restauraci umlkly. I Nicka její výbuch šokoval. „Nemáš ponětí, jak se teď cítím.“

Divoce se rozhlédla a vyběhla k toaletám. Nick několik vteřin omámeně seděl a pak odstrčil svoji židli, aby byl jasně vidět batoh, který se houpal na opěradle. Pleskl o stůl dvacetieurovou bankovkou a s pohledem upřeným k zemi vyrazil ke dveřím.

Ještě než se za ním dovřely dveře, zaslechl zaskřípání další židle. Přeběhl po udusané vrstvě sněhu na chodníku k nejbližšímu rohu, schoval se za ním a ohlédl se.

Bezprostředně nato se znovu otevřely dveře restaurace a ven vyšel podsaditý muž v dlouhém černém kabátu. Lucerna nad vchodem ho zalila žlutým svitem. Nick zahlédl tmavé vlasy, snědou pleť i zlomený nos. Muž držel v ruce Nickův batoh. Nickovi bylo na tom muži něco povědomého – možná ho už viděl v tom belgickém skladu. Muž se rychle rozhlédl na obě strany a vytáhl z kapsy klíčky s dálkovým ovladačem. Naproti přes ulici zablikalo černé audi. Na jeho střeše neležel žádný sníh – nemohlo tu stát dlouho. Nick se pokusil nahlédnout dovnitř, aby zjistil, jestli se ve voze neskrývá ještě někdo.

Muž přešel ulici a otevřel dveře u řidiče. Nick dospěl k rozhodnutí. Po sněhu se mohl pohybovat zcela nehlučně. Muž byl k němu otočený zády a prohraboval se batohem, snad aby se ujistil, že je v něm skutečně ta kniha. Nick doběhl těsně k němu, aniž by ho protivník slyšel. Rozmáchl se pěstí a zasáhl muže do břicha. Vložil do toho úderu veškerou zlost, strach a frustraci posledního týdne. Muž se zlomil v pase a klíčky mu vypadly do sněhu. Nick je odstrčil botou pod auto a kopl protivníka kolenem do tváře. Vzápětí hrábl po batohu.

Jenže Nick byl amatér, zatímco jeho oponent profesionál. Nickův kop muže vyvedl z rovnováhy, ale nesložil ho na zem. Když se Nick natáhl pro batoh, Ital ho popadl za paži a škubl s ní. Nick cítil, jak mu loket málem vyskočil z kloubu. Muž s ním smýkl, Nickovi na sněhu uklouzly nohy a muž ho odhodil pryč. Nick s heknutím přistál na zádech. Přitom si vyrazil dech.

Jeho protivník o krok ustoupil. Nick si na zlomek vteřiny pomyslel, že uteče, ale Ital si jen dělal větší prostor. Sáhl pod klopu kabátu a vytáhl pistoli, která v jeho obrovité tlapě vypadala klamně maličká.

Takhle to tedy skončí. Zůstane ležet na ulici a jeho krev se bude vsakovat do sněhu, dokud nevychladne a nezmrzne. Nikdy se nedozví, co se stalo Gillian, a nikdy nepochopí, proč si přijel pro smrt do tohoto ledového kouta Francie. Vzedmul se v něm vztek na nespravedlivý osud.

Vtom se do noci s pronikavým výkřikem vyřítila Emily a skočila na ozbrojence. Byla příliš drobná, než aby se s ním mohla měřit, ale pověsila se mu na paži a strhla mu zbraň k zemi.

Nick vyskočil a hmátl po pistoli. Jeho prsty se chytily studené hlavně a držely se jí jako klíště. Všichni tři se chvíli potáceli sněhem, ale pak něco povolilo. Nick ztratil rovnováhu a v další chvíli se ocitl tváří ve sněhu. Kdosi ho zalehl.

„Jste v pořádku?“

Emily se zvedla a Nick se vyhrabal na nohy hned po ní. Pořád držel pistoli za hlaveň jako palici. Kde je jejich protivník?

Pod pouliční lampou o kus dál se mihl stín. Nick se ohlédl.

„Pořád má ten batoh.“

„Počkejte,“ zavolala Emily, ale Nick už se dal do běhu. Boty mu křupaly ve sněhu a rukama se rozmachoval tak rychle, že si ani neuvědomoval tíhu zbraně. Ital byl možná silný, ale neuměl sprintovat. Nick se mu při běhu liduprázdnými ulicemi bez problémů držel těsně v patách. Černobílé obrysy hrázděných domů mu v šeru připomínaly kostry a zavřené okenice byly jako prázdné oční důlky, slepé k probíhající honičce.

Muž se ohlédl přes rameno a vyrazil neosvětlenou postranní uličkou. Jeho hluboké šlépěje se jasně rýsovaly ve sněhu – zvlášť tady, kde od začátku chumelenice neprošla skoro ani noha. Nick ho postupně doháněl. Když přebíhali přes most, zahlédl pod sebou černý odlesk vodní hladiny. Ital znovu zatočil.

Domů ubylo. Kolem se začaly rozkládat pruhy trávníků a stromů. Napravo Nick viděl dřevěné cimbuří a věžičky: dětské hřiště. Do plic ho bodal ledový vzduch. Teď ale svou kořist viděl naprosto jasně, sotva dvacet metrů před sebou. Nedbal na bolest a pokračoval v běhu.

Mezi stromy ze všech stran probleskovala voda. Určitě se dostali na nějaký říční ostrov. Před nimi stála řada vysokých kamenných věží osvětlovaných reflektory na tmavém pozadí. Tady ostrov končil.

Muž byl v pasti. Zpomalil do chůze a zastavil se. Nick smykem zabrzdil za ním. Držel se v uctivé vzdálenosti. Když se muž obrátil čelem k němu, Nick pozvedl zbraň. Stáli mlčky mezi zasněženými stromy, dvanáct kroků od sebe jako při souboji. Jenže jen jeden z nich měl zbraň.

„Kdo jste?“ zavolal Nick. Noční ticho jeho slova pohltilo.

Muž neodpověděl. Podíval se na batoh, který se mu dosud houpal na ruce, a upustil ho na zem. Pohyb přilákal Nickovu pozornost a v tu chvíli se Italova ruka zanořila do kapsy kabátu. Nick rychle zvedl pohled i pistoli. Byl si jistý, že právě udělal osudovou chybu. Ještě ale nezmáčkl spoušť.

Muž nevytáhl druhou zbraň, ale list papíru. Rozechvěle ho přeložil několikrát přes sebe a začal ho cupovat na malé útržky.

„Přestaňte!“ vykřikl Nick. Na zem se snášely kousíčky papíru jako sněhové vločky. Nick výhrůžně trhl pistolí, ale nedokázal chladnokrevně zastřelit bezbranného člověka.

Parkem za ním přejel kužel oslnivého světla. Po řece se blížila loď a kapitán nehodlal ve tmě nic riskovat. Za vteřinu ho světlo zalije jako herce na jevišti. Spustil ruku k boku, aby schoval zbraň ve stínu. Neodvažoval se pohnout jako jelen ztuhlý před reflektory blížícího se auta.

Loď už je míjela. Řeka tu byla tak úzká, že se trup plavidla téměř dotýkal hráze, a paluba byla jen asi třicet centimetrů pod Nickovýma nohama. Reflektory na okamžik zaplavily celý park světlem a oslepily Nicka. V tu chvíli Ital skočil. Přehoupl se přes zábradlí a dopadl na loď. Nick přeběhl k řece za ním, ale viděl jen stěnu z oslnivého světla.

Za sebou zaslechl další kroky a prudce se otočil. Přes park běžela Emily a od úst jí stoupaly obláčky páry.

„Kde je?“

Nick ukázal na loď, která už mizela za záhybem řeky. „Utekl.“

Přešel k ležícímu batohu a rozhlédl se po zemi. Jak jeho oči znovu přivykaly tmě, všiml si několika kousků papíru. Jeden z nich zvedl. Vypadalo to na obyčejný kancelářský papír s fragmentem nějakého slova.

„Co to je?“

„Něco důležitého. Když jsem ho zahnal do kouta, nejvíc ze všeho mu záleželo na tom, aby ten papír zničil.“

Společně si klekli do sněhu a ztuhlýma rukama sbírali všechny kousky, které dokázali najít. Nick děkoval bohu, že nefouká vítr. Nakonec z nich oklepali sníh a uložili je do kapsy Nickova batohu. Emily si pochybovačně prohlížela hromádku promočených útržků, velkých sotva jako konfety.

„Myslíte, že z toho něco poznáme?“

Nick se zazubil. Městská záře se odrážela od sněhu a dodávala jeho tváři přízračný výraz. Skládám věci dohromady.

„Máme na to techniku. Dokážeme to sestavit.“

56. kapitola

Rozdělíme je a znovu je složíme.

Vysvobozením zvířat z plochých klecí jejich měděných destiček Drach dokázal vyrobit libovolnou kartu. I kdyby zbývalo jediné zvíře, mohl ho vytisknout tolikrát, kolikrát ho na danou kartu potřeboval. Tento systém nebyl jen dokonalý, ale taky nekonečně proměnlivý.

Nešlo o nový nápad. Tímto směrem jsme se vydali, už když jsme rozdělili destičku s odpustky na čtyři odstavce. Nezašli jsme ale ani zdaleka dost daleko. Jednoho odpoledne jsem spočítal všech tři tisíce sedmdesát čtyři jednotlivých znaků na odpustku. Každý odlijeme zvlášť a složíme je dohromady v jedinou stránku, stejně jako tisíc duší dohromady vytváří jedinou Kristovu církev.

Hansi Dunnovi se můj plán nelíbil. „Vždycky když narazíte na potíž, přijdete s řešením, které nastolí deset nových problémů, aniž by vyřešilo ten původní,“ varoval mě. Už si ale při výrobě měděných destiček vydělal přes sto zlatých, a tak jsem si ho nevšímal.

Můj nápad se nezamlouval ani Kasparovi. „To je slepá ulička. Snažíš se zdolat horu tak, že na ní spočítáš všechny oblázky. Zbytek života strávíš tím, že budeš komplikovat svoje umění natolik, až s ním nikdo nedokáže nic udělat.“

Putovali jsme lesem. Jako kdybychom procházeli ohněm: kolem nás všechny listy plály jasnými odstíny šarlatové červené, okrově žluté i oranžové a pohupovaly se ve větru. Byl pozdní říjen a nebezpečný čas na pobyt venku.

„A i kdybys uspěl, dopadne to jako s těmi zrcadly,“ popichoval mě Kaspar.

Od večera, kdy zemřel Andreas Dritzehn, se toho odehrálo věru hodně. Jeho bratr Jörg mě zažaloval, abych ho přibral do partnerství – a prohrál. Soudce mu přiřkl patnáct zlatých. Uskutečnila se cášská pouť a relikvie byly opět na sedm let uloženy. Některá zrcadla, do nichž poutníci zachytávali svaté paprsky, byla moje, ale mnoho ne. Značnou část kovů jsme museli prodat k zaplacení úroků za dluhy. Vzápětí nás ošidil kapitán lodě a poplatky na řece vytahaly z mé kapsy další peníze. Nakonec se proti nám na každém kroku stavěly cášské cechy. Proud cínu a olova, který měl plynout po Rýnu, se tak nakonec změnil v nepatrný potůček. Proud zlata, který se mi měl naopak vrátit, se úměrně tomu ztenčil. Když jsem zaplatil náklady, investory a dluhy včetně patnácti zlatých pro Jörga Dritzehna, nezbylo skoro nic.

Kaspar nesnášel, když jeho poznámky nevyvolávaly žádnou reakci. Zkusil to potřetí: „A je šílenství vydávat se teď na cestu. Slyšel jsem, že před týdnem srovnali se zemí vesnici Breisgau. Podpálili ji a upekli si její dobytek ve žhavém popelu. Podle některých zpráv si upekli a snědli i obyvatele.“

Zachvěl jsem se. Kraj kolem Štrasburku už měsíce trápil mor v podobě divochů zvaných armagnaken neboli „ubohé duše“, zbytků velkého vojska, které roky plenilo Evropu ve službách různých vévodů. Nekalá koalice francouzského krále, německého císaře a italského papeže je chtěla vyslat do Švýcarska, aby zničili Basilej: král proto, že je chtěl dostat z Francie, císař kvůli tomu, že hodlal připojit Švýcarsko k říši, a papež z toho důvodu, že chtěl jednou provždy zrušit koncil, který Aeneas a jeho přátelé vedli už deset let. Švýcaři se ale armagnakům postavili a s velkými ztrátami je porazili. Ti, kteří přežili, nyní řádili kolem Rýna a prolévali množství krve, jemuž – jak se říkalo – se vyrovná pouze apokalypsa. Na jaře dorazili do blízkosti Štrasburku. Zahynulo mnoho tisíc lidí.

Les už nebyl krásný. Nahlédl jsem do jeho hlubin a pokoušel se rozeznat, co číhá za hýřivými barvami listoví.

„Nicku? Co s tebou sakra bylo? Donesly se mi pěkně ošklivé věci.“

Nekromant Urthred přecházel ve své komnatě před hořícím ohněm. V rohu poslušně stál přivázaný jednorožec.

„To je dlouhá historie. Potřebuju pomoc.“

„Kde jsi?“

„Ve Štrasburku.“

„V Kentucky?“

„Ve Francii.“

„Jasně.“ Urthred se nepřestával mračit. „Momentálně to mám do Francie krapet z ruky.“

„Potřebuju skener s vysokým rozlišením a rychlý přenos dat. Co nejrychlejší. Napadlo mě, že třeba někoho znáš.“

Urthred poklepal holí na kamennou podlahu. Z hole odletěly modré jiskřičky. „Páni, Nicku, moc mi to neusnadňuješ. Kolik tam máš hodin?“

Nick se podíval na hodinky. „Devět večer.“

„Tohle není žádná sranda.“ Urthred se odmlčel, ale nakonec si mrzutě povzdychl. „Dobře. Zkusím využít svoje kontakty na správce datacenter ve Francii, kteří trpí nespavostí a mají slabost pro uprchlíky před zákonem. Chvíli počkej.“

Urthred zmizel v oblaku dýmu. Nick si sundal z uší sluchátka a vzhlédl od laptopu. Kamenné stěny s pavučinami a vířící mlhu nekromantovy věže nahradila červená malba a cigaretový kouř podzemního baru u nábřeží Saint Jean. Ostatní zákazníci Nickovi připadali stejně výstřední jako obyvatelé Gotického doupěte: každý volný centimetr kůže měli probodený piercingem, vlasy obarvené na červeno, fialovo nebo zeleno, kolem krků a pasů ocelové řetězy. Nikdo z nich nevypadal, že by sem přišel využít výhod bezdrátového internetu zadarmo.

„Víš jistě, že je nejvhodnější chvíle na hraní počítačových her?“ zeptala se Emily. Seděla vedle něj na odřené lavici a srkala Jacka Danielse s kolou.

„Znáš slogan, že síť je jako počítač?“ Emily zavrtěla hlavou. „Pokud jde o lidi, takovou sítí je Randall. Urthred. Jestli nám někdo může pomoct, Randall ho pravděpodobně zná.“

„Nerozumím. Máme tu přece připojení na internet.“

„To ani zdaleka nestačí. A potřebujeme oskenovat ty obrázky. To nejde udělat foťákem v mobilu.“

Na obrazovce laptopu se zničehonic znovu objevil Urthred. Nick si nasadil sluchátka a snažil se ignorovat pohrdavé pohledy, které přitahoval.

„Mám to,“ pochlubil se Urthred. „Slyšel jsi o místě jménem Karlsruhe?“

„Ne.“

„Je to v Německu, podle interwebu asi tak hodinu cesty od tebe. Hochschule für Gestaltung. Něco jako technická fakulta. Na katedře počítačů dělá jedna holka, Sabine Frimanová, a ta tě dokáže připojit.“

Nick zaváhal. „Dostaneme se tam bez auta?“

„Kdo si myslíš, že jsem? Nějaký zatracený agent cestovky?“ Urthred přešel k velké knize otevřené na pultu ve tvaru orla s roztaženými křídly a nahlédl do ní. „Ve 21.50 by měl ze Štrasburku vyjíždět vlak do Frankfurtu, který zastavuje v Karlsruhe. Mám ti taky zjistit, kde tam bude jídelní vůz?“

„Ten najdeme.“ Nick se natáhl po víku počítače, aby ho zaklapl. „Ale potřebuju, abys zařídil ještě jednu věc.“

Ať už v lese číhala jakákoliv nebezpečí, dorazili jsme bez úhony k cíli. Schlettstadt bylo obyčejné městečko, které leželo zhruba třicet kilometrů od Štrasburku proti proudu Illu. Jako všechna města v těch dobách fungovalo jako v neustálém stavu obležení. U hradeb stály hlídky a brána se otevřela, teprve když jsme prokázali, že nemáme zbraně. Po klikatých ulicích nahoru ke kostelu nás sledovaly podezřívavé pohledy.

„Všiml sis, že zlatníci vždycky mívají obchody v blízkosti kostelů?“ zahučel Drach. „Ježíš přitom kázal chudobu a opuštění pozemských statků.“

„Mluv tiše,“ napomenul jsem ho. „Stačí, že nás tady všichni považují za předvoj armagnaků. Ještě aby tě zařadili mezi volnomyšlenkářské kacíře.“

To, kvůli čemu jsme přišli, jsme objevili v domě se strmým štítem nahozeným mezi trámy červenou omítkou. Většinu vybavení jsme znali z jiných zlatnických obchodů: nářadí na zdech, krabice s korálky a drátky, lesklý talíř za mřížemi vitríny, zbytky rtuti a taveného kovu.

Z pece v zadní části domu ale nestoupal kouř a kovadliny byly tiché. Na zlatníky přišly špatné časy: nemohli zpracovávat zlato, když je všichni měli ukryté pod matracemi a prkny v podlaze.

Opřel jsem se o prázdný pult a podíval se do dílny. Na stoličce seděl muž, postupně stahoval ze stojanu prsteny a leštil je.

„Vy jste Götz?“ zeptal jsem se.

Přikývl. Mohlo mu být kolem třiceti, měl husté tmavé vlasy a hubenou tvář. Představil jsem se.

„Patřím k cechu zlatníků ve Štrasburku a viděl jsem vaši práci. Brož s Kristem na kříži.“ Ta patřila Andreasi Dritzehnovi. Jeho bratr ji po Andreasově smrti přinesl k prodeji do Dunnova obchodu a já jsem diskrétním vyptáváním zjistil, kdo ji vyrobil. „Písmena nápisu byla opravdu nádherná. Dokonale přesná.“

Nijak na můj kompliment neodpověděl.

„Předpokládám, že jste je udělal razidly.“

Götz mi věnoval podezřívavý pohled. Chápal jsem ho. „Nechci vaše tajemství ukrást. Chci si ho koupit.“

Položil jsem na pult měšec s mincemi.

„Chci, abyste mi vyrobil sadu přesně takových razidel, jaká jste udělal pro sebe.“

Götz se podíval na měšec, ale nedotkl se ho.

„Můžu vám vyrobit razidla.“ Zaváhal. „Ale nebudou přesně taková jako moje.“

„Jak to myslíte?“

Opatrně vážil slova. „Chcete razidla pro jednotlivá písmena. Taková nemám.“

„Ale ta brož…“

„Můžete prohledat mou dílnu od půdy po sklep, a nenajdete jediné písmenné razidlo.“

Snažil jsem se vzpomenout si na všechno, co jsem věděl o nápisu na broži. „Přece jste ho nevyryl ručně?“

Přesunul měšec zpátky ke mně. „Na to bych raději neodpovídal.“

Zmateně jsem se odvrátil. Před odchodem jsem si ale ještě všiml odlesku zlata ve vitríně. Podíval jsem se zblízka.

„Mohl bych si prohlédnout ten pohár?“

Ve tváři jsem mu četl pochybnosti, ale na pultu pořád ležel můj měšec a dost možná jsem byl prvním zákazníkem toho týdne. Odemkl skříň a podal mi pohár. Byl asi patnáct centimetrů vysoký, s prohnutou stopkou a ozdobený granáty. Kolem základny se skvěl verš z evangelia svatého Jana.

Chvíli jsem si ho prohlížel a přejížděl jsem prsty po ostrých vrypech. Linky byly příliš rovné a ostré, než aby je zlatník ryl ručně. Musel je vyrazit. Přesto ale Götz tvrdil, že nemá žádná razidla s písmeny.

Položil jsem pohár a sebral z pultu svůj měšec.

„Děkuji.“

Taxi je vysadilo před Hochschule für Gestaltung. Ve tmě Nick neviděl o moc víc než shluk hranatých budov mezi stromy. Sabine Frimanová stála u vchodu a čekala na ně. Byla to štíhlá žena s krátkými plavými vlasy, které jí u uší vybíhaly do malých hrotů, měla modré oči a opálenou tvář. Přestože byla zima, neměla na sobě nic než olivově zelenou vestičku a pytlovité kalhoty.

„Poutník dorazil,“ řekla. Mluvila dokonalou angličtinou se skandinávsky říznou výslovností. „Měli jste dobrou cestu?“

Pustila je dál. I takhle v noci se po chodbách pohybovala řada studentů. Bylo tu teplo, světlo a čisto – už dávno se Nick necítil takhle v bezpečí.

„Randall mi říkal, co potřebujete.“ Odemkla jedny dveře svazkem klíčů, který se jí houpal u opasku. Ocitli se v malé místnosti bez oken, s počítačovým monitorem a skenerem na skládacím plastovém stole. „Tenhle skener má rozlišení 2400 dpi a je tu přímé připojení k datové síti i-21.“

„Skvělé. Můžeme začít se skenerem?“

Sabine zvedla víko a natáhla ruku. K jejímu zjevnému překvapení Nick vyndal z kabátu něco, co vypadalo jako hromada narozeninových přání. „Zapomněl jste někomu poslat gratulaci?“

Nick jednu kartu otočil, aby Sabine viděla zadní stranu. Na lesklém červeném podkladě byla přilepena mozaika papírových útržků. „Potřebujeme vysoce kontrastní a lesklé pozadí. Nic jiného na nádraží neprodávali.“ Naštěstí ve vlaku jelo jen málo lidí, takže se nikdo nepodivoval, proč Nick s Emily tráví cestu přilepováním útržků. „Tím se skenování výrazně usnadní.“

Sabine položila přání na skener a zavřela víko. Přístroj se se zahučením probudil k životu a po desce pomalu přejelo zelené světlo. Na monitoru se otevřel výrazně zvětšený obrázek.

„Teď je musíme nahrát do počítače,“ řekl Nick a sedl si na kovovou židli. „Tady to začíná být zajímavé.“

Sabine se mu naklonila přes rameno a studovala obrazovku. „Jak to přesně funguje?“

„Nahrajeme tyhle soubory na server s mým programem. Ten rozliší kousky papíru a převede je na jednotlivé obrázky. Pak analyzuje tvar okrajů a fragmenty slov nebo písmen a pokusí se je složit dohromady. Jako skládačku.“

Emily se dívala na počítač, jako kdyby ho viděla poprvé. „Nemůžeme to udělat na vašem laptopu?“

„K tomu je potřeba daleko výkonnější procesor, než jaký najdete v osobním počítači.“ Nick otevřel webový prohlížeč a naťukal adresu. „Trochu to připomíná analýzu všech možných tahů a výsledků šachové partie, jenže s tisíci figurkami, které jsou každá jiná. Zpracování dat musí probíhat na velkých centrálních serverech – v tomhle případě na serverech lidí, kteří financují můj výzkum.“

„Kdo to je?“

„FBI.“

I ledově klidná Sabine sebou trhla. „Vy se chcete nabourat do počítačové soustavy FBI? Odtud?“

„Nikam se nechci nabourat. Projdu hezky hlavním vchodem a použiju platné uživatelské jméno i heslo.“

Sabine po něm střelila kosým pohledem. „Randall říkal, že jste momentálně s policií na kordy.“

„S newyorskou policií. Oddělení FBI, která mě platí, mají ke složkám honícím zločince daleko. Pokud budeme mít štěstí, pravá ruka možná vůbec nepoví levé, co se dělo. Koneckonců je to poslední místo, kde by mě čekali.“

„A možná z dobrého důvodu.“ Emily si založila ruce a stáhla se do zadní části místnosti. Sabine se podívala z jednoho na druhého.

„Mám vám donést něco k pití?“

„Něco s kofeinem. Bude to dlouhá noc.“

Sabine odešla. Emily se po chvilce ohlédla, aby zjistila, co Nick dělá. Ke svému překvapení spatřila, že naskenovaný obrázek nahradil hustý les, kterým Nick naviguje jednookého muže v šedivém plášti a bronzové helmě.

„Gotické doupě?“

Nick ani nezvedl oči. „Ať po nás jde kdokoliv, sledoval každý náš tah.“ Emily si všimla, jak Nickovi zbělaly klouby prstů, jimiž svíral počítačovou myš. „Nechci, aby Sabine skončila jako bratr Jerome, takže to beru velkou oklikou.“

Poutník na monitoru vyšel kolem prastarého obřího dubu se svěšenými větvemi a popraskanou kůrou na mýtinu. Z půdy kolem širokého kmene čněly zkroucené kořeny jako kabely.

„Tak jsi přišel.“ Zpoza stromu vystoupil nekromant Urthred. V jeho hlase znělo zklamání.

„Podařilo se ti to?“ zeptal se Nick.

„Už jsem ti někdy vyprávěl o tom, jak mě přišla navštívit FBI, když mi bylo šestnáct?“ Urthred si prohlédl listy na jedné z nízkých větví. „Nebylo to dobré období.“

„Stačí, když mě dostaneš k předním dveřím.“

„Všechno je připraveno.“ Urthred ukázal ke spodní části kmene, kde se silný kořen rozděloval ve dva jako rozeklané kopyto, odtlačoval zeminu a ohraničoval trojúhelníkový otvor. „Můžeš vstoupit.“

Poutník skočil. Otvor ho pohltil a obrazovka zčernala. Nick čekal, co se stane. Zelené světélko na síťové kartě divoce blikalo, ale monitor zůstával prázdný. Zkazil Randall něco?

„Nemělo by se něco dít?“ zeptala se Emily.

„Požádal jsem ho, ať připraví bezpečné připojení k serverům FBI ve Washingtonu. S trochou štěstí nepůjde vystopovat.“ Nick bubnoval prsty do stolu a hypnotizoval obrazovku. Zatím na ní viděl jen vlastní odraz. „Jestli se tam vůbec dostaneme.“

Konečně naskočila modrá obrazovka s vládním znakem a nápisem FEDERÁLNÍ ÚŘAD PRO VYŠETŘOVÁNÍ. Nicka nikdy nenapadlo, že ho tak rád uvidí. Naťukal heslo a zatajil dech.

Heslo přijato.

Na monitoru se otevřel seznam složek. Nick na jednu klikl a zadal jméno souboru. Světélko na síťové kartě se rozblikalo ještě rychleji a na obrazovce se objevil postupně rostoucí zelený obdélník informující o přenosu dat.

„Jak dlouho budeme muset čekat?“ zeptala se Emily.

„Zhruba půl hodiny, než se soubor nahraje na server. A pak…“ Nick pokrčil rameny. „Program je sestaven tak, aby analyzoval pytle skartovaných materiálů, takže jedna stránka by neměla trvat tak dlouho. Na druhou stranu nevíme, jestli jsme našli všechny kousky, a nevíme, jak zvlhly ve sněhu. Navíc je otázka, co vlastně bylo na původním listu. Čím víc detailů, zvlášť slov, tím snadněji se v nich algoritmus vyzná.“

„Nicku, jsi tam?“ Z počítačových reproduktorů se ozval Randallův hlas. Nick se naklonil k mikrofonu.

„Funguje to skvěle.“

„To ti právě chci říct – nefunguje. Někdo čmuchá kolem našeho připojení. Určitě jsi spustil poplach, když ses připojil.“

„Někdo z Washingtonu?“

„Nevypadá to tak. Kolik ještě potřebuješ času?“

Nick se podíval na zelený obdélník.

PŘENOS SOUBORU: DOKONČENO 12 %

„Ještě chvíli to potrvá.“

„Byla to zbytečná cesta,“ postěžoval si Kaspar, ale viděl jsem, jak mě přitom zkoumavě přejíždí očima, skoro jako kdyby sondoval terén.

Přistoupil jsem na jeho hru. „Mně připadala užitečná.“

Následovala krátká odmlka, během níž předstíral, že to nechce vědět, a já jsem předstíral, že mu to nechci říct.

„V čem?“

„Každé písmeno vypadá jinak, ale každé je složeno z několika základnějších tvarů. Čárka, tečka, oblouček. Odhaduji, že na vyražení každého písmena stačí sada šesti, maximálně deseti razidel.“

Drach si odfrkl. „To je strašné zjednodušení. Nejdřív rozdělíme stránku na slova, pak slova na písmena a teď ještě písmena na čárky. Za chvíli budeš chtít vytvářet linky z jednotlivých zrnek kovu. A stejně pořád nevíš, jak to provést v praxi.“

„Götz to ví.“

„Tak proč jsi ho nenajal?“

„Možná to udělám.“ Dunna už jsem měl plné zuby. Měl jsem podezření, že dávno nevěří v úspěch mého podniku a bere mě jen jako zdroj snadného výdělku, který je třeba ždímat, dokud to půjde. „Nejdřív ale musím vymyslet, co přesně po Götzovi budu chtít.“

Povzdychl jsem si. Nutnost chápat projekt na všech úrovních, od hotové destičky k nejtitěrnějšímu úhozu každého písmenka, mi lezla na mozek. Každá fáze závisela na všech ostatních a sebemenší změna se projevovala na těch nejpřekvapivějších místech. Jako kdybych se snažil udržet v mysli představu celé katedrály a zároveň věděl o umístění každého kamene. Někdy jsem na okamžik zahlédl harmonii celku a vnímal její ozvěny, ale častěji mě z toho jen bolela hlava.

„Měli bychom vyrazit zpátky.“

Kaspar se ohlédl po věži s hodinami. „Setmí se, než dorazíme do půlky cesty.“

„Najdeme nějaký hostinec.“

Vyjeli jsme z městské brány a vydali se ke Štrasburku. Po obloze se honila vysoká oblaka. Bez slunečního světla už listy stromů nehýřily barvami – vypadaly naopak staře a na mě z nich padla melancholie. Díval jsem se na jejich vrásčité, zakrnělé tváře, se zelení mládí nahrazovanou vyschlou hnědí, a viděl jsem v nich svůj vlastní obličej. Měšec zlata mě v kapse tížil jako olovo.

Neujeli jsme daleko, když jsme přes ševelení listů a bublání vody uslyšeli nový zvuk. Staccatové klapání kopyt, doprovázené hučením hlasů. Vyměnili jsme si s Kasparem pohled, uhnuli jsme z cesty a přikrčili se za dvěma silnými duby. Křečovitě jsem svíral měšec pod košilí a pokoušel se rozeznat, kdo se k nám blíží.

57. kapitola

Karlsruhe

PŘENOS DOKONČEN.

„Teď ta obtížná část.“

Nick se zhluboka nadechl a vyťukal do klávesnice několik pokynů. Ikonky souborů zmizely a obrazovku vyplnil rozmlžený šarlat, v němž se vynořovaly jednotlivé bílé skvrnky jako kapky deště na okenní tabuli. Některé se zase rozplynuly do nicoty, jiné se spojovaly do větších celků a hypnoticky se šířily po monitoru.

„To je krása,“ vydechla Emily. „Takhle ten program pracuje?“

Nick stiskl klávesu a pohled na skládající se bílé kousky zmizel.

„To byla jenom vizualizace. Lidé, kteří mi vypisují šeky, se na to rádi dívají. Vizualizace udržuje příliv peněz, ale zpomaluje celý proces.“

Emily se úzkostlivě podívala na hodinky. „Musíme tady čekat? Nemůžete nechat ten program běžet a vyzvednout si výsledky někde jinde?“

„Na to není zařízený. Federálové nemají rádi, když jsou důvěrné informace někde ponechané bez dozoru. Třeba i v počítači. Jakmile se odhlásím, všechno se vypne.“

„Takže tu budeme jen tak sedět?“

Nick odsunul židli a zvedl plechovku koly. „Jestli chcete, můžete se porozhlédnout po širokém světě Gotického doupěte.“

Stiskl další tlačítko. Ocitli se zpátky v lese. Urthred se na kraji mýtiny trhavě drbal na hlavě, což znamenalo, že Randall je právě někde jinde.

Emily se podívala na okolní les. „Mají všechny videohry zadní vrátka na servery FBI?“

„Randall je mág sedmdesáté první úrovně.“ Nick viděl, že tím toho Emily moc nevysvětlil. „Navíc udělal nějakou službu pro správce Gotického doupěte, takže má lepší přístup…“

„A mnohem víc starostí.“

Poutník se otočil. Urthred přistoupil těsně k němu – Randall se očividně vrátil.

„Je to průser, člověče. Někdo se připravil na to, až se přihlásíš ke svému účtu u FBI. Snaží se přerušit spojení masivním botnetem DoS.“

„Co to znamená?“ zeptala se Emily.

Nick zakryl dlaní mikrofon. „To znamená, že využívají síť počítačů infikovaných virem, které dokážou přimět, aby se všechny naráz snažily připojit k serveru FBI.“ Na vteřinu se zamyslel. „Představte si fontánu, ke které se lidé chodí napít. Dokud chodí jeden po druhém, nevznikne problém. A teď si představte, že se k ní vrhne hysterický dav, ve kterém se všichni najednou snaží ukořistit aspoň pár kapek. Nakonec jich bude kolem fontány tolik, že ucpou přítok vody a fontána vyschne. Potrubí dokonce může tlakem prasknout a všechno se zničí. Právě o to se tady snaží.“

„Uspějí?“

„Už tím naštvali federály,“ řekl Randall z reproduktoru. „Teď po nás jdou i oni.“

„Myslíš, že můžou ten program zavřít?“

„Pochybuju o tom. Potřebujou, abys zůstal připojený.“

„Jak to?“

„Aby mohli zjistit, kde jsi.“

Zpoza zatáčky se vynořili dva koně. Oba jezdci na sobě měli drátěné košile a drželi kopí. Neviděl jsem žádné insignie, ale to nic neznamenalo. Armagnaken připravili řadu rytířů o standarty. Přikrčil jsem se do podrostu.

Jezdci však představovali pouze předvoj. Za nimi se objevila skupina pěších – zhruba dva tucty mužů i žen, kteří se smáli a povídali si. Mnozí měli krátké kápě proti podzimnímu chladu a nesli hole. Byla to skupina poutníků, patrně mířících ke svatyni svatého Theobalda u Štrasburku.

S úlevou jsem vykročil na cestu. Jeden z jezdců nás spatřil a popohnal k nám koně. Zůstal jsem stát na místě a pokřižoval jsem se. Zastavil těsně přede mnou.

„Kdo jste?“

„Pocestní do Štrasburku. Můžeme se k vám připojit?“

Mezi poutníky se vynořil tlustý kněz s panovačným výrazem. „Máte na zaplacení?“

Překvapeně jsem se zarazil.

„Cesta je nebezpečná.“ Ukázal na oba jezdce. „Najali jsme si hlídky z vlastní kapsy. Jestli s námi chcete sdílet jejich ochranu, měli byste na ni přispět.“

Strach převážil nad pocitem nespravedlnosti. „Přispějeme.“

Natáhl ke mně ruku. „Hned.“

Sáhl jsem pod košili a zanořil ruku do měšce. Snažil jsem se nahmatat měděnou, nikoliv zlatou minci. Kněz mi vytrhl peníz z ruky, očichal ho a ukázal na Kaspara. „A jeden za něj.“

„Až dorazíme bezpečně k cíli.“

Dveře se prudce rozletěly. Dřímající Nick málem spadl ze židle. Sabine vešla do místnosti s dalšími dvěma plechovkami koly. Postavy Urthreda a Poutníka na obrazovce kroužily ve výstředných kruzích po mýtině, zalité stříbrným svitem přízračně jasného měsíce.

„Jak jste daleko?“

Nick si promnul oči. „Nevím. Kolik je hodin?“

„Čtyři ráno.“

„Sakra.“ Otevřel plechovku a snažil se zachytit myšlenku, kterou se zabýval v polospánku. Byl si jistý, že mu připadala docela naléhavá.

„Jakmile na tom serveru skončíme, budeme odtud muset co nejrychleji zmizet. Vy taky. Jdou po nás a rozhodně by vás tu neměli přistihnout.“

Sabine přikývla. „Mám tu auto.“

„Výborně.“

„Nicku?“ Z počítače vyštěkl Randallův hlas. „Máme problém. Odhalili náš slabý článek.“

Nick zvedl sluchátka a nasadil si je. „Co myslíš tím slabým článkem?“

„Gotické doupě. Zařídil jsem to tak, že nemůžou přerušit spojení mezi Washingtonem a hrou ani mezi hrou a tím místem, kde jsi teď ty. Ale nic jim nebrání vstoupit dovnitř.“

Z reproduktorů se ozval dusot kopyt. Poutník na mýtině se rozhlédl. Někdo se blížil lesem.

„No super.“

Z lesa se vyřítil rytíř na obrovském koni. Z jeho zbroje čněly ošklivé hroty, od nichž se odrážel měsíční svit. Z každého bodce vlála roztrhaná stuha a plápolala ve větru. Nick už dřív něco podobného viděl a odhadoval, že jde o cáry kůže a masa poražených nepřátel. Od opasku rytíři visel arzenál hvězdic, mečů a seker, zatímco v pravé ruce třímal neskutečně dlouhé kopí.

Poutník tasil meč. „Rytíř smrti není začátečnická postava. Už tu museli být někdy dřív.“

„Asi ho koupili od nějakého korejského kluka na eBayi.“ Nekromant Urthred sevřel ruku v pěst. Z jeho hole začal prýštit mlžný oblak, který se rozšířil do světelné kupole kolem něj.

„Nebudou s ním umět zacházet.“

Rytíř zakroužil kolem nich. Náhle se jeho kůň vzepjal na zadních nohách a z tlamy mu vyšlehl plamen. Země před ním zčernala a jeden keř začal hořet.

„Třeba si koupili i toho kluka,“ poznamenal Nick.

„Záleží na tom?“ Emily se posadila na vedlejší židli. „Co se stane, když v té hře zemřete?“

„Vypadnete z ní a nesmíte se tam čtyřicet osm hodin vrátit.“

„Je to tak zlé?“

„Jsme přes ni připojeni k serveru FBI. Když zemřeme v Gotickém doupěti, odpojíme se a program se zastaví.“

„To není všechno.“ Randall pomalu ustupoval ke stromu, tak, aby ho neustále chránil kouzelný štít. „Neměl jsem čas zabezpečit na tomhle konci spojení. Jestli se k němu dostanou, vystopují ho přímo k tobě.“

„Takže co budeme dělat?“ zeptala se Emily.

„Nesmíme zemřít. A nesmíme je pustit do toho otvoru ve stromu.“

Rytíř spustil kopí a zaútočil.

Zastavili jsme na lesní křižovatce. Blížila se noc; už před hodinou poutníci ztichli a s nadějí hleděli ke každé zatáčce, jestli se za ní neobjeví nějaké ubytování. Jezdci v čele procesí se radili s tlustým knězem. Slyšel jsem úryvky podrážděné debaty. Jeden z jezdců si vzpomněl na hostinec o kilometr a půl blíž ke Štrasburku; druhý si na něj nepamatoval, ale byl si jistý, že postranní cesta vede k vesnici, kde bychom našli přístřeší. Nervozita poutníků se zvyšovala s tím, jak slunce klesalo pod koruny stromů.

Nakonec se rozhodli, že se vydají k vesnici. Odbočili jsme z hlavní stezky a vydali se lesem k řece. Brzy jsme ucítili vůni páleného dřeva s příslibem krbů a opékaného masa. Přidali jsme do kroku, abychom předstihli temnotu a nestvůry, jež v ní možná číhají.

„Poslouchej,“ řekl Kaspar.

„Co?“ Napínal jsem uši. Slyšel jsem jen zurčení vody a šelest větru ve větvích. „Nic neslyším.“

„Zapadá slunce. Proč nekokrhají kohouti? Kde je štěkot psů a křik dětí? Kostelní zvony?“

Ticho náhle pročísly výkřiky. Jezdci pobídli koně do klusu a poutníci zoufale pospíchali za nimi, aby nezůstali pozadu. Kaspar a já jsme skupinu uzavírali. Zatočili jsme za ohyb cesty a spatřili jsme vesnici.

Nebyla velká; tvořil ji tucet domů a stájí kolem malého kostelíka uprostřed mýtiny. Za kostelem stál na břehu řeky kamenný mlýn. Vesnice byla opuštěná a jediný zvuk vydávalo skřípějící mlýnské kolo.

Když mé oči přivykly šeru, spatřil jsem důvod. Vesnici někdo vyplenil. Roztříštěné dveře se pohupovaly na zlámaných pantech. Prostranství před mlýnem pokrývala bílá vrstva mouky z rozsypaného pytle, na řadě míst červená od krve. Kouř, který jsme cítili, nepocházel z pekařské pece nebo kuchyňského ohniště; stoupal z domů lehlých popelem.

Jezdci objeli vesnici s tasenými meči a nahlíželi do rozbitých oken a vykopnutých dveří. Většina poutníků se shlukla na otevřeném prostranství před kostelem a pár z nich se odvážilo zkoumat nejbližší okolí. Jedna z nich, žena v bílých šatech, se vydala ke kostelu. Možná se chtěla pomodlit nebo ji napadlo, že bychom se v něm mohli schovat, protože šlo o jedinou budovu s neporušenou střechou.

„Kde jsou vesničani?“ zeptal se Kaspar.

„Třeba už utekli.“

Kaspar ukázal na tmavé skvrny v mouce. „Všichni to nestihli.“

Přiblížil se k nám jeden z jezdců. Vojákovu tvář nebylo ve stínu helmy vidět, ale jeho slova byla dostatečně vážná: „Musíme okamžitě odejít.“

„Odejít?“ I na tak ponurém místě zněl v hlase tlustého kněze vztek. „Je skoro tma. Kdo ví, kde je ta sebranka, která má tohle na svědomí? Jestli se vydáme na cestu, můžeme na ně ve tmě narazit a všichni budeme ztraceni.“

„Popel je ještě teplý. Nemůžou být daleko – a třeba se vrátí. Za jednou stájí jsme našli tři přivázané muly.“

„Já bych radši…“

Ozvalo se pronikavé zaječení. Kněz vykřikl a padl na kolena, poutníci se shlukli těsně k sobě a ustrašeně se rozhlíželi. Byl to však nářek, nikoliv válečný ryk, a přicházel od kostela. Ve dveřích stála žena, která se ho vydala prozkoumat. Sukni měla umazanou od krve a ve tváři se jí zračil děs.

„Nechoďte sem,“ vykřikla. „Nedívejte se na to.“

Několik poutníků nedbalo na její varování a vyběhlo ke kostelu. Kaspar mě zatahal za paži. „Kolik máš s sebou peněz?“

„Dost na to, abych stál za zabití.“

„Snad dokážeme podplatit strážné, aby nás odvezli do Štrasburku. Každý může nasednout na jednoho…“

Hlouček poutníků se začal rozptylovat: někteří se šli podívat na hrůzný výjev v kostele, jiní si prohlíželi prázdné domy, ještě další zamířili ke stájím, snad proto, aby si pro sebe zabrali zmíněné muly. Oba jezdci seděli na koních a naléhavě spolu rozmlouvali.

Zmlkli, když si všimli, jak se k nim blížíme.

„Co chcete?“

„Pomoct,“ řekl Drach.

„Máte meč?“

„Máme plán. Tenhle spolek se nemůže ubránit poutnickými holemi a nožíky. Naší jedinou nadějí je dojet pro pomoc.“

Jezdci si vyměnili neproniknutelné pohledy.

„Můj přítel má naštěstí měšec plný zlata. Jestli nás dopravíte k nejbližšímu městu, můžeme si najmout oddíl ozbrojenců a vrátit se s nimi sem. Musíme si ale pospíšit, než armagnaken zjistí, že jsme tady.“

„To je rozumný plán,“ uznal jeden z jezdců. „Vysvětlíme ho knězi?“

„Není čas.“

„Tak jedeme. Musíme – Kristepane!“

Jeho kůň se bez varování vzepjal na zadní a bolestně zaržál. Po hrudi mu stékala krev, za houstnoucího šera skoro černá. Z krku mu trčel šíp. Kaspar i já jsme uskočili, aby nás nezasáhla divoce šermující kopyta. Vzápětí se kůň zřítil k zemi. Jeho řičení se mísilo s řevem jezdce, který pod ním zůstal uvězněný.

Z lesa se k nám donesl jekot ďáblů a v další chvíli do vesnice vpadli armagnaken.

Kůň proti nim vyslal další oblak plamenů. Ochranný štít pohasl a zablikal, ale vydržel. Jakmile plameny odumřely, Nick vyrazil do protiútoku. Dým stoupající ze spálené země zamaskoval jeho výpad. Těsně před obřími kopyty skočil. Kůň se vzepjal na zadní a zahrabal proti Poutníkovi kopyty, ale bylo příliš brzy, než aby vychrlil další dávku ohně.

Ještě než Nick dopadl zpátky na zem, pozvedl meč se širokou čepelí nad hlavu a vší silou jím máchl proti přilbě černého rytíře. Síla nárazu ho vyhodila do vzduchu podruhé a poskytla mu příležitost k novému výpadu proti rytířově krku. Rytíř uhnul.

Nick střelil pohledem ke spodnímu rohu obrazovky, kde barevný obdélník znázorňoval životní sílu jeho protivníka, a zaklel. Sotva ho škrábl.

„Pozor na koně!“ vykřikl Urthred.

Nick skočil doleva a odkulil se stranou. Právě včas. Po zemi ho pronásledovala plamenná stěna, tak oslnivá, že na tváři málem cítil její žár. Blížila se k němu a hrozilo, že ho v příští vteřině pohltí.

Se zábleskem modrého světla se kotoulem dostal pod ochranu Urthredova štítu. Plameny do něj bušily jako vlny mořského příboje, ale tříštily se o něj a nedokázaly jím proniknout.

„Musíš ho odlákat pryč,“ řekl Randall. „Ten štít už dlouho neudržím. Stojí mě hodně energie.“

„Nemůžu se k němu dostat, dokud bude na tom koni.“

„Vzpomínáš na dračího oře u Charnovy věže?“

„Ehm, trochu.“ Přes všechno, co se dělo, se Nick před Emily za takový rozhovor pořád trochu styděl. Bylo těžké v mysli spojit tmavou místnost vybavenou zářivkami a kovovými židlemi s lítou virtuální bitvou na obrazovce. Oba světy však byly svým způsobem dostatečně reálné.

Poutník se vyhrabal na nohy. Sáhl do záhybů pláště a vytáhl železný štít, téměř tak velký jako on sám. Pozvedl ho a přikrčil se ke skoku. Urthred se za ním potácel a kolébal jako loutka, kterou smýká paprsek světla vycházející z jeho hole. Rychle ztrácel sílu – udržování štítu ho vyčerpávalo. Černý rytíř postřehl jeho slabost a otočil se k dalšímu útoku. Z nozder koně stoupal kouř a z tlamy mu vyletovaly jiskry.

Urthred se naposledy zapotácel a upadl. Jeho hůl dopadla na zem vedle něj. Rytíř vyrazil kupředu. V cestě mu stál už jen Nick. Od okovaných koňských kopyt se zvedaly obláčky prachu. Zdálo se, že se chvěje samotná země. V další vteřině ho rozdupe kůň nebo skončí nabodnutý na rytířově černém kopí.

Zvedl proti koni meč. Rytíř ho viděl a Nick by přísahal, že slyší, jak se jeho protivník směje. Proti obrovskému tělu koně a délce kopí nebyl meč o moc účinnější než jehla.

Nickovy prsty se roztančily po klávesnici. Meč v Poutníkově ruce zazářil nejprve červeně a poté bíle. Z hrotu vyšlehl paprsek světla, který zablikal a vmžiku ztuhl do podoby ocele. Meč se změnil v kopí. Poutník ho zapřel o zem a zvedl jeho špičku před sebe.

Kopí se zabořilo koni hluboko do hrudi. Ve virtuálním světě počítačové hry se z rány nevyřinula skoro žádná krev. Setrvačnost koně mrštila proti Poutníkovu štítu a Poutník odletěl daleko dozadu.

Kůň s drásavým zařičením klesl na kolena a černý rytíř seskočil ze sedla. Při srážce upustil kopí, ale teď se rozmachoval obrovským palcátem.

Poutníka srážka odhodila až za Urthreda, který pořád ležel nehybně na zemi. Černý rytíř se k nim blížil s palcátem svištícím nad hlavou. Nick sáhl po kopí, ale to bylo dosud zaražené v těle koně.

Najednou se Urthred zvedl a z konečků prstů mu vyšlehl blesk. Rytíř uskočil, ale příliš pomalu. Urthredovo kouzlo ho zasáhlo přímo do hrudi a odmrštilo ho skoro na opačný konec mýtiny.

Urthred za ním vykročil, zatímco Nick se zvedal ze země a běžel si pro zbraň. „Není takovej tvrďák.“

Obdélník v rohu Nickova monitoru se zmenšil zhruba na polovinu a zářil oranžově. Černý rytíř utržil vážné zranění, ale ještě nebyl poražen.

„Kolik potřebuješ času?“ zeptal se Randall.

Nick neodpověděl. Z lesa vycházel zvuk, jako když se blíží roj hmyzu. Hučení rychle přecházelo v ryk, z něhož člověku tuhla krev v žilách. Stromy se chvěly pohybem masy těl.

Poutník zvedl meč a cvičně s ním zašermoval. Ten zvuk znal. Přikrčil se v okamžiku, kdy se na mýtinu vyřítil předvoj armády skřetů.

Armagnaken se vyhrnuli z lesa jako oživlé mrtvoly válečníků. Byli polonazí, špinaví od bahna, oblečení do výstředních kombinací navzájem si neodpovídajících částí zbroje a mávali ukradenými meči, oštěpy, luky i rezavějícími zemědělskými nástroji. S radostným řevem se vrhli na pocestné. Tlustý kněz zemřel u stěny stáje, k níž ho přišpendlil oštěp, který mu proklál břicho. Jeden z jeho společníků se pokoušel bránit holí, ale byl brzy přemožen. Armagnak mu usekl hlavu jako kuřeti, zvedl ji do vzduchu a kopl ji po ulici za skupinkou prchajících žen. Hlava zasáhla jednu z nich do stehna. Žena se zapotácela, zakopla a upadla. Než se stačila zvednout, sesypali se na ni divoši.

Všechno se seběhlo závratnou rychlostí. Jezdec, který ještě před okamžikem seděl na koni vedle mě, zmizel. Viděl jsem jen záblesk jeho zbroje mezi stromy, kam ho pronásledovalo několik armagnaken, házelo za ním kameny a proklínalo ho. U nohy se mi v rozbahněném tratolišti krve zmítal kůň druhého jezdce. V kopytech měl pořád hodně síly, takže jsme nemohli nijak pomoci jezdci uvězněnému pod tíhou koňského těla. Pravděpodobně nedokážeme zachránit ani sami sebe.

Kůň se s posledním zaržáním převrátil a znehybněl. Přiskočil jsem k němu a přes jezdcovy prosby jsem zvedl meč, který mu vypadl z ruky. Ještě nikdy jsem žádný nedržel – vůbec jsem netušil, že je tak těžký. Táhl jsem ho po zemi jako pluh. Nabídl jsem ho Kasparovi.

„Neztrácej čas.“ Vytáhl zpod pláště dýku a odhodil pouzdro. „Máš nůž?“

„Jenom kapesní.“ Během všech hodin, kdy jsem s ním trpělivě ostřil pera a brky, mě nikdy nenapadlo, že na něm bude jednou záviset můj život.

Mnoho poutníků už bylo po smrti, ale několika se podařilo vytvořit obrannou linii v úzké mezeře mezi dvěma domy a teď odráželi armagnaken holemi. Jeden z nich našel srp a oháněl se s ním se smrtící přesností. Jen tím ale k sobě přitáhl pozornost dalších protivníků.

„Mlýn,“ ukázal jsem. „Je kamenný, nemůžou ho podpálit. Třeba tam najdeme úkryt.“

„U řeky budeme v pasti.“

Vzpomněl jsem si na Kasparovu hrůzu z vody, ale potmě bychom se v lese daleko nedostali. Než stačil zaprotestovat, vyběhl jsem přes náves.

Boj byl mimořádně náročný. Nick se hrbil před počítačem a bušil do klávesnice pokyny, aby Poutník uhýbal před výpady nepřátel a naopak je zasahoval mečem. Nehrál už několik měsíců, ale reflexy se mu naštěstí vryly hluboko do podvědomí. Kolem něj se tlačily davy skřetů, zatímco černý rytíř přecházel v pozadí a řídil průběh bitvy.

Poutník srazil jednoho skřeta k zemi a bodl ho do zad, zablokoval ránu dalšího protivníka, který se proti němu rozmachoval mečem, a přeskočil oštěp jiného skřeta. Dopadl za ním, otočil se a jedinou čistou ranou mu odsekl hlavu. Vpravo zahlédl Urthreda, jak se otáčí a uskakuje jako tanečník. Stařec odrážel nepřátele holí, jejíž špička zářila kouzelným ohněm: každý skřet, který se jí dotkl, odletěl s ošklivou popáleninou dozadu.

„Drž se u stromu,“ řekl Randall klidně a soustředěně. Jeho postava udělala na obrazovce přemet a opsala kolem sebe kruh holí. Rozšířila se od něj zelená tlaková vlna, která zasáhla hordu nejbližších skřetů. Jejich těla vteřinu zůstala ležet na zemi a pak zmizela. Místo nich však téměř okamžitě nastoupili další protivníci, kteří se ho snažili odtlačit od statného dubu.

Nick se pokusil přesunout k Urthredovi. Kolem se rojili skřeti, kteří proti němu ze všech stran sekali meči a bodali oštěpy. Jejich počítačem řízené útoky pokračovaly s neztenčenou razancí, zatímco u Nicka si začínala vybírat svou daň únava. Zaútočil na něj jeden skřet a Nick ťukl do klávesy, aby uhnul před protivníkovým výpadem. Poutník však zůstal nehybně stát, zranitelný a vystavený útoku.

Určitě stiskl špatnou klávesu. Honem svou chybu napravil, ale už bylo pozdě. Skřetův oštěp zasáhl Poutníka přímo do břicha. Odpotácel se o několik kroků zpátky a rozhodil paže. Nick se snažil na obranu zvednout meč, ale jeho postava nereagovala na pokyny. Obdélník znázorňující Poutníkovo zdraví blikal výstražnou červení. Skřet napřáhl oštěp ke smrtící ráně.

Z Urthredovy hole vyšlehl blesk, který zvedl skřeta do vzduchu a odmrštil ho pryč. Poutník uskočil, probodl dalšího útočníka a ohlédl se, aby poděkoval…

„Urthrede!“

Černý rytíř zpozoroval svou šanci a vrátil se do boje. Kolem jeho nohou se hemžili skřeti jako poslušní psíci. Zastavil se nad Urthredem a rozmáchl se nad hlavou řemdihem. Urthred se otočil, namířil hůl a vykřikl zaklínadlo.

Blesk ale vyčerpal poslední zásoby jeho magie. Hroty posetá koule řemdihu zasáhla hůl a přelomila ji na dva kusy. Okolní skřeti poslušně ustoupili a vytvořili kolem obou bojovníků kruh. Urthred váhavě tasil meč.

„Musíš se dostat ke stromu.“

Urthred se na obrazovce kymácel jako opilý, uhýbal před širokými oblouky rytířovy zbraně a Randallův hlas z reproduktorů zněl jako na pokraji vyčerpání. Nick se podíval k dubu. Nad změtí kořenů se objevila zářící koule, která se vznášela mezi větvemi jako zakázané ovoce.

Černý rytíř musel vědět, co to je. Se vzteklým výkřikem se znovu ohnal řemdihem a zasáhl Urthreda z boku do hlavy. Urthred se zhroutil na zem. Skřeti vítězoslavně zavřeštěli a vrhli se k jeho tělu, aby ho dobili.

„Randalle?“

Neozvala se žádná odpověď. Černý rytíř vykročil ke stromu. Za chůze odkopával skřety, kteří se mu připletli pod nohy. Nick se podíval na obdélník svého zdraví. Jeho postava byla celá potlučená a zkrvavená. Stačí jediný zásah a bude po něm. Mezi ním a stromem stálo nejmíň padesát skřetů a černý rytíř už skoro dospěl k cíli.

Proklouzli jsme mezi dvěma domy a přikrčili se za proutěným plotem. Už byla skoro noc: bitva se změnila v přelévání mlhavých stínů a ostrých zvuků. Někteří armagnaken zapálili pochodně, které jako okénka v černotě odhalovaly příšerné výjevy probíhajícího masakru.

Zleva jsem zaslechl něčí kroky a schoval jsem se. Rozeklanou štěrbinou v plotě jsem viděl, jak kolem běží žena, pronásledovaná dvěma armagnaken. Jeden točil nad hlavou obrovským kyjem, který mi připadal příliš velký, než aby se dal nést s takovou lehkostí. Vtom jsem si uvědomil, že jde ve skutečnosti o loutnu, kterou muž drží za krk. Zřejmě ji našel v některém domě. Znovu se s ní ohnal. Těsně minul ženu a zasáhl sloupek plotu. Loutna se s prasknutím rozpadla na kusy. Muž ji odhodil a pokračoval v běhu.

Cesta se uvolnila. Přehoupli jsme se přes plot a rychle jsme přeběhli otevřené prostranství ke dveřím do mlýna. O něco jsem zakopl a málem jsem se skácel k zemi, ale strach mě udržel na nohou. Když jsme přebíhali vrstvu mouky, zvedaly se nám od bot bílé obláčky. V další chvíli jsme se ocitli v budově mlýna.

Mlýn páchl jako stáj. Pod podrážkami nám šustila sláma a jazyk mi okamžitě pokryl prach ze vzduchu. Pod podlahou jsem slyšel skřípání kamenů, klapot lopatek a hučení vody. Mlýnské kolo se dál otáčelo, bez ohledu na chaos panující venku. Jeho zvuk mě trochu uklidnil.

Natáhl jsem ruku a opřel se o Kasparovo rameno. Hmatali jsme kolem sebe a procházeli jsme stísněnou místností; museli jsme dávat pozor, abychom se nechytili do nějaké součásti mlýnského mechanismu.

Narazili jsme na stěnu a vydali se podle ní. Ucítil jsem pod rukama dveře a otevřel jsem je. Tváře mi ovanul chladný vánek. Skřípot a klapot kola zesílil. Pod sebou jsem uviděl stříbrnou pěnu v místech, kde lopatky kola čeřily vodní hladinu.

„Tudy ne,“ zašeptal jsem. Nechal jsem dveře otevřené, aby dovnitř dopadalo trochu světla, a pokračovali jsme podél stěny. Náhle místnost zalila záře. Otočil jsem se a přimhouřil jsem oči. Ve dveřích stáli dva armagnaken: jeden byl obr s křivým nosem a povislými lícemi, který v rukách držel hořící větev a sekeru. Jeho společník se od něj ani nemohl lišit víc: vypadal jako anděl, měl jemnou pleť, útlá ramena a jeho plavé vlasy v záři ohně zezlátly. Na tak hrozném místě představoval nečekaný ostrůvek krásy.

Okamžitě si nás všimli. Obr zařičel radostí a anděl se usmál. Zvedl ruce a já jsem spatřil, že je má až po lokty od krve. Držel srp.

Hromotluk vykročil přes trosky spadlých trámů a rozbitý nábytek doprava. Anděl zůstal stát u dveří a přihlížel. Ani na okamžik se nepřestával usmívat.

Kaspar pozvedl dýku a vyrazil obru naproti. Shýbl se pod mlýnským kolem, které se stále pohybovalo, a vyhnul se kamenu uprostřed místnosti. Měl jsem mu jít na pomoc, ale jenom jsem stál, ochromený hrůzou. Můj nůž mi připadal nedostatečný jako stéblo rákosu.

Hromotluk nechal Kaspara dojít o kousek blíž. Nijak nespěchal. Vesničtí mlynáři zřejmě právě prováděli nějaké opravy, když sem vtrhli armagnaken. Na dvou podstavcích leželo široké prkno se zaříznutou pilou, které vytvářelo mezi oběma muži přirozenou překážku. Pozorovali se jako dvě kočky přes zeď. Kaspar se přikrčil. Patrně byl rychlejší než jeho protivník, obr měl zato bezpochyby více zkušeností s bojem.

Dnes už ale asi zabil dost lidí. S přezíravým úšklebkem spustil ruku se zbraní. Kaspar se rozhodl využít šanci a odrazil se ke skoku. Současně s tím obr nechal vyklouznout hořící větev z ruky, jako kdyby na něj byla příliš těžká.

To, co se odehrálo potom, bylo jako ohnivá a děsuplná noční můra. Když se Kaspar vymrštil kupředu, obr ze země vykopl hromádku prachu a pilin, která zavířila ve vzduchu a od pochodně se okamžitě vzňala do podoby hořícího oblaku. Kaspar se zaječením dopadl přímo do plamenného pekla, zapotácel se, narazil do prkna a spadl zpátky do ohně. Vyběhl jsem mu na pomoc.

Zapomněl jsem však na druhého armagnaka. Jakmile jsem se pohnul, vyrazil anděl proti mně a několika ladnými kroky se přenesl kolem otáčejícího se kola. Za ním se mihotaly monstrózní stíny. Ohnal se proti mně srpem a já jsem nestačil uhnout dost daleko. Do tváře mě zasáhla zadní strana čepele, obvykle tupá, ale můj protivník ji naostřil. Obě ostří se zužovala v ošklivou špici, která by mi jediným máchnutím dokázala vydloubnout oko.

Padl jsem na záda a po tváři mi stékala krev. Anděl se blížil. Jeho postava se rýsovala na ohnivém pozadí jako silueta samotné Smrtky. Neobratně jsem před ním couval. Po mé levici se Kaspar zmítal v plamenech. I přes hlasité hučení ohně jsem slyšel jeho křik.

Vtom jsem na dřevěné podlaze nahmatal něco tvrdého a tenkého. Dlouhý hřeb, který tu patrně upustili tesaři. Sevřel jsem ho v pěsti tak, aby mi jeho špička vyčnívala mezi prsty, a zvedl jsem se na kolena. Anděl si myslel, že se nejspíš modlím, a pobaveně se zasmál. Zkrvavenou levou rukou udělal znamení kříže a pravou zvedl srp k oběti.

Padl jsem kupředu a natáhl přitom paži k jeho botě. Zaváhal. Snad se domníval, že ho prosím o slitování. Já jsem mu však veškerou svou silou probodl hřebem nohu a přišpendlil ho k podlaze.

Zavyl bolestí a divoce se ohnal srpem, ale to už jsem se odkulil stranou. Obrátil se za mnou, ale na chvíli byl přibitý k zemi.

Přeběhl jsem ke Kasparovi. Polovina oblečení už na něm shořela a nešlo ani poznat, co je kůže, popel a co kost. Několikrát jsem ho překulil, abych uhasil plameny, ale s každou otočkou jen vyšlehly na druhé straně.

Požár se mezitím rozšířil přes celý střed místnosti jako neproniknutelná hradba. Uniknout jsme mohli jedině k řece. Zvedl jsem Kaspara v náručí, abych ho odvlekl ke dveřím, ale jakmile jsem se postavil, do plic se mi nahrnul dým. Zatočila se mi hlava. Málem jsem upadl na ubohého Kaspara, který byl sotva při vědomí.

Ohlédl jsem se. Anděl nás pořád pronásledoval: už se osvobodil a nechal v podlaze velký krvavý kus tkáně. Kulhal kouřem směrem ke mně. V ostří srpu se odráželo světlo ohně. Pode mnou za otevřenými dveřmi roztáčel proud vody lopatky kola.

Narovnal jsem se a postavil se mezi Kaspara a anděla. Nůž mi vypadl do ohně, takže jsem se neměl čím bránit. Protivník se rozmáchl srpem. Uskočil jsem, zakopl jsem přitom o Kasparovo bezvládné tělo a zapotácel jsem se. Rozpřáhl jsem ruce, abych se chytil stěny.

Hmátl jsem však do prázdna. Řítil jsem se dolů. Má paže s odporným zapraštěním narazila do kola. Odrazil jsem se od něj a dopadl jsem do zpěněné černé vody jako kámen.

Monitor potemněl. Nick málem vykřikl zoufalstvím. Bodl ho snad skřet? Obdélník ukazoval, že ještě žije. Rozhlédl se. Obrazovka neztmavla pomalu, jako kdyby jeho postava zahynula, ale naráz. Přes slunce přeletěl obří stín. Nick uviděl obrovského orla, který se střemhlav vrhl na černého rytíře. Jeho natažené drápy se zakously do zbroje a vyryly v oceli hluboké rýhy.

Skřeti opustili Urthredovo mizející tělo a zaútočili na nového nepřítele. Orel je smetl jediným mocným úderem křídel, takže přední řada skřetů porazila řady zadní.

Nick viděl, že má šanci. Skřeti byli naprogramováni tak, aby útočili na největší hrozbu, a uvolnili tím cestu ke stromu. Vyběhl k němu. Cestou odrážel občasné výpady oštěpů a zabíjel skřety, než se vzmohli k obraně. V rohu obrazovky viděl, jak se orel stále ohání křídly proti skřetům, kteří se ale k němu dostali o něco blíž. Černý rytíř pozvedl kopí a namířil jím orlovi přímo na srdce.

Dravec se vznesl do vzduchu s dvojicí vřeštících a zmítajících se skřetů v pařátech. Rytíř po něm mrštil kopí. Orel se pokusil uhnout, ale na tak rychlý manévr byl příliš velký a oštěp mu proklál křídlo. Pták se ve vzduchu zakymácel a padl zpátky k zemi.

Černý rytíř už zase běžel ke stromu a k pokladu zářícímu v jeho větvích, ale Poutník byl blíž. Odrazil se ke skoku od spleti kořenů a chytil svítící kouli. Kolem obličeje se mu mihly větve, ale nemohly ho poškrábat. Černý rytíř se vzteklým výkřikem roztočil nad hlavou řemdih a mrštil ho přímo na Poutníka. Dole na obrazovce se objevil vzkaz napsaný gotickým fontem:

Získal jste soubor.

Nick stiskl klávesu ESCAPE.

Proud řeky byl prudký, mnohem silnější než mé vyčerpané paže. Už jen udržení hlavy nad vodou mě stálo veškeré úsilí. Křičel jsem, abych zůstal vzhůru a abych dokázal okolní tmě, že ještě žiju. Volal jsem otce a proklínal ho za to, že mě přivedl na svět. Volal jsem na Kaspara, že je mi to líto a že ho miluju.

Voda mě odnášela dál po proudu, až k mírnému říčnímu záhybu. Tam jsem na bližším břehu spatřil záři. Bylo skoro příliš pozdě. Upadl jsem do chladného otupění, z něhož bych se možná nikdy neprobral. Už kvůli Kasparovi jsem ale musel zůstat naživu. Z posledních sil jsem doplaval ke břehu a mělčinou se dobrodil k napajedlu dobytka. Vyškrábal jsem se do bahna na břehu a zůstal jsem vyčerpaně ležet.

„Můžeme to někde vytisknout?“

Nick měl od přestálé bitvy ztuhlé prsty. Odtrhl oči od počítače. Ve dveřích stála Sabine a ztěžka oddechovala.

„Váš počítač je připojený k tiskárně v mé kanceláři.“

Nick stiskl klávesu a odsunul židli od stolu, ale Emily už stála.

„Já tam zajdu.“

Sabine ukázala k pracovně naproti přes chodbu. Nechala Emily projít a opřela se s rukama založenýma na hrudi o dveře.

„Co to bylo zač – ten černý rytíř?“

„Vy jste ho viděla?“ Nickovi bušila ve spáncích krev a sebemenší pohyb očí mu vystřeloval do hlavy jehličky bolesti.

Sabine se natočila a pozvedla pravou paži. Nick si poprvé všiml tetování na jejím nahém rameně. Velký orel s roztaženými křídly a rozevřenými drápy.

„Randall mi řekl, abych na vás dávala pozor.“

„Díky.“ Zasunul do počítače flashdisk a zkopíroval přijatý soubor. Ještě se na něj ani nepodíval. „Kdybyste mě nezachránila, o všechno bychom přišli.“

„Nicku?“ Emily se protáhla kolem Sabiny zpátky do místnosti a rozechvěle položila vytištěný papír na stůl.

„Už vím, co Gillian našla.“

58. kapitola

Nedaleko Štrasburku

Klečel jsem v kapli a modlil se. Ve všech výklencích hořely svíčky, jejichž záře se odrážela od řady světců a proroků namalovaných na stěnách. Z apsidy nad oltářem na mě shlížel Kristus s velkou knihou přitisknutou k hrudi. Nedokázal jsem se na něj podívat, aniž bych začal vzlykat.

Ta noc se stala svědkem mnohých zázraků, ačkoliv před svítáním bude třeba ještě dalších. Dobytek, který vyšlapal stezku k řece, patřil ke klášteru, jehož světlo jsem z řeky zahlédl. Nějak se mi podařilo se ve tmě dovléct přes pole k bráně. Nejdřív mi nechtěli otevřít – mysleli, že jde o lest armagnaků, a já jsem jim rozhodně musel připadat jako poloviční šílenec. Nakonec je mé zoufalství přesvědčilo. Všechny mnišské cely byly obsazené, a tak mě zavedli do kaple.

Ve vzduchu se po večerních bohoslužbách vznášela vůně kadidla. Brzy začne svítat a mniši přijdou na ranní mši. Zatím jsem byl sám.

Modlil jsem se. Modlil jsem se s vroucností, s jakou jsem se naposledy modlil jako malý chlapec, když jsem si ještě myslel, že mám duši, která stojí za záchranu. Modlil jsem se každou částečkou svého těla. Vyčistil jsem svou duši a změnil se v prázdnou nádobu připravenou pojmout Boha. Opovrhl jsem všemi hříchy, jichž jsem se kdy dopustil. Poprosil jsem o odpuštění. Zřekl jsem se všeho zla. Odnynějška budu žít bezúhonným životem. Jen aby Bůh zachránil Kaspara.

Byl jsem však křehká nádoba, popraskaná a plná děr. Všechny modlitby, které jsem do sebe tak usilovně naléval, opět vytékaly ven. V tichu kaple se mi do duše vkrádaly jiné myšlenky a před očima mi probíhaly výjevy z mého života.

Ten slepec v Paříži. Víte, co je ve skutečnosti Kámen? Je to lék na veškerou nemoc v tomto světě.

Mikuláš sedící v holé místnosti za svým stolem. Neopouštíš mne, Pane, ale hlídáš mě na každém kroku, s tou největší péčí.

V přední části kostela stál pult, do jehož podstavce byla vyryta různá stvoření od rostlin a zvířat dole přes lidi uprostřed až po čtveřici andělů podpírající rameny velkou otevřenou Bibli.

Obešel jsem pult, abych se na ni podíval. Každá stránka měla rozměry náhrobního kamene a text byl psán velkým písmem, aby ho při světle svíčky dokázal přečíst i zpola slepý mnich. Bylo tu i pár ozdob a ilustrací, které by potěšily Kaspara. Kniha byla střízlivým, skromným způsobem krásná.

Zavřel jsem oči a ukázal jsem prstem na náhodné místo na stránce. Modlil jsem se, aby ke mně Bůh promluvil a ukázal mi slova útěchy a naděje. Podíval jsem se, jaký verš jsem vybral.

„Oheň jsem přišel uvrhnout na zemi, a jak si přeji, aby se aby už vzňal.“

Ta slova žádnou útěchu neposkytovala. I v mém zoufalství mě však nejvíc nepodráždila krutost toho verše, ale chyba v textu: „aby se aby“. Jako by se mi vysmívala. Jak mohu nalézt útěchu v dokonalosti Boží, když ji dokáže takto poskrvnit chvilková nepozornost písaře? Díval jsem se na písmo, tak úhledné, upravené, výrazné a omylné. Vzpomněl jsem si na otisky mých měděných destiček: umazané od inkoustu a nepravidelné, občas sotva čitelné, ale s bezchybným významem.

Vzhlédl jsem ke Kristovi a uvažoval, co je zapsáno v Jeho knize. Vybavily se mi další vzpomínky.

Mincmistr, který se snažil udělat dojem na mého otce. Každá mince musí být přesně stejná jako ostatní, jinak by naše práce neměla smysl.

Znovu Mikuláš: Různost vede k omylům a omyly ke hříchu.

Kaspar: Byl jsi umělec; teď jsi směnárník.

Věděl jsem, proč mě chyba v Bibli tak uráží. Připomínala mě samotného. Má duše byla jako kniha nadiktovaná Bohem, ale poškozená omyly opisovačů natolik, že ztrácela význam.

Na počátku bylo Slovo, a to Slovo bylo u Boha, a to Slovo byl Bůh.

To Slovo byl Bůh; Slovo bylo dokonalé. Já jsem naproti tomu ubohý tvor, tak vzdálený Slovu jako hvězdy od moře.

Míra mé špatnosti mě drtila. Ještě nikdy jsem se necítil tak zničeně. Každý hřích vyrážel na mé kůži jako malý vřídek. Padl jsem tváří k zemi. Z mého těla unikal jed a já jsem začal zvracet. I když jsem měl prázdný žaludek, nedokázal jsem přestat a dávil jsem se v křečích, dokud jsem ze svých kostí nevymáčkl poslední kapku.

Ležel jsem, lapal po dechu a sténal. Z hlubin jsem volal Boha a On odpověděl. V té kapli s Kristem jsem pochopil podstatu věčnosti. Celé mé tělo se rozechvělo vesmírným souzvukem. Kniha mého života se rozdělila na jednotlivá slova, slova na písmena a písmena na vrypy ostrého dlátka. Vmžiku jsem se vrátil z nejvzdálenějších pustin světa a smířil se s Bohem.

Od svíček se natáhly zářivé nitě a zahalily mě do svého světla. Šeptaly mé duši konejšivá slova. Bylo mi odpuštěno. Červ, démon, který mě tak dlouho obýval, mě opustil. Jeho scvrklé tělo leželo přede mnou na zemi v kaluži žluči a jedu.

Vždycky jsem byl s Bohem, ale ve své hříšnosti jsem Ho neznal. Celý život jsem Ho vnímal a vzhlížel k Němu, i když jsem o tom nevěděl, k principu dokonalosti a jednoty všech věcí. Jeden Bůh. Jedna víra. Jedna dokonalá substance ve vesmíru.

Bůh jest dokonalou formou, v níž jsou všechny rozdíly sjednocené.

Vezmu olovo a změním ho. Roztavím ho a přetvořím, potřu ho oleji a vyždímám. Proměním ho z obyčejného kovu ve Slovo Boží.

Spojíte ho s Kamenem, aby semínka uvězněná v kovu vykvetla, až kov dokáže ve shodě s dokonalostí nabýt takový tvar, o jaký si řeknete.

Napravím ohyzdnou nedokonalost své duše.

Ne kvůli bohatství, ale pro zdokonalení vesmíru.

59. kapitola

Karlsruhe

Noc ještě neskončila. Když vyběhli před budovu a přecházeli parkoviště, panovala naprostá tma. Sabine zamířila ke starému autu Volkswagen Golf s poškrábanými a zprohýbanými postranními panely a střechou pokrytou pěticentimetrovou vrstvou sněhu. Nick s Emily čekali, než Sabine oškrábe přední sklo a probudí studený motor k životu. Výfuk zakašlal a vychrlil oblak plynů. Sabine vystoupila a pokynula Nickovi, ať si sedne za volant.

„Půjčte si ho.“

Nick sebou trhl. „A co vy?“

„Já se svezu s přítelem. Prozatím bude lepší, když zůstanu tady a ujistím se, že se jim nepodaří vystopovat vás.“

Nick si vzpomněl na bratra Jeroma a zavrtěl hlavou. „Už jste nám pomohla dost. Jestli si myslíte, že ten černý rytíř byl strašidelný, rozhodně byste ho neměla potkat v reálném životě. Tihle chlapi nemají žádné skrupule. Polovina lidí, kteří nám v posledním týdnu pomáhali, je po smrti.“

„To mi říkáte brzo.“ Sabina se pousmála. „Rodiče mého přítele mají chatu v Černém lese. Třeba bych se tam mohla na nějaký čas uklidit.“

„Buďte opatrná,“ řekl Nick.

„Vy taky. A vraťte mi to auto, ano?“

„Vrátím vám ho s plnou nádrží.“

Sedl si za volant a Emily nastoupila vedle něj. Ještě se vyklonila z okénka. „Máte tady někde knihovnu?“

Sabine ukázala ke kruhové budově na opačném konci fotbalového hřiště. „Je otevřená nonstop.“

„Díky za všechno.“

Nick zařadil rychlost. Při vyjíždění z parkoviště dvakrát málem naboural, když mu na ledu podklouzla kola. Jednou se jen tak tak vyhnul lampě pouličního osvětlení. Podíval se do zpětného zrcátka a zadoufal, že si Sabine svou štědrou nabídku nerozmyslí.

„Proč jste se ptala na knihovnu?“ obrátil se k Emily.

„Potřebuju se na něco podívat.“ Strohá odpověď Nickovi vzala chuť na dohady. Stejně byl příliš unavený – skoro ani nemohl řídit. Zastavil u obrubníku před knihovnou.

„Nechte nastartovaný motor,“ řekla Emily.

Nick seděl za volantem a čekal, zatímco Emily vyběhla po schodech do budovy. Promnul si ruce. Škoda že nemá rukavice. Chabé vytápění starého vozu nemohlo soupeřit s časně ranní zimou.

Sklopil oči. Na sedadle pro spolujezdce svítily ze tmy nezřetelné bílé obrysy papíru. Ten obrázek. Emily ho tu určitě ve spěchu zapomněla. Rozsvítil světlo a podíval se na něj. Pospíchali tak, že si ho zatím ani neprohlédl, a když se zeptal Emily, co zjistila, jenom si přiložila prst ke rtům.

Obrázek připomínal zpola dokončený puzzle, který sestavoval člověk, jenž neměl trpělivost na přesné skládání pozadí. Nick nastavil program tak, aby ignoroval čistě bílé fragmenty – chtěl tím celý proces urychlit. Ve výsledku z roztrhané stránky zbyl tvar přesýpacích hodin. Ať už z obrázku Emily vyčetla cokoliv, Nickovi nic neříkal. Polovinu stránky zaujímala podoba dobytčete s neobvykle dlouhým ocasem. Digitální rekonstrukce nebyla zdaleka dokonalá: chybné překryvy a jemná zkreslení dodávala kresbě impresionistickou mlhavost, které navíc nijak nepomáhalo matné světélko ve voze. I tak si byl Nick docela jistý, že podle stylu dokáže určit autora. V posledních dnech viděl dostatek ukázek z díla Mistra hracích karet, aby se z něj stal odborník.

Pod obrázkem bylo několik řádek textu. Ten měl ostřejší kontury, protože algoritmy programu byly nastaveny primárně na skládání písma, ale Nick měl i tak co dělat, aby ho rozluštil. Písmena byla tučná, nahuštěná a nepravidelná: svislé čáry připomínaly pilíře katedrály, zatímco klenuté křivky a vodorovná překřížení je přemosťovala jako jemné nitky.

Zalovil v batohu po bestiáři, který odvezli z bruselského skladu, a pro srovnání nalistoval první stránku. Lišily se. Obrázky v knize byly odsunuty ke straně textu, zatímco na výtisku hrdě trůnily v centru. I rukopis vypadal na výtisku úhledněji, ale když se ho Nick pokusil přečíst, zjistil, že je pro něj těžší rozeznat jednotlivá písmena.

Noc pročísl bílý záblesk. Nick se polekaně otočil. Viděl ho někdo? Vyfotografoval ho? Střelil po něm?

Záblesk vyšlehl znovu – ne z fotoaparátu ani ze zbraně, ale z reflektoru nad vchodem do knihovny. Nick si uvědomil, že zvuk, který připisoval panice vlastního podvědomí, je ve skutečnosti tlumeným vyzváněním alarmu.

Zvonění náhle zesílilo a dveře do knihovny se rozletěly. Na schody se vyřítila Emily. Skočila do auta a zabouchla za sebou.

Nick se podíval na knihu, kterou držela v rukách: vysoký, tenký svazek vázaný v červeném a černém plátně.

„Vy jste šlohla knížku?“

„Půjčila jsem si ji.“ Zasunula ji do přihrádky ve dveřích. „Hlavně už jeďte.“

Vyjeli od obrubníku. Nick se podíval do zrcátka, ale nikdo je nepronásledoval.

„Už mi povíte, o co tady jde?“

60. kapitola

Mohuč, 1448

Na svahu kopce stáli dva muži. Kolemjdoucí by je mohl považovat za bratry. Byli skoro stejně staří, měli šedé plnovousy a štíhlé postavy zabalené do kožešin, aby se ubránili podzimnímu chladu. Jejich rysy se v detailech lišily, ale pod vrásčitou pletí byla do obou tváří dosud vepsána energie mužů, kteří chtějí na tomto světě ještě něco dokázat.

Nešlo o bratry. Jeden z nich byl Johann Fust a druhý jsem byl já. Kolem nás na svažujícím se poli dělníci překopávali půdu, vybírali kameny a nosili je na hromady, aby z nich později postavili zdi. Uprostřed prostranství skupina tesařů skládala trámy na strážní věž. Až nastane jaro, úhor bude osázen vínem a změní se v kvetoucí vinici. Doufal jsem, že Fustova semínka zajistí, aby vykvetl i můj podnik.

Nemluvil jsem s ním patnáct let, od našeho náhodného setkání v Olivierově dílně v Paříži. Svým způsobem bylo překvapivé, že jsme spolu nehovořili dřív. Bydlel jsem tu už rok a Mohuč není tak velké město, aby se dva lidé pohybující se ve světě knih a papírů nesetkali. Já jsem se mu ale vyhýbal. Až dosud.

Nedokážu ani spočítat zklamání uplynulých let. Kaspar mi jednou řekl, že záhada vytištěných kopií hracích karet nespočívá v jednom velkém tajemství, ale v tuctu tajemství menších – inkoustu, kovu, lisu i papíru: každý prvek musí být ve správné formě a podobě. V tom se toto umění podobalo alchymii, ačkoliv Kaspar dosáhl mnohem lepších výsledků, než k jakým jsem dospěl během své lopoty v Paříži. Jestliže ale jeho metoda sestávala z tuctu tajemství, jež bylo třeba odhalit a porozumět jim, mé umění se skládalo z celé stovky nebo z tisíce. A každé mi odolávalo. Jak jednou řekl Dunne, pokaždé když vyřeším nějaký problém, zároveň vytvořím deset nových.

Na rozdíl od raných překážek ve mně ale nevyvolávaly zoufalství. Byl jsem nadšeným poutníkem, který se vydal na neznámou cestu. Zprvu jsem se domníval, že pouť bude krátká, a poslepu jsem tápal v nejhlubším lese. Teď jsem našel stezku, byť se cíl ukázal být podstatně dál, než jsem si původně představoval. A to mi dodávalo sebedůvěru, kterou nezlomily ani kameny a puchýře.

Jakkoliv však poutníka udržuje na nohou víra, prochází světem lidí. Pořád jsem potřeboval peníze. A proto jsem se vrátil domů do Mohuče. Opustil jsem Štrasburk a vrátil se do rodného města jako starý medvěd, který se vrací do své jeskyně. Když jsem odtud téměř před třiceti lety odcházel, nechával jsem za sebou domov, matku, dva sourozence a nevlastní sestru, která ukradla mé dědictví. Všechno bylo pryč, kromě starého domu, který konečně přešel na mě.

Fustova vinice se rozkládala na kopci nad říčním údolím za městem. Pod sebou jsem kolem Rýna viděl hradby a věže Mohuče, jimž dominovala velká červená kupole katedrály. Ve vzduchu nad městem visel hnědý opar – dým z bezpočtu ohňů. Podzimní slunce dospělo k vrcholu své dnešní dráhy po obloze, ale poledne neohlásil žádný zvon. Všechny kostely byly potichu. Výsledný dojem byl strašidelný a tísnivý, přesně takový, jaký měl být.

„Vybral sis k návratu po tak dlouhé době divný čas,“ poznamenal Fust. „Zlatá Mohuč ztratila svůj lesk.“

To jsem věděl. Po desítky let patricijové, kteří řídili městskou radu – muži jako můj otec –, provozovali komplikovaný systém splátek a rent, který odváděl příjmy z daní do jejich vlastních kapes. Úroky, jež spláceli sami sobě, se nakonec vymkly kontrole, podobně jako mé dluhy, a celé město muselo vyhlásit bankrot. Mezi rozzlobenými věřiteli byla i církev, která okamžitě zastavila všechny bohoslužby. Neprobíhaly mše, nekřtily se děti a mrtvým se nevystrojovaly křesťanské pohřby.

„V Mohuči pořád musí být nějaké bohatství.“ Za vzdálenými hradbami se u břehů řeky kupily lodě všech velikostí a dělníci i jeřáby je nakládali zbožím. Tři lodní mlýny se pohupovaly u svých kotev a drtily zbytky úrody.

„Například ta vinice. Budou třeba roky pečlivého obdělávání, než začne nést plody. Nepouštěl by ses do ní, kdybys věřil, že je město odsouzeno k nezdaru napořád.“

„Po víně bude poptávka vždycky, tím větší, čím hůř lidem bude.“

Fust se rozhlédl po zemině kolem sebe a pak se obrátil ke mně. Proč jsi sem přijel? tázaly se jeho pronikavé oči. Chtěl ale, abych učinil první krok.

„Víno není jediná věc, která může prýštit z lisu,“ řekl jsem.

Čekal. Ze svého vaku jsem mu podal list papíru.

„Objevil jsem nový typ psaní bez pera.“

Rozložil papír a prostudoval ho. „Odpustek?“

„To je jen začátek.“ Znovu jsem sáhl do vaku a vytáhl jsem tenkou knížečku ze čtyř přeložených listů, které dohromady tvořily šestnáct stránek.

„Učebnice latiny Aelia Donata. Potřebuje ji každý žák v každé škole.“

Vrhl po mně netrpělivý pohled: věděl, co to je. „Těch jsem prodal snad tři stovky. Prodávají se tak rychle, jak je písaři stačí opisovat.“

„Já je dokážu kopírovat rychleji a levněji než kterýkoliv písař. Za jediný měsíc udělám tolik kopií, kolik jsi kdy prodal – a víc.“

Fust se díval na okolní vinici a mlčel. Obchodování od Paříže po Vídeň ho naučilo ovládat emoce. Nedokázal ale zcela zakrýt překvapení.

Pohlédl na knihu a přečetl si několik řádků.

„Žádné opravy,“ zahučel. To byla pravda. Na rozdíl od běžných rukopisů tu chybělo škrtání a vpisky po okrajích.

„U nového typu písma můžeme text zkontrolovat a opravit, než ho přeneseme na papír.“

Tím jsem si vysloužil pronikavý pohled – Fust se ujišťoval, že si z něj nedělám blázny.

„Zákazníci vidí opravy rádi,“ řekl jen.

„Opravy jsou jako strupy. Kazí vzhled stránky.“

„Dokazují, že se autor postaral o kontrolu své práce.“

„Pokud ji ale udělal dostatečně pečlivě, nejsou v ní žádné chyby, které by se měly opravovat.“

„Dokonalý je jen Bůh.“

„V tom případě se dokonalosti aspoň co nejvíc přiblížím.“

Fust si znovu prohlédl stránku. „Pořád ti zbývá udělat hodně práce. Psaní nespočívá jen v řazení hlásek. Ať jsi ty stránky napsal jakkoliv, nejde o moc vyrovnané písmo.“

„Proto potřebuji kapitál. Ke zdokonalení svého vynálezu. Napadlo mě, že když se zajímáš o prodej knih, mohl bys mít zájem.“ Natáhl jsem ruku, abych si vzal učebnici latiny zpátky. „Asi jsem se spletl.“

Fust knihu nepouštěl.

„Nový typ psaní, který je možné přečíst před tím, než se napíše, a který poskytne za měsíc víc kopií než písař za celý život,“ zopakoval jsem. „Za kolik by ti to stálo?“

Fust se pousmál. „Myslím, že mi to povíš ty.“

Už jsem měl plné zuby postupných půjček, které s bídou splatily úroky půjček předešlých. Nechtěl jsem ani sdružení investorů, jejichž hádky mě zaměstnávaly víc než vlastní práce. Rozhodl jsem se usadit v Mohuči. To znamenalo najít jediného věřitele, který do projektu investuje tolik, že nebude moci dopustit, aby selhal.

„Tisíc zlatek.“

Fust zvedl ruce a dýchl si na ně.

„To je obrovská částka. Jak ji chceš využít, abys mi ji mohl splatit?“

„Pojď se podívat.“

61. kapitola

Nedaleko Mannheimu, Německo

„To, na co se díváte, je dost možná první nebo druhá kniha, která byla vytištěna.“

Parkovali na odpočívadle u dálnice A5. Emily měla výtisk rozložený v klíně vedle bestiáře a Nick se ohlížel přes rameno, jestli je někdo nemůže zpozorovat. Před sebou viděli jen tmavý hájek borovic s větvemi svěšenými pod tíhou sněhu. Za nimi duněla doprava.

„První kniha, která byla vytištěna kde?“

„První kniha, která byla vytištěna vůbec. Nebo přesněji řečeno, která kdy vznikla knihtiskem.“

Termín „knihtisk“ Nick znal, byť toho o něm moc nevěděl. Narazil na něj v seznamu sta největších vynálezů nebo mužů, kteří změnili svět. Většinou byl úzce spjatý s konkrétním jménem.

„Gutenberg?“

„Přesně tak.“ Emily byla bledá a ve tváři se jí zračila únava. Bez rtěnky a líčidel se její široké rty a tmavé oči rozplývaly na pozadí obličeje. Když se ale podívala na stránky před sebou, nedala se přehlédnout náhlá vlna energie. „Kolik toho o něm víte?“

„Kolik se o něm dá vědět?“

„Moc ne. Víme o něm tak málo, že až do osmnáctého století byl prakticky zapomenut. Za života si udělal mocné nepřátele a ti se po jeho smrti ze všech sil snažili jeho odkaz pohřbít. Badatelé na něj přišli teprve po prozkoumání záznamů starých stovky let.“

„A co konkrétně zjistili?“

„Že skládal věci dohromady.“ Střelila po Nickovi pohledem, aby se přesvědčila, že mu došel její žert. „Vynalezl knihtisk a plno věcí okolo. Písmorytec vyryl inverzní obraz písmene, který se využil jako razidlo. Otiskem do kovu vznikla forma neboli matrice, jež se následně vylévala roztavenou slitinou. To umožnilo sériovou výrobu totožných písmen, která pak skládal do slov, vět a nakonec do celé Bible.“

Nick si zkusil představit skládání Bible písmeno po písmenku. „To muselo trvat pěkně dlouho.“

„Nejspíš roky. Ale jedinou alternativou tehdy bylo ruční psaní. Jakmile měl Gutenberg vysázenou stránku, mohl udělat tolik kopií, kolik chtěl. Pak ji rozebral a sestavil jinou. Šlo o nekonečně pružný systém, který ale zároveň vytvářel sériový, opakovatelný produkt. Byl to pravděpodobně největší pokrok v předávání informací mezi vynálezem písma a internetem.“

„A kdy k němu došlo?“

„V polovině patnáctého století.“

„Ve stejné době, kdy žil Mistr hracích karet.“

Emily zvedla knihu z knihovny. Na jejích deskách nebylo nic než zlatý reliéf pasoucího se jelena. Nick v něm okamžitě poznal obrázek z karet. Emily k němu natočila hřbet knihy.

„Gutenberg a Mistr hracích karet,“ přečetl Nick.

„Na tenhle titul jsem narazila, když jsem se v New Yorku dívala do Gillianiny složky. Nejste první, koho napadla možná souvislost. V Princetonu mají iluminovaný výtisk Gutenbergovy Bible, s ilustracemi, které vypadají, jako by z oka vypadly hracím kartám. Autor téhle knihy spekuluje, že Gutenberg a Mistr hracích karet byli možná partneři. Muž, který zdokonalil tištěný text, a muž, který zdokonalil tisk obrázků z rytin. Je to svůdná představa.“

„Jsou o tom nějaké důkazy?“

„Jenom nepřímé. Většinu argumentů ostatní rozcupovali.“ Emily se zahleděla na vytištěnou stránku, jako by nemohla věřit svým očím. „Ale to se možná změní.“

V dálce zahoukala siréna. Nick se snažil soustředit.

„Není to podobné tomu bestiáři z Bruselu?“

„Ten je napsaný ručně, tahle kniha je vytištěná. Vidíte, jak je písmo pravidelné i jak dokonale rovné tu jsou řádky. Totéž platí o ilustracích. Obrázky v bestiáři nakreslil autor ručně. Po digitální rekonstrukci si člověk těžko může být jistý, ale vypadá to, že tady byly obrázky vytištěny stejně jako ty karty.“

Siréna zněla stále hlasitěji. Nick otevřel okénko a vyhlédl ven. Na odpočívadle stálo jediné další auto: stříbrný opel na druhém konci. Jeho řidič stál zády k nim a vyprazdňoval si měchýř do sněhu mezi stromy.

„Takže máme tištěný obrázek z poloviny patnáctého století a nějaký tištěný text. Jak jste se dostala ke Gutenbergovi?“

Emily ukázala na písmena. „Gutenberg byl první. Nevynalezl jen knihtisk – musel vynalézt nebo zdokonalit všechno. Slitiny pro odlévání písmen i nástroje pro jejich výrobu. Postupy ke spojování stran. Inkousty.“ Najednou se odmlčela.

„Inkousty…?“

Zvuk sirény se změnil v ohlušující zakvílení. Kolem nich se přehnala sanitka. Nick dlouze vydechl a okénko před ním se okamžitě zamlžilo. Emily podle všeho nevnímala okolí.

„To určitě upozornilo Gillian.“ Vytáhla hrací kartu a prohlédla si ji. „Podívejte.“

Ukázala na shluk tmavých skvrnek u spodního rohu karty.

„Gutenbergův inkoust je známý svým leskem. Nebledne. Je pořád stejně tmavý a sytý jako v den, kdy sundali stránku ze stroje.“

„Jak to?“

„Nikdo neví. I mezi ranými tištěnými knihami je unikátní. Lidi zkoušeli všechno možné, aby odhalili jeho složení. Dokonce ho analyzovali spektrometry.“

„PIXE,“ řekl Nick. „Vandevelde.“

„Gillian si zřejmě všimla inkoustu a uhodla, o co jde. Vandevelde by její domněnku potvrdil.“

„Než za ním přišli oni. Ale jak jste na to přišla?“

„Podle fontu. Gutenberg vynalezl i ten. Tehdy si nemohl jednoduše vybrat, jestli použije Times New Roman nebo Arial; musel navrhnout všechna písmena. U prvních knih je každé písmo stejně jedinečné jako rukopis.“

Přejela prstem po znovu složených písmenech. „Tohle je prapředek všech písem. Písmo, které použil pro své mistrovské dílo, Gutenbergovu Bibli. Pokud víme, jinou větší knihu nevytiskl.“ Pohladila list papíru jako novorozeně. „Tohle je jako najít podepsaný výtisk ztracené Shakespearovy hry s Rembrandtovými ilustracemi.“

„Ještě jsme ji nenašli,“ připomněl jí Nick. „Máme jenom výtisk digitální rekonstrukce stránky, kterou jeden chlápek roztrhal ve Štrasburku. Myslím, že ani to nebyl originál, pokud ji Gutenberg nevytiskl na kancelářský papír.“

„Namířil jste na něj zbraň a jemu záleželo jen na tom, aby ten papír zničil. Je to kopie skutečného originálu, který někde je.“

62. kapitola

Mohuč

Na tak velkou budovu byl Hof zum Gutenberg překvapivě nenápadný: úzká ulice neposkytovala prostor, aby člověk mohl obsáhnout celou jeho velikost. Přízemí nepozorovaně přecházelo v sousední dům a větší část pokračovala za roh do postranní uličky. Kolemjdoucí musel zaklonit hlavu, aby si všiml špičaté štítové zdi, ale většina lidí měla plné ruce práce s tím, aby se vyhýbala hospodářským zvířatům, trusu a kožešinám visícím z háků před obchodem naproti přes ulici, a nedívala se výš než pod vlastní nohy. Ten dům mi dokonale vyhovoval.

„Slyšel jsem, že sis po návratu změnil jméno,“ řekl Fust.

„Gutenberg.“ Odvrhl jsem otcovo příjmení a přijal jsem jméno svého prvního a posledního domova. Ohlašovalo mě jako majetného muže, což se ukázalo jako užitečné při řadě jednání, ale hlavně mě ukotvovalo v Mohuči. Patřilo sem.

Překročili jsme práh a já jsem jako vždycky zvedl oči k erbu vytesanému do klenáku oblouku. Zachycoval shrbeného poutníka ve vysoké kuželovité čepici, předkloněného pod tíhou nákladu, který nesl pod pláštěm. Uvažoval jsem, co to asi bylo za břemeno. Opíral se o hůl a v druhé ruce držel misku na milodary. Netušil jsem, jak se dostal do rodinného erbu, ani otec to nevěděl. Ale vždycky jsem s ním cítil jistou spřízněnost – i on byl unavený poutník, který žebrá o almužny, aby mohl dojít do cíle.

Od návratu jsem měl plné ruce práce. Přední pokoje, v nichž můj otec vystavoval svoje šaty a zboží, byly původně zabedněny a teď je zavaloval nábytek, vyskládaný do výšky u stěn, jako kdyby se měl brzy stěhovat. Už se na něm začal usazovat prach.

Zavedl jsem Fusta do jiné místnosti a krátkou chodbou do spižírny. Zastavili jsme se před železem pobitými dveřmi do zadního křídla.

„Přísaháš při Marii a všech svatých, že nikomu neprozradíš, co tu uvidíš a uslyšíš?“

Fust přikývl. Otevřel jsem dveře.

Uprostřed místnosti seděli tři muži u stolu, který jsme sem za tím účelem přesunuli. Popíjeli víno, ale nikdo se netvářil, že si ho vychutnává. Věděli, co je v sázce.

Představil jsem je.

„Konrad Saspach ze Štrasburku, bednář a truhlář. Vyrábí naše lisy, které za chvíli uvidíš.“

Saspach byl jeden z mála mužů, kterých jsem si cenil tím víc, čím líp jsem je poznával. Měl dlouhý bílý plnovous jako biblický prorok a natolik seschlé ruce, až mi připadalo nemožné, že dokáže otáčet soustruhem nebo rovně řezat. Vždycky se držel od našeho podnikání stranou, ale když jsem ho požádal, aby se odstěhoval ze Štrasburku, ochotně souhlasil.

„Götz von Schlettstadt, zlatník, který vyrábí razidla a formy.“ Nedlouho poté, co jsem ho navštívil, armagnaken vyplenili jeho město i obchod. Zlatník bez zlata nemůže udržet svoji živnost. Brzy nato přišel do Štrasburku a nabídl se, že bude pracovat pro mě. Rád jsem přijal, neboť se jednalo o jednoho z nejpečlivějších řemeslníků, jaké jsem kdy poznal. Všechny kovy byly v jeho rukách tvárné jako hlína.

„Otec Heinrich Günther.“ Mladší muž s vážnou tváří a pichlavýma očima. Günther byl vikářem kostela svatého Kryštofa hned za rohem, dokud se ve sporu mezi arcibiskupem a papežem nedopustil hříchu, když se postavil na stranu nadřízeného svého nadřízeného. Arcibiskup mu odebral beneficium a nechal ho bez prostředků.

Přejel jsem je pohledem. Podle svého rozpoložení se dívali na Fusta nebo do svých pohárů. Tito osiřelí psanci tvořili můj cech, mé bratrstvo řemeslníků. K úplnému štěstí chybělo jen to, aby mezi nimi byl i Kaspar.

„Co máte všichni společného? Zní to jako začátek vtipu: truhlář, zlatník, kněz a…“ Podíval se na mě. „A co jsi vlastně ty, Hansi Gutenbergu?“

Výrobce kopií? Potiskovač papíru? Žebrák? Blázen?

„Poutník.“ Viděl jsem, že ho má odpověď nepotěšila, a spěšně jsem pokračoval. „Nejdřív ti ukážeme sílu našeho umění.“

Podal jsem mu kus papíru. V rozích byly čtyři dírky a uprostřed vedla zdánlivě náhodně umístěná linka.

„Napiš sem svoje jméno.“

S neochotou muže, který se bojí, že se stane obětí nějakého šprýmu, zvedl ze stolu pero a napsal na naznačený řádek jméno.

„Ten papír je vlhký,“ poznamenal.

„Tak líp vsakuje inkoust.“

Saspach vzal podepsaný papír a odešel do vedlejší místnosti. Zpoza dveří se ozvalo zaskřípání, jako když loď napíná uvazovací lano. Následovala dunivá rána, zavrzání a jasné kovové cinknutí. Fust přimhouřil oči. Ostatní předstírali, že si ničeho nevšimli.

Saspach se vrátil a vítězoslavně položil papír před Fusta.

„Drahý bože,“ vydechl Fust.

Jeho jméno na papíru zůstalo, přesně jak je napsal. Místo prázdné stránky se však ocitlo uprostřed zahrady ze stovky slov, která kolem něj v mžiku vyrašila a vpletla ho do své sítě. Jméno se stalo součástí věty:

Tímto vyhlašujeme, že JOHANN FUST je zbaven těchto hříchů a očištěn od jejich poskvrny.

„Žádná pera. Žádné stoly. Žádný písař, který udělá z nepozornosti chybu nebo se přepíše. Dokonalá kopie. A jak vidíš, je hotová během jediného okamžiku.“

Fust vypadal jako muž, který spadl do jámy a našel jeskyni plnou zlata. Namířil prst na knihu latinské gramatiky, kterou jsem mu ukázal na vinici. „Tohle taky vyšlo z té místnosti?“

„Do poslední stránky.“

„Je neodlišitelná od originálu.“

„Možná to je originál – jako je zlato nadřazené olovu a slunce měsíci.“

Fustova obchodnická mysl se ale nenechala oslnit nadlouho. Už teď jsem viděl, jak v duchu počítá a kalkuluje. „Proč ode mě potřebuješ tisíc zlatek? Zdá se, že jste tu hotoví.“

„Tohle je jen začátek. Důkaz, že je to možné. Abychom naše umění skutečně využili, potřebujeme víc lisů a vybavení, víc mužů k jejich obsluze, víc papíru a víc pergamenu.“

„Abyste tiskli odpustky a knihy gramatiky?“

Zavrtěl jsem hlavou a naklonil se nad stůl. Předem jsem si přísahal, že se nedotknu vína, aby mi nezastřelo myšlenky. Teď jsem zjistil, že jsem svůj pohár už vypil a víno mi koluje v žilách.

„Pustíme se do nového podniku. Smělejšího, než o co jsme se zatím pokoušeli. Přes všechny úspěchy jsme pořád jen tovaryši. Teď zhotovíme svoje mistrovské dílo.“

63. kapitola

Rýnský palatinát, Německo

Nick náhodně vybral jeden sjezd z dálnice a zastavil u prvního motelu. Emily spala na sedadle vedle něj. Připadal si úplně prázdný, jako nádrž, v níž zbývá posledních několik kapek adrenalinu a kofeinu. Musel napínat všechny síly, aby udržel otevřené oči. Vydechl úlevou, když zastavil na parkovišti za motelem, a málem se rozplakal štěstím, když uviděl prostou místnost s pevnou hnědou postelí.

Emily odhodila přikrývku a usedla na kraj postele, aby si sundala boty a ponožky. Vrhla na Nicka zvláštní pohled, jemuž v první chvíli nerozuměl.

Plaše pokrčila rameny, přetáhla si přes hlavu svetr a svlékla si džíny. Na sobě měla jen tenkou bílou košilku a kalhotky. Stála na koberci uprostřed pokoje a trochu se červenala, jako panna o svatební noci, když si není úplně jistá, co má udělat. Nick se ji snažil nehltat očima.

„Chci, abys mě držel.“

Přikývl. Byl příliš unavený, než aby se cítil trapně. Svlékl se do dlouhých trenýrek a vlezl do postele. Lehl si za Emily a přitiskl se hrudí k jejím zádům. Zachvěla se. Nick se odtáhl, ale Emily k němu vztáhla ruku a položila si jeho paži kolem pasu.

„To je příjemné. Už je to tak dávno.“ Povzdychla si. „Nemyslím tamto. Jenom… to teplo.“

„Myslím, že chápu, co tím myslíš.“

Schoulila se k němu a Nick jí položil dlaň na břicho. Bál se, aby se jí nedotkl někde, kde by neměl, ale zároveň po tom toužil. Vzpomínal, jak lehával s Gillian, a cítil stejný zmatek – byl jí tak blízko, ale zároveň si palčivě uvědomoval vzdálenost, která je dělí. Vzdálenost, která nikdy nezmizela.

Usnul.

64. kapitola

Mohuč

Po Fustově návštěvě jsem se procházel po domě. Šeřilo se a na práci brzy bude přílišná tma. Prozatím však činnost, která představovala životodárný tep domu, pokračovala. Vykročil jsem na dvůr a ucítil jsem těžkou vůni vroucího oleje, podbarvenou dýmem z uhlí. Otcova kuchyně se změnila ve slévárnu a ve vedlejším přístavku jsme vařili inkousty. Ve slévárně jsem zahlédl odlesky jisker od toho, jak na brusném kole ohlazovali čerstvé formy.

Vystoupal jsem po vnějších schodech a vrátil se do hlavního domu. Zde kolem vnitřního dvora probíhal ochoz. Míjel jsem holá okna a nahlížel do nich. V pokoji, kde kdysi pro mého otce jeden z návštěvníků zhotovoval razidla, nyní Götz vyrýval do měděných čtverečků písmena. Ve vedlejší místnosti seděl u psacího stolu otec Günther a studoval malou Bibli. Vedle sebe měl list papíru a v ruce držel pero, které ani na okamžik nezůstávalo nehybné. Pro člověka zvyklého sledovat při práci opisovače se jednalo o nepřirozený pohyb: pero skákalo na stránce shora dolů a zase zpátky, zdánlivě náhodně; nikdy nezůstalo na jednom řádku dost dlouho, aby zformovalo jediné písmeno, ale nechávalo za sebou stopu z teček a čárek jako ptačí šlépěje ve sněhu. Podobalo se to spíš činnosti účetního, který provádí inventuru zboží. Günther ve skutečnosti inventarizoval každé písmeno ve všech slovech knihy Genesis.

Všiml si, jak jdu okolo, a zavolal na mě otevřenými dveřmi: „Dostal jste, co jste chtěl?“

„Teď nám dá osm set zlatých a později další.“ Bylo to míň, než o kolik jsem žádal, ale víc, než jsem očekával. „Výměnou za exkluzivní práva na prodej našich děl souhlasil, že nebude požadovat úroky. A objednal si padesát výtisků Donatovy gramatiky, k dodání za tři měsíce.“ Zasmál jsem se. „Měl jste vidět, jak se tvářil. Nedokázal uvěřit, že je něco takového možné.“

„Takže si nevšiml, že ta kniha gramatiky byla padělek?“

„Neměla chybu.“ Odpustek byl pravý, ale knížka, kterou jsem Fustovi ukázal, vznikla během dvou večerů pečlivé práce otce Günthera a jeho pera, protože vyšlo najevo, že nedokážeme vyrobit dostatek forem, abychom včas vytiskli všech šestnáct stran.

„Za tři měsíce na tom nesejde,“ řekl jsem.

V další místnosti se nesvítilo, ale zaznamenal jsem zápach vlhkosti z papírů, které jsme tu skladovali. Na konci ochozu stoupalo další schodiště k nejvyššímu patru. Už jsem se chystal, že se po něm vydám, když šerem zaznělo truchlivé zaklepání. Někdo byl u přední brány.

Zastavil jsem se. Do Gutenberghofu nechodily žádné návštěvy, a obzvlášť ne v tuto dobu. Nemůže to být Fust, který si rozmyslel svůj příslib? Nebo městská hlídka? Bylo to více než dvacet let, co jsem uprchl z domu Konrada Schmidta před svým zločinem, ale z nečekaného zaklepání mi pořád tuhla krev v žilách. Napjatě jsem čekal.

Otevřel Beildeck, můj sluha. Slyšel jsem, jak se návštěvníka na něco ptá, ale odpovědi byly tak tiché, že jsem jim nerozuměl. Zavrzala otvíraná brána.

Opřel jsem se o zábradlí a podíval se dolů. Z hlubokých stínů pod obloukem se vynořila postava. Muž se pohyboval pomalu a hrbil se nad holí, kterou za chůze ťukal do dlažebních kostek. Uprostřed dvora se zastavil, a jako kdyby věděl, že tu jsem, podíval se přímo na mě.

Podlomila se mi kolena. Křečovitě jsem sevřel zábradlí.

„Kaspare?“

Odpověděl mi hořký smích, pronikavý jako krákání vran.

„Hier bin ich.“ Tady jsem.

65. kapitola

Rýnský palatinát, Německo

Nick nevěděl, kdy se vzbudil. Zamračená obloha a tmavé závěsy udržovaly pokoj v šeru. V takovém mdlém polostínu strávil celý poslední týden: v matném světle železničních vagonů, pouličních lamp, reflektorů aut a holých žárovek. Jako moucha topící se v jantaru.

Jantar je ale chladný a Nickovi bylo příjemné teplo od toho, jak ležel pod dekou a tiskl se k Emily. Košilka se jí ve spánku vyhrnula, takže se její holá záda dotýkala Nickova břicha.

Horkost jejího těla v něm probudila touhu. Odhrnul jí vlasy, aby ji mohl políbit na šíji, a hladil ji po nahé paži, kterou měla položenou na přikrývce. Otočila k němu hlavu, aby svými rty vyhledala jeho ústa. Viděl, že má zavřené oči, a odtáhl se, ale Emily mu položila dlaň na zátylek a přitáhla si ho k sobě.

Touha se změnila ve chtíč. Přejel jí rukou po stehně, chytil ji za bok a přitiskl ji těsněji na své pulzující tělo. Zalapala po dechu a přesunula jeho ruku výš. Přes napjatou bavlnu košilky ucítil pod dlaní Emilyina ňadra.

Překulila se na záda a přitáhla ho na sebe. Ochotně se poddal.

Když se vzbudil podruhé, ležel v posteli sám. Bolest hlavy zmizela, ale měl hrozný hlad. Emily seděla oblečená u skříňky se zásuvkami, kterou proměnila v provizorní stůl. Ukradenou knihu z knihovny měla otevřenou před sebou a do tabulky na listu papíru si psala tužkou nějaké poznámky.

Nick se posadil. Hlavou mu vířily vzpomínky, které mohly být sny, a sny, o nichž doufal, že jsou vzpomínkami. Zarděl se.

Emily se na něj podívala a ostýchavě se usmála. „Spal jsi dobře?“

„Hmm.“ Pátravě se jí zahleděl do tváře, jestli v ní nenajde stopy lítosti, a pak si uvědomil, že si ho Emily prohlíží stejně.

„Nechci, aby sis myslel…,“ začala. „Vím, že jsem neměla…“

„Ne.“ To neznělo dobře. „Totiž ano, měla jsi. Nebo ne přímo měla…“

„Nechci se cpát mezi tebe a Gillian.“

Nickovy už tak klopotné myšlenky se rázem zastavily úplně. „Gillian?“

„Vím, co pro tebe znamená.“

„Nevíš.“ Nick odhodil přikrývku a nahý vstal. Emily se rozpačitě odvrátila. „Myslíš, že až ji najdeme, sevřu ji v náručí a odcválám s ní na koni do západu slunce?“

Znovu se k němu otočila a zahleděla se mu přímo do očí. „Tak proč to děláš?“

Nick neuhýbal očima. Došlo mu, že odpověď na tuto otázku už nezná.

„Jdu se osprchovat.“

Nebyla tu sprcha, jen umyvadlo. Postříkal se vlažnou vodou, jak dokázal nejlíp, a oblékl se. Když vyšel z koupelny, Emily seděla se zkříženýma nohama na ustlané posteli a měla kolem sebe rozprostřené knihy a papíry.

„Co jsi zjistila?“

„Pokouším se utřídit vazby mezi Gutenbergem a Mistrem hracích karet.“

Zdálo se, že rozhovor stvrdil jakousi nevyřčenou dohodu. Emily se uvolnila a Nick si sedl na roh postele.

„Musíme předpokládat, že Gillian neviděla tu stránku, kterou jsme sestavili. Musela se vydat po jiné stopě.“

„Správně.“ Nick se podíval na arch papíru rozložený na posteli. Pokrývala ho nepravidelná mřížka – většina čtverečků byla prázdná, ale některé obsahovaly záhadné poznámky typu „f.212r dole uprostřed, podobné“. V levém sloupci byly seřazené miniaturní kresbičky postav z hracích karet.

„Co to je?“

„Tabulka knih a rukopisů s ilustracemi, které vypadají jako obrázky na těch kartách. Je tu seznam knih, kde se které obrázky vyskytují. Jednou z nich je Gutenbergova princetonská Bible, o které jsem ti říkala.“

Nick vstal a přešel k nízkému stolku u dveří, na němž stála konvice a krabička s čajem. „Nechápu. Jestli bylo hlavním Gutenbergovým cílem dosáhnout stejného vzhledu všech kopií, neměly by mít i stejné ilustrace?“

Emily zavrtěla hlavou. „Gutenberg oblékl svůj vynález do velice konzervativního hávu, jako hodně revolucionářů. Lidé změnám nedůvěřují. Neprodával jim převratnou novinku. Snažil se je přesvědčit, že našel lepší způsob, jak vyrábět něco, co dobře znali. V tomto případě rukopisy. I první automobily se podobaly koňským kočárům.“

Nick natočil do konvice vodu.

„Ve středověku si lidi nekupovali knihy jako dnes. Nejdřív jsi našel text, o který jsi měl zájem, a písaře, aby ti ho opsal. Písař jím pokryl archy o osmi až deseti stránkách, které jsi zanesl knihaři, aby ti je svázal a dal jim desky. Nakonec jsi zašel za rubrikátorem, aby udělal červené nebo modré záhlaví a nadpisy, a iluminátorem, který doplnil obrázky. Jenom černý, bez cukru, díky.“

Nick vyndal z krabičky dva sáčky čaje a hodil je do hrnků.

„Na prvních stránkách Bible je vidět, že Gutenberg nejdřív experimentoval s dvoubarevným tiskem, aby mohl tisknout nadpisy kapitol i hlavní text. S tím ale rychle přestal – patrně proto, že to bylo příliš obtížné a časově náročné. Nechtěl změnit způsob, jakým vznikaly knihy – jen způsob reprodukce textu.“

Nick si vzpomněl na obrat z bestiáře: „nové písařské umění“.

„Mělo mi to dojít dřív. Ale abych odpověděla na tvoji otázku, texty v Gutenbergových Biblích jsou v podstatě identické, nicméně každá dochovaná kopie je unikát. Každou svázal a iluminoval někdo jiný.“

„A princetonskou kopii ilustroval Mistr hracích karet?“

„Některé z obrázků v princetonském výtisku jsou velmi podobné postavám z hracích karet,“ opravila ho. „Třeba iluminátor ty karty někde viděl a napodobil je, nebo se oba inspirovali z nějakého třetího zdroje.“

„Jenže teď máme v rukách papír, který spojuje Gutenberga s Mistrem hracích karet u další knihy.“ Nick nalil do hrnků horkou vodu. „Předpokládejme, že to není jen náhoda. Gillian si to určitě myslela taky.“

„Souhlasím. A proto jsem se taky chtěla podívat na ilustrace z princetonského výtisku. Třeba je v nich nějaký vzor nebo vodítko, které Gillian našla.“

„A měla jsi štěstí?“

„Ještě ne. Tahle tabulka shrnuje jen čísla stránek. Potřebuju se podívat na text, který je doprovází.“

Nick se na ni zadíval. „Doufám, že nemáš v úmyslu ukrást další knihu.“

66. kapitola

Mohuč

Zavedl jsem ho do salonku a nabídl mu víno. Večer byl chladný, ale Kaspar se držel daleko od ohně, jako kdyby se jizvy z té noci v mlýně stále hrozily velkého tepla. Jeho šaty páchly vlhkostí a bahnem a na tváři měl zaschlou krev na místech, kde se poškrábal o trny nebo větve.

„Armagnaken mě vytáhli z plamenů,“ vyprávěl. „Víc než zpola mrtvého. Nevím proč. Měli mě nechat uhořet. Oni mě ale místo toho vzali jako zajatce. Jako svoji hračku.“

Zachvěl jsem se. Drach stál zcela nehybně a tak toporně, až jsem se obával, že se při sebemenším pohybu zlomí.

„Dělali mi věci, kterým bys nevěřil. Nedokážeš si je ani představit. Ve své krutosti byli nekonečně vynalézaví. To, co mě naučili…“

„Kdybych to tušil,“ přerušil jsem ho rychle, „kdybych věděl, že jsi naživu, prohledal bych nebe i zemi, abych tě zachránil.“

„To bys mě hledal na špatných místech.“

Díval jsem se na něj ve světle ohně. Zbyl z něj jen matný stín muže, jehož jsem kdysi miloval, s vpadlou tváří a vyzáblou postavou. Pravá polovina Kasparova obličeje se podobala jedné z jeho měděných destiček, křížem krážem byla posetá hluboce vyrytými jizvami. Požár mu spálil polovinu vlasů a zbytek si oholil, takže lebka získala strakatý vzhled zvířecí kožešiny. Jeho oči, jež se leskly všemi barvami, když jsem se s ním poprvé setkal, byly nyní černé.

„Jak dlouho…?“

„Měsíce? Roky?“ Kaspar pokrčil rameny. „Nepočítal jsem to. Nakonec jsem utekl. Šel jsem do Štrasburku, ale ty jsi byl pryč. Ptal jsem se po tobě a doslechl jsem se, že ses vrátil do Mohuče. Od té doby sem pomalu putuju.“

Rozpačitě jsem se předklonil a dotkl se jeho ramene. „Jsem rád, žes přišel. Každou noc jsem se za tebe modlil.“

Kaspar se stočil na židli jako had. „Měls šetřit dechem. Bůh nemá nad armagnaky žádnou moc.“

Divokost jeho pohledu mě děsila. Mlčel jsem.

„Ale tobě se daří dobře.“ V Drachově chraptivém podání to znělo jako obvinění. „Kožešinový límec, zlaté stehování na rukávech. Vážený měšťan žijící v domě po svém otci.“

„Stále mám víc dluhů, než si můžu dovolit.“

„Pořád se honíš za svým snem o dokonalosti?“

„Naším snem.“

Kaspar pomalu sevřel a rozevřel pěsti. Jeho prsty připomínaly drápy dravce. „Já jsem už roky nesnil.“

Vstal jsem. Zoufale jsem ho chtěl nějak rozptýlit. „Ukážu ti, co děláme.“

Kulhavě za mnou sešel z ochozu. Zavedl jsem ho do místnosti, kde se tiskařské lisy koupaly v paprscích měsíčního svitu.

„Každé písmeno odléváme zvlášť,“ drmolil jsem. Třásl jsem se po celém těle. „Nevěřil bys, jak…“

Studená ruka mě popadla za krk a přitiskla mou tvář k inkoustem poskvrněné podložce lisu. Předklonil jsem se a začal jsem lapat po dechu. Kaspar mě jednou rukou držel a druhou si začal rozepínat opasek.

„Co to děláš?“ vykřikl jsem. „V Kristově jménu, Kaspare…“

Škrtil mě a zezadu se ke mně tiskl. Ovanul mě pach vlhké hlíny jako v rakvi.

„Víš, co mi dělali?“ zasyčel mi do ucha. „Jak jsem trpěl, zatímco sis hrál se svými hračkami?“

„Já myslel, že jsi mrtvý.“

Jeho ruce mi strhávaly šaty a drásaly mi kůži.

„Prosím,“ škemral jsem. „Takhle ne.“

„Co se tu děje?“

Místnost olízly jazyky světla. Kaspar ode mě vmžiku uskočil. Zdálo se, že se kolem něj sevřely stíny jako záhyby pláště. Narovnal jsem se a ohlédl se.

Ve dveřích stál otec Günther, držel lampu a mžoural do místnosti. „Johanne?“

Zahučel jsem něco nesrozumitelného.

„Slyšel jsem výkřik.“

„To zavrzal lis. Ukazoval jsem ho svému… svému příteli.“

Günther pohnul lampou, aby viděl Kasparovi do tváře. Vrhl na něj pronikavý pohled, ale nic neříkal.

„Jestli je všechno v pořádku…,“ pronesl nakonec pochybovačně.

„Nic se neděje.“

Kaspar se vrátil, ale nebyl takový jako dřív. Temná stránka jeho duše, kterou jsem kdysi přijímal jako nevyhnutelný stín zářivého slunce, ho zcela pohltila. Po té hrozné první noci nikdy nemluvil o tom, co musel vytrpět, ani na mě, díkybohu, nezaútočil. To jsem mu odpustil – nemohl jsem však promíjet drobnosti. Drobné krutosti a divokost v jeho očích. Když vstoupil do místnosti, dokázal ji ochladit jako duch. Odolával jsem tomu pomyšlení, jak jsem dokázal nejdéle, ale nakonec jsem si musel připustit, že už ho nemiluji.

Jeho talent však zůstal nedotčen. Ani démoni, kteří ho uchvátili, nedokázali uhasit jeho zájem o práci na knize. Podporoval jsem ho a doufal jsem, že práce vyplaví aspoň část jedu a obrátí jeho mysl k čistším věcem. Dal jsem mu pokoj v horním patře domu a dostával inkoust, pera, štětce, papír a vše, co potřeboval. A Kaspar mi to splatil.

Jednoho večera, když jsem po odchodu ostatních pracovníků vystoupal do podkroví, mi ukázal, na čem pracoval. Seděl u nakloněného stolu na druhém konci místnosti a něco zaujatě črtal. Ani nevzhlédl, když jsem vešel.

Naklonil jsem se mu přes rameno, abych se podíval, co je na stole. Ležel tam jediný list papíru, dvakrát větší než odpustky, plný jemných linek a oblouků jako návrh katedrály. Z náčrtu výrazněji vystupoval prostřední obdélník, rozdělený do dvou širokých sloupců. Kaspar je vystínoval, až na první řádek prvního sloupce, kam úhledným rukopisem zapsal: „In principio creavit deus celi et terram.“ Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi.

„Takhle by to mělo vypadat,“ řekl Kaspar a přejel po jednom oblouku prstem. „Nejharmoničtější proporce. Tvoje dokonalá kniha.“

Položil jsem mu jemně ruku na rameno a představil si sloupce vyplněné slovy. „Je to krásné.“

Zdálo se, že čeká na něco dalšího. Když jsem nic neříkal, povzdychl si.

„Vidíš, že jsem zapsal písmena tak, aby vyplňovala sloupec přesně od začátku do konce? To žádný písař nedokáže jinak než šťastnou náhodou. Potřeboval jsem dvanáct pokusů, aby se mi to povedlo na tomhle jediném řádku. Ale s tiskařskými formami můžeš ovládat přesnou pozici všech slov a všech písmen. Jako Bůh.“

Okamžitě mi došlo, že má pravdu. Slyšel jsem známou ozvěnu andělského zpěvu. Pořád jsem se díval dolů a dohlížel na to, aby každé písmeno bylo otištěno stejnou silou, ale vůbec jsem nepozvedl svou mysl k tomu, aby se zabývala širšími souvislostmi. Mohli jsme uspořádat slova tak, aby každý řádek byl stejně pevný jako tesaný kámen: masivní sloupce textu podpírající tíhu slova Božího. To by obyčejná lidská ruka nikdy nedokázala.

V pohasínajícím světle jsem se na vteřinu nesoustředil na stínované sloupce stránky, ale na jejich široké, bílé okolí. Pozadí a popředí si vyměnily místa, prázdný papír se stal oknem ohraničujícím zamlženou temnotu za jeho tabulemi. Značky tužkou vířily jako kapky vody a splývaly do slov, která hovořila o Bohu.

To byl poslední a nejlepší dar, jaký mi Kaspar kdy věnoval.

67. kapitola

Rýnský palatinát, Německo

Po ulici se plížil otlučený volkswagen. Nikdo si ho nevšímal, snad s výjimkou sněhuláků, kteří stáli jako hlídky na zasněžených trávnících předměstí. Kdyby ho někdo sledoval, zarazila by ho jeho zvláštní jízda. Popojel vždy o několik metrů, náhle zabrzdil, zastavil se a znovu se rozjel. Možná se řidič bál ledu – až na to, že silnici odpoledne prohrnuli a posypali solí. Možná se ztratil nebo byl opilý. To by vysvětlovalo, proč se vůz zastavoval vždy ve stínech.

„Jinde, v jiné čtvrti by nás zabásli,“ podotkl Nick.

Přes den se vyspali, ale teď už byl večer. Nick popojel s autem o další tři příjezdové cesty dál a zastavil. Emily seděla vedle něj s otevřeným laptopem na kolenou. Záře obrazovky představovala jediný zdroj světla ve voze.

„Tady jedna je.“ Dvakrát ťukla do trackpadu. „Hm – zakódovaná. To není k ničemu.“

Nick znovu šlápl na plyn. Před hodinou vyjeli z motelu, aby našli nějakou internetovou kavárnu, ale ospalé městečko, z něhož všichni dojížděli za prací jinam, nebylo zařízené na turisty. Zkusili veřejnou knihovnu, ale ta měla zavřeno. Nakonec je nenapadlo nic lepšího než projíždět po ulicích a pokusit se připojit k bezdrátové síti nějaké nic netušící rodiny.

Nick zatočil za roh a zastavil vedle několika zasněžených popelnic. Emily se sklonila k obrazovce. „Co tohle? Síť rodiny Hauserů – nezabezpečené bezdrátové připojení.“

„To nám stačí.“

Nick od ní vzal laptop a klikl na název sítě.

PŘIPOJUJI SE K ADRESE 190.168.0.1

Objevila se zelená ikona ve tvaru rádiového vysílače. Nick vrátil počítač Emily, která otevřela webový prohlížeč a zadala adresu. Na obrazovce se objevil kropenatý pergamen.

„To je ono?“

„Britská knihovna má dvě Gutenbergovy Bible. Obě oskenovali a dali je k dispozici online.“

Emily natočila laptop, aby Nick lépe viděl. Ve dvou zarovnaných sloupcích na stránce probíhal hustý text. Pergamen časem zhnědl, ale inkoust si přes všechna staletí uchoval svěží čerň. Navzdory gotickému písmu a zjevnému stáří byla stránka překvapivě kontrastní.

„Chápu, proč jsou z toho lidi celí pryč.“

„Zarovnané okraje byly jeho významnou inovací. Písaři nedokázali dosáhnout stejné délky řádků – to jde jenom s pohyblivými tiskařskými literami, které od sebe rozmístíš do potřebné vzdálenosti.“

„Ten chlap musel být dost velký perfekcionista.“

Emily vytáhla výtisk digitálně sestavené stránky. Ze zadní strany si ke krátkým popisům obrázků z karty poznamenala série písmen a čísel.

„Čti mi čísla stránek.“

Nick se je pokusil najít, ale nepodařilo se mu to. Emily ukázala na jeden sloupec.

„f.117r?“

„F označuje folio – dvoustranný list. Středověké knihy neměly číslování stránek jako dneska, a tak je historici číslují od prvního listu. Poslední písmeno znamená recto nebo verso – přední strana listu, která je po otevření knihy napravo, nebo strana zadní. Takže to, co my bychom počítali jako třetí stránku, bude ve skutečnosti…“

„f.2r,“ řekl Nick. „Vrchní strana druhého listu. Chápu.“

Postupně jí četl čísla stránek. Bylo jich tu asi deset, od f.117r – čili stránky 233, jak v duchu spočítal – po f.280r, o nějakých 325 stránek dál. Šlo o časově náročný proces. Ke každému odkazu musela Emily najít příslušnou oskenovanou stránku, přečíst si latinský text a zjistit, z které biblické knihy pochází. Pak ho přečetla Nickovi, který zaznamenal odkaz vedle čísla stránky a popisu obrázku.

Myslí se ale toulal jinde. Komplikovaný systém číslování stránek ho přivedl na jednu myšlenku, která ho už nějakou dobu tlačila jako kamínek v botě. Hloubal nad ní, zatímco Emily pročítala další text Bible.

„Co máme dál?“

Nick nahlédl do seznamu: „f.226r.“

„Tady.“ Zadívala se na stránku. „Hříchů, jež jsem spáchal, je víc než písku v moři. Pro množství svých zločinů nejsem hoden toho, abych vzhlížel k nebi.“

Nick čekal, až mu přečte číslo kapitoly a verše. Když nic neříkala, podíval se na ni. Emily civěla na monitor.

„Co se děje?“

„Jaký obrázek je přiřazený k tomuhle číslu?“

Nick nahlédl do tabulky. „Hrabající medvěd.“

„Ten, který je na kartě?“

Ani se o tom nemusel přesvědčovat. „Proč?“

„Na téhle stránce je Menašeho modlitba.“ Otočila se k němu a v očích jí svítilo vzrušení. „Modlitba, která má být součástí ztracené biblické knihy, Přísloví izraelských králů.“

„Udělal i další bestiář s použitím nového písařského umění…“

„…což je ukryto v Knize letopisů králů judských. A tady to máme, s ilustrací z karty na té samé stránce.“

Chvíli seděli mlčky.

„Nechápu to,“ řekl Nick nakonec. „Vodítka se sice propojují, ale zároveň nikam nevedou. Bible s ilustracemi Mistra hracích karet je v Princetonu, že ano? Po té tedy Gillian pátrat nemohla. Musí tady být další kniha, která souvisí s tou kartou, s Biblí a s bestiářem, který Gillian objevila v Paříži.“

„Další bestiář.“

„Tak kde je?“

Emily se podívala z okna. Kondenzovaná vodní pára znemožňovala pořádný výhled ven. Jak případné, pomyslel si Nick: sedí v mlze a nemůžou se pohnout z místa.

„Někde je určitě další kousek skládačky,“ řekla Emily.

„Možná byl na první stránce toho bestiáře. Té, kterou někdo vyřízl.“

„Třeba to máme celou dobu přímo před nosem. Ještě jsme neprohlédli všechny Mistrovy obrázky.“

Emily se znovu sklonila k počítači a začala nervózně ťukat do klávesnice. Nick se podíval na monitor. Na internetu se skvěla vytištěná stránka, hovězina z patnáctého století transformovaná do tekutých krystalů obrazovky. Napadlo ho, jak si jsou obě média přes zásadní technologickou odlišnost vlastně podobná: obě slouží k přenosu informací. Ať už člověk napíše číslo stránky – nebo třeba číslo kapitoly a verše – jakkoliv, nejde o nic jiného než o adresu sloužící k vyhledání dat.

Strana 233, f.117r, Soudců 5,4 jsou různé zkrácené zápisy stejného textu, a to (jak přečetla Emily): „země se třásla, z nebes kanuly krůpěje“. Stejně jako 190.168.0.1 počítačovým těsnopisem označovalo širokopásmové připojení rodiny Hauserů.

Ale co když to pojme obráceně? Co když informace odkazuje zpátky k číslu?

Nick obrátil papír v ruce. Recto a verso, přední a zadní strana. Podíval se na dobytče na rozmazané kresbě a vzpomněl si na usmívající se krávu se štětcem v kopytě na žebříku.

Mám nové číslo: www.jerseypaints.co.nz

Emily přestala psát a zamyšleně zírala z okna. Nick jí vzal laptop z klína.

„Ještě jsem neskončila,“ ohradila se.

„Bude to jenom minutka.“

Ve svém vzrušení se několikrát přehmátl a musel adresu napsat celkem třikrát, než ji zvládl bez chyby. Z monitoru se na něj zazubila kráva s duhovými pruhy.

Stiskl tlačítko. Adresa se přeměnila v sérii čísel, která si poznamenal na papír.

Emily se k němu zamračeně naklonila. „Co to je?“

„Každá webová adresa má konkrétní číslo.“ Otevřel dveře auta. O padesát metrů dál stála zasněžená telefonní budka. „Možná to číslo označuje i něco jiného.“

Vyběhl k telefonu. Ve světle pouličních lamp se k zemi začínaly snášet čerstvé sněhové vločky. Když Nick vymačkával číslo, málem mu přimrzaly prsty k tlačítkům.

Odmlky mezi oznamovacími tóny mu připadaly jako věčnost. Při každém zapraskání měl pocit, že někdo zvedá sluchátko. Konečně se ozvalo: „Ja?“

„To je Olaf?“ zeptal se Nick německy.

Následovala odmlka. „Kdo volá?“

„Jde o Gillian Lockhartovou.“

Muž mlčel.

„Mám špatné číslo?“

„Kdo jste?“

„Její přítel z Ameriky. Gillian se ztratila a já se ji snažím najít.“

„Hm.“ Další odmlka. „Já nevím, kde je.“

Nick křečovitě sevřel sluchátko. Jeho dech se srážel na skle telefonní budky.

„Ale vím, kam jela.“

Teď zůstal zticha naopak Nick, ztuhlý strachem, že jediné špatné slovo všechno pokazí.

„Přijeďte do Mohuče a já vám to povím.“

68. kapitola

Mohuč

Prošel jsem přední branou pod vytesaným poutníkem a zamířil jsem ke katedrále a tržišti. Nebylo to daleko, ale i na té krátké vzdálenosti se ulice několikrát rozšiřovala a zužovala. Někde byla tak úzká, že by tudy sotva projel lehký dvoukolý kočár, jinde měla šířku menšího náměstí a postávali na ní rozmlouvající lidé i pouliční prodavači koláčů a horkého vína. I ta nejkratší cesta se díky tomu měnila v příběh o mnoha kapitolách.

Jedno širší místo se nacházelo před kostelem svatého Quintina, kam přicházely ženy pro vodu. Na protějším rohu stál vysoký dům se sytě červenou omítkou a trámy pomalovanými jasnými girlandami odrážejícími se na tmavém pozadí dřeva. Dům se jmenoval Humbrechthof a patřil mému bratranci z třetího kolena Salmanovi, který tu bydlel, dokud správu Mohuče před pár lety nepřevzal výbor cechovníků. Salman se domníval, že nová správa bude v první řadě usilovat o bankrot starých rodin, a utekl do Frankfurtu. Od té doby byl dům prázdný. Napsal jsem Salmanovi, že situace v Mohuči je horší, než si vůbec dokázal představit, a ještě se zhoršuje. Když jsem mu nabídl, že si jeho dům pronajmu, abych ho chránil před lůzou, která by z něj určitě udělala nevěstinec nebo satanské doupě, okamžitě souhlasil.

Vešel jsem dovnitř hlavním vchodem a průchodem pod hlavní budovou jsem vkročil na dvůr. Fust už tu čekal s ostatními: Saspach, otec Günther, Götz, Kaspar a mladík, jehož jsem neznal. Fust na něj kývl.

„Můj adoptovaný syn, Peter Schoeffer.“

Byl to štíhlý, vážný mladík s uhrovitou pletí a plavými vlasy, které povlávaly v listopadovém vánku. Vypadal docela plaše, ale když mi potřásl rukou, stiskl ji s pozoruhodnou silou.

„Je mi ctí, pane Gutenbergu.“ Jeho ledově bledé oči byly plné odhodlání. „Otec mi řekl o vašem umění. Můžete se na mě plně spolehnout. Děkuji Bohu, že se stanu součástí celé věci.“

„Z psaní ho bolí ruce,“ zažertoval Fust. Držel se od něj kousek dál, než by umožňovala náklonnost, jako starý pes, který si musí dávat pozor na svoje štěně.

„Takže tady si zařídíme dílnu,“ řekl Götz. Dům dobře vyhovoval našim potřebám: byl nízký, ale hodně široký a měl velká okna do dvora. Bratranec Salman a jeho předkové postupem času obestavěli bývalou zahradu, propojili okolní budovy a upravili je, aby dosáhly skoro stejné výšky jako hlavní dům. Dvůr tak byl ze všech stran uzavřen a nikdo do něj nemohl nahlížet.

Rozvinul jsem svitek papíru, který jsem přinesl, a přibil ho na dveře skladu. Ostatní se shromáždili kolem. Většina už viděla jeho části, ale celý viděl jen Kaspar.

„Kvůli tomu tu jsme.“

Na stránce byly dva sloupce dokonale zarovnaného textu, přesně jak je Kaspar načrtl. Šedé stínování se změnilo ve slova, pracně poskládaná a pečlivě vytištěná v Gutenberghofu. Text byl černý, až na krvavě červené počáteční slovo v prvním řádku.

Zde začíná kniha Brešit, kterou nazýváme Genesis

Z dalšího řádku viselo podél okraje stránky dlouhé „N“, jehož nožička se měnila ve spirálovitý úponek. „Na počátku…“

List papíru zapleskal ve větru a já jsem ho přidržel, aby se neroztrhl.

„Všechno, co tu vidíte, bylo vytištěno Saspachovým strojem.“ Tentokrát jsem mluvil pravdu, nešlo o žádnou lest nebo trik. Sázeli jsme text tak dlouho, dokud každý řádek přesně nevyplňoval prostor daný sloupcem. Mezi litery jsme vsouvali kousky pergamenu, abychom dosáhli potřebných intervalů, písmena prvního slova jsme namočili v červeném inkoustu a dotiskli jsme je napodruhé. Nakonec jsme na dalším lisu přidali Kasparovu rytou iniciálu.

Schoeffer zareagoval nejdříve. Pokud mu Fust neukázal odpustek, viděl naše dílo poprvé. Očekával jsem, že bude žasnout. Pokročil kupředu a pozorně si stránku prohlédl.

„Ta slova vypadají vybledle.“

„Použili jsme stará písmena,“ vysvětlil jsem. „Některá jsou nerovná, jiná nemají přesně stejnou výšku jako ostatní. Götz připravuje novou sadu, která bude poskytovat mnohem lepší otisk.“

„A to zarovnání je skoro dokonalé.“

„Lepší než dokážeš ty,“ zavrčel Kaspar zezadu.

„Naprosto dokonalé,“ opravil jsem mladíka. „Když povedeš po okraji řádků dlouhou svislou linku, dotkne se vnějšího okraje každého posledního znaku.“ Bůh ví, kolik papíru skončilo v ohni, než jsme toho dosáhli.

„Je dokonalé,“ připustil Schoeffer. „Ale nevypadá tak.“ Na chvilku se zamyslel. Navzdory jeho mládí a troufalosti všichni čekali, až svoji myšlenku rozvede. „Některé řádky končí interpunkčními znaky – čárkami a pomlčkami. Ty jsou tak malé, že s nimi řádek vypadá kratší, než ve skutečnosti je.“

Ukázal na úryvek textu v polovině stránky.

Souš nazval Bůh zemí a nahro-

maděné vody nazval moři. Viděl,

že je to dobré.

„Když vsadíte pomlčku přímo do okraje, text se rozprostře rovnoměrněji a bude hezčí na pohled.“

Podíval jsem se na Kaspara. Změť jizev ve tváři mu naběhla vztekem. Než stačil promluvit, řekl jsem: „Uvidíme. Tohle není jako psaní perem, kdy můžeme jednoduše přidat nějakou čárku na konec řádku.“

Kaspar vrhl na chlapce vražedný pohled. Günther prozíravě změnil téma. „Kolik Biblí budeme tisknout?“

„Sto padesát. Třicet na pergamen, zbytek na papír. Spočítal jsem, že zvládneme dvě stránky celého nákladu za den. V zimě míň. Budeme mít dva lisy, které Saspach postaví tady v domě.“ Ukázal jsem přes dvůr k prvnímu patru. „Umístíme je do síně a do salonku.“

„Budeme muset vyztužit podlahy,“ poznamenal Saspach.

„V přízemních místnostech postavíme cihlové sloupy. U nich budeme skladovat papír. Jakmile budeš hotový s lisy, můžeš postavit zdviž, která bude vyvážet papír přímo do tiskařské místnosti.“

„A co lis v Gutenberghofu?“ zeptal se Götz.

„Ten je moc malý. Necháme si ho na výrobu odpustků, gramatických knih a dalších věcí, které půjdou lehce prodat. Z Bible budeme mít plno odřezků a zbytků k dalšímu použití.“

Fust příkře zvedl ruku. „Moment. To, co se koupí pro Bible, zůstane tady.“ Opsal kolem nádvoří hůlkou kruh a postupně se na nás vážně zadíval. „Rozumíte? Tohle je náš společný podnik. Nechci, aby moje investice tekly jedněmi dveřmi dovnitř a druhými zase ven. Vím, že mnozí z vás mají důvod zdržovat se často v Gutenberghofu. Někteří tam přímo bydlíte. Co děláte ve volném čase a se svým materiálem, je vaše věc. Ale každý halíř, který zaplatím za tenhle projekt, v něm taky zůstane. Ani kousek papíru, ani jedno písmenko, ani kapka inkoustu nesmí přijít jinam.“

„Z tvé investice do projektu nic nevezmeme,“ ujistil jsem ho honem. „O všem povedeme podrobné záznamy. Stejně přesné, jako se vedou o každé minci v mincovně.“

„Jak víš, dával bych přednost tomu, abyste se soustředili výhradně na tento podnik.“

„Máš mé slovo, že ho nic nezpozdí. Potrvá nicméně přinejmenším několik měsíců, než tu vůbec budeme moci začít tisknout, a rok, než dosáhneme plné kapacity. I pokud půjde všechno hladce, Bible budou hotové až za další dva roky. Provoz lisu v Gutenberghofu nám poskytne vedlejší příjem a budeme na něm zaučovat nové pomocníky.“

Přešel jsem přes dvůr ke schodišti.

„Ukážu vám, kde se co bude dělat.“

69. kapitola

Rýnský palatinát, Německo

Noc strávili v motelu. Platili předem a jejich zásoba eur se rychle ztenčovala. Když nastal čas jít do postele, svlékli se a bez váhání se schoulili jeden druhému do náruče. Spali ve vzájemném objetí a dělili se o svoje tělesné teplo. V sedm vstali a vyrazili z motelu.

Nad zemí se převalovala hustá mlha, která měnila svět v provlhlou pustinu. Za svítání přejeli sotva viditelný Rýn a zatočili na sever. Emily měla laptop položený v klíně, ale neotevřela ho; zdálo se, že ji zcela pohltilo bílé ticho. Jediná auta, která míjeli, byly přízračné vraky zaparkované na kraji ulice.

„V Mohuči bydlel Gutenberg.“ Emilyin hlas bylo přes neúčinný rachot vytápění sotva slyšet. „Zajímalo by mě, jestli si to město Olaf nevybral právě kvůli tomu.“

Olaf určil čas schůzky na jedenáctou hodinu v kostele svatého Štěpána, což byla bílá budova lemovaná červeným pískovcem a s kupolí ve tvaru projektilu. Stála na kopci za městem – když se Nick rozhlédl z venkovní terasy, viděl zasněžený les střech s anténami, který se svažoval do mlhy. Na chvíli ho přemohla tíživá zlá předtucha a pocit, že v jejich šlépějích čmuchají neviditelní nepřátelé. Potřásl hlavou, aby si ji pročistil, a vešel dovnitř.

Měl dojem, jako kdyby vstoupil do akvária. Kostel vyplňovalo měkké namodralé světlo, tak husté, že se dalo téměř nahmatat. Pocházelo z oken vyplněných mozaikami modrých odstínů tu a tam narušených bílou skvrnkou symbolizující ptáky na bezmračné obloze a duše stoupající do nebe.

Jen na protějším konci kostela za oltářem se modrá barva stala podkladem pro konkrétnější výjevy. Nick přistoupil blíž, aby si je prohlédl. Okřídlený anděl nese v náručí bezvědomou postavu. Nazí Adam a Eva váhají nad jablkem, zatímco se u nich kolem stromu obtáčí modrý had. Zlatý anděl čte knihu a dělá přemety nad planoucí menorou.

„Ta okna jsou nová. Kostel za války vyhořel.“

Nick se prudce otočil. Za ním se objevil stařec na invalidním vozíku, přikrytý dekou prožranou od molů. Záda měl rovná jako pravítko, ale jeho přivřené oči vypadaly tak staře, jako kdyby zkázu kostela viděly z první ruky. Pozvednuté koutky úst odhalovaly zbytky zubů a zpod obnošeného klobouku vyčnívaly chumáčky šedých vlasů.

„Nová okna jsou od Chagalla,“ pokračoval stařec. Mluvil pomalu a s pečlivou výslovností. Nick odhadoval, že nemá na práci nic moc jiného než přepadat bezbranné turisty. Toho dne dost možná neodchytí nikoho jiného než Nicka a Emily. „Byli jsme tu všichni velice hrdí, když se tak velký umělec rozhodl věnovat čas našemu malému kostelu.“

„Jsou hezká.“ Nick se nenápadně podíval starci přes rameno. Olaf jim odmítl prozradit, jak ho poznají, a Nick se bál, aby jim neproklouzl.

„Ta středověká okna se mi ale taky líbila. Vídal jsem je v dětství před válkou. Byla moc krásná – a exotická. S jeleny, lvy a medvědy, s ptáky…“

„S květinami.“ Nick na něj upřel pohled a pokoušel se vzpomenout si. „A divochy.“

„Správně. Velice hutná středověká symbolika. Nikdy jste nevěděl, kam vás při pohledu zblízka zavede.“

Emily se odhodlala k otázce. „Vy jste Olaf?“

Stařec se hlasitě rozkašlal. Jeptiška, která klečela v přední lavici, zvedla hlavu od modliteb a zamračila se. „Rozhodně se tak nejmenuji, ale toto jméno nám postačí. Najdeme si nějaké místo, kde si budeme moct nerušeně promluvit.“

Mávnutím ruky odmítl Nickovu nabídku, že ho odtlačí, a zavedl je k lavici v zadní části kostela.

„Jsem rád, že jsme vás našli,“ řekl Nick. „To bylo chytré, jak jste skryl svoje telefonní číslo.“

Olaf se na něj pobaveně podíval. „Ve skutečnosti vás překvapuje, že člověk v mém věku umí vůbec přečíst e-mail, natož že někdy slyšel o IP adrese. Ale já jsem se vždycky zajímal o nové znalosti, i když se během mého života vystřídaly různé způsoby jejich získávání.“

Přirazil s vozíkem ke konci lavice a předklonil se, jako kdyby se chystal pomodlit. Nick s Emily si sedli do lavice vedle něj. Stařec ukázal na stěnu, kde visela fotografie hořícího kostela. Z budovy byly vidět jen strmé štítové zdi, vysoké a černé jako klobouky čarodějnic.

„Boží krása je nekonečná,“ pronesl. „Kostely se dají přestavět, někdy do ještě větší nádhery. Ale historie? Nemůžete najmout Chagalla, aby znovu vystavěl historii.“ Ztěžka si povzdychl. „Jste věřící? Křesťané?“

„Ani ne,“ odpověděl Nick.

„Já jsem kdysi byl. Pak jsem měl pocit, že jsem zmoudřel. Teď si tím nejsem tak jistý.“

Rozhostilo se ponuré ticho. Stařec se díval na okna, ale zdálo se, že nahlíží do nějakého bolestného koutku vzdálené minulosti.

„Říkal jste, že nám můžete povědět něco o Gillian,“ připomněl mu Nick. Olaf ho podle všeho nevnímal.

„Na konci války mi bylo čtrnáct.“

Nick provedl rychlý výpočet. Muselo na něm být vidět, že ho výsledek překvapil.

„Myslíte si, že vypadám starší, než ve skutečnosti jsem.“ Olaf se znovu rozkašlal. „Taky si tak připadám. Ale k tomu se dostanu. Zatím si mě představte, jak jsem vypadal tehdy. Byl jsem dost starý, aby mi vtiskli do rukou pušku, když Žukov překročil Odru, a dost mladý, abych byl ještě hrdý na Německo. I když nám řekli pravdu o všech zvěrstvech, za která se Německo dnes stydí, moje národní hrdost nezmizela. To všechno dělali nacisti. Já jsem byl Němec.

Proto jsem se stal historikem. Přál jsem si vyrvat naše dějiny ze spárů monster a cizinců, kteří je uchvátili. Vracel jsem se pořád dál a dál do minulosti, abych unikl jedu, kterým jsme se nakazili. Zatímco moje generace budovala novou budoucnost s Wirtschaftswunder, já jsem chtěl vykopat její základy. Novou minulost. Čistou minulost.“

Povzdychl si. „Musíte pochopit, že být historikem v Německu znamená stát se otrokem krásné ženy, která se rozdělila o vše s každým, jen ne s vámi. Nenajdete tu skoro žádný archiv nebo knihovnu, kterou někdo nevyloupil, nespálil, nezničil nebo neztratil obsah. Někdy se dochovaly aspoň faksimile původních dokumentů, někdy podlehly zkáze i ty. Tak tomu bylo vždycky, ale po válce to dosáhlo nesnesitelných měřítek. Mladý badatel, který si chce vybudovat kariéru, potřebuje zapomenuté dokumenty, aby objevoval věci, které by mohl publikovat. Z našich archivů ale zbýval jen dým a popel. Dokud jsem jednoho dne v klášterní knihovně, kde jsem procházel staré účetní knihy, nenarazil na pravý poklad.“

„Co to bylo?“ zeptala se Emily.

„Dopis. Jediný list papíru psaný rukopisem z patnáctého století. V rohu byl erb: dva štíty ozdobené řeckými písmeny chí a lambda, propojené smyčkou přehozenou kolem krku havrana. Okamžitě jsem věděl, komu patří.“

Vzhlédl, jestli ho pořád poslouchají.

„Johannu Fustovi. Znáte Fusta?“ Zabral se do vlastních myšlenek a nečekal na odpověď. „Fust byl obchodní společník Johanna Gutenberga. Gutenberga samozřejmě znáte. Toho zná každý. Časopis Time ho vyhlásil mužem tisíciletí. Před pěti sty lety v Mohuči ale všichni znali Fusta, zatímco Gutenberga nikdo. Gutenberg vytiskl jednu knihu, Fust a jeho syn Peter Schoeffer jich vytiskli sto třicet. Dopis od Fusta je jako dopis od svatého Pavla. A já ho našel.“

„Co v něm stálo?“

Olaf si neobratně upravil deku, kterou měl přikryté nohy. Na rukách mu pulzovala spleť vystouplých žil. „Měl jsem ho publikovat. Měl jsem říct knihovníkovi, co jsem našel. Všemu bych tím předešel. Jenže jsem to neudělal.“

Pokradmu se rozhlédl. „Ukradl jsem ho. Než jsem si uvědomil, co dělám, strčil jsem si ho do kapsy. Konečně jsem našel svou spící princeznu. Nechtěla se mi vydat, a tak jsem si ji vzal. V archivu nefungovala žádná bezpečnostní opatření: mysleli, že nemají nic, co by stálo za krádež.“

„Nepublikoval jste ho?“

„Ten dopis byl jenom začátek. Obsahoval narážky na mnohem významnější nálezy. Jistě, mohl jsem ho zveřejnit – předstírat, že jsem ho právě objevil. Tím bych ale riskoval, že mi zůstane v ruce háček, zatímco někdo jiný odkráčí s rybou. A žárlil jsem, jako stařec žárlí na mladou ženu… až na to, že mně tenkrát bylo čtyřiadvacet a jí pět set. Střežil jsem ji jako svoje tajemství.“

Za řeči si namotával uvolněnou nit z deky kolem ukazováčku tak pevně, až mu zbělala špička prstu. Zdálo se, že si to ani neuvědomuje.

„Chránil jsem svoje soukromí. Ale ne dost. Byl jsem mladý, chtěl jsem zapůsobit na ženy a zastínit konkurenční badatele, kteří občas byli i soky v lásce. Dělal jsem narážky. Přiživoval jsem spekulace. Nedával jsem si pozor na jazyk. Považoval jsem se za dostatečně chytrého.

Pak mě navštívil jeden muž. Mladý kněz jménem Nevado. Zničehonic se objevil u mě doma. Byl hodně hubený – tehdy jsme byli hubení všichni, ale on byl ještě štíhlejší. Měl rudé rty jako upír. Řekl mi, že přijel z Itálie, ačkoliv byl zjevně Španěl. Z toho jsem vydedukoval, že pracuje pro Vatikán. Prý se mu donesly zvěsti o tom, že jsem učinil pozoruhodný objev. Arogantně jsem odpověděl, že jde o dopis muže, který si stěžuje, že mu církev něco ukradla, a zeptal jsem se, jestli to přijel vrátit.

Oči měl černé a chladné jako led. Řekl: Ten dopis je majetkem Církve svaté.

Pak se na mě podíval. Můžu vám říct, že jsem viděl Rusy se skelnýma očima, kteří pochodovali proti našim zbraním, dokud je nezahltili svou vlastní krví. Viděl jsem, jak vojáci střílejí děti a znásilňují dívky na ulicích. Ale neměl jsem z nich takový strach jako z toho kněze.

Dáte mi ten dopis, řekl. Dáte mi všechny kopie, které jste si udělal, včetně překladu. Povíte mi jména všech lidí, kterým jste o něm pověděl. Už se o něm nikdy před nikým nezmíníte; zapomenete, že vůbec existoval.

Okamžitě mě zlomil. Zabýval jsem se dějinami středověku a věděl jsem, co církev dokázala provádět svým nepřátelům. I ve dvacátém století. Měl to v hlase a v očích. Odevzdal jsem mu dopis i poznámky.

Jestli o tom někdy někomu řeknete, budete trpět pekelnými mukami, dodal.

A tak jsem držel jazyk za zuby. Na deset let jsem se plně pohroužil do práce. Dokončil jsem dizertaci a našel si místo na provinční univerzitě. Chodil jsem na přednášky a semináře. Zval jsem kolegy na večeři a lichotil jejich manželkám. Psal jsem patolízalské posudky. Oženil jsem se. Ale má rána se nikdy nezhojila.

Napsal jsem knihu. Malou knížečku, zajímavou jen pro učence, pokud vůbec pro někoho. Ale byl jsem na ni hrdý. Chápal jsem ji jako svoji obhajobu. Ten kněz mi vzal poklad, který by vynesl mou reputaci do olympských výšin, a já jsem se tam vyškrábal tak jako tak. Ale nedokázal jsem odolat vítězoslavné provokaci.

Šlo jen o poznámku pod čarou, o nic jiného, navíc tak mlhavou, že by si jí žádný čtenář ani nevšiml. Jen pro mou vlastní satisfakci.

Dva týdny před stanoveným datem vydání si mě zavolal nakladatel. Byl hodně nervózní a pořád si čistil brýle. S lítostí mi oznámil, že má kniha je předmětem velice vážného obvinění z plagiátorství.

Protestoval jsem, že jsem se žádného plagiátorství nedopustil. Musíte chápat, že pro vědeckého pracovníka je to podobné obvinění, jako kdybyste ubližoval dětem. Pět let jsem potil krev a ta kniha byla výsledek.

Určitě máte pravdu, uklidňoval mě nakladatel, ale žalují nás o velkou sumu peněz, a pokud prohrajeme, bude to náš konec. Vaše kniha je důležitá, ale nemůžeme kvůli vám riskovat všechny ostatní autory.

Zeptal jsem se, co budeme dělat, a nakladatel mě informoval, že žalobce požaduje stažení a zničení všech výtisků. Žalující strana není nijak mstivá – dokonce nabídla, že pomůže uhradit náklady za jejich zničení.

Chtěl jsem vědět, kdo jsou ti lidé, kteří rozhodují, co se smí vydávat a co ne. Pochopitelně jsem okamžitě uhodl pravdu. Zeptal jsem se, jestli to byl kněz.

Nakladatel si chvíli pohrával s perem a pak jen řekl, ať donesu všechny provizorní výtisky, které mám doma.

O tři dny později jsem jel s manželkou z večírku. Možná jsem měl vypito trochu přes míru, ale tehdy to tak dělali všichni. Vyjel jsem zpoza zatáčky. Nějaký pitomec dostal smyk a nechal stát auto uprostřed silnice. Neměl jsem šanci.“

Olaf složil ruce v klíně. „Manželka zemřela okamžitě. Já jsem strávil šest měsíců v nemocnici a od té doby jsem upoutaný na kolečkové křeslo.“

„Chytili pachatele?“ zeptala se Emily.

„Auto bylo kradené. Policie řekla, že to udělali nějací mladíci, kteří se chtěli projet a zpanikařili, když dostali smyk. Nevěřil jsem tomu.

Pak jsem pověsil studium historie na hřebík. Bylo to příliš nebezpečné. Napsal jsem několik turistických průvodců po Mohuči a nabídl jsem své služby muzeu. Ti lidé mi sebrali minulost, současnost i budoucnost. Čtyřicet let jsem čekal na smrt. Nikdy jsem o tom nemluvil.“

„Ale řekl jste to Gillian,“ ozval se Nick.

Stařec se opřel. „Před pěti lety mi zemřela druhá žena – na rakovinu. Byl jsem skoro rád, aspoň jsem se z její smrti nemohl vinit já. Neměli jsme děti. Nic víc mi vzít nemůžou. Když se se mnou spojila Gillian Lockhartová, pomyslel jsem si, že to je má poslední naděje. Moje rána se dosud nezacelila.“

„Jak vás našla?“

Olaf se zasmál. „Znáte Hawkingův paradox?“

„Myslíte Stephena Hawkinga?“ zeptal se Nick. „Jeho výpočty ukázaly, že při vstupu hmoty do černé díry zaniká veškerá informace, což je v rozporu se základním zákonem fyziky, podle kterého nelze informaci zničit.“

„Doktor Hawking se mýlil. I v černé díře nějaké informace přežívají. Stejné je to s mou knížkou. Několika výtiskům se podařilo uniknout z černé díry, kterou pro ně otec Nevado připravil. Jedna ležela na polici v nějaké knihovně desítky let a čekala. Dokud nějaká internetová společnost nezačala převádět celý obsah knihovny do digitalizované podoby v rámci projektu shromažďujícího veškeré vědění. Kdyby o tom otec Nevado věděl, zřejmě by zlikvidoval celý internet, aby se jí zbavil. Jenže ani on nemůže sledovat všechno. Gillian ji objevila jako první. A pak našla mě. Stejně jako já před padesáti lety byla příliš tvrdohlavá, než aby vyslyšela má varování.“

„Pověděl jste jí o dopisu?“

„I o dopisu, ano. Ale důležitější pro ni byla knihovna.“

„Jaká knihovna?“ Nick si připadal jako opilec, který se potácí po zamrzlém jezeře: každou chvíli uklouzne, a přitom má jen matnou představu o bezedné hlubině pod sebou.

„Bibliotheca Diabolorum. Knihovna ďáblů.“

Nickovi se zdálo, že modré šero v kostele ještě potemnělo. Emily se přisunula blíž a přitiskla se k němu. Mladý kněz právě u oltáře odříkával jakousi modlitbu.

„Víte o ní něco?“

Nick a Emily zavrtěli hlavami.

„Jen málo lidí vůbec slyšelo její jméno. Jde spíš o báji, o mýtus. O peklo pro odsouzené knihy. O poslední kletbu zklamaného badatele, když selhaly všechny pokusy o nalezení nějakého díla: určitě zmizelo v Knihovně ďáblů.“

„Existuje?“

„Určitě.“ Olafovi se chvěly ruce. Propletl prsty, aby třas ovládl. „Skoro mě zabili, aby ji ochránili. Tak zněla poznámka pod čarou v mé knize: Měli bychom zvážit možnost, že některé knihy ze sbírky Johanna Fusta byly zkonfiskovány, snad do takzvané Knihovny ďáblů. Proto zabili mou ženu.“

„Tohle se psalo ve Fustově dopise?“

„Přesně ne. Můžete se sami podívat.“

Olaf se natočil a začal něco kutat ve svém vozíku. Bylo to staré křeslo s dřevěnými opěradly přišroubovanými ke kovovému rámu. Jeden ze šroubů se dal snadno uvolnit. Olaf zalovil pod ním a vytáhl varhánkovitě přeložený list papíru.

Podal ho Nickovi. „I v té nejčernější díře přežívá informace.“

Nejctihodnějšímu otci v Kristu, kardinálu Aeneovi Silviu Piccolominimu:

Píši, abych pokorně seznámil Vaši vysoce postavenou osobu s nespravedlností, které se ve jménu Církve dopustili různí ničemové a lotři a kterou byste jistě z hloubi duše odsoudil, kdybyste o ní věděl. Včera odpoledne přišli do mého domu Humbrechthofu u kostela svatého Quintina dva muži. Přerušili práci mého syna, jejíž povahou zde nemusím Vaši Milost zdržovat, a jali se prohledávat dílnu, dokud nenašli jednu konkrétní knihu. Tato kniha, byť malá a nepříliš pozoruhodná, přešla do mého vlastnictví od jistého čestného muže, jehož Vaše Milost zná.

Přes mé důrazné protesty tito muži knihu odnesli, pročež se modlím, Vaše Milosti, pokud zvíte cokoliv o zmíněné násilnosti, abyste využil své autority k vypátrání obou ničemů i mého právoplatného majetku.

Johann Fust

Humbrechthof, Mohuč

Emily civěla na papír, pomačkaný a vrásčitý jako Olafova kůže. „Vy si ho pamatujete slovo od slova?“

„Ten kněz mi vzal všechny dokumenty, ale nemohl mi sebrat paměť. Nepřipravila mě o ni ani ta nehoda. Od té doby neuplynul jediný den, kdy bych si neodrecitoval text dopisu.“

„Kdo byl Piccolomini?“ zeptal se Nick.

„Původně farmářský synek, který se stal kardinálem a nakonec papežem. Byl to i romanopisec, básník, autor cestopisů a nadšený jezdec na koni.“

„Tomu říkám renesanční člověk.“

„A žil několik desetiletí před začátkem renesance. Mimochodem, právě od něj máme jediné dobové svědectví o Gutenbergově slavné Bibli. Viděl ji na frankfurtském trhu a napsal o ní kolegovi kardinálovi.“

„Od jistého čestného muže, jehož Vaše Milost zná,“ přečetla Emily. „Myslíte, že to byl Gutenberg?“

„Gillian si to myslela.“

Olaf vzhlédl. Jeho oči vybledly před dávnými lety. Zadíval se na Emily, potom na Nicka a předklonil se, jako kdyby se snažil rozeznat něco v dálce.

„Měla pravdu.“ Emily vytáhla z tašky rekonstrukci roztrhané stránky a podala ji starci. Rozechvěle ji převzal.

Zhluboka si povzdychl a opřel se lokty o kolena. Zdálo se, že vrásky na jeho tváři se ještě prohlubují, jako kdyby z něj pomalu ucházel vzduch. Zamumlal si něco německy. Nick měl pocit, že říká: „Zhojit jizvu může pouze kopí, které ji způsobilo.“

„Děkuji.“

„Svěřila vám Gillian, kde našla odkaz na tuhle Knihovnu ďáblů?“ zeptala se Emily.

„Tady v Mohuči – ve Stadtarchivu, ve státním archivu.“

„Vsadím se, že už je pryč,“ poznamenal Nick. „Ti chlapi, co vzali vaši knihu, jsou v zametání stop docela dobří.“

„Vaše přítelkyně už si to tady začala uvědomovat taky. A proto svůj objev schovala.“

„Prozradila vám kam?“

„Tam, kde ho našla,“ odpověděl Olaf. Nicka napadlo, jestli se Olafova mysl nezačíná toulat jinde. „Svoje vodítko – neřekla, co to bylo – objevila v inventáři knih benediktýnského kláštera v Eltville. Ten inventář byl v krabici s čárkovým kódem pro katalog a Gillian ho nahradila jiným. Když se podíváte do eltvillského inventáře, nic nenajdete. Pokud nicméně budete hledat pojednání o agronomii ze sedmnáctého století, možná se dočkáte překvapení.“ Zapsal odkaz na papír s textem dopisu.

„Jel jste se na to podívat?“

Olaf zavrtěl hlavou. „Bylo by to příliš nebezpečné. I teď.“

Natáhl se přes lavici a popadl Nicka za paži. Nick sebou trhl, i když stařec neměl v prstech skoro žádnou sílu.

„Říkal jsem, že ta knihovna – pokud existuje – je peklem pro odsouzené knihy. Ale knihy nemohou podstupovat muka jako lidé. Buďte opatrní.“

70. kapitola

Mohuč

Byl dusný červnový den. Sluneční paprsky pražily do každé škvíry mezi natěsnanými domy, vysušovaly pověšené prádlo a spékaly trus na ulicích do cihel. Ve fontáně před kostelem svatého Kryštofa si hrály děti a s nadšeným křikem na sebe cákaly vodu. Řezníci odkládali sekáčky a místo nich se rozháněli metlami z koňských žíní v marné snaze odehnat mouchy. Město usínalo, omámené pachem a horkem.

Kráčel jsem po ulici z Gutenberghofu k Humbrechthofu. Dva učedníci za mnou táhli vozík naložený malými soudky. Ať už si sousedé mysleli o činnosti za dveřmi a zabedněnými okny Humbrechthofu cokoliv, věděli, že ta práce způsobuje žízeň. Jak jinak by si mohli vysvětlit velké množství přepravovaných soudků?

Pomyslel jsem si, že jde o mou životní cestu, dlouhou nějakých sto metrů. Vedla kolem pekaře, kde jsem si jako dítě kupoval sladké koláče, papírníka, který mi prodával učebnice do školy, mečíře, jenž se mě pokoušel učit šermovat, když můj otec ještě věřil, že bych se mohl stát jeho váženým dědicem. Kdybych minul Humbrechthof a pokračoval dál, dostal bych se k mincovně, kde jsem poprvé zahlédl dokonalost. Teď jsem kráčel mnohem pomaleji. Stránka mé duše nesla mnoho otisků, některé nesmazatelné, jiné vyryté bez inkoustu a čitelné pouze očím autora. Text byl hustě psaný, plný poznámek, oprav a vpisků přes vybledlá slova, která prosvítala pod nimi. List na několika místech potrhal hrot pera, jinde ho rozmáčela voda a na krajích sežehl oheň.

Dnes začnu psát novou stránku.

Za sedm měsíců se Humbrechthof proměnil k nepoznání. Všechny stěny byly čerstvě nabíleny. Přístavky dostaly nové střechy z tašek místo došků. Plevel na dvoře udusaly kroky mnoha nohou na prach a za starou kuchyní jsme vyhloubili jámu na pilu, vedle níž ležely silné trámy. Všechny dveře měly nové zámky. V rohu stály prázdné soudky, stejné jako ty, které jsme právě přivezli, a čekaly na zpáteční cestu.

Učedníci soudky vyložili a otevřeli je. Uvnitř byly velké nádoby s inkoustem. Začali je vytahovat, ale já jsem jim pokynul, ať mě rychle následují do domu. Našeho příchodu si všimli ostatní a vynořili se z jednotlivých přístavků: z papírny, skladu inkoustu, boudy s nářadím a jídelny. Vydali se za mnou po schodech nahoru a chodbou do tiskařské místnosti.

Byli tu všichni. Fust s uštvaným výrazem člověka čekajícího na ortel, Götz v kožené zástěře, v níž přišel od výhně, otec Günther, který si prsty potřísněnými inkoustem pohrával s křížkem na krku, Saspach s kladivem v ruce, připravený na poslední úpravy, a kolem nich všichni naši pomocníci a učedníci z obou domů – dohromady skoro dvacet mužů. Dokonce i Sarum, zrzavá kočka, která lovila krysy ve skladišti papíru, se přišla podívat, co se děje, a krčila se za jednou nohou stolu. Uprostřed celé skupiny trůnil lis.

Stál v centru místnosti jako nějaká brána do jiného světa, na dvou silných svislých vzpěrách, nahoře a v polovině výšky propojených příčnými trámy. Sloupy byly přitlučeny hřebíky ke stropu i k podlaze, aby ukotvovaly rám stroje k domu. Prostředkem sestupoval šroub a přidržoval tlakovou desku u dlouhého stolu mezi pilíři. Na něm spočíval plochý podstavec na kolečkách, který se vysouval zpod lisu, aby se na něm dal vyměnit papír i písmena. Byl to velký pokrok oproti prvnímu rozviklanému zařízení, které jsme postavili před lety ve sklepení u Andrease Dritzehna.

Postavil jsem se za tiskařský stroj a oslovil shromážděnou skupinu. Nevzpomínám si, co jsem říkal, a pochybuji, že by dávali pozor. Jediná slova, na nichž toho dne záleželo, byla vysázena olověnými literami na tiskařské podložce. Zakončil jsem modlitbou k Bohu; prosil jsem ho, aby požehnal našemu skromnému dílu, které konáme v Jeho jméně a pro Jeho slávu.

Jakmile jsem skončil, pokročil kupředu Kaspar. Nevěnoval ostatním jediný pohled. Vždycky se dokázal výborně soustředit, ale od svého zranění získal neuvěřitelnou schopnost ignorovat všechny kolem sebe. Zřejmě potřeboval ochranu před pohledy a posměšky, jež jeho znetvoření přitahovalo na ulicích.

Otevřel dvě lahve s inkoustem, jednu velkou, černou, a druhou malou, červenou. Nejdřív namočil štětec do červeného inkoustu a opatrně ho nanesl na řádek nadpisu. Pak nalil černý inkoust do prohlubně na bloku za lisem. Tekutina byla hustá a vazká jako ropa.

Rozetřel inkoust po destičce do rovnoměrné vrstvy a zvedl dvě kožené kuličky připevněné na hůlkách. Jednu namočil do inkoustu a promnul obě o sebe. Když hnědá kůže dostala jednolitou černou barvu, přejížděl jimi po vysázených literách krátkými, kruhovými pohyby, jako kdyby hnětl těsto, dokud se na nich nerozprostřela tenká vrstva inkoustu.

Kaspar ustoupil. Ulehčeně jsem vydechl. Chtěl jsem, aby se podílel na tomto okamžiku, protože malíř uměl nakládat s inkoustem šikovněji než kdokoliv jiný, ale taky proto, že to bylo správné. Byl mou vůdčí hvězdou a inspirací ke všemu, co následovalo. Přesto jsem však cítil neklid. V přítomnosti tolika lidí se choval nevyzpytatelně a háraly v něm nebezpečné vášně.

K lisu z opačných stran přistoupili dva mladíci: učedník jménem Keffer, kterého jsem přivedl ze Štrasburku, a Peter Schoeffer. Kaspar si stěžoval, že se této pocty dostalo právě Schoefferovi, ale zavrhl jsem jeho námitky. Bylo to zčásti diplomatické rozhodnutí, protože Fust přihlížel, ale Schoeffer si to zasloužil. Ukázalo se, že jde o nejslibnějšího z mých učedníků. Měl pro knihy cit jako nikdo jiný z naší skupinky zlatníků, tesařů, kněžích a malířů.

Schoeffer položil na desku podložky pergamen a připevnil ho šesti svorkami. Pergamen byl tak zavěšen nad inkoustem potřenými písmeny. Přesunul tác pod tlakovou desku, uchopili s Kefferem držadla šroubu a začali jím točit.

Líbilo by se mi, kdybych mohl lis utahovat sám, ale byl jsem starý muž a proces vyžadoval sílu. Šroub skřípal a vrzal, dokud se deska nepřitiskla k pergamenu. Chvíli ji podrželi na místě a poté šroub opět uvolnili.

Keffer vytáhl tác a odhalil spodní stranu pergamenu. Odstranil svorky, zvedl ruce, jako kdyby nám chtěl pergamen ukázat, ale pak mi ho místo toho podal. Srotil se kolem mě hlouček lidí, protože se všichni chtěli podívat.

Na stránce se leskly tisíce drobných písmenek, mokrých a černých jako asfalt.

a počátku stvořil Bůh nebe a zemi. Země

byla pustá a prázdná a nad propastnou

tůní byla tma. Ale nad vodami vznášel se

duch Boží.

Text nebyl kompletní. Iniciálu přidáme později s pomocí Kasparovy měděné destičky. Zítra bude potištěna zadní strana listu a později bude propojen se sousedními stranami, po dalších dvou dnech přeložen, prošit a nakonec svázán se všemi ostatními. Sám o sobě ale byl bezchybný. Každé písmeno z nové Götzovy sady se otisklo s ostrými hranami a celé, mnohem rovnoměrněji, než by dokázal zapsat jakýkoliv smrtelník.

Podíval jsem se na Kaspara, abych se s ním podělil o společný triumf. Nepohlédl na mě. Zíral na pergamen a šklebil se, jako kdyby kousl do kyselého jablka. Věděl jsem, na co se dívá: na interpunkci v okrajích. Peter Schoeffer měl pravdu. Text vypadal dokonaleji, když realita ustoupila do pozadí. Nechápal jsem proč, ale bylo to tak.

Už jsem se chtěl vydat ke Kasparovi a obejmout ho, abych mu připomněl, že to je jeho vítězství stejně jako moje, když se vedle mě objevil Fust. Tváře měl zardělé vzrušením a držel sklenici vína. Poplácal mě po rameni.

„Dokázal jsi to, Johanne. Ze všech písařů a rubrikátorů v Mohuči uděláme nezaměstnané.“

Přinutil jsem se k úsměvu. „Tohle je zatím první strana z prvního výtisku. Ještě pořád nám zbývá skoro dvě stě tisíc.“

Skutečná zkouška přišla o deset minut později, když Schoeffer s Kefferem otiskli text na druhý list pergamenu. Schoeffer ho vzápětí pověsil vedle prvního. Díval jsem se z jednoho výtisku na druhý a pokoušel jsem se najít nějaké rozdíly.

Stránky byly od sebe nerozeznatelné. Dokonalé kopie.

Bublinkou v okenní tabulce dovnitř proniklo sluneční světlo, které vrhalo na protější stěnu duhový vějíř barev. Nová smlouva. Vzpomněl jsem si na toho starce v Paříži.

V okamžiku dokonalosti vrhá záři jako duha. To je znamení.

Užíval jsem si svůj okamžik dokonalosti a přál si, aby nikdy nepominul.

71. kapitola

Mohuč

Byl příliš známý, než aby vyřizoval takové věci. Ne že by vyhledával slávu. Pohrdal kolegy, kteří se předváděli v televizi a zveřejňovali debaty, jež měly zůstat za zavřenými dveřmi Matky Církve. Tito duchovní často po návratu ze studia zjistili, že na ně čeká Nevado s informací o přeložení do nějaké odlehlé diecéze na vzdáleném světadíle. Líbilo se mu, když je mohl lámat jako zahradník odstraňující větve, které znetvořovaly tvar koruny.

Teď se však ocitl skoro na vrcholku své profese. V takových výškách nebylo možné zůstávat v úkrytu stínů. Stal se viditelným. Když zemřel minulý papež, noviny otiskly mimo jiné i Nevadovy fotografie. Ignorantští komentátoři psali ignorantské články pro své ignorantské čtenáře a planě spekulovali, jestli by Nevado mohl být zvolen papežem. Přečetl všechny články a pak jimi ve svém vatikánském bytě podpaloval oheň. Takové odpadky pálil celý život. Nic jiného si zmíněné texty nezasloužily.

Jakmile však chyba pronikne do světa, nikdy se nedá zcela vykořenit. Možná před padesáti lety, když začínal, ale teď už ne. I tak věděl, že je to nutné. Někteří by to nazývali osudem, pro kardinála Nevada šlo jednoduše o plnění boží vůle.

Vytáhl si šálu, aby mu zakrývala ústa, a vkročil do kostela.

Zatočili z kopce ke starému městu a řece. Zdálo se, že domy v Mohuči jsou postavené v jiném měřítku: vedle jejich vysokých zdí Nick s Emily vypadali jako trpaslíci, kráčející ruku v ruce zasněženými ulicemi.

Archivy sídlily v moderní budově na hlavní ulici, za níž se rozkládal park a protékal Rýn. U protějšího nábřeží kotvil trajekt.

Přišli právě včas. Archiv se měl brzy zavírat a archivářka očividně doufala, že se toho dne ve sněhu dostane domů brzy. Zamračeně je pustila dovnitř a odvedla je do sklepení s bludištěm prohnutých polic, osvětlovaným holými žárovkami. Ze vzdáleného rohu vytáhla zpod štosu složek plochou kartonovou krabici a položila ji na stůl přiražený ke zdi pod potrubím ústředního topení.

„Čítárna už je zavřená. Můžete pracovat tady.“ Podívala se na hodinky. „Dáme vám jednu hodinu. Pak vás tady zamkneme.“

Olaf seděl v kostele a díval se na anděly. Čas od času se mu rozostřil pohled a on si užíval iluzi, že andělé unikli ze svého skleněného vězení a pohybují se volně modrým nebem. Představoval si svou první ženu Trudi, jak si s nimi poletuje, a doufal, že je teď šťastnější, než kdy byla s ním.

Kolečkové křeslo poskočilo kupředu. Někdo do něj zezadu vrazil. Olaf pozvedl vrásčitou ruku, aby přijal omluvu – byl na takové věci zvyklý –, ale žádná omluva nepřišla.

Otočil se a pohlédl do tváře ze svých nočních můr.

Bylo tu dvanáct stránek s jednotlivými sloupci hustých řádků písma. Katalog se během staletí dočkal mnoha přepracování. Mnoho položek někdo vyškrábal a okraje se změnily v souběžný seznam jmen, dat a načmáraných čísel.

„Co hledáme?“

„To, co hledala Gillian, když našla odkaz ke Knihovně ďáblů. Patrně něco z patnáctého století. Možná bestiář nebo nějaký titul, o kterém jsme ještě neslyšeli.“

Nick se pokusil rozluštit první řádek katalogu. Středověký rukopis a latina nad ním zvítězily.

„Jak je to uspořádané?“

„Chronologicky.“

„Takže by nemělo být těžké najít knihy z patnáctého století.“

„Chronologicky podle data získání knih,“ upřesnila Emily.

Nick na ni vrhl nevěřícný pohled. „Co je to za systém?“

Emily dotčeně položila ruku na stránku. „Kartičkové katalogy byly vynalezeny až v osmnáctém století. Do té doby jen zapisovali knihy, jak postupně přicházely do knihovny. Když je prodali nebo ztratili, jednoduše je přeškrtli. Aspoň chápeš, proč byli knihovníci pro kláštery tak důležití.“

Naklonila se nad první stránku. „Hodně z těch položek jsou Bible nebo modlitební knihy. Ty můžeme nejspíš vyloučit.“

„Pokud mniši neudělali stejný trik jako Gillian,“ zamručel Nick. „Jestli ta kniha byla tak kontroverzní, zapsali ji třeba špatně.“ Ukázal na zápis v polovině stránky. „Co je to?“

„ITEM: DE NATURA RERUM.“

„Do jaké doby se datuje?“

„V originále? Asi tak do roku 300 před naším letopočtem.“ Emily nedokázala potlačit úsměv. „To je Aristoteles.“

Olaf nevěřil v Boha od patnácti let. Ale věřil v osud a ve svém věku už viděl dost věcí, aby poznal, kdy se jeho naplnil. Nebránil se, když kardinál Nevado vytlačil kolečkové křeslo před kostel. Po pobytu v modrém šerosvitu musel přimhouřit oči před žlutou září venkovního světa.

„Schoval ses dobře,“ zašeptal mu hlas u ucha. „Snažíme se tě najít už týden.“

„Vždycky jsem čekal, že mě najdete.“

„Ale doopravdy jsi tomu nevěřil.“ Když zatáčeli za roh, kolečka zavrzala. „Na tak prolhanou čeládku my lidé neumíme moc podvádět. Příliš se spoléháme na zkušenost. Když nám jednou něco projde, předpokládáme, že nám to projde pokaždé. Čím častěji ale něco riskujeme, tím pravděpodobnější je, že uděláme chybu. Zradil jsi nás už jednou s tou americkou holkou a unikl jsi. Neměl sis domlouvat schůzku dvakrát na stejném místě.“

Olaf upíral pohled před sebe. „Rád se dívám na ty anděly.“

„Doufám, že sis je užil. Budou poslední věcí, kterou na nějakou dobu uvidíš.“

Olaf se znepokojeně otočil, ale spatřil jen dlouhý černý plášť jako vlnící se stěnu temnoty.

„Co chcete, abych vám řekl?“

„Nic. Všechno víme.“

Kardinál Nevado sáhl do kapsy a vytáhl velký rybářský nůž, který přiložil k lanku brzdy. Jediným pohybem zápěstí lanko přeťal.

„Bůh ti odpusť všechny hříchy a chyby, kterých ses dopustil,“ zamumlal. Položil ruku v rukavici starci na hlavu a chvíli ji tam nechal v tichém požehnání. Pak do kolečkového křesla prudce strčil.

Kopec byl příkrý a hladký jako sklo. Olaf se pokusil chytit obvody kol, ale na udusaném sněhu to k ničemu nebylo. Křeslo prosvištělo ulicí a sklouzlo na dvouproudou silnici pod kopcem.

Nevado z vrcholu kopce viděl, jak křeslo vyletělo do vzduchu, když ho nabral nákladní vůz. Dopadlo do sousedního pruhu, odrazilo se a zmizelo pod koly protijedoucího auta.

Nick toho moc dělat nemohl. Procházel sklepením, četl si nápisy na krabicích a uvažoval, jaká další tajemství se tu asi skrývají. Když se začal nudit, zapnul si laptop, aby si zahrál pasiáns. Po třech prohraných partiích v řadě se vrátil k Emily.

„Měla jsi štěstí?“

Emily se zamračila. „Těžko říct. Hodně těch titulů neznám. Nedokážu vůbec určit data.“

Hodiny na počítači ukazovaly, že už uběhlo třicet minut. Nick spustil bezdrátový internet, i když ani nedoufal, že tu najde signál. K jeho překvapení síť takřka okamžitě naskočila.

„Třeba ti dokážu pomoct.“

Přitáhl si ke stolu kartonovou bednu a použil ji jako provizorní židli. Emily předčítala názvy položek a Nick je zapisoval do vyhledávacího programu, dokud nedospěli k úseku katalogu podle všeho zapsanému v polovině patnáctého století. V dolním rohu obrazovky ubíhaly minuty.

„Tady je další,“ řekla Emily. „Nejsou tu žádné podrobnosti, jen název. Liber Bonasi.“

Nick naťukal do okénka vyhledávače slovo „Bonasi“.

Chtěl jste hledat bonsai?

Následoval seznam odkazů na různé služby týkající se bonsaiových stromků.

„Nic jsem nenašel.“

„To je divné.“ Emily se zahloubala nad katalogem. „Zkus Bonasus, to by mohlo být běžnější.“

Japonské pěstitelské školky zmizely. Nick projel nové výsledky hledání a snažil se je nějak utřídit.

„Bonasus je zřejmě latinské jméno nějakého polského bizona. Prý močí na divokou trávu, kterou se dochucuje vodka. Pěkně odporné, co?“

Vzhlédl od monitoru, aby zjistil, proč Emily najednou ztichla. „Píšou to tady.“

„Zkus Bonnacon.“

Vyhláskovala mu to, Nick slovo zapsal a klikl na první odkaz, který se objevil. Emily přešla kolem stolu, aby mu nahlédla přes rameno.

„To je ono.“

Obrazovku vyplnil nový obrázek: zvláštní zvíře se svalnatými boky, zkroucenými rohy a rozštěpenými kopyty. Pronásledovali ho tři rytíři s oštěpy, ale právě je odhazoval výbuch, který vystřelil ze zvířecího zadku jako klikatý blesk.

Nick přečetl popis. „Bonnacon, též známý jako Bonasus. Pohádkové zvíře s koňskou hřívou, býčím tělem a dozadu stočenými rohy, které jsou tudíž nepoužitelné v boji. Při napadení prchá a nechává za sebou stopu z trusu, která může dosahovat délky tří kilometrů. Styk s trusem útočníka popálí jako oheň.“

Emily ho poslouchala jen na půl ucha. Vytáhla složenou vytisknutou stránku a položila ji vedle počítače. Nick mezi nimi zatěkal očima: z monitoru na papír a z papíru na monitor.

Šlo o stejná zvířata. Nikoliv identická, ale zjevně patřila ke stejnému druhu. To, co Nick původně považoval za huňatý ocas, byl ve skutečnosti oblak exkrementů.

„Napalmové koblihy,“ poznamenal. „Jsem rád, že jsem nikdy žádného nepotkal.“

„Liber Bonasi znamená Bonasovu knihu. Možná to je pseudonym jako Libellus nebo mistr František.“

Nick se znovu podíval na katalog. „Je tam nějaká zmínka o Knihovně ďáblů?“

„Ne.“ Emily ukázala na příslušnou položku. Titul byl přeškrtnut, ale na rozdíl od ostatních knih chybělo datum nebo popis, kam zmizel. Okraj vedle záznamu byl prázdný.

„Olaf říkal, že tu Gillian našla zmínku o té knihovně.“

„Kdybys chtěl poslat nebezpečnou knihu do tajné knihovny, asi bys to nenapsal do katalogu.“

„Ne tak, aby to bylo vidět na první pohled.“ Nick vytáhl mobil a zapnul ho – od odjezdu z Paříže se ho ani nedotkl. Z displeje se začala linout modrobílá záře.

„Není to ultrafialové světlo, ale snad nám i tak pomůže.“

Položil telefon na středověký katalog. Po stránce se rozlilo světlo a Nick mobilem nepatrně zakýval, aby odhalil případný vyrytý nápis.

„Co je tohle?“

Sotva si toho všiml: jednalo se o jemnou jizvu na papíru, v chabém světle téměř nepostřehnutelnou. Zvýšil jas displeje a sledoval vryp jako archeolog, který prosívá písek. Musel nápis hláskovat po jednotlivých písmenech. Několikrát zjistil, že se zmýlil, a začal znovu.

Bib Diab. Portus Gelidus.

Na ocelových schodech zazněly kroky. Nick nadskočil, ale byla to jen archivářka. Emily vrátila katalog zpátky do krabice.

Archivářka poklepala na hodinky. „Už musíte jít.“

Následovali ji nahoru. Na schodech se Nick zeptal: „Říká vám něco název Portus Gelidus?“

Archivářka se překvapeně zamračila.

„Portus Gelidus je historické označení Oberwinteru. To je vesnice na Rýnu, o kus dál v horách.“ Prošla dveřmi do haly a ukázala předními okny ven. Na druhé straně rušné silnice visely zplihlé vlaječky přístavního můstku. „Můžete jet trajektem.“

Nevado se rozhlédl po ulici – pořád byla prázdná. Klobouk mu zakrýval tvář před všemi případnými svědky v oknech i bezpečnostními kamerami. Pochyboval, že se policie vůbec bude namáhat s vyšetřováním: bylo úplně jasné, co se stalo. Stařec ztratil na zledovatělém povrchu kontrolu nad vozíkem a zemřel. Tragédie. Rázně vykročil k prohrnuté ulici. V dálce slyšel sirény.

Zavibrování v kapse kabátu mu připomnělo, že jeho dílo ještě není hotové. Otevřel mobil a chvíli poslouchal.

„Nic nedělej. Počkej na mě.“

Kdysi Mohuč chránily kamenné hradby; nyní to byly vysoké náspy ze sněhu, odhrnuté ke stranám dvouproudé silnice, která oddělovala nábřeží od zbytku města. Doprava stála a auta uhýbala ke kraji, aby se mezi nimi mohla proplést ambulance. Někdo zřejmě uklouzl – to se v takovém počasí mohlo stát jedna dvě. Nick se rozhlédl, jestli neuvidí místo nehody, ale asi k ní došlo o kus dál.

Prošli mezi stojícími vozy a ocitli se na betonové promenádě nad Rýnem. Opřel se do nich mrazivý vítr, který čeřil hladinu řeky do vln s bílými čepičkami. U kotvicího pilíře právě námořník v modré uniformě odvazoval lano. Přispěchali k němu.

„Jede tahle loď do Oberwinteru?“ zeptal se Nick.

Odpověď přehlušilo zaburácení motoru. Trajekt se chystal odplout. Do vzduchu stoupaly mraky dieselového kouře. Námořník stáhl z kroužku dva lístky a vrazil je Nickovi do ruky.

„Zaplatíte na palubě. Možná vás tam dopravíme.“ Podíval se na nebe. „Možná taky ne.“

Klopýtavě přešli lávku do nitra plavidla. Ani jeden z nich se neohlédl, a tak neviděli muže, který přeběhl přes silnici, kde se konečně zase rozjížděla auta, a podíval se na jízdní řád trajektu, přilepený na molu. Neviděli ani muže v černém plášti a klobouku s nízkou krempou, který k němu přistoupil o minutu později.

Ugo Nevada uslyšel a otočil se. „První zastávka je Rüdesheim – to není daleko. Autem bychom se tam mohli dostat rychleji.“

Kardinál zavrtěl hlavou. Trajekt právě proplouval mezi dvěma velkými nákladními loděmi s uhlím.

„Víme, kam mají namířeno.“

72. kapitola

Mohuč

Trajekt odrazil od přístavní hráze a opatrně manévroval po proudu řeky mezi dvěma loděmi s nákladem dřeva z lesů. Byl deštivý srpen: mocný proud zasáhl malé plavidlo do boku, jakmile se vynořilo ze závětří větších lodí. Přes okraj se přelila vlna hnědé vody; převozník se horlivě opřel do vesel a cestující se k sobě přitiskli a pokřižovali se. Sledoval jsem jejich úzkostné tváře z bezpečí břehu. Kdysi jsem na tom člunu seděl i já, jako holobrádek vyrážející do světa. Urazil jsem věru dlouhou cestu.

Ze skladiště vyšel Fust, minul hlouček cestujících, kteří právě vystoupili, a připojil se ke mně. Přivítal mě jako vždycky.

„Kolik stránek?“

„Devět.“

„U které bychom měli být?“

„U jednadvacáté.“

„Tak brzy a už máme takové zpoždění.“ Zamračil se. „Proč?“

„V projektu takového měřítka se některé potíže vynořují až časem. Tiskařské litery se ohlazují rychleji, než jsme čekali. Spotřebováváme víc inkoustu, než jsme plánovali – nevím proč. A pořád nedokážeme přesně zarovnat iniciály ke zbytku textu.“

„Co druhý lis?“

„Saspach slibuje, že bude hotový za dva týdny.“

„To tvrdil už před čtrnácti dny.“

„Jeden z pilířů nebyl správně vyzrálý. Trval na tom, abychom ho rozebrali a začali znovu.“

Fust obrátil oči v sloup. „Perfekcionista.“

„Tohle nás nezpomaluje. Sazeči sázejí text déle, než ho tiskaři tisknou. Nechal jsem je pracovat ve dvou skupinách na různých částech Bible, ale Günther pořád nachází příliš mnoho chyb. Jednu stránku včera vrátil celkem patnáctkrát, než byla připravená. I tak se občas vyskytne nějaká chyba. Včera jsme vytiskli devět kopií jedné stránky, než jsme si všimli, že dva řádky jsou prohozené.“

„Na papír, nebo pergamen?“

„Pergamen.“

„Měli jste nejdřív tisknout na papír,“ pokáral mě. „Aspoň by takové chyby vyšly laciněji. A taky bys měl být trochu velkorysejší k menším chybám. Jestli budeme předělávat každou stránku kvůli špatnému hláskování, nebudeme hotoví ani na soudný den.“

Naježil jsem se. Každé pomyšlení na chybu v mé knize mi působilo bolest jako zanícený vřed.

Fust se odvrátil. „Pojď se mnou.“

Pospíchal jsem za ním a vyhýbal se kalužím, kterých bylo nábřeží plné. Podíval jsem se na zatažené nebe; za soumraku kaluží ještě přibude. Než půjdu do postele, musím zkontrolovat střechu skladiště s papírem.

„Tvoříš mimořádné dílo, Johanne.“

Mlčel jsem. Nedůvěřoval jsem mu, když mě oslovil křestním jménem. Nad hlavami nám zavrzal jeřáb, který právě vykládal pytle nehašeného vápna z nákladní lodi. Z trhliny v pytli se vysypala trocha bílého prášku a se zasyčením dopadla do vody.

„Já vím, že u každého nového umění se objeví těžkosti. Problémy, které jsme nepředvídali. Ale nesmíme usnout na vavřínech. Musíme na ně okamžitě reagovat, jinak si zaděláváme na budoucí potíže. A jsou tu další aspekty.“

Za řeči jsme došli ke skladu kousek od hráze. Byl postaven jako hrad, s úzkými okny a hradbou se střílnami kolem střechy. Fust ukázal hliněnou tabulku hlídači, který nás mávnutím ruky pustil dál. Uvnitř se vznášela vůně pilin a vína. Byly tu žoky látek, nádoby s olejem a v jednom koutě hromada krabic zapečetěných voskem a pomalovaných symboly několika vinných hroznů.

Fust vytáhl z pouzdra u opasku nůž, vypáčil jím víko vrchní bedny a rozřízl voskované plátno, do něhož byl obsah zabalen. Věděl jsem, co je uvnitř: ve skladu v Humbrechthofu jsem jich sám otevřel několik desítek. Balík papíru, křehký a lesklý od klihu.

„Žádný další papír jsem neobjednal,“ řekl jsem.

„Ale já ano.“

Napočítal jsem devět beden. Každá obsahovala dva stohy, téměř tisíc listů. Čtvrtina toho, co jsme už uložili do skladiště.

„Kolik stál? I při odpadu, který máme, zbývá pořád dost papíru na pokrytí našich potřeb.“

„Mluvil jsem se svými zákazníky.“ Položil mi chlácholivě dlaň na paži. „Diskrétně. Provedl jsem několik výpočtů. Sám jsi říkal, že největší práce je s vysázením stránky. To je konstantní náklad, ať potom uděláme jeden nebo tisíc výtisků. Když už je stránka jednou vysázena, tisk je poměrně rychlý. Čím víc kopií tedy vytiskneme, tím rychleji umoříme náklady na sazbu. Náklady na papír a inkoust se prakticky platí samy.“

„Kolik chceš dalších výtisků?“

Odtáhl mě od hromady beden zpět k hrázi. „Třicet. Všechny na papír. Podle mých výpočtů to přidá devadesát zlatých k nákladům – ty zaplatím – a devět set zlatých k ziskům.“

„Jestli je prodáme,“ poznamenal jsem opatrně. „A o to větší budeme mít zpoždění.“

„Termín musíme dodržet. Peníze, které jsem investoval do práce na knihách, jsou vypůjčené na úroky a za dva roky je musím splatit.“

„Dluhy se dají přerozdělit,“ řekl jsem, možná až příliš lehkomyslně. Prudce se ke mně otočil a zadíval se na mě.

„Ta kniha bude hotová včas. Musíme zdvojnásobit úsilí. Některé části celého procesu by se možná daly urychlit.“

„Které části?“

„Tak například ty červené nadpisy. Byl jsem v tiskárně a viděl jsem, kolik ztrácíme času tiskem dvěma různými inkousty. Občas se černý inkoust přelije přes červený a pak je třeba celou formu vyndat, vyčistit a znovu nabarvit.“

„Je to časově náročné,“ připustil jsem, „ale nebudeme moct požadovat takovou částku, pokud knihy nebudou mít nadpisy vyvedené jinou barvou.“ Ve skutečnosti mě hlavně zlobilo, že se mi někdo plete do mé knihy a maří jednotu celého díla.

„Nesmysl. Zákazníci nebudou vědět, o co přicházejí. Každý, kdo si kupuje Bibli, očekává, že si bude muset zaplatit rubrikátora, stejně jako čeká, že bude platit vazače a iluminátora.“

„Iluminátora ne. Budou mít Kasparovy destičky.“

Zastavili jsme se na nábřeží. Řeka olizovala hráz pod námi a o kus dál oždibovalo rákosí několik labutí.

„Ty musíme taky oželet.“

Fust musel uhádnout, jak se tvářím, aniž se na mě podíval.

„Já vím, že je to tvůj drahý přítel, ale investovali jsme příliš mnoho a nesmíme dopustit, aby pouhé přátelství ohrožovalo naše peníze.“

Pouhé přátelství. „Kaspar není jen přítel. Je prvotní inspirací všeho, co děláme. Tiskl svoje karty už ve dnech, kdy jsem v Paříži opisoval učebnice.“

„V tom případě jistě pochopí, že nové umění vyžaduje kompromisy.“

O tom jsem velice pochyboval.

„Ještě něco?“ zeptal jsem se.

„Měl by ses podívat na rozvržení stránek. Peter si myslí, že bychom mohli na každou stránku vytisknout dva další řádky, aniž bychom výrazně změnili jejich vzhled. Víc řádků na stránce znamená míň stránek. Míň papíru i času, a tedy víc peněz. Už tohle by ušetřilo aspoň polovinu času, který bude potřeba k vytištění kopií navíc.“

„Zvážím to,“ řekl jsem prkenně. Přes své stáří jsem si připadal jako dítě, kterému odmítli dát slíbenou hračku. Bylo mi do breku.

Fust si spustil ze zápěstí do dlaně růženec a začal nacvičeným pohybem probírat kuličky, jako když počítá na počítadle.

„Nemůžeš dělat všechno, Johanne. Ta kniha je už teď zázrak. Za dva roky jich uděláme víc, než by jeden člověk stihl za dva životy. Nesmíme naráz zacházet příliš daleko.“

„Tohle byl můj sen,“ zašeptal jsem. „Boží dílo, tak, jak ho Bůh zamýšlel.“

„Slova se nemění, jen ozdoby. Nech to být, proboha. Investovali jsme příliš mnoho, než abychom kvůli tomu neuspěli.“

„Já to nedělám kvůli zisku.“

„Že ne? Viděl jsem tvoji tvář, když jsem ti řekl, kolik dostaneme z výtisků navíc. Ale i kdybys to opravdu nedělal kvůli zisku, já ano. A ty pracuješ pro mě.“

„Jsme partneři.“

„Jestli se ti nelíbí podmínky, klidně z celého podniku vycouvám.“ Sevřel růženec v dlani. „To jsem nemyslel vážně. Vím, kolik to pro tebe znamená. Ale obzvlášť ty musíš uvažovat prakticky.“

Chvíli se na mě díval a pak si vrátil růženec na zápěstí. Povzdychl si a obrátil se k odchodu, ale ještě si na něco vzpomněl.

„Včera jsem dělal inventuru zásoby pergamenu. Tři kůže chyběly.“ Pozorně se na mě zahleděl. „Slyšel jsem, že jste minulý týden tiskli v Gutenberghofu několik učebnic gramatiky.“

„Pergamen, který jsme chtěli použít, zvlhl. Po usušení by se rozdrolil. Slíbil jsem, že ty gramatiky dodám včas, a tak jsem si půjčil několik pergamenů ze skladiště v Humbrechthofu. Nahradím je, jakmile mi přijde nová dodávka.“

Z očí mu vyšlehly blesky. „Vzpomínáš, co jsem ti říkal? Všechno, co patří k tomuhle podniku, v něm taky zůstane. Nemůžeš si jen tak půjčovat jako dělník na vinici, který se cpe hrozny svého zaměstnavatele. Tentokrát ti to prominu, ale ať se to příště neopakuje.“

Nechal mě stát na nábřeží. V říčním proudu se otáčela kola mlýnských lodí. Najednou mě napadlo, že jistě právě tady stála před desítkami let má matka a sledovala, jak její nejmladší syn nastupuje na loď do Kolína a nemá s sebou víc než jednu čistou košili. Plakala? Cítila, jak se jí život hroutí pod rukama? Nejdřív ztratila manžela a pak svoje dítě. Myslela na to, co mohlo být?

Na tvář mi dopadly kapky deště a smísily se s mými slzami.

73. kapitola

Rýn

Nick stál na přídi lodě. Do obličeje ho šlehala vodní tříšť, ale bylo mu to příjemnější než dusivá, tabákem páchnoucí mlha uvnitř. Měl pocit, jako kdyby se plavil v nějaké pohádce. Ne v moderní, kde zvířata trousí vtipné poznámky a zpívají písničky, které jsou psané schválně tak, aby zněly dobře jako vyzvánění mobilů; ale ve staromódní pohádce, s příběhy vyrůstajícími ze základního podloží země, z jejích temných lesů a rozeklaných vrcholů hor. Rýn tu protékal zasněženými údolími s příkrými svahy a pod vysokými útesy, na nichž kdysi sirény lákaly námořníky, aby pluli vstříc záhubě. Na každém vrcholku se tyčil strohý hrad, přihlížející pomalé plavbě lodě po řece. Z některých zbývaly jen rozvaliny, jiné vypadaly, že by stačilo zadout na trubku a jejich obránci by se probudili k boji.

„Je dobře, že cestujeme lodí.“ Emily ukázala na břeh. Podél řeky se vinula jediná silnice, zasypaná sněhem natolik, že ji skoro nebylo vidět. „Nejezdí tam žádná auta. Zřejmě ji zavřeli.“

„To je prima,“ řekl Nick. „Aspoň nás nikdo nebude moct jen tak sledovat. Nebo za námi jede další trajekt?“

„Barman říkal, že tohle je poslední dnešní plavba. A zítra prý možná nevypluje nic, pokud ještě přibude ledu.“

„Prima,“ zopakoval Nick, aby sám sebe přesvědčil. Bál se. Nešlo o náhlé návaly adrenalinového strachu z toho, že je někdo honí – těch za uplynulých deset dní prožil až moc. Tady se jednalo o hlubší hrůzu, jejíž studené pařáty ho škrtily a stahovaly do hluboké propasti. Měl pocit, že pro něj neexistuje cesta zpátky.

Emily vytáhla zmačkaný papírový kapesník, začala ho nervózně cupovat prsty a útržky nechávala padat do vody. „Myslíš, že to najdeme?“

„Chceš říct ji?“

„Promiň.“ Sledovala, jak po hladině odplouvá kousek papíru, ale brzy ho pohltila řeka.

Nick mlčel, ale přitiskl se k ní. Položila si mu hlavu na rameno.

„Zajímalo by mě, jak do všeho zapadá Menašeho modlitba,“ poznamenala.

„Jak to myslíš?“

„My sledujeme Gillian, ale co sledovala ona? Jestli se vydala do Oberwinteru, musela něco objevit v mohučském archivu. Nemá to nic společného s Menašeho modlitbou nebo s tím hrabajícím medvědem.“

„Třeba jsme s těmi obrázky byli na špatné stopě,“ řekl Nick. „Kronika letopisů králů judských by měla být ztraceným dílem Bible, že ano? Třeba tím chtěl autor říct, že ta kniha zmizela na stejné místo jako ostatní ztracené knihy. Do Knihovny ďáblů.“

„Ale co ten medvěd? Podle tebe je jenom shoda náhod, že obrázek z té karty byl přímo u Menašeho modlitby?“

Medvěd je klíč.

„Sama jsi říkala, že středověcí umělci od sebe v jednom kuse opisovali.“

„Vypadá to, jako kdybychom sledovali stopu, kterou nám někdo zanechal před pěti sty lety. Vyryté nápisy, schované knihy, opakovaně se objevující obrázky… Ale nejsem si jistá, že to všechno ukazuje k Oberwinteru.“

„Gillian si tím jistá byla.“

Nick se trochu odtáhl, aby si mohl dát ruku do kapsy a zahřát se. Jeho prsty se dotkly mobilu. Začaly ho brnět, jak se mu do nich vracela krev.

Ne. To nebylo brnění. Telefon vibroval. Taky zvonil, ale přes hřmot motorů a šplouchání vody ho Nick neslyšel. Zapomněl ho vypnout poté, co pomocí něj četli nápis vyrytý v katalogu.

Vytáhl ho a podíval se na něj jako na relikvii nějaké neznámé civilizace. A pak, protože byl unavený a šlo o zvonící telefon, ho reflexivně zvedl k uchu.

„Nicku? Tady Simon.“

Nick telefon málem upustil. Emily se na něj tázavě podívala. Kdo to je?

„Atheldene,“ zašeptal Nick. Do telefonu řekl: „Jak jste získal tohle číslo?“

„Volal jste mně z něj z New Yorku. Snažím se vám dovolat už dvacet čtyři hodin. Neposlechl jste si moje vzkazy?“

„Kde jste?“

„V Mohuči. To je na Rýnu, kousek od Frankfurtu.“

Neřekl to příliš ledabyle? Příliš sebevědomě, příliš vědoucně? Nebo byl Nick jen paranoidní?

„Je to v Mohuči hezké?“ zeptal se suše.

„Mají tu krásnou románskou katedrálu a obchůdek, kde prodávají Gutenbergovy bysty z čokolády.“ Z Atheldenova hlasu odkapával sarkasmus. „Ale proto tu nejsem. Volal jsem do pařížské kanceláře a zjistil jsem, že mi den po našem odjezdu přišel balíček, odeslaný z Mohuče. Moje sekretářka poznala Gillianino písmo.“

„Co v něm bylo?“

„Něco, co byste měl vidět. Můžete přijet do Mohuče?“

„Teď zrovna ne. Povíte mi, co se tam píše?“

„Bylo by jednodušší vám to ukázat.“

Nicka začínala bolet hlava. „Pro Kristovy drahé rány, Atheldene, snažíme se najít Gillian. Teď není čas na nějaké hrátky.“

„Zcela souhlasím. Proč mi neřeknete, kde jste?“

Nick zaváhal. Atheldene si hlasitě povzdychl.

„Slyšel jste o vězňově dilematu? Dva muži jsou v zavření v celách. Pokud si budou navzájem věřit, oba je osvobodí. Pokud ne, oba je pověsí. Podobně jsme na tom i my.“

Nick pořád nic neříkal. Nedokázal se rozhodnout a nejistota mu zpomalovala všechny myšlenky.

„Gill byla rozhodně přede dvěma týdny v Mohuči. Zašel jsem do zdejšího archivu a vzpomněli si na ni. Jsme blízko, Nicku.“

„Co bylo v tom balíčku od Gillian?“

Atheldene se odmlčel. Pak řekl: „Dobře. Chcete, abych začal já? Byla to první stránka bestiáře, se kterým jste utekli z Bruselu. Někdo ji vyřízl – a předpokládám, že Gillian ji našla. Vyfotil jsem ji mobilem a právě vám ji posílám. Vydržte.“

Nick čekal. Byla to další past? S každou vteřinou, kdy zůstával na lince, jeho úzkost rostla.

Cinknutí ohlásilo přijetí vzkazu. Atheldene ho slyšel taky.

„Teď vy – kde jste?“

Snad to bylo Nickovou únavou, snad tím, že Atheldenův hlas, jakkoliv povýšený a urážlivě shovívavý, představoval vzácný kontakt s něčím známým. Možná ho přesvědčila naléhavá formulace Atheldenovy žádosti. Jestli si nebudeme věřit, oba nás pověsí.

„Míříme do jedné vesnice na Rýnu, která se jmenuje Oberwinter. Zavolám vám, až se tam dostaneme a na něco přijdeme.“

„Zkusím tam taky dojet. Doprava je momentálně dost mizerná.“ Atheldene si odkašlal. „Podívejte, je mi líto, že jsme se v Bruselu rozešli. Měli jsme zůstat pohromadě. Kvůli Gill.“

„Už bych měl končit.“

„Počkejte. Je tu…“

Atheldenův hlas přehlušil staccatový šum statické elektřiny. Po několika vteřinách se znovu ozval.

„…jaká je.“

„Co jste říkal?“

Nick se otočil. Ocitli se v záhybu řeky mezi dvěma skalami, jež blokovaly signál.

„Ztrácíte se mi.“

Další šumění. Pak telefon ztichl.

Nick zavěsil. Ve své úzkosti telefon málem rovnou vypnul, ale blikající ikonka na displeji mu připomněla obrázek od Atheldena.

„Když tu není signál, asi nás nikdo nemůže vystopovat.“

Otevřel obrázek a podal telefon Emily. Na malém displeji se nedaly rozeznat žádné podrobnosti, ale Emily si snímek zvětšila.

„To je standardní úvodní stránka bestiáře. Lev je nejsilnější ze všech zvířat a nezná strach… Je tu obrázek.“ Lev s prohnutým hřbetem a otevřenou tlamou. Jeho řev zdánlivě rozechvíval vedlejší slova.

Nick si vzal telefon zpátky a přejel po snímku dolů. Měl tak ztuhlé prsty, že mu mobil málem spadl do vody.

„Co je tohle?“

Ukázal na znak u spodního okraje stránky, příliš málo patrný, než aby mohl být součástí iluminace.

„Možná nějaká skvrna.“

Nick si tuto část obrázku zvětšil. Snímek se na chvíli rozmlžil, ale pak se znovu zaostřil. Byla to čmáranice – jiné slovo se použít nedalo –, hrubý náčrt hranaté věže s trojími dveřmi a velkým křížem vedle.

„Ten kříž určitě naznačuje, že jde o kostel nebo o klášter. To by dávalo smysl. Pokud Knihovna ďáblů opravdu existuje, klášter by představoval nejbezpečnější místo k jejímu přechovávání.“

Nick se ještě chvíli díval na displej mobilu a pak telefon vypnul.

„Doufám, že jsem neudělal chybu, když jsem Atheldenovi prozradil, kam jedeme.“

Emily se mu pověsila na paži.

„Teď už s tím nic nenaděláš.“

Nick civěl do vody. Pod hladinou před přídí číhaly černé útesy jako kroužící žraloci.

Jestli si nebudeme věřit, oba nás pověsí.

74. kapitola

Mohuč

Celou zimu jsme dřeli do úmoru. Zatímco říjnové lijáky zaplavily pole a proměnily cesty v močály, my jsme vězeli ve vlastní bažině inkoustu a olova. Sledoval jsem, jak se vozkům dělají modřiny na ramenou od vyprošťování vozů z bláta, a soucítil jsem s nimi.

V prosinci sněžilo. Vzhledem k tomu, že Fust nedovolil zapalovat v Humbrechthofu ohně, mrzli jsme. Musel jsem posílat pracovníky na směny do Gutenberghofu, aby roztáli před pecí, kde jsme vařili inkoust a opravovali staré formy. Krátké, tmavé dny se tím ještě zkracovaly. Jednoho rána jsme našli balík vlhkého papíru, který přes noc zmrzl na kost. Lisy se zasekávaly a inkoust se odmítal vsakovat do stránek.

Ještě křehčí však byli lidé. Vyráběl jsem patrně víc knih než jakýkoliv jiný člověk v dějinách, ale jen zřídka se mé prsty dotkly papíru či inkoustu. Celý dům fungoval jako jemně vyladěný mechanismus, který si složitostí nezadal se Saspachovými výtvory. A já jsem byl šroub, který ho poháněl. Kdybych působil příliš velkým tlakem, stroj by se porouchal. Kdybych tlačil příliš málo, nevznikl by žádný otisk. Musel jsem vědět, kolik stránek mohou sazeči vysázet každou hodinu, každý den i každý týden a kolik lidí bude třeba na ten který úkol, aby muži obsluhující tiskařský stroj nezaháleli ani nemuseli pracovat v časové tísni. Musel jsem si všímat toho, kteří učedníci jsou hašteřiví a kteří smířliví, kteří odvádějí lajdáckou práci a kteří jsou zase přehnaní puntičkáři, a podle toho je sestavovat do skupin. Musel jsem dávat pozor, aby se žádná vysázená stránka nedostala k lisu, dokud nebyla schválena, a musel jsem rozhodovat, jak ukládat dokončené archy do skladiště, abychom je dokázali správně dělit, až je budeme skládat v knihy. Jednalo se o neviditelné úkoly – o řád myšlenek a představivosti –, ale byly pro naše umění stejně nezbytné jako kterýkoliv hmotný vynález ze dřeva nebo kovu.

A pak tu byl Kaspar. Nejdřív jsem se mu pokusil svěřit dohled nad lisem, ale po třech dnech zmizel. Tiskařský stroj nečinně stál celé dopoledne, zatímco jsme ho hledali. Když jsme ho objevili v jedné pivnici, oznámil mi, že o tu práci nemá zájem. Řekl jsem mu, že ji tedy svěřím Schoefferovi, což ho pobouřilo natolik, že se rozhodl zůstat. Brzy jsem toho ale začal litovat. Přicházel pozdě, hádal se s pomocníky a zakrátko urazil polovinu lidí v Humbrechthofu. Někdy trval na tom, aby se stránka tiskla znovu kvůli sebemenší skvrnce, jindy pouštěl ty nejhroznější chyby a já jsem pak strávil celé odpoledne tím, že jsem vyhledával příslušné archy ve skladu.

Až příliš pozdě jsem uznal, že Kaspar není na tuhle práci vhodný. Bavily ho novinky a nespoutaná svoboda vymýšlení inovací. My jsme však museli dodržovat určitou disciplínu a náš postup byl nový jen svou naprostou rutinou.

Jednoho večera jsem se mu to pokusil vysvětlit. „V tomhle domě jsme bratrstvem sloužícím Bohu, našemu umění a jeden druhému. Knihy, které děláme, nejsou moje, tvoje ani Fustovy. Patří Bohu. Čím jsou dokonalejší, tím víc se mu blíží.“

„Vezme si Bůh zisk z jejich prodeje?“

Podrážděně jsem potřásl hlavou. „Nepochopil jsi, co ti říkám. Naše práce je nudná a rutinní…“

„Jako bušení kladiva do hřebíků.“

„…ale podstatné je, že ji děláme. Jako když mniši odříkávají své neměnné bohoslužby a nastavují jimi zrcadlo Bohu.“

„Z tebe by byl bezpochyby skvělý mnich,“ ušklíbl se Kaspar jízlivě. „Kdybych chtěl žít nudným a rutinním životem, stal bych se farmářem, abych mohl orat, sít, sklízet; orat, sít, sklízet; orat tutéž starou brázdu, dokud se nestane mým hrobem.“ V jizvách na tváři mu pulzovala krev. „Ale já mám na víc a ty taky. Na víc než otáčet pákou na další kopii tvé knihy, jako když mlynář mele mouku.“

Když ze svého místa odešel podruhé, jak se brzy nevyhnutelně stalo, nechal jsem ho jít. Abych všechno ještě nezhoršil, svěřil jsem jeho práci Kefferovi, ale Keffera to jen zahanbilo a Schoeffera urazilo, protože oba věděli, že Schoeffer je lepším kandidátem. Platil jsem Kasparovi mzdu, ale vlastně v Humbrechthofu nic nedělal. Občas – vzácně – přišel na návštěvu, procházel domem a znervózňoval mě, dokud zase nezmizel. Myslím, že ho bavilo vnášet do naší práce chaos. Po zbytek času zůstával v Gutenberghofu a bral zakázky jako iluminátor, aby se zabavil.

Byl jsem smutný, ale nedalo se tomu zabránit. Někdy v průběhu času se jeho umění stalo uměním mým.

V dubnu se všechno začalo měnit k lepšímu. Delší dny umožňovaly pracovat pod menším tlakem, protože už jsme nemuseli využívat každého záchvěvu denního světla, a všichni viděli na své úkoly odpočatýma očima, které nenamáhali mžouráním v šeru. Zimou se třesoucí ruce, které se cukaly bolestí, když měly zvedat kovové litery, je teď mrštně rovnaly do úhledných řad. Ustavil se určitý rytmus, každý den odtikávající klapáním forem, skřípáním lisu a rachotem vozíků přivážejících čerstvý inkoust. Když mě Fust zdravil neměnnou otázkou: „Kolik stránek?“, už se nemračil nad mými odpověďmi.

Řekl jsem Kasparovi, že jsme jako mnichové, a byla to pravda. Žili jsme v izolaci od světa jako v klášteře. Lidé na ulici slyšeli z domu zvuky a uvažovali, co se za jeho stěnami asi děje, ale neviděli dovnitř. Práce na knize představovala náš klášterní řád. Přinášení papíru a inkoustu bylo naší ranní bohoslužbou, ranní schůzka, kdy jsme se sešli v místnosti s lisy, abychom si rozdělili denní úkoly, se stala naším shromážděním v kapli, a tak to šlo dál až po večerní mši, kdy jsme smývali inkoust z liter a lisu a vraceli jsme písmena do přihrádek na další den. Společně jsme pracovali, jedli, dohadovali se i smáli: byli jsme vskutku bratrstvo.

Většinu dní jsem měl plno práce mimo lis: odpovídal jsem na různé otázky, řešil jsem spory, dojednával platby a ceny. Občas ale přece jen nadcházely okamžiky klidu, kdy celý podnik fungoval jako dobře namazaný stroj. V takových hodinách jsem byl nejšťastnější. Procházel jsem domem, pozoroval jsem svět, který jsem vytvořil, a žasl nad každodenním aktem stvoření pod jeho střechou.

Pochopitelně nenastávaly samé slunné dny. Muži se hašteřili, lisy se porouchávaly a objevovaly se chyby – obvykle těsně poté, co jsme rozebrali sázítko pro danou stránku. Ze skladu se ztrácely zásoby, což vyvolávalo občasné zuřivé hádky s Fustem. Jak čas plynul, začala na mě doléhat náročnost našeho podniku. Lehával jsem v posteli a posedle jsem počítal vytištěné stránky, vysázené stránky a stránky, které ještě bylo třeba udělat. Už jsem se netěšil probíhajícím dobrodružstvím, ale toužil jsem, aby skončily. Pokaždé když jsem překračoval práh Gutenberghofu, vzhlédl jsem ke kamennému poutníku, sehnutému pod neviditelným nákladem, a soucítil s ním.

Nesmím si ale stěžovat. Ve srovnání s tím, co jsem prožil předtím a co na mě čekalo v budoucnosti, se jednalo o šťastné dny.

75. kapitola

Oberwinter

V Oberwinteru vystoupili jen Nick a Emily. Loď se tu nezdržovala – než došli na konec přístavní hráze, z trajektu viděli jen světla mizející po řece. Přešli prázdnou silnici, překročili propust a kamennou bránou vstoupili do vesnice. Nad nimi se nakláněly staré domy, jako kdyby si jejich trámy uchovávaly jakési vzpomínky na dobu, kdy byly ještě stromy. Neviděli tu žádná auta, lidi ani šlápoty ve sněhu. Nebýt vánočních světel natažených mezi domy, mohli si myslet, že vkročili přímo do středověku.

Minuli několik penzionů, ale všechny měly zabedněné okenice a nesvítilo se v nich. K jejich dveřím byla přilepená oznámení, že znovu otevřou až na Velikonoce. Nicka bolely nohy ze zimy. Začínal se strachovat, že nenajdou nocleh a budou muset bloudit po tomhle opuštěném městečku, dokud neumrznou k smrti.

Ulice končila na nepravidelném náměstí, nad nímž se tyčila široká třípatrová budova se střechou připomínající perníkovou chaloupku a s barevným nápisem na omítce, který hlásal, že jde o hotel U tří králů. K Nickově bezmezné úlevě se v hotelu svítilo.

Uvnitř panovala skoro stejně velká zima jako venku. Zazvonili a čekali. Nick se podíval na řady klíčů zavěšených na háčcích za recepčním pultem.

„Vypadá to, že by měli mít volný pokoj.“

Emily se zachvěla. „Nepohrdla bych ani malou komůrkou, pokud v ní poteče horká voda a bude v ní peřina.“

Za recepcí se otevřely dveře a vyšel z nich muž. Na sobě měl župan a kouřil cigaretu bez filtru, která byla tak krátká, až se Nick obával, že od ní muži chytí knír. Jinou živou duši zatím v Oberwinteru neviděli, ale zdálo se, že muže jejich příchod nijak nepřekvapil.

Sundal z háčku klíč a ukázal po schodech nahoru. „Pokoj číslo sedm, druhé patro.“

Ubytování nebylo nic moc: pár kousků nalakovaného nábytku se skvrnami od cigaret a ošoupaný koberec rozprostřený přes parkety. Když se Nick dotkl stolu, cítil pod prsty vlhkost z kondenzované vodní páry. Od okénka v koupelně ho ovanul mrazivý průvan. Podíval se za závěs. Na parapetu se pod rozbitou okenní tabulkou nahromadila menší sněhová závěj. Snad se mu podaří utěsnit okno ručníkem.

Vtom si omámeně uvědomil, že tohle místo zná. Zatmělo se mu před očima. Realita se rozmazala a on místo koupelny hleděl do monitoru počítače v obývacím pokoji tisíce kilometrů odtud. Tuhle scénu si v duchu přehrával každý den. Bylo tu totéž zrcadlo a stejný sprchový závěs s obrázky vánočních stromků. Jen stěna byla bílá a Nick věděl s jistotou, že na monitoru viděl hnědou.

Vyběhl na chodbu.

„Kam jdeš?“ zavolala za ním Emily. Nevšímal si jí. Na patře bylo pět pokojů, všechny s otevřenými dveřmi v marné naději, že brzy přivítají nějakého hosta, a jedny dveře označené nápisem PRIVAT. Nick se tiše plížil do jednoho pokoje po druhém a zkoumal jejich koupelny. Žádná nebyla hnědá.

Vrátil se na chodbu. S neblahou předtuchou si prohlédl poslední dveře. Měly nový rám z nenalakovaného dřeva a jejich zámek se leskl víc než cokoliv jiného v tomto omšelém hotelu. Čtyři prohlubně uprostřed dveřní desky ukazovaly, kde někdo vyplnil otvory po šroubech kytem. Když Nick ustoupil, rozeznal ve vybledlé barvě stín čísla 14.

Zkusil vzít za kliku. Bylo zamčeno. Ohlédl se. Na chodbě před jejich pokojem stála Emily a zmateně ho pozorovala.

„Co to děláš?“

Nick se odplížil dolů do haly a spočítal klíče za recepcí. Bylo jich třináct, plus mezera v místě, odkud hoteliér sejmul jejich. Na chvilku se zaposlouchal. Slyšel jen fotbalový zápas z televize v zadní místnosti.

S bušícím srdcem sundal z háčku poslední klíč. Na přívěsku chybělo číslo, ale mosaz byla nablýskaná jako nová, dosud nepoškrábaná mince. Přitiskl si ho ke stehnu, aby nezacinkal, a po špičkách vystoupal do schodů.

„Jestli sem někdo půjde, zdrž ho,“ řekl vyjevené Emily.

Přistoupil ke dveřím. Hlavou se mu honily hrůzné výjevy jako z hororu. Klíč bez odporu zajel do zámku a s tichounkým cvaknutím se otočil. Když se dveře se zavrzáním pootevřely, Nick se zachvěl, jako kdyby jím právě prošel duch.

Okamžitě věděl, že jde o správný pokoj. Světlo z chodby odhalovalo naprostou zkázu. Celý pokoj byl rozebrán na prvočinitele: Nick spatřil vypáčené parkety, dřevěné táflování odtrhané od stěn, rozmontovanou postel a rozříznutou matraci. Zajíkl se. Neviděl ale žádnou krev a řezy v matraci byly příliš rovné, než aby vznikly ve chvíli, kdy na matraci někdo ležel.

Otočil vypínačem, ale nic se nestalo. Místo lustru trčela ze stropu jen změť drátů.

„Co se tu stalo?“

Nick leknutím nadskočil. Za ním se objevila Emily a vyděšeně mu nahlížela přes rameno do zničeného pokoje.

„Měla jsi hlídat.“

„Tys mi měl říct, co se děje.“

„Když mi Gillian volala v ten den, kdy zmizela, nechala puštěnou webovou kameru.“

Opatrně přešel místnost po trámových nosnících jako po pražcích železniční tratě. Dveře do koupelny byly otevřené a roztříštěné. Z rámu kolem závory trčely třísky. Jediný pohled potvrdil jeho podezření.

„Pamatuju si hnědé kachličky na stěnách i ten závěs.“ Postranní panel sprchového koutu taky někdo vytrhl, ale ze stropu pořád visel závěs s vánočními stromky. Nick ho odhrnul. Ve stěně byla připevněná malá polička, zhruba ve výšce ramen, a okénko za ní nabízelo výhled na zasněženou střechu.

„Tady měla položený laptop.“

Rozhlédl se a snažil se vypudit z mysli vzpomínku na výkřik, který mu pořád zněl v uších. Linoleum bylo odhrnuto stranou a odšroubované zrcadlo stálo opřené o věšák na ručníky. Na radiátoru ležela zpola spotřebovaná rulička toaletního papíru, dosud nasazená na plastovém držadle, které pachatelé vyrvali ze zdi.

„Tohle není náhoda. Něco hledali.“

Emily se dívala na okolní zkázu. „Patrně to našli. Pokud to bylo tady.“

„Možná.“

„Nemá smysl čekat, až se vrátí a najdou tu i nás.“ Vykročila ke dveřím. „Vážně, Nicku. Všechno je pryč.“

Nick ji ale neslyšel. Zíral na radiátor a vzpomínal.

Svatý Valentýn. Vzbudil se vedle Gillian – bylo to nejlepší valentýnské ráno, jaké kdy prožil. Přinesl jí do postele snídani a koktejl, byť trochu nervózně, protože nevěděl, jestli to Gillian nebude považovat za příliš kýčovité a laciné. Měl podezření, že Gillian nemá na svatého Valentýna čas; nepřekvapilo by ho, kdyby navrhla návštěvu válečného pomníku nebo chudinské jídelny. Ona se ale usmála a otřela se o něj jako kotě. Když se ji však pokusil políbit, uhnula a vylila rajčatový džus na povlečení.

„Nejdřív musíš najít můj dárek,“ řekla mu se šibalským zablýsknutím v očích, které mu prozradilo, že se bude mít co ohánět.

Obrátil byt vzhůru nohama. Výsledný nepořádek šokoval dokonce i Breta. Gillian ho sledovala a provokovala ho náznaky, které mu nedávaly žádný smysl. Snídaně okorala. Několikrát zaškemral, aby mu to prozradila, ale Gillian se vždycky jen zasmála a odpověděla, že láska si musí poradit sama. Nakonec se tak rozvzteklil, že se oblékl a zlostně vyrazil do parku.

Nic mu neřekla.

Bret ten dárek našel o čtyři dny později. Seděl na záchodě a četl si pornografický časopis, když mu došel toaletní papír. Vylezl s kalhotami u kolen, s malinkou obálkou v jedné ruce a kartonovou ruličkou v druhé.

„Tohle je asi pro tebe.“

Bret už obálku otevřel. Uvnitř byla kartička s plastovým zlatým klíčkem, nad nímž se skvěl nápis „Klíč k mému srdci“. Pod klíček Gillian napsala tři slova.

„Dostal jsi mě.“

„Gillian měla jeden takový trik…“

Přešel k topení, stáhl toaletní papír z držadla a zasunul prst do ruličky. Nic nečekej, napomínal se.

Nahmatal úzkou štěrbinu. Roztáhl ji nehtem do stran. Místo toaletního papíru ucítil pod špičkou ostré záhyby přehnutého listu. Vytáhl papír ven. Šlo o dvě stránky s horními okraji zubatými od toho, jak je Gillian odtrhla ze zápisníku se spirálovitým drátem.

Ze schodů k nim dolehlo zavrzání.

76. kapitola

Mohuč

V našem domě strašili duchové. Nebo tomu aspoň řada lidí z naší skupiny věřila. Během následujícího podzimu a zimy se sem občas vplížily náhlé chmury. Se mnou o svých obavách nikdo nemluvil – věděli, že by se mi to nelíbilo. Ale zaslechl jsem útržky rozhovorů a nervózní šeptem pronášené poznámky. Věděl jsem, že někteří tisku stále nedůvěřují. Považovali ho za nepřirozený a mátlo je, s jakou lehkostí předčí lidské možnosti. Někteří připisovali jeho schopnosti černé magii. Takové představy zřejmě pocházely od obyvatel města, kteří netušili, co se děje za našimi zdmi, ale očividně si to myslela i řada z těch, kteří měli informace z první ruky.

Musím připustit, že občas se skutečně děly podivné věci. Někdy v noci bych přísahal, že slyším skřípot a klapání lisu o patro níž. Nejdřív jsem si myslel, že mi do snů pronikají moje starosti, ale časem jsem zjistil, že zvuky slyší i ostatní. Jedné noci vzbudila celý dům hlasitá rána. Přiběhli jsme k lisům a našli jsme na podlaze roztříštěnou nádobu s inkoustem. Připsali jsme vinu kočce nebo vlaštovkám, které vletěly oknem dovnitř.

Nakonec se celá záhada změnila v jakýsi žert. Když sazeč sáhl do přihrádky a našel písmeno „x“ místo „e“, když jsme zjistili, že ve stohu papíru chybějí dva listy, když se přes noc ztupily Götzovy nástroje nebo když forma ponechaná v lisu byla druhý den ráno obráceně, všichni se pokřižovali a připsali to na vrub tiskařským šotkům.

Jednou ráno jsem našel sazeče uprostřed vzrušené debaty. Na něco takového jsem nebyl zvyklý – jednalo se o mírné a tiché muže. Zkoumali sázítko s literami. Když se uklidnili natolik, abych jim porozuměl, Günther mi vysvětlil, že v něm ráno našli složený text, jehož původ nikdo nedokázal vysvětlit.

Vzal jsem sázítko do místnosti, kde jsme kontrolovali vysázený text, potřel jsem písmena inkoustem a otiskl je na kus papíru. Objevila se řádka textu.

tifex je to nejzvláštnější zvíře s ústy na

„To není biblický verš,“ řekl Günther.

Vrhl jsem na něj varovný pohled. Nechtěl jsem, aby děsil ostatní.

„Nic se neděje. Někdo z učedníků se určitě vplížil v noci dovnitř, aby si vyzkoušel práci sazečů.“

„Místnost byla zamčená,“ upozornil mě Güntherův pomocník.

„Tak jste museli zapomenout klíč v zámku.“

„Nebo ho odemkl Kaspar Drach.“

Zlostně jsem se na něj obořil: „Drach s tím nemá nic společného. Dokonce ani není v domě.“

„Včera odpoledne jsem ho viděl, jak se potlouká u skladu s papírem.“

„To ses spletl.“ Rozhlédl jsem se po pravítku nebo holi, abych mu za jeho nestydatost uštědřil výprask, ale do ruky mi padlo jen sázítko. Otočil jsem ho a písmena se rozsypala po stole. Věta zmizela.

„Vidíte – je pryč.“

Obavy jsem ale nedokázal rozptýlit tak jednoduše. Když se konečně všichni vrátili do práce, vyšel jsem z domu a odspěchal jsem do Gutenberghofu. Nahlédl jsem k lisu, kde se zrovna tiskly nové odpustky, a vyběhl jsem po schodech do Drachova podkroví.

Nebyl jsem tu několik měsíců. V jeho komůrce panoval příšerný nepořádek, ačkoliv, jak bylo pro Kaspara typické, i v chaosu se mu dařilo zachovávat strohou a střízlivou atmosféru. Všechny plochy od podlahových parket po rohový stůl byly pokryté bílými listy pergamenů a papírů. Na některých jsem viděl úryvky textů, na jiných malby či kresby uhlem. Některé vypadaly jako stránky knih připravené pro vazače, jiné byly bílé jako sníh.

Zastavil jsem se ve dveřích. „Odkud to všechno máš?“

„Od koz,“ řekl Kaspar. Na sobě měl hedvábnou halenu, v níž obvykle maloval. „A ze starých hadrů. Měl jsi zaklepat.“

Vstal ze židle a klekl si na zem, aby zvedl několik papírů a vyrovnal je na slamník v rohu. Obešel jsem ho a přistoupil jsem ke stolu, abych se podíval, na čem pracuje.

Byl to tiskový arch z Bible. Na vteřinu jsem měl dojem, že je určitě z mé zásoby, ale než jsem se stačil ztrapnit, vrátil se mi rozum. Tenhle arch byl obrovský – přinejmenším o čtvrtinu větší než moje archy, tak velký, že i po přeložení zabíral celou stolní desku a Kaspar kvůli němu musel položit barvy na podlahu. Hnědá písmena byla docela úhledná, ale po měsících, kdy jsem se díval na vytištěné biblické stránky, mi připadala křivá jako zuby starce. Těžko se to popisuje, ale když jsem se na ně díval, cítil jsem k nim něco jako nechuť.

„To se tě netýká,“ řekl Kaspar. „Dělám na objednávku pro kaplana z katedrály.“

Obdivně jsem si prohlížel iluminace. Stránku rámoval bujný lem z orlíčků a dalších květin, v jejichž listech se proháněli obvykle tvorové, obývající Kasparův svět. Jelen ustupoval před divochem, který na něj mířil rozeklaným oštěpem; dva staří lvi seděli s truchlivými výrazy pod růží zakrývající tvář démona. V rohu se krčil medvěd a snažil se vyhrabat nějaké kořínky.

„Jsi čím dál lepší.“

Kaspar přejel prsty po měkkém pergamenu. „Kdyby bylo po tvém, nic takového už by nevznikalo. Znáš Reissmana, písaře, který bydlí nad Třemi korunami? Trvalo mu patnáct měsíců, než tohle napsal. Ty jsi za stejnou dobu udělal víc než stokrát tolik kopií. Jak se ten chudák uživí?“

„Tvoje karty jsou v oběhu už dvacet let a umělci taky pořád netrpí nedostatkem.“ Pokrčil jsem rameny. „Copak může jediný člověk změnit celý svět?“

Odvrátil jsem se od stolu a rozhlédl se po ostatních papírech. Většina ležela pod přikrývkou na Kasparově lůžku, ale několik uniklo jeho chvatnému úklidu. Na jednom jsem si všiml tura s dozadu zatočenými rohy a na dalším hada s lidskou tváří.

„Přijal jsi další zakázku? Nějaký bestiář?“

Neodpověděl.

„Dnes ráno jsme našli v sazečské místnosti zvláštní kousek textu. Připomínal slova z bestiáře.“ Pokusil jsem se mu podívat do očí, ale vyhýbal se mi pohledem.

„To musel udělat tiskařský šotek.“ Vychytrale se na mě usmál. „Nebo Peter Schoeffer. Je to ambiciózní mladík. Ten nechce strávit celý život tisknutím Biblí. Jednou jsem ho zaslechl, jak říká, že bys měl začít používat druhý lis k nějakému novému dílu.“

„Jeden z tiskařů tvrdil, že tě včera viděl, jak se potloukáš po Humbrechthofu,“ nedal jsem se.

Kaspar se otočil k obří Bibli na stole a zvedl štětec. „Určitě si mě spletl s Fustem. Jak se vlastně má?“

„Měl by se líp, kdyby se nám ze skladu neztrácel papír.“ Významně jsem hleděl na hromady papíru na Kasparově lůžku, ale Kaspar mě jako obvykle ignoroval.

„A jeho dcera Christina?“

Užasle jsem se na něj podíval. „Jak to mám vědět? Setkal jsem se s ní jenom dvakrát, když mě Fust pozval k sobě domů na večeři. Není jí víc než patnáct.“

„To je dost na vdavky.“

Rozesmál jsem se stařeckým, žlučovitým smíchem.

„Pořád se mě snažíš oženit? Díkybohu už Fustovy peníze mám. Nepotřebuju věno jeho dcery.“

Kaspar namočil štětec v ústřicové lastuře plné růžové barvy. „Byl to jen takový nápad. Možná bys měl udělat jistá opatření…“

„Mám jeho peníze,“ zopakoval jsem.

„…aby je nedostal nikdo jiný.“

Jeho štětec olízl stránku jako hadí jazyk a vyplnil barvou divochovo tělo. Viděl jsem, že z něj víc nedostanu, a obrátil jsem se k odchodu.

Koutkem oka jsem na stěně zahlédl stříbrný odlesk: jedno z našich cášských zrcadel. Ještě jsem si ho tu nevšiml. Podíval jsem se na svůj znetvořený odraz a zatoužil jsem, aby jeho požehnané paprsky dokázaly zacelit propast, která se mezi námi vytvořila.

77. kapitola

Oberwinter

Ze schodů k nim dolehlo zavrzání. Nick s Emily ztuhli. Poryv větru smetl ze střechy závěj sněhu a roztřásl okenní tabulky. Čekali, jestli se zavrzání ozve znovu a změní se v dusot kroků.

Nic neslyšeli.

„Pojďme odtud.“ Nick položil toaletní papír na místo, a aniž by se ohlédl, vykročil na chodbu. Zamkl za nimi dveře. Nechtěl myslet na to, co se tu možná odehrálo.

Po špičkách seběhli ze schodů. V prvním patře Nick zaslechl mumlání mužského hlasu zdola.

„Tady nemůžeme zůstat,“ zašeptal. „Ten pokoj nemohli takhle zdemolovat bez vědomí majitele.“

„Souhlasím. Ale kam půjdeme?“

„Kamkoliv.“

Hoteliér stál v hale, opíral se o recepční pult a něco huhlal do telefonu. Zamával na ně, ať jdou k němu, ale s cigaretou v ústech a sluchátkem těsně před rty ze sebe nedokázal vydat víc než zabručení.

Nick položil na pult klíč a vyrazil k východu.

„Skočíme si na večeři. Zhruba za hodinku se vrátíme.“

V jednom domě kousek od hlavního náměstí našli vinárnu, z níž byl výhled na řeku a železniční trať. Bylo to útulné místo s policemi knih na stěnách a starými vinnými lahvemi na okenních parapetech. Číšník je chtěl usadit k oknu, ale Nick trval na stole vzadu, schovaném za starožitným lisem na víno, i když nevěděl, před kým se vlastně snaží schovat. Byl to pravděpodobně jediný podnik v Oberwinteru, který měl otevřeno.

Nechtěl se tu zdržovat dlouho, ale jen co nahlédl do jídelního lístku, uvědomil si, jak je vyhladovělý. Od snídaně nejedl. Objednali si dušené hovězí s těstovinami, a jakmile číšník zašel do kuchyně, Nick vytáhl z kapsy oba nalezené papíry a rozložil je na stole.

„Je to Gillianino písmo?“

Nick přikývl. Jeho unavená mysl se namáhavě snažila vstřebat zapsaná slova. Jako kdyby mu před očima defilovaly jeho poslední dny. Jména, která by mu ještě před týdnem nic neříkala, a nepříjemné vzpomínky, které se sotva stačily zformovat. „Vandevelde – inkoust B42??? Další obrázky od MHK v G. Bibli? 8.32 Paříž, příj. do Štrasburku 14.29. Zavolat Simonovi. Je medvěd klíč?“

Podobné poznámky zaplňovaly tři strany papíru. Očividně nevznikly najednou, byly načmárané různými propiskami, některé přeškrtané, jiné zakroužkované a propojené šipkami, které vedly k novým otázkám. Historie posledních tří týdnů Gillianina života.

Na čtvrté straně našli něco jiného. Minimum textu a nákres plánku jakési budovy. Měla zhruba pětiúhelníkový půdorys s nepravidelnými stranami. Do jednoho rohu vedla tečkovaná čára a v místě průsečíku se stěnou se skvěl výrazný červený křížek. Na okraj Gillian připsala Kloster Mariannenbad a pod tím následoval krátký seznam:

provaz

lopata

čelová svítilna

pilka na železo

zbraň?

„Kloster znamená klášter,“ řekl Nick.

„To by souhlasilo s tím obrázkem, který nám poslal Atheldene.“

Z kuchyně se vynořil číšník a položil před ně dva talíře s horkým jídlem. Nick zakryl papíry rukávem.

„Dáte si ještě něco?“

Emily se pokusila o úsměv, ale v její tváři se dalo na první pohled číst vyčerpání. „Jenom jsme si tak povídali a napadlo nás, jestli jste někdy někde neslyšel o blízkém místě, které se jmenuje Kloster Mariannenbad.“

„V Oberwinteru?“

„Je to nějaký klášter.“

Číšník omluvně zavrtěl hlavou. „Bohužel ne.“

„A co hrady?“

Zasmál se. „Tady jste u romantického Rýna. Hrady tu jsou každých pět set metrů.“

„A někde blízko? Nějaký, který není na turistických trasách?“

Číšník se na pár vteřin zamyslel.

„Máme tu hrad Wolfsschlucht. Ale ten je zavřený.“

„Myslíte na zimu?“

„Napořád. Je soukromý. Myslím, že patří nějakému Američanovi.“

Založil si ruce v bok a rozhlédl se po policích s knihami. Nakonec vytáhl starou knihu s ohmatanými plátěnými deskami a stránkami s mnoha oslími rohy. Na hřbetě stálo: Krásný Oberwinter.

„Jestli chcete vědět víc, možná najdete něco tady.“

Nick listoval knihou, zatímco Emily se pustila do jídla.

„Tady to je: hrad Wolfsschlucht.“

Ve středověku sloužila jeho budova klášteru zasvěcenému Panně Marii. Podle legend byla postavena na místě staršího svatostánku, ačkoliv jeho existenci se nikdy nepodařilo prokázat. Klášter podléhal mohučské arcidiecézi a hostil jednu z nejslavnějších knihoven v Německu. Většina takových zařízení byla během protestantské reformace v šestnáctém století zrušena, ale klášter se obrátil s peticí na císaře Karla V. a získal status reichsfrei, který mu zaručoval nezávislost na všech místních úřadech. Zodpovídal se přímo panovníkovi. Obyvatelé Oberwinteru jsou dodnes hrdí na zvěsti, že se za jejich mnichy u císaře přimluvil samotný papež, který Karlovi na oplátku přislíbil podporu při jeho válečném tažení proti Francii.

Klášter nakonec zrušil sekularizační zákon z roku 1802. Vlastnictví přešlo na hrabata ze Schönbergu, která ho změnila v hrad, což šlo velice dobře, neboť budova stojí na vrcholu strmé skály nad Rýnem a ze tří stran ji obklopuje Wolfsschlucht neboli Vlčí rokle. Když Porýním pochodovala Napoleonova vojska, ani se nepokoušela o jeho dobytí.

V roce 1947 byl hrad prodán anonymnímu kupci. Pro veřejnost je uzavřen, ale člověk ho může zahlédnout z řeky a rozjímat o tajemstvích, která se ukrývají za jeho pradávnými hradbami.

„Ta poslední věta zní docela toužebně,“ poznamenala Emily. „Jako kdyby byl autor zvědavý stejně jako my.“

„Je to zlé místo.“ Číšník se vrátil s další ošatkou chleba. Ztišil hlas a dramaticky se rozhlédl po liduprázdné restauraci. „Dědeček mi jednou vyprávěl, že tam za války často jezdili nacisti, vždycky uprostřed noci. Prý tam jednou byl dokonce i Reichsminister Joseph Goebbels.“

Nick už se chystal zeptat, jak se tam Goebbels dostal, ale v tu chvíli na číšníka zavolal ženský hlas z kuchyně. Číšník se omluvil a Nick se podíval do knihy.

„Tady je obrázek.“

Rozložil knihu na stole a otočil ji k Emily. Reprodukce byla tmavá, ale velice kontrastní: zachycovala osamělý hrad na skalním výchozu nad strží mezi dvěma horami. Nad cimbuřím se klenulo tísnivé nebe a v popředí se vinula černá řeka.

„Tam musíme jít?“

„Pokud tam šla Gillian.“ Nick vedle knihy položil nakreslený plánek. Na dřevorytině se dalo jen obtížně rozeznat, jaký má hrad půdorys, ale byly tu dvě střelecké věže, které mohly odpovídat rohům Gillianina nákresu, a hranatá věž vyrůstající ze zadní části hradu. Natočil plánek tak, aby se kryl s obrázkem v knize.

„To musí být ono.“

„Rozhodně se zdá, že se papež důrazně zasazoval o to, aby to místo udržel v bezpečí. Muselo tam něco být a on nechtěl, aby to padlo do ruky protestantským reformátorům.“

„Nebo nacistům.“

Emily si prohlížela plánek. „Jak pronikla dovnitř?“

„Touhle zadní věží.“ Nick ukázal na červený křížek. „Určitě tu objevila nějaký vchod.“

Emily si přečetla Gillianin seznam na okraji papíru. „Nebo se dovnitř prokutala lopatou a s čelovkou na hlavě.“

„Možná budeme muset improvizovat.“ Nick mávl na číšníka, aby jim donesl účet. Když číšník přišel, oslovil ho: „Naše auto uvízlo ve sněhu těsně za městem. Neměl byste lopatu a kousek provazu, které bychom si mohli půjčit, abychom se odsud dostali?“

Číšníka žádost překvapila, ale byl příliš zdvořilý, než aby vyjadřoval svoje pochybnosti. Za chvíli se vrátil se zahradní lopatou, svítilnou a kotoučem modrého nylonového lana.

„Výborně.“

Nick vyrovnal účet posledními eury a zalitoval, že nemůže nechat větší spropitné. Oblékl si kabát a zvedl lopatu.

Číšník jim při odchodu podržel dveře. Větrný poryv vmetl do restaurace několik sněhových vloček a sklenky na stole zacinkaly. Číšník vyhlédl na tmavou ulici.

„Hodně štěstí.“

78. kapitola

Frankfurt, říjen 1454

Když se vracíme na místa svého dětství, většinou nám připadají ve srovnání se zveličenými vzpomínkami malá a obyčejná. O Frankfurtu to však neplatilo. Toho roku na trhy přijel snad celý svět. Na jednom náměstí se stánky pláteníků změnily ve stanové město všech myslitelných barev a tvarů, od těžkých manšestrů a gabardénů po nejjemnější byzantská hedvábí, která šustila jako andělská křídla. Z kryté tržnice se linula vůně bezpočtu koření: pepře, cukru, skořice, hřebíčku a mnoha dalších, jež jsem nikdy neokusil.

Obsluhoval jsem náš stánek v rohu tržiště mezi papírníky a výrobci pergamenů. Bylo to odlehlé stanoviště: ze stovek obchodníků jsme byli jediní prodejci knih a musel jsem se namáhat, aby mě bylo slyšet přes všeobecný hluk. Po tolika letech utajování jsem měl co dělat, abych se přiměl promluvit.

Měl tu stát Fust. To byl obchodník a právě jeho napadlo zajet na zdejší trh, abychom se pochlubili prvním ovocem naší práce. Včera si ale začal stěžovat na horečku a já jsem ho musel zastoupit. Nevadilo mi to. V poslední době jsem trávil příliš času v Humbrechthofu. Fustův termín se blížil a s Biblemi jsme pořád měli zpoždění. Neustálé kontrolování rozvrhu, zásob a pracovní doby se změnilo v těžké břímě, které po celý čas spočívalo na mých bedrech. Bál jsem se cesty. Nedokázal jsem si představit, že opustím Mohuč, nevěděl jsem, jak beze mě bude pokračovat projekt. Fust ale trval na svém. „Pojede s tebou Peter. Udělá ti to dobře,“ řekl mi.

Po hodině cesty do Frankfurtu jsem už věděl, že měl pravdu. Podzimní vítr mi pročistil hlavu a vehnal do mých lící růžovou barvu; vůně spadaných jablek i listí mi příjemně dráždila smysly. I povyk kramářů, kteří riskovali hněv úřadů, protože nabízeli zboží mimo tržiště, mě nabíjel energií, spíše než že by mě obtěžoval. Toho večera jsem si v hostinci nenuceně povídal s ostatními obchodníky a vydržel jsem vzhůru mnohem déle než jindy. Navíc jsem toho i příliš vypil a další den mě bolela hlava.

Prvního rána ke mně na trhu přišli celkem tři lidé. Málem jsem napočítal čtvrtého, ale ten chtěl jen vysvětlit, kudy se dostane ke koželuhovi. Neměl jsem na práci nic jiného než pleskat blechy, kterými se má postel v hostinci jen hemžila. Potěšení z výletu se rozplynulo a v duchu jsem si připravoval dlouhé, popudlivé stížnosti Fustovi, že se jednalo o nesmyslný podnik. Odpoledne ale návštěvníků přibylo a další ráno jsem jim přestával stačit. Mnozí byli kněží a mniši, ale zřejmě se o tom, co viděli, vyjadřovali přívětivě, takže brzy stránky otáčely bohatší ruce s těžkými prsteny. Viděl jsem opaty, arcijáhny, rytíře a nakonec, nečekaně, i biskupa.

Každou půlhodinu se odehrávalo následující: stál jsem za stánkem a vychvaloval jsem klady svých knih, když tu začal dělat rozruch mladík v pracovní haleně pokryté inkoustovými skvrnami a s divoce rozcuchanými vlasy. Protlačil se davem do popředí, podíval se na stránky Biblí, obrátil se k lidem a hlasitě oznámil: „Je to podvodník.“

Podržel arch rozevřený tak, aby ho všichni viděli.

„Tvrdí, že jeho text je dokonalý, ale zjevně ho po sobě ani nečetl. Nemá tam jedinou opravu.“

Zalovil pod halenou a rozmotal svitek pergamenu, který taky ukázal davu.

„Moje práce je naproti tomu opravdu dokonalá.“

Divákům došlo, co se děje, a zasmáli se. Ve srovnání s mléčně bílými stránkami a sametově hladkým textem Bible byl na jeho svitek žalostný pohled. Měl potrhané okraje, zažloutlý povrch (večer před tím jsme ho namáčeli v pivu) a slova téměř nebylo vidět pod nánosem oprav.

„Tady nenajdete ani jednu chybu,“ prohlásil.

„U mě taky ne,“ odpověděl jsem.

Teatrálně se předklonil zády k divákům a zabořil nos do stránek Bible.

„Nemůžu najít žádnou chybu,“ připustil po chvilce neochotně.

Z davu zaznělo mumlání.

„Ale každý může mít jednou štěstí.“

Zvedl jsem další dva archy a ukázal jsem mu je. „A co třikrát? Jestli přijdete do mé dílny v Mohuči, najdete tam stovku dalších, totožných ve své dokonalosti.“

Peter Schoeffer (který hrál dotčeného písaře) vypjal hruď. „Já jich dokážu udělat taky tolik.“ Začal počítat na prstech. „Budou hotové v roce 1500.“

„Moje budou hotové v červnu.“ Zvýšil jsem hlas a obrátil se k publiku. „Každý, kdo si přeje něco koupit nebo si prohlédnout tuto zázračnou novou formu písma, mě může až do čtvrtka navštívit v pokoji pod znamením divokého jelena nebo později v Hof zum Gutenberg v Mohuči.“

Diváci se tlačili k našemu stánku a dožadovali se dalších informací. Schoeffer si stáhl halenu, uhladil si vlasy a připojil se ke mně.

„Za dva roky udělalo dvacet mužů téměř dvě stovky těchto archů,“ slyšel jsem, jak se chlubí před dvěma holandskými obchodníky. Nenápadně jsem ho pod pultem kopl. Nechtěl jsem, aby odhaloval z našeho umění příliš mnoho a někdo přišel na to, jak dosahujeme takových výsledků.

Než jsem ale stačil něco říct, mou pozornost upoutal nový příchozí. Viděl jsem ho už z dálky, nebo lépe řečeno, viděl jsem rozruch, který působil v davu, jenž se před ním rozestupoval. Zprvu jsem si všiml jen jeho mitry. I ta sotva vyčnívala nad okolními lidmi. Uhladil jsem si plášť a přerovnal jsem archy na pultě.

„Biskup z Triestu,“ oznámil kněz.

Poklonil jsem se. „Vaše Eminence.“

„Johanne?“

Špičatý klobouk se posunul dozadu a v hladce oholené snědé tváři jsem spatřil úsměv. Ani v tu chvíli jsem ho nepoznal: jeho hodnost mě oslepila a trvalo několik vteřin, než jsem si uvědomil, kdo to je.

„Aenee?“

„Ty jsi čím dál zbožnější. Přísahal jsi, že nikdy nevstoupíš do kněžského řádu.“

„Vážně?“ Aeneas se zatvářil, jako by ho to nefalšovaně překvapilo. „Asi jsem tím myslel, že jsem na to tenkrát ještě nebyl připravený.“

Kráčeli jsme křížovou chodbou katedrály. Z nádvoří nás pozoroval hlouček kněžích a uvažoval, kdo jsem.

„Když jsem tě naposledy viděl ve Štrasburku, pracoval jsi ve službách protipapežského koncilu.“ Ukázal jsem na jeho drahé roucho. „Teď jsi jeho vyslanec.“

„Nepopírám, leč hřešil jsem z nevědomosti. Požádal jsem papeže o odpuštění a on mi odpustil.“

Říkal to s naprostou vážností, ale ani od Aenea ta slova nezněla nenuceně. Měl jsem dojem, že je říkal už mnohokrát.

„Taky ses pokoušel svést vdanou ženu. Podařilo se ti to?“

Měl tolik slušnosti, aby se zarděl, i když spíš zahanbením než lítostí.

„Mluv tiše. Víš přece, že v nebi mají větší radost z jednoho kajícného hříšníka než z devadesáti devíti těch, kteří nikdy nesešli ze správné cesty.“

Zatočili jsme za roh.

„Skutečně nejsem ten muž, jakým jsem byl, když jsme se naposledy viděli. Ten basilejský koncil…“ Zamával rukou před obličejem, jako kdyby odháněl nepříjemný zápach. „Byli tak únavní, Johanne. Nechápali, že vedou prohranou bitvu. Pranýřovali papeže i jeden druhého. Někteří dokonce odsuzovali mě. Nakonec mi nabídli místo sekretáře u císaře Fridricha a já jsem ho přijal. Odjel jsem do Vídně.“

Usmál se na mě a rázem zapomněl na zlost.

„Jestli existuje v křesťanském světě nudnější město, modlím se, abych ho nikdy nepoznal. I židé v babylonském vyhnanství trpěli míň než já. Boží cesty jsou ale nevyzpytatelné. Právě tam jsem uslyšel volání do kněžské služby. Na tom popudlivém dvoře plném různých frakcí jsem pochopil, že náš přítel Mikuláš měl pravdu. Jednota je vším.“

„Ve Štrasburku ses staral spíš o dokonalost než o jednotu,“ připomněl jsem mu.

„Ale jak lze dosáhnout dokonalosti bez jednoty? Jednota je základem dokonalosti. Ty jsi svými knihami dosáhl obojího. Jsou zázračné.“

„Jestli je to zázrak, pak byl vykoupen lidským potem.“ Vzpomněl jsem si na Andrease Dritzehna a Kasparovo zohavení. „A krví.“

Položil mi dlaň na paži. „Nic ti neupírám, Johanne. Jsi nesmírně pozoruhodný člověk. Vskutku multum ille et terris iactatus et alto. Ukaž mi znovu ty stránky.“

Podal jsem mu arch, který jsem si vzal s sebou.

„Úplně bez chyb,“ žasl. „A to, co jsi říkal ve svém proslovu, že máš sto dalších, naprosto stejných, byla pravda?“

„Skoro dvě stovky.“

„Jak jsi to dokázal?“ Všiml si mého výrazu a rychle vycouval. „Já vím, že máš svá tajemství. Tohle je – budu se opakovat, ale jiné slovo pro to neexistuje – zázrak. Můžeš svým uměním množit cokoliv?“

„Cokoliv, co se dá napsat.“

To ho nadchlo. Pořád se sice opíral o hůlku, ale měl jsem dojem, že křížovou chodbou doslova tančí. U dalšího rohu zvolal: „Jen si to představ, Johanne. Stejná Bible, stejná mše, stejné modlitby v každém kostele celého křesťanského světa. Stejná slova v Římě i Paříži, Londýně, Frankfurtu, Wittenbergu i Basileji. Dokonalá jednota. Sloupce na tvých stránkách budou pilíře silnější, čistší a celistvější církve, než jakou kdo kdy viděl. Skutečné potěšení pro Boha.“

„Je to jenom kniha,“ řekl jsem ostýchavě.

„Ale co jsou knihy? Inkoust a pergamen? Značky načmárané perem na stránku? Víš přece, že to tak není. Knihy jsou kapky rosy, které se vysrážely z vodní páry čistých myšlenek.“ Na vteřinu se odmlčel, okouzlený vlastním příměrem. „Kristus i světci nás mohou oslovovat přímo, ale častěji promlouvají knihami. Jestli je dokážeš vytvářet v takovém množství a s neposkvrněným textem, celé křesťanstvo bude hovořit tak mocným hlasem, že dosáhne až do nebe.“

Jeho slova mě hřála ještě během návratu do Mohuče. Zopakoval jsem je Peterovi a cesta nám příjemně ubíhala při rozhovoru o knihách, které můžeme udělat a prodat v prospěch církve. Byl jsem rád, protože jsme spolu nikdy nevycházeli bez problémů. Jeho nadšení pro naši práci mně často připadalo příliš agresivní a odmítal jsem ho; ve chvílích, kdy jsem se ho naopak snažil povzbudit, chápal má slova jako vměšování. Když se na celé období nyní dívám z odstupu, myslím, že v sobě jen choval hlubokou vášeň pro výrobu knih a žárlil na ni – nedůvěřoval jiným motivům než svým vlastním.

Když jsem přejel přes most a vjel jsem městskou bránou do Mohuče, pořád jsem snil o knihách. Peter odvezl vzorové archy domů a já jsem vrátil koně do hostince, kde jsme si je vypůjčili. Byla skoro tma, ale nemohl jsem se dočkat, až se podělím o úspěch s Fustem. Pospíchal jsem do Humbrechthofu.

Brána byla zamčená. Když jsem se pokusil odemknout, můj klíč se odmítal otočit v zámku. Podrážděně jsem zazvonil.

Okénko v bráně se otevřelo a objevilo se oko pod kápí. Patřilo Fustovi, ačkoliv neexistoval důvod, proč by u nás měl dělat dveřníka.

„Pustíš mě dál?“

Oko mi chladně oplácelo pohled.

„Je mi líto, Johanne, ale tohle už není tvůj dům.“

79. kapitola

Oberwinter

Stín pod bránou byl temnější než cokoliv, co si Nick kdy dokázal představit. Při průchodu se zachvěl a po několika krocích se ohlédl. Městečko za nimi už se ztrácelo v mlžném oparu a bezpečné ochraně hradeb. Za nimi zářilo za závěsy v oknech několik matných světélek, na jednom místě se mihl opožděný vánoční stromeček a do noci se nesla nahrávka nějaké smutné sopránové písně. Kolem hradeb však už nebylo nic než tma.

Kráčeli po silnici. Ze zvyku se drželi u krajnice, ačkoliv se nemuseli bát žádného provozu. Brzy se proto přesunuli do středu vozovky a šli vedle sebe. Bořili se po kotníky do čerstvého sněhu a lopatu Nick táhl za sebou. Jednou nebo dvakrát k nim zprava od řeky dolehlo zabručení motoru a zahlédli světla lodi jako vzdálené hvězdy.

Nick netušil, jak dlouho jdou. Na mapě se hrad zdál být blízko, ale ve studeném, jednobarevném světě, kde čas odpočítávaly jen jejich kročeje, měl pocit, že se plahočí celou věčnost. Byl tak pohroužený do vlastních myšlenek, že by minul odbočku, kdyby ho Emily nezatahala za rukáv.

„Není tamhle cesta?“

Dorazili k místu, kde silnice ostře zatáčela kolem úbočí hory. Těsně před serpentinou viděli odstavnou plochu, která pokračovala strží nahoru do lesa. Emily teď ukazovala k tmavé trhlině, která se rýsovala mezi zasněženými stromy.

Nick zapnul svítilnu a ihned si všiml cedule na kraji silnice. Nápis sotva vyčníval z hromady sněhu, kterou na krajnici nahrnuly dříve projíždějící pluhy. Nick z něj setřel ledovou vrstvu.

„Wolfsschlucht Brücke,“ přečetl. „Most u Vlčí strže.“ Rozhlédl se, kde ten most je, ale pak si uvědomil, že na něm stojí. Naklonil se přes zábradlí a spatřil ústí zrezivělého potrubí, které mizelo pod silnicí.

„Tohle bude určitě ono. Ta cesta, kterou jsi viděla, byla asi zmrzlý potok.“

Přelezli zledovatělé zábradlí a sklouzli z náspu. Potok v podobě tenké bílé stužky se vinul do lesa.

Nick se ohlédl na Emily a chytil ji za kabát. „Nemusíš jít se mnou.“

Beze slova ho setřásla a vykročila do svahu.

I když se mohli držet potoka, okolní les halila neproniknutelná tma. Zdálo se, že se jim stromy aktivně snaží bránit v postupu: větve Nicka chytaly za ramena, šlehaly ho do tváří, dloubaly ho do nohou a shazovaly mu sníh za krk. Půda pod nohama byla právě tak zrádná. Sníh zahladil všechny stopy kořenů a kamenů, které se skrývaly pod ním. Nick si netroufal zapnout svítilnu, aby si jejich příchodu nevšiml někdo z hradu. Ani po rovných plochách se nedalo kráčet bezpečně, protože to obvykle znamenalo, že jdou po zamrzlých tůních. Jednou se Nickovi probořila bota až k ledu – uklouzl a tvrdě dopadl na záda. Lopata se zazvoněním břinkla o kámen. Chvíli ležel a poslouchal ozvěnu doznívající mezi stromy.

Kvůli sněhu a větvím nakonec hrad málem minuli. Jeho přítomnost prozradil jen třpyt světla v jinak ničím nenarušené temnotě po pravici. To stačilo. Nick vyrazil k hradu přímo podrostem jako divoký kanec. Kolem něj vířily poryvy větru, vrzaly a praskaly větve. Měl dojem, že jestli hrad nenajde hodně brzy, ztratí se tu navěky.

Stromy náhle končily u skalní stěny. Nick se o ni udýchaně opřel. Po zádech mu stékaly pramínky rozehřátého sněhu. Světlo zmizelo, ale když zaklonil hlavu, viděl na vrcholu skály kamenné hradby, jejichž černá silueta se rýsovala na pozadí tmavě šedých mraků. Zdály se být hodně vysoko.

Za ním se ozvalo zapraskání a z lesa se vynořila Emily. Cestou ztratila klobouk a ve vlasech se jí třpytil sníh jako diamanty.

„Jak se tam dostaneme?“

Nick se snažil nemyslet na tu výšku. „Máš nějaké zkušenosti s lezením?“

„Naposledy jsem šplhala, když mi bylo deset.“

Gillian přinejmenším nějakou dobu lezení trénovala – při jedné méně úspěšné schůzce ho vzala na horolezeckou stěnu, kam chodila každou středu. Vylezla ke stropu hbitě jako pavouk a smála se, zatímco Nick pořád nedokázal přijít ani na to, jak si má upravit jisticí popruhy. Když se konečně vysoukal zhruba do výšky dvou a půl metru, zápěstí ho pak bolela ještě dva týdny.

„Asi bych to měl zkusit.“

Zadíval se na stěnu a pokoušel se odhadnout, jak tudy Gillian mohla vyšplhat. Černá skála mu nenabízela žádná vodítka. Přejel prsty po povrchu, aby nahmatal nějakou římsu nebo puklinu, cokoliv, kde by se dalo začít. Našel malou vypouklinu zhruba ve výšce kolena – ta snad postačí.

„Tak jdeme na to.“

Položil nohu na výstupek, odrazil se a pokusil se chytit nějaké opory rukama. Prsty však přejížděl jen po hladké, zledovatělé ploše. Nakonec ztratil rovnováhu a spadl zpátky na zem. Sníh patrně jeho pád zmírnil, ale moc mu to nepomohlo.

Emily se nad ním sklonila. „Jsi v pořádku?“

Oprášil ze sebe sníh a zvedl se. „Gillian nebyla profesionální horolezec. Ani ona by nedokázala vylézt po hladké ledové stěně.“

Vrátil se ke srázu a začal ho zkoumat širokými rozmachy paží. Emily zalovila v kapse a podívala se na pomačkaný a zvlhlý papír od Gillian.

„Třeba nelezla nahoru.“ Poklepala Nickovi na rameno a ukázala na papír. „Mariannenbad znamená Mariina tůň. A ta kniha v restauraci uváděla, že nedaleko od středověkého kláštera byla nějaká její svatyně.“

„Myslíš, že si Gillian cestu dovnitř vymodlila?“

„Mariánské svatyně se často stavěly nad potůčky. Lidé věřili, že voda má léčivé schopnosti.“ Její slova zněla v zasněžené zimní krajině tiše, jako kdyby je pohlcovaly okolní stromy. „Došli jsme sem korytem potoka. Ten musí odněkud vytékat.“

Vydali se hlubokým sněhem podél úpatí skály. Všechny otvory či jeskyně už byly určitě řadu týdnů zasypány.

„Co je tohle?“

V Emilyině hlase zněla naděje. Nick k ní přispěchal, zastínil baterku dlaní a namířil kužel světla na skálu.

„Vypadá to jako nějaký sesuv půdy.“

U úpatí hory ležela na zemi hromádka kamenů, poprášená tenkou a přerušovanou vrstvou sněhu. Kameny vyplňovaly mělkou prohlubeň, která se klikatila směrem od skály. Když do ní Nick šlápl, ucítil pod podrážkou led.

„Tady je ten potůček.“

Emily už šplhala na kameny. Přitiskla se k nim břichem a začala odhrnovat sníh.

„Mám dojem…“

Ozvalo se zarachocení a slabé vyjeknutí, když kameny pod její váhou povolily. Emily sjela zpátky a Nick k ní přiskočil, aby ji zachytil.

„Není ti něco?“

Oprášila ze sebe sníh. „Myslím, že tam nahoře je díra. Je zasypaná, ale ten sníh není moc hluboký.“

Nick opatrně vystoupal na kamenitý svah. Kameny se pod ním několikrát pohnuly a Nick se vždycky s bušícím srdcem zastavil. Emily se ale nemýlila. Mezi vrchem hromady a skalní stěnou byla mezera. Nick zaútočil na sníh lopatou a odhrnul ho stranou. Když strčil do jámy paži až po loket, nahmatal pouze vzduch.

Emily k němu vzhlížela z úpatí svahu. „Prolezeme tudy?“

Nick pokrčil rameny. „To se dá zjistit jediným způsobem.“

I po odklizení sněhu měl co dělat, aby se úzkou štěrbinou protáhl. Kameny ho škrábaly do tváří a za krk mu padal sníh, ale vytrval. Plazil se po břiše a odstrkoval se nohama. Otvor byl hlubší, než čekal: v jednu chvíli se ocitl celým tělem pod skalní stěnou a málem ho ochromila představa, jak kameny nad ním povolují a drtí ho svou tíhou.

Najednou se pod ním propadla země. Natáhl ruku, aby se něčeho chytil, ale máchl do prázdna. Skutálel se ze svahu v lavině kamínků a s čvachtnutím dopadl na tvrdou zem.

Rozsvítil baterku.

Seděl v potůčku, který protékal po dně úzké jeskyně, široké zhruba dva metry. Ze stropu visely stalaktity jako voskové svíce a kapala z nich mléčně bílá tekutina, která mizela v klikaté štěrbině pod sutinami.

„Nicku?“

Nahoře za ním prořízl tmu Emilyin hlas. Otočil baterku a v jejím paprsku uviděl Emilyinu tvář bez těla, která vyčnívala z otvoru ve skále.

„Při sestupu opatrně,“ varoval ji.

Sjela po hlavě dolů. Nick ji zachytil a pomohl jí na nohy. Jeskyně byla dost vysoká, aby se v ní mohli přikrčeně postavit. Dávný umělec vytesal do zadní stěny reliéf Panny Marie s nemluvnětem v náručí. Celé dílo mělo hrubý povrch s výjimkou ohlazeného místa nad hlavou malého Ježíška, které odráželo světlo baterky jako svatozář.

„To udělali poutníci,“ poznamenala Emily. „Ve středověku zřejmě existovala pověst, podle které tě dotykem uzdraví, přiláká k tobě štěstěnu nebo způsobí, že tvoje modlitby budou vyslyšeny.“

Potůček vytékal z mělké kamenné tůňky pod sochou. Nicka zaujal třpytivý záblesk na jejím dně. Klekl si na břeh a sáhl do ledové vody, aby zvedl stříbrný čtvrťák.

„To byl jeden z Gillianiných zvyků – vždycky házela do takových jezírek mince.“

„Kam ale šla dál?“

„No…, víme, kde je hrad.“

Posvítil baterkou na strop. I když věděl, co hledá, chvíli mu trvalo, než to mezi krápníky a dlouhými stíny našel. U stěny jeskyně našel temné místo, které nebylo obyčejným stínem. Vzápětí si u něj všiml mělkých výstupků vytesaných do skály jako provizorní žebřík.

Emily se dotkla jeho paže. „Jsi si jistý?“

„Ať už udělali s Gillian cokoliv, vyřídili to v hotelu. Viděl jsem je přes webovou kameru, vzpomínáš? Jestli se dostala do hradu, musela taky vyjít ven.“

„Co když zjistili, kudy tam pronikla?“

„V tom případě by ucpali tuhle díru.“ Nedovol si moc myslet, jinak to vzdáš. „Sníh ji určitě zasypal dřív, než ji našli.“

Hodil si batoh na záda a začal šplhat.

Stěny pokrýval kluzký sliz, který mu zůstával na prstech, ale šachta byla tak úzká, že se mohl opírat rameny. Díky kamenným výčnělkům stoupal docela rychle. Hlavně se snažil neohlížet se dolů.

Když se dostal nahoru, ze světla baterky, kterou dole držela Emily, zůstávala jen mdlá záře. Nick si ani neuvědomil, že dorazil do cíle, dokud se nenatáhl po novém stupínku a místo něj nenahmatal hladký kámen bránící v dalším postupu. Zastavil se s rameny opřenými o zadní stěnu. Zase slepá ulička. Ještě se ale nevzdával – věděl, že sem Gillian přišla tudy. Zatlačil do kamene ramenem.

Příklop šel zvednout snadněji, než Nick čekal. Málem ztratil rovnováhu, ale na poslední chvíli se zachytil okraje šachty. Pak odsunul kámen stranou, jen natolik, aby se protáhl vzniklou mezerou. Vylezl ze šachty a rozhlédl se.

Byl v hradu. Vynořil se v malé kruhové místnosti, která určitě tvořila základnu jedné z věžiček. Do tmy stoupalo spirálovité schodiště. Zaklonil hlavu a zadíval se do černoty, jestli nezahlédne blikání bezpečnostní kamery nebo poplašného zařízení. Nikde nic.

Emily rovněž prolezla otvorem. Rozhlížela se po místnosti a clonila přitom světlo baterky prsty.

„Myslíš, že nás někdo slyšel?“

„Doufejme, že ne.“

Po špičkách se vydali do schodů. Na prvním odpočívadle vedly postranní dveře do dlouhé chodby s nízkou klenbou. Světla, schovaná ve výklencích za oblouky, vrhala na ploché kameny nažloutlé ostrůvky bledé záře.

Emily se zachvěla. „Vypadá to tady jako v nějakém žaláři.“

Do stěny byla zapuštěna řada dubových dveří se železným kováním a těžkými petlicemi. Ve všech byly mříže, patrně proto, aby jimi v minulých dobách mohli žalářníci kontrolovat vězně. Nick přistoupil k nejbližším dveřím a nahlédl dovnitř.

Na podlaze leželo tělo s rozhozenými pažemi a v kaluži krve.

V tu chvíli Nicka tíživě zavalily všechny noční můry a obavy, jež dosud potlačoval. Klesl na kolena a začal se dávit. Všechno bylo marné.

I v jeho zoufalství mu ale došlo, že něco nesedí. Znovu se vyhrabal na nohy a přiměl se podívat do tmavé kobky podruhé.

Strach mu zatemnil smysly. Tohle není Gillian.

Mrtvola na sobě měla dlouhé bílé roucho, což částečně vysvětlovalo jeho omyl: považoval ho za dámské šaty. Polovinu tváře mrtvého pokrývala krev, což ho rovněž spletlo. Ale tohle nebyla ani náhodou Gillian. Byl to muž, nějaký mnich v kutně opásané kusem provazu. Těsně nad otvorem po kulce, která muži vnikla do čela, viděl Nick věneček vlasů s vyholenou tonzurou.

Ulevilo se mu natolik, že se málem znovu pozvracel. Přinutil se přemýšlet. Krev se ještě zdála být tekutá – kaluž se dosud rozšiřovala. Ať to udělal kdokoliv, nemohl zmizet daleko.

Koutkem oka zahlédl, jak k němu přistupuje Emily, aby se taky podívala. Strhl ji zpátky.

„Ne.“

Emily na něj pátravě pohlédla, ale poslechla.

Přešel k sousedním dveřím a obrnil se proti dalším hrůzám. Naštěstí tu neležela žádná další těla. V jedné cele byly vyskládané barely s naftou, což v hradě se středověkou knihovnou Nickovi připadalo nebezpečné. Přes mříž cítil ropné výpary. Další místnost lemovaly police s knihami. Třetí kobka byla prázdná, ale na stěnách byly tmavé cákance. Jak jsou asi staré?

Přistoupil k posledním dveřím. Mokré kalhoty se mu lepily k nohám a zdržovaly ho; adrenalin pomalu docházel. Hlas v jeho hlavě na něj křičel, ať se obrátí a uteče. Podíval se skrz mříž.

Na podlaze seděla mladá žena s hlavou přitisknutou ke kolenům. Tvář jí zakrývaly vlasy a nahé paže měla zčernalé od modřin. Postřehla pohyb u dveří a vzhlédla.

„Nicku?“

80. kapitola

Mohuč, 1455

„Nemůžeš jít dál.“

Fust na mě hleděl okénkem ve dveřích. Tiskl k němu tvář tak blízko, že jeho vrásčitá kůže splývala se strukturou okolního dřeva.

Nechápal jsem, co se děje. „To je vtip?“

„Porušil jsi podmínky smlouvy. Chci zpátky svoje peníze.“

Pořád jsem tomu nerozuměl. Jako kuře, kterému prýští z vnitřností krev, ale ono pořád zobá, jsem pokračoval, jako kdyby se jednalo o rozumnou debatu.

„Kolik ti podle tebe dlužím?“

„Dva tisíce zlatých.“

Rozesmál jsem se – nenapadalo mě, co jiného bych mohl dělat. „Víš, že ti nemůžu zaplatit. Všechny peníze jsou vázané v Biblích.“

Fust mě lhostejně pozoroval. „Jestli nemáš čím zaplatit, přijdeš o všechno. Přebírám dílnu a dokončím Bible sám.“

„Jak můžeš?“ Tisíc otázek soustředěných do jediné. Fust se rozhodl odpovědět na nejstručnější a nejpraktičtější z nich.

„Dělníci vědí, kdo jim dává výplatu. Budou pokračovat v práci. Zítra se sejdeme a promluvíme si o tom.“

Prudce zaklapl okénko.

Deset let nadějí zahynulo v jediném okamžiku. Bušil jsem pěstí do vrat tak dlouho, až jsem si málem vykloubil ruku v zápěstí. Spílal jsem Fustovi a sesílal na něj všechny ďábly. Kolem se shromažďovali lidé a civěli. Nikdo z Humbrechthofu se neslitoval a nevyšel ven, ačkoliv mě museli slyšet.

Když jsem vypotřeboval svůj vztek do poslední kapky, odplížil jsem se domů.

Setkali jsme se uprostřed vinice na kopci u kostela svatého Štěpána. Při mé poslední návštěvě se jednalo o bahnité oraniště. Teď vinici chránila kamenná zeď a úhledné řady vinné révy mi dosahovaly k pasu. Příští jaro poprvé ponesou plody a poté z nich každý rok poprýští víno. Měl jsem sto chutí je vytrhat a spálit.

Na Fustův návrh jsme si každý přivedli jednoho svědka. Málem jsem zvolil Kaspara, ale na poslední chvíli jsem si to rozmyslel a místo toho jsem pozval Keffera. Fust přivedl Petera Schoeffera, který zůstal s Kefferem stát u zdi a sledoval nás, zatímco jsme se s Fustem procházeli mezi bezlistými rostlinami.

„Je mi líto, že to došlo takhle daleko,“ řekl.

V jeho očích se zračila neústupnost a bezstarostnost muže, který si je jist svým vítězstvím a už přemýšlí o další bitvě. Na vrcholu kopce za ním nebylo nic než prázdná, šedivá obloha.

„Tohle jsi měl celou dobu v plánu? Přesvědčit mě pro tenhle podnik a pak, až bude náš cíl na dosah, zbavit se mě jako lupiče?“

Zatvářil se zklamaně. „Měl jsem o tobě lepší mínění, Gutenbergu. Myslel jsem, že spolu dokážeme něco mimořádného. Nečekal jsem, že mě budeš každou noc okrádat.“

Zůstal jsem na něj zírat.

„Když jsi byl ve Frankfurtu, udělal jsem v Humbrechthofu inventuru všeho, co souviselo s naším společným projektem. Víš, kolik jsi ukradl? Dvě stě listů pergamenu. Tucet nádob s inkoustem. Padesát zlatých, ke kterým nejsou účty. Vážně sis myslel, že si toho nikdo nevšimne?“

„Nikdy jsem nic neukradl.“

„Tak vypůjčil. Bezpochyby řekneš, žes měl v úmyslu všechno v příhodný čas vrátit.“

„Nic jsem nevzal. To, co jsme používali v Gutenberghofu, nebylo totéž jako materiál na Bible.“

„A co ty odpustky?“

„To byla chyba, kterou jsem udělal před dvěma lety. Nikdy jsem ji nezopakoval.“

„Může snad Kúšijec změnit svou kůži? Či levhart svou skvrnitost?“ Zašermoval na mě holí. „Vyptával jsem se na tebe. Na tak dlouhý a neobvyklý život jsi po sobě zanechal pozoruhodně málo stop, ale všechny přece jen nezmizely. Starosta Štrasburku se se mnou rád podělil o několik příběhů.“

To mě dočista zmátlo. „Starosta Štrasburku? Kdo to je?“

„Jmenuje se Jörg Dritzehn. Vyprávěl mi, jak jsi vtáhl jeho bratra do podniku, kterému nerozuměl, vyždímal ho a pak sis ukradl jeho podíl pro sebe, když zemřel.“

„Moje podnikání s jeho bratrem bylo podle smlouvy.“

„Moje podnikání s tebou taky. Přísahal jsi, že peníze, které jsem ti půjčil, půjdou na náš společný zisk. Ne na nějaký tvůj vedlejší projekt, zatímco já ponesu všechna rizika s Biblemi.“

„Přísahám, že jsem nic takového neudělal.“ Představil jsem si svoje krásné Bible, celoživotní dokonalé dílo, zamčené a nedostupné na Humbrechthofu. „A i kdyby ano, proč to řešíš teď? Za pár měsíců bude dost zisku pro oba. Ať už ti podle tebe dlužím cokoliv, zaplatím ti to i s úroky, jakmile se prodají naše Bible.“

Odpovědí mi byl ponurý úsměšek. Viděl jsem, že Fust pochopil má slova jako přiznání a že přesně tohle měl vždycky v úmyslu. Schválně podal žalobu teď, když věděl, že nemám šanci zaplatit. Nehotové Bible nebudou oceněny podle toho, jakou hodnotu budou mít po dokončení, ale podle ceny materiálu. I pokud mu soud přizná třeba jenom polovinu dlužné částky, Fust si je vezme, spolu s tisky, formami a zásobou papíru. Až je pak prodá, veškerý zisk bude jeho.

Podíval jsem se ke zdi kolem vinice, kde čekal Peter Schoeffer.

„Předpokládám, že na dokončení Biblí dohlédne on.“

Fust přikývl. „Učil jsi ho dobře.“

Vzedmul se ve mně vztek. „Budeš si muset najít nový dům. Nájemcem v Humbrechthofu jsem já.“

„Už ne.“ Fust mi podal zapečetěný list papíru. „To je od tvého bratrance Salmana. Zrušil vaši dohodu a převedl pronájem na mě.“

„Proč to udělal?“

„Slíbil jsem mu, že využiju svého vlivu v městské radě, abych zajistil, že jeho majetek nepřijde k žádné úhoně. A nabídl jsem mu dvojnásobné nájemné.“

Chtěl jsem, aby mě spolkla země, aby mě ovinuly kořeny révy a rozdrtily mě ve svém sevření. Opřel jsem se o zídku.

„Prosím,“ škemral jsem. „Není nutné…“

„Už je stanoveno datum přelíčení,“ přerušil mě a odvrátil se. „Šestého listopadu hodinu před polednem v klášteře karmelitánů. Všechno, co máš na svou obranu, můžeš říct tam.“

81. kapitola

Oberwinter

Nick odsunul petlice. Byly sice staré, ale dobře naolejované. Panty tlumeně zavrzaly a dveře se otevřely.

„Tak jsi přišel.“

Gillian přeběhla přes místnost, vrhla se mu do náruče a políbila ho na rty. Nick ji nechal. Toužil po téhle chvíli tak dlouho – ještě v době, kdy neslyšel nic o nějaké osmičce s divokými zvířaty, o Mistrovi hracích karet ani o ničem podobném. Tolik nocí, dokud nad New Yorkem nevyšlo slunce, se převaloval na posteli a přál si, aby se k němu vrátila. Stálo to za to. Polibek byl právě tak sladký, jak si ho kdy představoval.

Nedokázal se z něj však těšit dlouho. Radostné rozechvění začalo až příliš rychle odeznívat, dokonce ještě když ji objímal. Uvědomil si, že myslí na hrozící nebezpečí, na to, jak se dostanou pryč, na všechny věci, o kterých si přál, aby je Gillian bývala nedělala, i na Emily. Otevřel oči. Viděl, jak je Emily rozvážně a chápavě pozoruje, a zahanbeně se na ni usmál.

Svíral Gillian v náručí, dokud ho nepřestala objímat a neodtáhla se od něj. Myslí mu vířilo tisíc otázek a plno odpovědí, které patrně nebude chtít slyšet. Ale to počká.

„Musíme odtud vypadnout.“

Gillian o krok ustoupila. Byla vychrtlá na kost a tvář měla zrudlou chladem. Žárovka na stopě ještě zdůrazňovala kruhy pod jejíma očima a propadlé líce. Zdálo se, že na sobě má pyžamo.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Nick.

„Už mi bylo líp.“ Narovnala se. „Ne, už teď je mi líp. Díkybohu, že jsi přišel.“ Poprvé zaznamenala Emily. „A vy taky – ani vás neznám.“

Emily jí věnovala zdvořilý úsměv, jako kdyby se setkaly na nějakém koktejlovém večírku. „Pracuju v muzeu Cloisters. Jestli mě tedy už nevyhodili.“

„Nepamatuju si vás.“

„Nastoupila jsem až po vašem odchodu.“

„Měli bychom vypadnout,“ zopakoval Nick a podíval se na Gillianiny bosé nohy. „Venku je přes půl metru sněhu a do města je to dost daleko. Nemáš nějaké boty?“

„Ještě nemůžeme odejít.“ Gillian si sundala ze zápěstí gumičku a stáhla si vlasy do ohonu. Nick s Emily na ni zírali. „Hrad je prázdný. Od včerejšího rána jsem nikoho neslyšela.“

„Blbost,“ řekl Nick. „Na konci chodby leží mrtvola a ještě z ní vytéká krev. Vrah nemůže být daleko.“

„No tak, Nicku. Copak nechceš vědět, o co tu šlo?“

„Mně šlo o tebe.“

Gillian se na něj rozpustile usmála. Kdysi by z toho byl šťastný jako blecha, ale teď mu její úsměv připadal vyumělkovaný a nepřirozený.

„Strávila jsem skoro dva týdny v téhle cele a měsíc před tím stopováním těch parchantů. Dopustili se věcí…“ Podívala se na Emily. „Jestli vy dva chcete odejít, klidně můžete. Já neodejdu bez toho, pro co jsem přišla.“

„Jistě.“ Šokovaně si uvědomil, že ho to vlastně taky láká. Očekával, že shledání proběhne jinak a že vděčnost převáží nade vším. Místo toho byl zmatený jako vždycky a vrátil se mu známý pocit, že klopýtá dva kroky za Gillian a ještě se dívá špatným směrem.

Unesli ji, uvěznili ji a bůhví co ještě. Copak sis myslel, že ti padne kolem krku?

Podíval se na Emily, která nepatrně pokrčila rameny.

„Zabere to jenom pět minut.“

Zdálo se, že Gillian zná cestu. Provedla je dveřmi na konci chodby a po spirálovém schodišti na širokou hradbu. Nick se zachvěl zimou. Po pravici viděl malé nádvoří zasypané sněhem, dvě špičaté věžičky po stranách brány a vysokou čtvercovou věž. Hluboko pod nimi se až k řece táhl zasněžený les. V dálce zahoukala mlhová siréna.

„Přikrčte se,“ zašeptala Gillian.

„Vždyť jsi říkala, že je hrad prázdný.“

„Nemá smysl riskovat.“

Plížili se pod cimbuřím hradeb a po dalším schodišti sestoupili na nádvoří. Obešli ho ve stínu zdí kolem skladišť a kůlen, pod laťkovou pergolou s uschlým vínem a kolem kamenné studny. Sníh narušovaly stopy pneumatik a lidské šlépěje. Nick přemítal, jak jsou asi čerstvé.

Natolik se soustředil na cestu před sebou, že nesledoval, kam šlape. O něco zakopl a upadl. Zvedl se na ruce.

Ze sněhu na něj zíralo trojoké monstrum jako z nějakého bestiáře. Na kůži mělo modré a černé pruhy a rty ztuhlé v tichém výkřiku. Nick otevřel ústa, ale ze zmrzlých plic mu nevyšla ani hláska. Reflexivně ucukl, zachytil se kolenem o něco dalšího a překulil se. Ocitl se tváří v tvář dalšímu netvoru.

Byli to dva mnichové, každý s otvorem po kulce uprostřed čela. Tady z nich nevytékalo tolik krve: těla v chladu a sněhu zřejmě skoro ihned ztuhla.

Nick vstal. „Vážně odtud musíme vypadnout.“

Teď už měla podle všeho strach i Gillian. Jenže ta si vždycky zakládala na tom, že svede věci, jichž se ostatní bojí. Než ji Nick stačil zarazit, přeběhla při úpatí hradby ke dveřím do věže, otočila železným kruhem a otevřela je. Nick zaklel a následoval ji.

„Copak tady nic nezamykají?“

„Jediná cesta do hradu – nebo aspoň jediná, o které vědí – vede přes padací most nad třicetimetrovou strží. Takhle to fungovalo pět set let.“

Za řeči je provedla chodbou a otevřela dvojkřídlé dveře. Nick s Emily zůstali němě zírat.

Jako kdyby se ocitli v katedrále z knih. K vysokému trámovému stropu se tyčily gotické sloupy o šířce bezmála tří metrů. Veškerý prostor mezi nimi vyplňovaly police, které doslova přetékaly knihami. Přibližně ve výšce každého patra byly ke stěnám připevněny dřevěné ochozy, jež obkružovaly pilíře jako baldachýn pralesa. Stejný obraz se zrcadlil i v podlaze: různobarevné parkety vytvářely obrovské intarzie, stočené do svitků jako listoví.

„Bibliotheca Diabolorum. Knihovna ďáblů.“

Když vstoupili do místnosti, Nick si všiml, že knihy na policích nestojí volně, ale jsou schovány za sítí z tenkých drátěných mřížek. Některé se zpola zpuchřelými hřbety vypadaly neskutečně staře, jiné měly popraskané desky a roztřepené okraje jako starodávné učebnice. V celé místnosti visel zatuchlý pach starého papíru – a něčeho ostřejšího. Benzinu?

Emily nahlédla mezi mřížky a přečetla si několik jmen na hřbetech. Zachvěla se. „Není divu, že to nazvali Knihovna ďáblů. Je tu snad každá kniha, která kdy byla napsaná o černé magii. A pár dalších, o kterých jsem v životě neslyšela.“

„To není náhoda,“ prohodila Gillian přes rameno.

Rychle přešla k zadní části místnosti. Zde byl pach benzinu pronikavější a některé knihy vypadaly vlhké. Než se Nick stačil zamyslet nad důvodem, Gillian se natáhla pro útlou knihu s koženou vazbou, takřka ztracenou mezi okolními mohutnými svazky. Nickovu nezkušenému oku knihy v této sekci připadaly starší než ve zbytku místnosti a překvapilo ho, že je nechrání žádná mřížka. O vteřinu později pochopil proč. Kniha zarachotila a Nick si všiml těžkého řetězu, který ji poutal ke zdi. Většina článků zčernala věkem, ale jeden se leskl novotou.

„Pilka na železo,“ vydechl Nick, když si vzpomněl na konkrétní položku z Gillianina seznamu.

„Asi jste žádnou nevzali, co? Moji mi sebrali.“

Nick se snažil držet krok s jejími myšlenkami. Netušil, koho čekal, že najde, ale rozhodně neočekával tuhle Gillian, která pobíhá po zakázaných hradech, jako kdyby jí patřily. Nick si počínal opatrněji i při hraní počítačové hry.

„A kdo vlastně?“

„Církev? Gangsteři?“ Gillian pokrčila rameny. „Italům se podařilo od časů Římské říše vybudovat jenom dvě fungující organizace: katolickou církev a mafii. Asi není překvapivé, že spolupracují.“

„Ale proč…“

Gillian položila knihu na polici a přesunula ji k němu.

„Podívej se.“

82. kapitola

Mohuč, 6. listopadu 1455

V noci padla mlha a město zdánlivě zmizelo. Z okna ložnice jsem neviděl ani na protější dům, s výjimkou špičky jeho střechy, která vyčnívala z mlhy jako příď lodi. Vzal jsem si kabát lemovaný kožešinou a vzpomněl si na mladíka, který se v témže pokoji oblékal před pětatřiceti lety a čekal na soudní verdikt, podle něhož nebyl dostatečně urozený, aby zdědil otcův majetek.

Dům byl prázdný. Řekl jsem ostatním, těm, kteří zůstali stát při mně, ať dnes nechodí do práce. I sluhové odešli. Kaspara jsem nežádal, aby odešel, ale když jsem nahlédl do jeho pokoje, nenašel jsem ho tam. Byl jsem zklamán, ale zčásti se mi i ulevilo. Toulal jsem se opuštěným domem, příliš sklíčený, než abych třeba jen zapálil oheň. Měl jsem si připravovat nějakou obhajobu, ale pokaždé když jsem pomyslel na soud, rozlila se mým tělem otupující únava.

Zašel jsem do dílny a podíval se na lis. Stál uprostřed místnosti jako šibenice, se zvednutou deskou, vyschlými tácky na inkoust a s hromadou papíru vyskládanou vedle. Přejel jsem dlaní po jeho rámu, přitiskl jsem prsty na vysázená písmena a podíval se na červené otlaky na své kůži. Cítil jsem totéž co toho rána v Paříži: prázdnotu. Hleděl jsem do plamenů a vykouzlil z nich duhu. Teď mi zbýval jen popel.

Taky jsem si ale vzpomněl, že toho rána v Paříži jsem se poprvé setkal s Kasparovým uměním. Vrátil jsem se do ložnice a zvedl z police jeho bestiář. Zalistoval jsem ohmatanými stránkami a znovu žasl nad Kasparovou zručností. Mnohá zvířata vypadala skoro lidsky: ostýchavý jelen s bradou přitisknutou k hrudi; roztoužený jednorožec, hledící na pannu před sebou a nevnímající lovcovu síť; bonasus, který se škodolibou radostí ostřeluje pronásledovatele žhavým trusem.

Nalistoval jsem poslední stránku, abych se podíval na kartu se čtyřmi medvědy a čtyřmi lvy, kteří mě zavedli tak daleko.

Vlastnoručně sepsal Libellus a iluminoval mistr František.

Ten udělal i další bestiář s použitím nového písařského umění.

Zamrkal jsem. Druhou větu někdo připsal vodově hnědým inkoustem ve zjevném spěchu. Byl to Kasparův rukopis. Musel sem přijít rovnou od lisu, protože nakapal tiskařský inkoust i pod nápis.

„Říkal jsem si, kdy asi najdeš moji poznámku.“

Trhl jsem sebou. Ve dveřích stál Kaspar, tichý jako démon, a s úšklebkem mě pozoroval. Ukázal jsem na nová slova.

„Co to znamená?“

„To, co je tam napsáno.“

Vykročil ze stínů a podal mi útlou knihu vázanou v kůži.

„Dárek.“

Rozechvělýma rukama jsem ji otevřel.

Nick ji rozechvělýma rukama otevřel. O vteřinu později ho zavalilo nečekané zklamání, podobné tomu, jaké pocítil v pokoji pařížského hotelu, když roztrhl Gillianinu obálku a konečně spatřil na vlastní oči onu kartu. První stránku znal – byla to kontrastnější a čistší verze toho obrázku, který počítač sestavil z útržků v Karlsruhe. Nechyběl škodolibě se šklebící bonasus, který vystřeloval ohnivé exkrementy na mnicha, rytíře a obchodníka za sebou.

„Lev je nejsilnější ze všech zvířat a nezná strach.“ Gillian se kolem něj natáhla, aby otočila stránku. Přitom se o něj otřela ramenem. Nick ucukl. „Leč o kolik chrabřejší je červ, nejslabší ze všech tvorů, který žije v neustálém strachu, že bude rozdrcen, ale přece pokorně sbírá odpadky mezi šlépějemi obrů a nestvůr. Nakonec dostane i toho nejvznešenějšího živočicha.“

„Tohle by v textu být nemělo,“ ozvala se Emily.

Nick se podíval na další obrázek. Byl na něm lev, ale ne tak vznešený jako královská zvířata z karet. Ležel na boku s korunou nakřivo a roztrženým prašivým kožichem, pod nímž mu na vnitřnostech hodovaly larvy. Jeho pohaslé oči se obracely v sloup, skoro jako kdyby byl ještě naživu. Za ním číhala tmavá postava v plášti a sledovala ho. Tvář měla až na řadu obřích pilovitých zubů skrytou ve stínu kápě.

Nick nikdy nezapomněl, co té noci viděl. Kniha připomínala pomník zvrácených představ: byla plná bestiálního sexu, znetvořených těl, zášti, mučení a rozkladu. Díky Bretovi Nick viděl i ty nejnázornější pornografické snímky, jaké se na internetu dají najít. V porovnání s jejich křiklavým realismem byly černobílé rytiny v knize jednoduché a téměř naivní. I po pěti stech let však ze zmučených tváří a znetvořených těl vyzařovala divoká vášeň a síla, která šokovala více než libovolná fotografie.

Na každé straně byla nově vymyšlená zvířata: monasticus, eunuch s gumovými klouby, který trávil veškerý svůj čas tím, že si olizoval jizvy v místě, kde měly být jeho genitálie; equevore, muž s koňskou hlavou a tak velkým penisem, že na něj potřeboval druhou kroužkovou zbroj a helmu. Za ním ležela řada mrtvých žen, které při souloži roztrhl vedví. A na každém obrázku číhala postava v plášti a radostně se zubila zpod kápě.

Na předposlední stránce klečel na všech čtyřech tvor s prasečím tělem a lidskou hlavou, kromě klobouku nahý. Za ním stál pes s korunou na hlavě a dopouštěl se na něm sodomie. Druhý pes držel prasečího tvora za uši a cpal mu penis do úst. Podle výrazu divoké extáze v obličeji se to znásilňovanému líbilo. Dalo se těžko poznat, jednalo-li se o muže či o ženu: měl mužské pohlavní orgány, ale ze širokého těla se mu houpala ženská ňadra, z nichž kojil smečku divochů, která mu vyla u nohou. Za celou skupinkou se tyčila postava v plášti, nyní trojnásobně veliká, a nakláněla se nad nimi jako sloup dýmu.

„Kdo to je?“ zeptal se Nick.

„To prase v klobouku je papež,“ řekla Emily. „Psi jsou francouzský král a německý císař Svaté říše římské. Vzhledem k datu a místu hádám, že to autor myslel jako metaforu útoků armagnaků ve čtyřicátých a padesátých letech patnáctého století.“

„A co ten chlápek za nimi?“

Gillian se otočila a v očích jí zablýskalo vzrušení. „Ty to neuhodneš?“

Posledním zvířetem v bestiáři byla krysa. Zdálo se, že ji Kaspar nakreslil až jako dodatek – zde postava v plášti, jež byla jinak přítomná v celé knize, chyběla.

„Krysa sleduje husu k hnízdu a vraždí její mláďata.“

Vedle textu se nalézal další hrůzný výjev. Krysa ve čtvercovém látkovém čepci, jaký nosil Fust, stála na zadních a odtrhovala hlavu houseti porostlému chmýřím, ještě schoulenému ve vejci. Mládě mělo oči vytřeštěné hrůzou a civělo na matku husu, jako kdyby nedokázalo pochopit, proč mu nepřišla na pomoc. Matka bezmocně přihlížela, protože měla utržená křídla, která ležela opodál na zemi, a z hrudi jí vytékala krev v místě, kde jí někdo vyrval srdce. Ve své úzkosti si toho ještě nevšimla. Na noze jí viselo krysí mládě s tváří Petera Schoeffera a ohryzávalo ji.

Přiznávám, že mou první reakcí nebyl vztek ani pohoršení, ale závist. Zatímco se ve skladišti Humbrechthofu pomalu hromadily archy Bible, Kaspar sklidil první plody mého vynálezu. Předběhl mě.

Dychtivě se na mě díval. „Co tomu říkáš?“

„Je to…“ Postupně mi docházela obludnost jeho díla. Klesl jsem na postel. „Strašné.“

„Ale krásné. Vše, o čem jsme snili, než to Fust zničil.“ Klekl si vedle mě a pohladil stránku knihy. „Mé obrázky a tvá slova.“

„Tohle nejsou moje slova.“

„Naše dvě umění spojená v jedno. Tohle je naše mistrovské dílo.“ Ukázal na nadpis kapitoly. „Dokonce se mi podařilo vytisknout nadpisy červeně.“

Prolistoval jsem knihu. V jistém smyslu měl pravdu: byla bezchybná. Měla proporce příjemné na pohled i přesně zarovnané stránky a každá kapka inkoustu z nich doslova svítila. Iluminované obrázky se třpytily jako zlato. Jednalo se však o lesk čistého jedu.

„Kolik jsi jich udělal?“

„Třicet.“

„Jsou tady?“

„Nedaleko odtud.“

„Přines mi je,“ přikázal jsem mu. „Musíš mi je přinést, abychom je zničili.“

Nepřestával se usmívat, byť mu trochu ztuhly koutky úst. „Proč bych je měl ničit? Jsou dokonalé.“

„Je to sprostota,“ vykřikl jsem. „Využil jsi všechno, co je na mém umění dobré a ušlechtilé, všechno, co mohlo přispět ke spáse světa, a znehodnotil jsi to. Jsi svůdce, jako had v rajské zahradě.“

„A ty jsi slepý blázen.“ Tvář mu vmžiku zrůznil strašlivý hněv. „Slabomyslný idiot, co omylem narazil na moc, kterou nechápe. Spoutal jsem ji v zájmu jediné věci na světě, která si ji zaslouží.“

Seděl jsem ohromeně na posteli. V následném tichu jsem uslyšel kroky na schodech. Podívali jsme se ke dveřím, zkamenělí ve svém konfliktu jako zvířata a lovci na stránkách knihy.

Na prahu se objevil otec Günther. „Johanne? Je skoro jedenáct. Čekají na tebe u soudu.“

Všechny mé kosti změkly jako vosk. „Nemůžu jít.“

Günther těkal pohledem mezi mnou a Kasparem jako divák, který se stal nevědomky svědkem rozvíjejícího se dramatu.

„Musíš. Jinak tě odsoudí v nepřítomnosti a přijdeš o všechno.“

Padl jsem na postel. Soud, rozsudek ani Fust už nic neznamenali. Kaspar rozebral vysázenou formu mé duše a roztříštil ji na kousky. Vše v mém nitru, vše, co mělo nějaký význam, bylo pryč.

„Jděte tam s Kefferem sami a pak mi povíte, co proti mně Fust říkal.“

Günther zaváhal. „Jestli mu neodpovíš…“

„Jděte!“

„Jsi nemocný? Třeba vyjednám u soudu odročení.“ Podíval se na Kaspara, jako kdyby ho prosil o pomoc. Kaspar si pohrával s deskami své knihy a nic neříkal.

„Nechte mě samotného,“ zašeptal jsem. „Je po všem.“

S posledním zmateným pohledem na Kaspara se Günther otočil a odspěchal. Slyšel jsem, jak se jeho kroky vzdalují dolů po schodech, a nakonec bouchly hlavní domovní dveře.

Uslzenýma očima jsem vzhlédl ke Kasparovi. Pod prsty jsem cítil pergamen jeho nenávistné knihy, jemný jako mladé jehně.

„Všechno, z čeho mě Fust obviňuje, chybějící pergamen i inkoust, formy, které se objevily na špatných místech… Tos byl ty.“

„Něco – ne všechno. Ten kněz Günther si přivydělával tak, že v posledním roce prodával místním písařům papír. A když jsem se v noci plížil k lisu, často jsem u něj narazil na Petera Schoeffera, jak se cvičí ve tvém umění. Možná věděl, že tenhle den jednou přijde.“ Zasmál se. „Nikdy jsi neuměl odhadovat lidské povahy, Johanne.“

Civěl jsem na něj a snažil se poskládat roztříštěné úlomky svého srdce. „Proč jsi mi to udělal?“

„Udělal jsem to pro tebe. Abych ti ukázal potenciál tvého díla. Tak jako had osvobodil Adama ze zahrady dokonalosti, kde ho Bůh držel jako vězně, já jsem chtěl, abys viděl, co můžeš dokázat.“

Ukázal na bestiář, který mi věnoval ve Štrasburku. „Víš, kolik stál objednatele? Padesát zlatých. A co je to jiného než zrcadlo, které mělo polichotit jeho ješitnosti? Dal jsem mu, co si zaplatil. Ale s tvým lisem, Johanne, můžeme změnit řád věcí.“

Dotkl se jizev na svém obličeji. „Víš, jak jsem k nim přišel. Protože král, císař a papež – samí křesťané – ve jménu Božím vyplenili svoje země. Armagnaken mě při mučení naučili, že existují jiné mocnosti, které vládnou zemi. Dozvěděl jsem se od nich tajemství, kterých se bojí i církev.“

„Tajemství?“ zopakoval jsem.

„Tahle kniha je jen začátek. S tvým lisem dokážeme psát plno věcí a vyrábět tolik výtisků, že je boháči a církev nebudou schopní zarazit. Smeteme je v bouři ohně a papíru. Víš přece, proč duchovní tak slintají nad tvou Biblí. Protože si myslí, že když budou ovládat tvoje umění, získají kontrolu nad světem.“

Skoro jsem vzlykl zoufalstvím. „A právě to jsem chtěl. Dokonalou jednotu.“

„Jak může člověk jako ty chtít něco takového?“ Vztekle sevřel ruce v pěst. „Poslušnost církvi, která ždímá chudáky, zatímco biskupové se nosí ve zlatě a kožešinách? Církev, která radši vybírá poplatky, než by křtila nové duše? Která ti prodává odpustky hříchů, jichž se její kněží dopouštějí desetkrát víc? Ti si tvůj vynález nezaslouží, Johanne. Naopak je s ním můžeme zničit.“

Vzal mi knihu z ruky. „Já jsem zvířata z toho bestiáře nevymýšlel. Kreslil jsem je podle skutečnosti. Myslel jsem si, že zrovna ty to pochopíš.“

Zakryl jsem si tvář dlaněmi. Slyšel jsem tichý zvuk, když hodil knihu vedle mě na postel, a zavrzání podlahových prken. Snad jsem ucítil lehký dotyk polibku nebo pohlazení na čele, snad šlo jen o iluzi. Když jsem zvedl oči, Kaspar byl pryč.

„Chápu, proč to církev chtěla utajit.“

Nick knihu zavřel. Svědila ho kůže, jako kdyby z knihy vylezli nakreslení červi a pustili se do něj. Už dávno si nepřipadal tak špinavý.

Emily vypadala, že se jí dělá zle. Její pleť zbledla, jako kdyby byla skoro průsvitná. „Tolik surovosti. Tolik nenávisti. Těžko si představit, že ji vytvořil stejný člověk, který vytiskl Gutenbergovy Bible.“

„Druh písma to dokazuje.“

„Myslíte, že ji schovali právě proto?“ zeptal se Nick. „Aby ochránili Gutenbergovu pověst?“

Gillian ho sjela opovržlivým pohledem. „Prohlédl sis vůbec tu knihu? To není jen satira. Podívej se na okraje.“

Nick znovu neochotně zalistoval bestiářem. Když spatřil obrázky na zdobených lemech, uvědomil si, že na ně nikdy nezapomene. Pokud to vůbec šlo, byly ještě horší než ilustrace, jež rámovaly. Neuměl je skoro ani popsat.

„To je odporné.“

„Odpornější, než si myslíš. Nejsou to jen ozdoby. Je to instruktážní manuál.“

„Jak to myslíš?“

„Všiml sis té postavy v plášti? Proč myslíš, že se s každým obrázkem zvětšuje? Blíží se. V obrázcích té knihy je ukryté tajemství, stejně jako ve starých alchymistických textech. Je to mocná kniha.“

Nick na ni zíral. Jako obvykle u Gillian nedokázal poznat, co myslí vážně.

„Přece tomu nevěříš?“ Viděl jí ale v očích, že by chtěla.

„Někdo ano,“ odpověděla jen.

Nick netušil, co by měl říct. Podíval se znovu na obrázky v knize a myslel na skotačivá, veselá zvířata z bestiáře, který odvezli z Bruselu. „Tolik se to liší od toho druhého bestiáře.“

Gillian ztuhla. „Toho z Rambouilletu? Vy jste ho našli? Můžu se podívat?“

Nick ho vytáhl z batohu a položil ho vedle jeho protějšku. Obě knihy vypadaly téměř totožně. Otevřel zadní desky a podíval se na nápis nad kartou.

Vlastnoručně sepsal Libellus a iluminoval mistr František.

Ten udělal i další bestiář s použitím nového písařského umění.

„Který je ukrytý v Knize letopisů králů judských,“ doplnila Emily neviditelná slova.

Gillian se zamračila. „Vlastně jsem nikdy přesně nepochopila, co to znamenalo. Asi to nějak souviselo s tímhle místem – se všemi těmi ztracenými knihami.“

Nick zvedl pohled k policím, které se tyčily všude kolem něj. Kolik dalších tajemství je uloženo mezi starými kůžemi a zpuchřelými pergameny? Kolik dalších hrozných představ a ďábelských vidění autorů, kteří chtěli probudit nejtemnější síly země?

Na zátylku ucítil závan větru, který mu připomněl, že se tu nemohou zdržovat.

„Jak se odtud dostaneme?“

„Nijak.“

Nick se prudce otočil. Dvojkřídlé dveře byly otevřené. Na chvíli skoro uvěřil, že zaklínadla v knize fungovala. Stál proti nim muž se sněhobílými vlasy a očima jako černé uhlíky. V průvanu kolem kotníků mu povlával dlouhý plášť.

„Myslím, že jste mi něco přinesli.“

Ležel jsem na posteli a vzlykal jsem. Zradili mě. Fust a Kaspar mě společně obrali o všechno.

Upadl jsem do jakéhosi spánku, do mrákotné noční můry plné hladových zvířat, šílených lidí a znásilňovaných žen ze stránek Drachovy knihy. V temném koutě se točil ďábelský mlýn, který polykal lidi a drtil je na prach. Na trůnu seděl papež s rozeklanými kopyty a vynášel nade mnou strašlivý rozsudek.

Vzbudilo mě rázné bušení do vrat. To už je po všem? Dospěl soud k rozhodnutí? Netušil jsem, kolik času uplynulo, a když jsem vyhlédl z okna, viděl jsem jen mlhu.

Vzápětí se dole rozletěla vrata a po schodech vydusaly kroky, těžší než Güntherovy. Příliš pozdě, jako sebevrahovi, který při pádu ze skály lituje svého skoku, mi spadly šupiny z očí a já jsem si uvědomil plný rozsah všeho, oč jsem přišel. Kéž bych býval nebyl tak lehkomyslný.

Do místnosti vpadli dva muži. Nešlo o soudní zřízence, ale o ozbrojené vojáky v arcibiskupské livreji. Křičeli na mě, ale byl jsem příliš omámený, než abych jim rozuměl. Zvedli mě z postele, jeden mě přidržel a druhý mě uhodil do tváře. Uvažoval jsem, jestli to není další noční můra, ale pak jsem ucítil v ústech chuť krve a pochopil jsem, že se jedná o skutečnost.

Svázali mi ruce a sebrali bestiář, aniž se na něj podívali. Druhá kniha, obsahující Drachův jed, sklouzla za slamník, kde ji neviděli. Pak mi hodili přes hlavu pytel a vyvedli mě z ložnice.

83. kapitola

Stařec byl sám. Nick se pohnul, jako kdyby proti němu chtěl vyběhnout, ale Gillian ho chytila za paže a zadržela ho.

„Ne.“

Zpoza dveří se vynořil druhý muž, ten Ital se zlomeným nosem, s nímž Nick zápasil ve Štrasburku. Namířil na Nicka pistoli a zašklebil se.

Stařec vkročil do místnosti. Čím víc se blížil, tím lépe mu Nick viděl do očí, černých jako bezedné tůně a tvrdých jako diamant.

„Otec Nevado?“ uhodl.

„Kardinál,“ opravil ho stařec. „Povýšil jsem.“

„Nečekal jsem španělskou inkvizici.“

Kardinál mu věnoval mrazivý úsměv. „Dnes se nazýváme jinak, ale obecně vzato se nemýlíte. Jste velice dobře informován.“

„Trávím hodně času v knihovnách.“

To musí být nervy, pomyslel si. Mozek mi vyplavuje poslední vlny adrenalinu, než se zhroutím. Jak jinak se dalo vysvětlit, že tu laškuje s člověkem, který ho zabije?

Aspoň jsem našel Gillian. To bylo povzbudivé pomyšlení.

„Jestli je tohle Knihovna ďáblů, co asi budete vy?“

„Anděl, který hlídá jámu, do níž byla vyvržena ztracená díla.“

Emily se rozhlédla. „Všechny tyhle knihy jsou ztracené? Já už jsem určitě některé viděla.“

Nick se po ní překvapeně ohlédl. Copak jí na tom sejde? Ozývala se v ní snad i těsně před koncem profesionální zvědavost? Nebo šlo o základní lidský instinkt mluvit a co nejvíc oddalovat nevyhnutelné?

Zdálo se, že Nevado jí rád poskytne vysvětlení. „Některé ze zdejších knih se nedochovaly mimo zdi téhle místnosti, ale mnohé najdete i jinde. Některé dokonce mají určitý vliv. Oproti ignorantským domněnkám tahle knihovna není jen vězením pro odsouzené knihy. Založil ji papež Pius II. jako školu, kde ti, kteří bojují v první linii proti hříchu a ďáblu, mohou blíže studovat své nepřátele.“

„To je zvláštní,“ poznamenal Nick. „Díval jsem se do jedné ze zdejších knih a viděl jsem v ní právě papeže.“

„Jako první sem přišla Liber bonasi, kterou máte před sebou. Není nejstarší, ale je první. Měla pro papeže Pia velký význam. Znal osobně Johanna Gutenberga a zastával se ho, protože věřil, že knihtisk povede k jednotnější víře. Církev tehdy trpěla mnoha neduhy a on se domníval, že knihtisk je vyléčí. Místo toho se ukázalo, že tato metoda je vhodná spíš k šíření lží a omylů.“

„Jako počítačový virus,“ pochopil Nick. „Knihtisk je rychle rozšíří – mnohem rychleji než dřív. Lidi si je přečtou a nakazí se. Nakonec budete mít celou síť infikovaných čtenářů, které můžete využít k dalším útokům.“

„Reformace,“ přikývla Emily.

„Pochybuji, že o tom papež Pius uvažoval takto, ale ano. Skutečně na světě neexistuje nic, s čím by se už církev v minulosti nemusela vypořádat. Pius věděl, že kdyby se Gutenbergova ohavnost rozšířila, knihtisk by byl odsouzen jako ďáblův nástroj. Zahladil všechny stopy po Liber bonasi a vydal dekret, podle kterého měla být každá kopie zničena. Celkem existovalo třicet výtisků. Jedna zůstává zde pro srovnání. Dvacet osm se během staletí podařilo vypátrat v různých knihovnách a sbírkách – všechny byly zničeny. Zbývala poslední, a tu jste mi teď přinesli.“

O Nicka se pokoušely mrákoty. Zvedl oči, aby si pročistil hlavu, ale vysoké hradby z knih jeho závrať jen zhoršily.

„Proč se tím vůbec obtěžujete?“ zeptala se Emily. „Gutenberg, Mistr hracích karet, nebo kdo vlastně udělal tuhle knihu, vyhrál. Každou technologii je možné zneužít. Z knihtisku v každém případě vyšlo mnohem víc Biblí než podobných bestiářů. Není to nakonec výhodný obchod?“

Nevadovi do tváře poprvé pronikla zlost. Najednou jako by zestárl o mnoho let. „Probíhá odvěká válka mezi dobrem a zlem. Nemůžete uzavírat kompromisy se Satanem. Papež Pius se mýlil. Církev nebyla nikdy silnější než v dobách, kdy knihy byly vzácné a drahé a kdy se psaly jednotlivě, v jazyce, jemuž rozuměli jen vzdělaní duchovní. Uchováváním těchto knih jsme si hřáli hada na prsou. Měli jsme je zničit.“

„Nikdy jsem si nemyslel, že by církev měla zábrany při pálení knih.“

Zlost ustoupila a starcovy krvavě rudé rty se poodhrnuly v krutém úsměšku. „Všeho dočasu. Proč myslíte, že jsem vás nechal dojít až sem?“

Adrenalin rychle docházel a Nick cítil, že je blízko zhroucení. „Pronikli jsme sem sami.“

„Kdo vás nechal najít tu schovanou mapu a žebřík, který vás dovedl do věže? Myslíte, že jsme se od středověku nenaučili zamykat dveře?“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo,“ zamumlal Nick.

„V tuto chvíli, kdy je zadání papeže Pia konečně splněno, nastal vhodný okamžik, abychom ukončili celou tu pošetilost. Knihovna shoří a vy shoříte s ní. V popelu najdou vaše kosti a připíšou vám odpovědnost za požár.“

„Proč je prostě nezničíte sám?“

Nevado rozpřáhl ruce. Kůži, pod níž se jasně rýsovaly tmavé žíly, měl tenkou jako pergamen. „Považujete mě za vetchého starce. Už jsem dosáhl mnohého, ale má cesta ještě není u konce. Pořád mám ambice.“

„Pomůže vám spálení sbírky knih s nevyčíslitelnou hodnotou ke zvolení papežem?“

„O tom se doslechne jen minimum kardinálů z konkláve. Ti, kteří se to dozvědí, budou rádi. Dostane se jim informace, že se do knihovny vloupal mezinárodní gang zlodějů umění, aby ukradl zdejší rukopisy. Přemohl mnichy a stráže, ale ve své chamtivosti si přestal dávat pozor. Někomu upadla hořící cigareta, papíry vzplanuly a knihovna shořela. Zlodějům se nepodařilo utéct a jejich těla, ohořelá k nepoznání, našla policie.“

„Takže máme sehrát úlohu mezinárodního gangu zlodějů umění?“

„Proč ne? Muž, který je v New Yorku stíhaný za vraždu, a zároveň je to počítačový odborník, který mohl zneškodnit naše bezpečnostní systémy. Odbornice na dějiny středověku se známou animozitou vůči církvi. A zdiskreditovaná zaměstnankyně aukční síně, která kradla umělecká díla, jež měla ohodnotit. Přišli jste sem dobrovolně a nechali jste za sebou řadu stop.“

„Na člověka, který nás sem chtěl dostat, jste trávil dost času tím, že jste se nás pokoušel zabít.“

„Jednali jsme ukvapeně. Byl byste zabit už v New Yorku, kdyby se to mým společníkům povedlo, případně v Paříži, v Bruselu či ve Štrasburku. Vždycky jste unikl. Uvažoval jsem, jak se vám daří vítězit nad silami, které vás dalece přesahují, a modlil jsem se k Bohu, aby vás vydal do mých rukou. Pak jsem pochopil. Bůh vás sem přivedl, abyste mi přinesli tu knihu a završili můj úkol. Jeho úkol. Boží cesty jsou vskutku nevyzpytatelné.“

Vytáhl z kabátu cigaretu a zapálil ji. Když z ní potáhl, po rtech se mu rozlil nostalgický úsměv. „Přestal jsem kouřit před patnácti lety. Jak říkal můj lékař, cigarety zabíjejí.“

„Je tu jediný problém,“ ozvala se Emily. „Máte špatnou knihu.“

„Kde jsou ostatní knihy?“

Pořád tentýž hlas. Pořád ta samá otázka. Toužil jsem odpovědět, ale nemohl jsem. Doléhala na mě drtivá tíha, která mi tiskla tělo, dusila plíce a ohýbala mi kosti k prasknutí.

„Nevím.“

Nic jsem nevěděl. Kde jsem. Jak dlouho tu jsem. Kdo mě zatkl ani jak se dozvěděl o té knize. Ve své pytlovinové kápi jsem si uvědomoval jen řinčení řetězů, pach vlhkých kamenů a žár palčivé výhně, stejně jako neutichající proud otázek, na které jsem neuměl odpovědět.

Byl jsem nahý – to jsem věděl – a připoutaný k rámu, jako vysušený list pergamenu. Na břiše mi spočívala plochá deska zatěžovaná rostoucím počtem kamenů. Šlo o symbolicky vhodný trest, abych se já, člověk, který věnoval celý život mačkání inkoustu, olova a papíru, nakonec sám dostal pod lis. Uvažoval jsem, jestli je to na Fustův pokyn.

„Mluví se o novém umění, které jsi objevil. Tohle jsi měl v úmyslu? Vytvořit nástroj pro kacíře?“

„Chtěl jsem zdokonalit svět.“ Připadalo mi to jako zásadně důležitý úkol, ale teď to znělo chabě a nepřesvědčivě.

„Chtěl jsi zničit církev?“

„Chtěl jsem ji posílit.“

„Přivolat moci temnoty?“

„Šířit pravdu.“

Inkvizitor se ke mně sklonil. Věděl jsem to, protože jsem z jeho dechu ucítil cibuli. Krk mi ovanul průvan – zašermoval snad přede mnou knihou?

„Tohle nazýváš pravdou? Ty nejhorší lži a nejšpinavější pomluvy, jaké kdy ďábel zasel? Už samotný pohled na takovou knihu by byl smrtelný hřích.“

Pálila mě hruď. „Já jsem tu knihu nevyrobil,“ zachraptěl jsem.

Neposlouchal mě, jako obvykle. Bolest mučení může zlomit lidské tělo, ale marnost mu zlomí ducha. Otázky se nikdy neměnily a odpovědím nikdo nevěřil.

„Kolik jsi jich napsal?“

„Třicet,“ řekl jsem dychtivě, skoro vděčný za to, že mohu aspoň na jednu otázku odpovědět. „Tvrdil, že je jich třicet.“

„Jedna byla poslána s oplzlým vzkazem arcibiskupovi. Další jsme našli na schodech do kostela svatého Quintina – její dokonalou kopii. Je to ďáblovo dílo?“

„Mé umění,“ vydechl jsem.

„Takže se přiznáváš?“

Zavalila mě panika. Přiznal jsem se? Zkusil jsem začít vysvětlovat a napjal jsem síly, abych dostal do stlačovaných plic trochu vzduchu. Podařilo se mi však vyloudit jen přiškrcené zasténání. Pak jsem si uvědomil, jak je má snaha nesmyslná, a uvolnil jsem se. Nemohl jsem si nijak přitížit. Zemřu tady.

Slyšel jsem ponurý smích. „Nezemřeš tady.“

Určitě jsem promluvil nahlas.

„Až se dozvíme, co potřebujeme, upálíme tě v Mohuči jako kacíře.“

Vydechl jsem snad poslední vzduch. Vždycky jsem věděl, že mě čeká právě takový konec, už od chvíle, kdy se mi otec toho dne ve Frankfurtu pokoušel vtlouct svoji lekci. Zemřu jako kacíř a padělatel, který znehodnotil měnu.

Přes všechno jsem se rozesmál: byl to nepříčetný smích mé prohnilé duše, která opouštěla tělo. Polovinu života jsem se bál upálení za smrtelné hříchy, jichž jsem se dopustil proti tělu a přírodě. Teď uhořím za cizí knihu, se kterou nemám nic společného. Asi v tom byla jistá spravedlnost.

Můj smích inkvizitora rozezlil. Vykřikl na své pomocníky, ať zvýší zátěž. Slyšel jsem zaskřípání kamene, a když mě zavalila ještě větší tíha, praskla mi dvě žebra.

„Kde jsou ostatní knihy?“

Pohltila mě bolest a já jsem ztratil vědomí.

Nevado se vteřinu vůbec nehýbal. Pak se protáhl k policím v zadní části knihovny. Ozbrojenec u dveří se o krok přiblížil.

Kardinál zvedl bestiář. „Tohle je ta kniha, kterou jste přinesli?“

Nick neodpověděl. Měl hrozný pocit, že žádná slova je nemůžou zachránit. Z dusivého pachu benzinu a tabáku se mu zvedal žaludek.

Nevado ji otevřel. Stačil mu jediný pohled.

„Tohle není ona. Je to obyčejný bestiář.“ Odsunul knihu stranou a vztekle se otočil ke Gillian. „Říkala jste mi, že přivezou Liber bonasi.“

„Je tam tiráž,“ vykoktala Gillian. „Zmiňuje se o tom druhém bestiáři. Tak jsme se o něm dozvěděli. Dovedla nás sem.“

„Tohle je k ničemu.“ Nevado se opřel o polici. Zjevně si neuvědomoval, že se jeho cigareta přiblížila na několik centimetrů k naskládaným knihám. Nickovi zněla hlavou kardinálova slova. Říkala jste mi. Obrátil se na Gillian.

„Ty jsi mu řekla, že přijdeme?“

„Jistěže ne.“ Zvedla ruku k rameni a začala si kolem prstu omotávat pramínek vlasů. „Řekla jsem mu, že kniha z Paříže je ta, kterou chtěl. Musela jsem. Určitě si myslel, že ji přinesete, když vás sem vyláká.“

Dívala se mu přímo do očí s němou prosbou na rtech. Nick by jí málem opravdu uvěřil, když tu se Emily tiše zeptala: „Co ta zpráva? Pokyny, jak se sem máme dostat?“

„Já nevím. Asi je našel, když mě zajal, a schoval je tam, kde jste je objevili.“ Všimla si Nickova výrazu. „Co je?“

„Víš, kam je schoval?“

Gillian na něj zírala. Ten výraz poznal: už ho v minulosti viděl. Když se dostala do potíží a snažila se najít odpověď, kterou chtěli slyšet. Otevřela ústa, ale zůstala zticha.

„Schoval je do roličky toaletního papíru,“ dodal Nick. „Řekla jsi mu o tom?“

Zalomila rukama. I to už dřív viděl. „Musela jsem, Nicku. Zabil by mě, kdybych nespolupracovala.“

„A co sis myslela, že nám udělá, až nás chytí a zjistí, že to není správná kniha? Řekne, že to je celé nedorozumění, a nechá nás jít?“ Srdce mu divoce bušilo. Oči ho bolely jenom z toho, že se na ni musí dívat. Měl dojem, že se zastavil čas.

„Tak dost.“ Nevado se otočil. Tvář mu zahaloval dým ze zpola vykouřené cigarety. Vykřikl něco italsky na muže u dveří. „Rozhodl jsem se…“

Gillian se na něj bez varování vrhla. Než ozbrojenec stačil zareagovat, vytrhla Nevadovi ze rtů cigaretu a hodila ji na polici s knihami. Napuštěné papíry okamžitě vzplály, jako kdyby pět set let čekaly na chvíli, kdy je pohltí plameny.

„Ne!“

Nevado si to podle všeho rozmyslel. Bylo však příliš pozdě. Skočil k polici a strhl hořící papíry na zem, aby je udusal. Poryv průvanu ode dveří ale zvedl volné listy a vynesl je k policím mimo dosah, kde se okamžitě vzňaly další svazky. Chytil i lem Nevadova pláště.

V dalším zlomku vteřiny se police s knihami změnily v ohnivou stěnu.

84. kapitola

Nick přes houstnoucí dým viděl, jak Nevado prchá ke dveřím. Pokusil se vyběhnout za ním, ale prásknutí několika výstřelů ho zastavilo. Skrčil se do úkrytu – strhl přitom Emily k zemi a zaštítil ji vlastním tělem. Když zvedl hlavu, stačil zahlédnout, jak se zavírají dveře.

Kde je Gillian? Rozhlédl se, ale nikde ji neviděl. Odvedl ji Nevado s sebou? Byla to součást dohody?

Pak ji spatřil. Ležela na zemi u polic s knihami, z nichž stoupal černý kouř, opírala se o paže a pokoušela se odplazit pryč. Sypal se na ni horký popel a žhnoucí uhlíky, ale Gillian nemohla zrychlit. Táhla za sebou zraněnou nohu, za kterou na zemi zůstávala tmavá krvavá šmouha. Nevadův dárek na rozloučenou.

Nick k ní přiběhl a za paže ji odvlekl do středu místnosti. Emily si odtrhla rukáv svetru a ovázala s ním Gillianinu nohu, aby zastavila krvácení. Gillian byla ve tváři bílá jako stěna.

„Promiň,“ zašeptala. „Je mi to líto, Nicku.“

Na omluvy nebyl čas. Plameny se už šířily od zadní stěny k bočním policím. Knihovna se plnila dýmem. Nick vytáhl z kapsy rukavice a jednu podal Emily.

„Drž si ji před obličejem.“

Nadechl se přes vlhkou vlnu a vyběhl ke dveřím. Měly hladký, jednolitý povrch bez viditelné kliky či zámku.

Myslíte, že jsme se od středověku nenaučili zamykat dveře?

Kopl do nich, ale dveře ani nezavrzaly. Jen ho rozbolela noha. Zatlačil do nich rukama a pod dlaněmi ucítil bytelnou ocel. Ty dveře vydrží odolávat ohni mnohem déle než oni.

Vrátil se k oběma ženám. „Špatné zprávy.“

Emily si tiskla k obličeji rukavici a beze slova ukázala nahoru. Mezi trámy se převalovaly mraky kouře. Oddálila rukavici jen na tak dlouho, aby řekla: „Kouř někudy uniká.“ Znovu se nadechla. „Musí tam být otvor. Ve střeše.“

Opravdu? Nick o tom silně pochyboval. Jiná cesta ven se jim ale nenabízela. Podíval se na police připomínající obří schodiště připevněné k vysoké stěně. Propojovaly je žebříky a ochozy, i když některé byly už nebezpečně blízko k postupujícím plamenům. I kdyby se jim podařilo vyšplhat nahoru, budou pravděpodobně v pasti.

Musíme se o to pokusit, připomněl si. Objal Gillian kolem ramen, zvedl ji a vyrazil k nejbližšímu žebříku.

Studený vzduch na nádvoří byl pravým požehnáním. Nevado klesl ve sněhu na kolena, aby uhasil poslední doutnající kousky svého pláště a ochladil si popáleniny na lýtkách. Ugo ho nejistě sledoval.

„Neměli bychom ten požár uhasit?“ zeptal se.

Nevado se ohlédl. Zvenku nebylo peklo zuřící uvnitř skoro ani vidět. Okna věže byla dávno zabedněná, takže o ohni svědčil jen pach kouře. Dým stoupající ze střechy se rozplýval ve tmě.

„Jste v pořádku, monsignore?“

Nevado si uvědomil, že se celý chvěje. Nechtěl to ukončit takhle zbrkle a nepořádně, aniž by splnil úkol papeže Pia. A pohled na tolik hořících knih – byť byly plné zla – jím otřásl víc, než očekával.

Cesty boží jsou ale nevyzpytatelné. Snad se jednalo o jemné upozornění a varování před přílišnou pýchou – jen Bůh je dokonalý. Jeho plán ještě může vyjít.

Obrátil se k Ugovi. „Půjč mi zbraň.“

Ugo se zatvářil překvapeně, ale okamžitě mu podal pistoli. Nevado ji sevřel v dlani. Byla mnohem menší než zbraně, které používal v mládí. Tehdy se chránil před republikánskými gangy, jež číhaly po lesích kolem kostela jeho otce v Andaluzii. Fungovala ale stejně. Zkontroloval, že je nabitá, a odjistil ji.

„Bůh ti žehnej.“

Vypálil Ugovi dvě střely do hrudi. Ital se tiše zhroutil k zemi a jeho krev se začala vsakovat do sněhu jako inkoust.

Zloději přemohli hlídače a nedali se zastavit. Bylo to politováníhodné, ale nezbytné. Nikdo mu nemůže vyčítat, že zanedbal předběžná opatření.

Pro jistotu vpálil do Ugova těla ještě jednu kulku a odhodil pistoli do sněhu u hlavní hradní věže. Vyšetřovatelé si z toho udělají vlastní závěry. Pak odběhl ke stájím, kde měl zaparkovaný vůz.

U zadní stěny věže šlehaly plameny, které vytvářely kulisu připomínající okna s barevnými skly a s černými příčkami v místech, kde se ještě nezhroutily police. Požár odsával kyslík a měnil celou místnost v obří pec. Nick se svlékl do trička, ale přesto se koupal ve vlastním potu. Košilí přivázal Gillian k noze provizorní dlahu ze dvou kousků police. Gillian se přidržovala stěny a kulhala kolem ochozu.

Ochoz tvořila železná mříž, takže bylo vidět dolů, na podlahu hluboko pod nimi. Železná konstrukce sice neshoří, ale může je uškvařit. Nick už teď i přes podrážky cítil, jak se zahřívá. Kamenné pilíře zatím plameny zpomalily, ale tato ochrana nevydrží dlouho. Místností vířily roje hořících papírů, nadnášených kouřem a horkým vzduchem.

Ať už knihovnu projektoval kdokoliv, nijak jim únik neulehčil. Žebříky byly umístěny střídavě na opačných koncích ochozů, takže na každém podlaží museli obejít skoro celou místnost. Nickovi to připomínalo primitivní počítačovou hru, v níž bylo cílem vyšplhat na vrchol budovy, zatímco velká gorila na hráče metá banány a ohnivé koule. Jenže teď byly ohnivé koule až příliš skutečné.

Výstup po žebřících jim dělal největší potíže. Emily vystoupala vždycky jako první, lehla si na břicho a podala ruku Gillian, zatímco Nick podpíral Gillian zdola. Gillian se jim snažila pomáhat tím, že se vytahovala za paže, ale z kouře, bolesti a ztráty krve se jí točila hlava.

Jednou uklouzla a málem se zřítila přes okraj ochozu. Nick ji na poslední chvíli chytil a vytáhl zpátky.

„Nech mě tady.“ Pohladila ho po tváři. „Zachraňte se sami.“

Kdyby měl šanci na záchranu, představovala by její slova určité pokušení, ale takhle si ji beze slova hodil na rameno a vystoupal s ní po dalším žebříku. Nebránila se.

Emily na něj něco zaječela, ale přes hukot plamenů jí nebylo rozumět. Nepokoušela se svůj výkřik zopakovat a jednoduše ukázala dolů. Oheň přeskočil na jejich stranu pilířů a hladové plameny závratnou rychlostí stoupaly k nim.

Museli si pospíšit. Vzali Gillian mezi sebe a odtáhli ji k dalšímu žebříku. Ze všech stran je obklopoval dým, který stoupal otvory v železném mřížoví ochozů jako jedovatý plyn. Nicka bolely plíce a kůže ho pálila horkem.

Konečně dospěli na nejvyšší ochoz. Když se Nick podíval dolů, měl dojem, že stojí na vrcholu ohnivého sloupu. Dým obarvoval plameny na temně rudý odstín: tady nahoře byl tak hustý, že viděli sotva na krok před sebe.

Emily se ale nemýlila: kouř někudy unikal. Nick přimhouřil oči a ve stropě rozeznal tmavý otvor, který byl od polic příliš vysoko a příliš daleko, než aby jim byl k něčemu platný.

„Počkejte tady.“

Klesl na všechny čtyři a vydal se kolem sloupu. Horký kov ho pálil do rukou, a tak popadl dvě knihy, které použil jako izolaci pod dlaně. Na konci polic stál starý dřevěný stůl – snad proto, aby člověk, který vyšplhal až sem nahoru, nemusel každou knihu ke čtení snášet dolů. Nick zavřel oči před kouřem a odtáhl stůl zpátky po ochozu. V jednu chvíli se stůl vzpříčil o zábradlí a z police vypadlo několik knih. Zoufalé škubnutí ho ale naštěstí uvolnilo.

Nick si ani neuvědomoval, že dorazil k Emily, dokud neucítil na rameni její dlaň. Emily vylezla na stolní desku a natáhla paže ke stropnímu světlíku. Přesto nedosáhla až k němu. Nick jí objal nohy pažemi a zvedl ji.

Bez opory se zakymácela. Nick si na jeden hrozný okamžik pomyslel, že se oba zřítí do hlubiny. Pak se ale Emily chytila dlaněmi okrajů okna, nadlehčila se a prolezla na střechu. Nick jí zdola podal Gillian a pak vyskočil k oknu sám. Vystrčil hlavu ven a na tváři okamžitě ucítil chladný vzduch. Zhluboka se nadechl, ale málem se zadusil kouřem, který se valil všude kolem něho. Rozhlédl se.

Okolo nich probíhala masivní obleva. Požár rozpouštěl sníh ze střechy a na kamenný ochoz, kde stáli, sjížděly velké laviny sněhové břečky. Nick si nabral trochu vody, aby si protřel oči, a zjistil, že je teplá. Z některých kaluží už začala stoupat pára.

Nechal Gillian u Emily na místě a oběhl věž kolem dokola. Cestou se v pravidelných intervalech vykláněl přes zídku, aby se podíval, jestli někde není žebřík, požární schodiště nebo aspoň vystouplé cihly, kterých by se mohli přidržovat. Nikde nic.

Voda na střeše už bublala. Nick si navíc s hrůzou uvědomil, že nejde jen o vodu. I samotné olovo začínalo tát a stékalo po střeše k přeplněným okapům. Nebude trvat dlouho a celá střecha se zhroutí. Odtáhl Gillian k zábradlí, aby ji ochránil před potůčky horkého kovu, a přitiskl k sobě Emily. Nemluvil. Nebylo co říct.

Vtom zaslechl dunivé tepání, které nabíralo na hlasitosti, až zcela přehlušilo hučení hořící knihovny. Z oblohy přímo nad ním vyšlehlo oslnivě bílé světlo, které ho zalilo jako oko všemohoucího soudce.

Byl jsem na pokraji smrti. Drtila mě obrovská tíha, z níž mi brzy musela popraskat kůže i puknout srdce. Měl jsem pocit, jako kdyby mi vymačkali veškerou krev z těla do hlavy, která se nafoukla jako měchýř. Potácel jsem se na ostří nože, v jemné rovnováze jako na zlatnických vahách. Na jedné misce kameny, na druhé můj život. Přidání jediné mince mě rozdrtí na kaši.

„Co znamená ten druhý bestiář, který jsme našli v tvém domě?“

Otázky neustávaly. Tíha na hrudi mě dávno připravila o, řeč. Přesto jsem musel sténat, lapat po dechu a vyrážet nesmyslné slabiky, abych je přesvědčil, že se snažím. Kdybych zmlkl, jen by přidali další závaží.

„Kdo další ti pomáhal?“

Mlčel jsem. Přes všechna muka jsem na tuto otázku nikdy neodpověděl.

Mé mlčení inkvizitora podráždilo. Slyšel jsem známý, hrozivý pokyn: „Alium – další.“ Následovalo poslušné pleskání kroků. Skřípání kamene.

Pak rána, tlumené výkřiky, které nabíraly na hlasitosti, závan čerstvého vzduchu. Zadunění kamene, dopadajícího na zem. Zlomilo se snad nade mnou prkno a vysypal se jeho obsah na podlahu? Necítil jsem, že by se mi dýchalo lehčeji. Zemřel jsem?

Snažil jsem se poslouchat. Po neměnném hlasu inkvizitora mi slova každého jiného člověka připadala jako chladivý pramen na poušti.

„Musíte ihned přestat,“ říkal nový, ale povědomý hlas. „Sundejte ty kameny.“

„Tohle je arcibiskupský hrad. Tady nemáte co rozkazovat, biskupe.“

„Kardinále,“ opravil ho hlas. „Povýšili mě. A vás naopak čeká pád do té nejhlubší studny, jestli bezodkladně neosvobodíte mého přítele.“

„Ten člověk je kacíř.“

„Je to lepší boží služebník, než jakým kdy budete vy.“

Následovala odmlka. Naplnila mě naděje, trýznivější než dosavadní mučení. Pak – chválabohu! – se ozval zvuk snímaného kamene. Pokusil jsem se nadechnout a zjistil jsem, že se má hruď dokáže zvednout o chloupek výš než prve.

„Rychleji,“ naléhal kardinál. „Jestli teď zemře, zaujmete jeho místo.“

Bouchání kamenů zrychlilo; pramínek se změnil v řeku, jako když někdo strhává věž včetně základů. Do tváří mě zasahovaly odštěpky kamenů, ale sotva jsem je vnímal.

Nakonec ze mě sňali dřevěnou desku; bylo to, jako když se otvírají dveře, a na krku jsem ucítil prsty, které uvolňovaly stažené uzly.

Oslepilo mě světlo oslnivé jako ranní slunce na Rýnu. Vytvářelo svatozář kolem tváře, jež se nade mnou skláněla. I v mučírně se mu podařilo nasadit náznak obvyklého úsměvu, byť nyní prosyceného starostmi.

„Jsi skutečně velice pozoruhodný člověk, Johanne.“

Zadní kola vozu v další zatáčce podklouzla. Nevado věděl, že jede moc rychle. Silnice se vinula lesem v řadě ostrých serpentin, mezi nimiž se táhly rovné zledovatělé úseky. Svět odhalovaný reflektory připomínal tunel zasněžených stromů. Nevado nespouštěl oči z vozovky před sebou.

Silnice se vyrovnala a Nevado se pomalu začínal uklidňovat. Cesta do Mohuče byla neprůjezdná, ale v Oberwinteru kotvila jeho loď. Za úsvitu bude ve Frankfurtu, rychlíkem se dopraví do Basileje a vrátí se k příteli, který odpřisáhne, že kardinál za poslední dva dny neopustil Švýcarsko. Zavolá mu policie a on bude muset o té hrozné události informovat Vatikán.

Uvědomil si, že se mu myšlenky zatoulaly od řízení, a v duchu se napomenul. Blížil se k zatáčce, kde sesuv půdy porazil několik stromů, takže se před ním otevřel výhled do hluboké strže. Jemně šlápl na brzdu a zastavil, aby se podíval do údolí. Hvězdy zastiňoval široký sloup dýmu a zpoza střešních oken, která původně nechal otevřená, aby rozdmýchávala požár, červeně zářily plameny. Usmál se. Všechno nakonec dopadlo dobře.

Přímo nad ním přeletělo jasně bílé, andělské světlo. Celý vůz se zachvěl vibracemi vrtulníku. Komu asi patří? Viděli ho? Náhle hrozilo, že se mu celý plán zhroutí jako domeček z karet.

V panice šlápl na plyn. Příliš tvrdě – kola se protočila, na protest zakvílela a odhodila za sebe spršku sněhu. Nevado strhl volant a zacloumal řadicí pákou. Kola konečně zabrala a vůz vystřelil kupředu. Nevado, dosud oslněný reflektorem vrtulníku, uviděl zatáčku příliš pozdě. Pokusil se zatočit a dupnout na brzdu, ale spletl se a místo toho znovu šlápl na plyn.

Nebyla tu žádná svodidla ani stromy, které by ho zachytily. Auto přeletělo přes okraj útesu a zřítilo se do rokle. Poslední, co Nevado viděl, byl odraz reflektorů od sněhu: dvě zářící jehličky, které se k němu překotně blížily jako oči mstivého boha. Zaječel.

Mezi stromy na jižním svahu rokle vybuchla koule z plamenů, chvíli hořela a nakonec uhasla. Zůstala po ní jen černá jizva v panenském sněhu.

Nick si zaclonil oči a zadíval se k obloze. Viděl nad sebou rotující listy vrtule jako obří nůžky, odlesk skel a obdélník záře v místě, kde se otevřely dveře. Někdo v nich stál a díval se na ně. Nick horečně zamával a zavolal o pomoc. V burácení stroje jeho hlas nemohl být slyšet.

Někdo si ho ale všiml. Z vrtulníku k nim kleslo lano a Nick o vteřinu později spatřil, jak po něm dolů jako pavouk sjíždí nějaký muž. Spustil se na střechu a dobrodil se břečkou k Nickovi. Na sobě měl zelenou kombinézu, ale jeho tvář zůstávala skrytá pod obrovskou helmou.

Nick ukázal na Gillian, která ležela vedle zábradlí. Přes provizorní obvaz jí prosakovala krev a zbarvovala kaluže kolem ní do červena. Muž v kombinéze ukázal vztyčený palec a společně s Nickem zvedli Gillian do sedu a upevnili ji do popruhů.

Emily mu přiložila dlaně k uchu. „Kdo to je?“

Nick pokrčil rameny. V oslnivé záři reflektoru nedokázal na vrtulníku rozeznat žádné označení. Napadlo ho, že se jedná o Nevadovy muže, kteří třeba odvezou Gillian, kdežto Nicka s Emily nechají uhořet na střeše, ale o minutu později – byť mu připadala jako věčnost – se pavoučí muž spustil podruhé. Tentokrát s sebou vzal dvoje popruhy a klapky na uši. Nick s Emily si je nasadili a nechali se vytáhnout nahoru. Střecha pod nimi se zhroutila a k nebi vyšlehly plameny. Jako kdyby přelétali nad soptícím vulkánem.

Když se blížili ke stroji, tepání vrtulí sílilo. Navíc se do nich opřely poryvy vzduchu, které jako by se je snažily srazit zpátky k zemi. Lano se nepříjemně zhouplo, ale už na ně čekaly silné ruce, které je vtáhly dovnitř.

V zadní části kabiny ležela Gillian na nosítkách. Měla kyslíkovou masku a zdravotník jí právě zaváděl nitrožilní infuzi. Ve tváři byla modrá šokem, ale maska se jí nad ústy zamlžovala. Dýchala.

Nick ucítil, jak mu někdo pokládá ruku na rameno, a otočil se. Na protější lavici seděli dva lidé, které by tu nečekal ani ve snu, jeden ustaraný a mírně pobledlý, druhý s pochmurným úsměvem.

85. kapitola

Ležel jsem na posteli v nějakém hostinci, nevěděl jsem kde. Lůžko bylo tvrdé, ale po mukách, jimiž jsem prošel, jsem měl dojem, že si hovím v péřových poduškách. Aeneas mi přiložil ke rtům kalíšek s vodou. Dokázal jsem sotva polykat – polovina vody mi stekla na plášť.

„Jsi vážně kardinál?“

Přiložil si prst ke rtům, ačkoliv nás nikdo nemohl slyšet. „Brzy budu. Do té doby se to ti blázni nijak nedozvědí.“

„Děkuju.“

„Kdysi jsi zachránil život ty mně. Teď jsem splatil dluh.“

Zvedl knihu, kterou vzal inkvizitorovi, a chvíli mlčky četl. Lesk v jeho očích zešedl.

„Jak ji našli?“ zeptal jsem se. Věděl jsem, že nenašli výtisk, který sklouzl za mou postel v Gutenberghofu. Kdyby ano, už bych patrně nežil.

„Někdo ji nechal ležet na schodech do katedrály. Arcibiskup viděl archy z tvé Bible a poznal tvoje umění. Okamžitě usoudil, že jsi ji musel udělat ty.“ Aeneas na mě vrhl pohled, který pronikl až na dno mé duše. „Je to tak?“

„Vznikla v mém domě a mými nástroji.“

„Ale ty jsi ji neudělal?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nechtěj po mně, abych ti řekl, kdo to byl.“

Byl to nerozumný požadavek a Aeneas se viditelně naježil. O vteřinu později ale zlost ustoupila a nahradilo ji unavené odevzdání.

„Když jsi udržel jazyk za zuby během mučení, nebudu se z tebe to tajemství pokoušet vypáčit tím, že bych se odvolával na naše přátelství. Zjistíme to jinak.“

Vzpomněl jsem si na Dracha, na jeho nepostižitelnou osobnost a proměnlivé záliby. Jestli někdy existoval člověk, který může beze stopy zmizet, byl to on.

„Nikdy ho nenajdete.“

„Doufám, že se mýlíš. Mnozí v církvi autora považují za nejnebezpečnějšího kacíře od doby Husa. Možná ještě horšího. Hus aspoň dokázal psát své štvavé spisy jenom jeden po druhém.“

Odložil knihu stranou. „Pamatuješ si, co jsem ti říkal ve Frankfurtu? Tvoje umění je nástroj, který promlouvá k lidským srdcím. Ta kniha je jako nákaza. Síla takového umění může roznést mor kacířství dál a zasít ho hlouběji, než kdy bylo možné. Mohla by rozložit celé křesťanstvo.“

„Nebo je spojit.“ Namáhavě jsem se zvedl na loket a chytil jsem ho za paži. „Můj objev se nedá zapomenout. Nemůžete zadupat kacířství tím, že se zbavíte mého umění. Je to jenom nástroj. Snad bych byl opatrnější, kdybych si dokázal představit jeho moc, ale pořád je to jenom nástroj. Otiskuje slova na stránky, ale ta slova píšou lidé. Je lepší bojovat s jejich myšlenkami než s nástroji, které používají.“

Umlkl jsem, protože jsem viděl, jak Aeneas přikyvuje.

„Proto ho musíme chránit.“ Uložil knihu do koženého vaku a pevně ho zavázal. „Vykořeníme toto zlo a beze zbytku ho zničíme. Najdeme autora a vymažeme jeho jméno z dějin. Udělám, co bude v mých silách, abych tě ochránil – jak vidíš, mám jistý vliv –, a ty o té knize nikdy s nikým nepromluvíš.“

To bylo poprvé, kdy jsem ho slyšel mluvit tak vážně. Zahlédl jsem v něm sílu osobnosti, která ho vynesla tak vysoko.

„Pokud jde o tebe, myslím, že si zasluhuješ lepší zacházení, než jakého se ti dostalo od tvých přátel. Uvidím, co se dá dělat.“ Natáhl se ke stolku vedle postele a vtiskl mi do ruky knihu. Na vteřinu jsem si myslel, že je to ta Kasparova obludnost, a na zlomek vteřiny jsem se zachvěl. Pak jsem si ale uvědomil, že jde o můj bestiář i s kartou přilepenou k zadní předsádce. Zvenku si byly hodně podobné.

„Měl ji u sebe inkvizitor a já ti ji vracím. Teď se ti pokusím vrátit i další majetek.“ Smutně se usmál. „Ačkoliv brzy zjistíš, že církev není tvým jediným nepřítelem.“

Nick se díval na muže proti sobě – byli to poslední lidé, od nichž by čekal záchranu. Atheldene ve vlněném kabátě a vedle něj v modré sportovní bundě a baseballové čepici s nápisem NYPD muž, o kterém si Nick myslel, že je bezpečně za oceánem.

„Detektiv Royce?“

Jako kdyby hrál pantomimu: jeho slova zanikla v hluku motoru. Jeden člen posádky mu podal sluchátka s mikrofonem.

„Přijel jste mě zatknout?“

Royce zavrtěl hlavou a ukázal k zadní části kabiny. „Vás ne. Vaši přítelkyni.“

„Gillian? Ale ta…“

„Je to zlodějka.“

Nick tomu nemohl uvěřit. „Vy ji budete stíhat za to, že odvezla z Paříže tu kartu? Po tom všem?“

„Nejde o kartu. Tady Simon ji sleduje už měsíce.“

Nick se udiveně podíval na Atheldena. „Vy jste policajt?“ Vůbec na to nevypadal.

„Dražitel. Ale mám přátele ve Scotland Yardu, na oddělení, které vyšetřuje krádeže uměleckých děl. Občas jim s něčím pomůžu. Před pár měsíci mě požádali, abych nenápadně hlídal Gillian. V newyorském muzeu Cloisters se ztrácely věci, které se později objevovaly na trhu v Londýně, ale muzeum nemohlo nic dokázat. Nakonec jí dali vynikající doporučení a vypakovali ji ke Stevensu Mathisonovi. Brzy poté se totéž začalo dít u nás.“

Nick ukázal palcem na Roycea. „On se na tom podílel?“

„Až od chvíle, kdy jste se objevil v Paříži.“ Royce se na něj zazubil – jeho úsměv už nevypadal tak nepřívětivě jako ve výslechové místnosti. „Simon zatelefonoval do Londýna, kde o vás samozřejmě věděli z Interpolu, a zavolali mně. Měl jsem takový zvláštní pocit, že když vás budeme sledovat, místo abychom vás zabásli za vraždu a útěk před spravedlností, zjistíme něco zajímavého.“

„A Atheldene? V Bruselu ho málem zabili. To byla taky součást plánu?“

Atheldene si pohrával s knoflíky kabátu. „Ani náhodou. Byl jsem na smrt vyděšený. Většinou mi volají, když chtějí zjistit, jestli někdo neprodává něco, co by neměl vlastnit, nebo chtějí, abych se podíval na žádost o plnění pojistky. Na takovéhle kovbojky nejsem zvyklý.“

Vrtulník se sklonil k horám a mezi mraky se vynořil stříbrný měsíc.

„Co je to?“ Atheldene ukázal ke svahu pod nimi. Mezi stromy plála ohnivá koule jako zlatý korálek ve stříbrném lese.

Ze sluchátek se ozval pilotův hlas s německým přízvukem. „Možná nějaká nehoda. Zavolám do Oberwinteru, ať tam pošlou policii.“

„Nemohli by poslat i hasiče?“ Atheldene se otočil k hradu. Ze zřícené střechy šlehaly k nebi vysoké jazyky plamenů.

„Po takhle zasněžené silnici se tam nikdo nedostane. Možná ráno.“

„Knihovna ďáblů,“ zahučel Atheldene. „Představte si, strávit v ní aspoň půl hodiny.“

„Klidně bych si to s vámi vyměnil,“ odtušil Nick. „Nelíbil by se vám knihovník.“

„Chápu. Ale těch knih je škoda.“

Emily si sáhla pod košili a vytáhla odřenou knihu vázanou v hnědé kůži.

„Všechny neshořely.“

Atheldene se pro ni málem vrhl přes kabinu, ale pak se opanoval. „To je ta…?“

„Ne. Byla připoutaná řetězem ke zdi – nemohla jsem ji vzít. Ale podařilo se mi popadnout tuhle. Stejně jí dávám přednost.“ Podala ji Nickovi. „Ta je pro tebe.“

Nick potřásl hlavou. Viděl, jak vzadu v kabině Gillian neklidně oddechuje pod přikrývkou. Spala.

„Mám, pro co jsem přijel.“

Epilog

To, co ti říkám ve tmě, vypravuj za světla; a co slyšíš šeptem, vykřič ze střech domů.

Připadal jsem si zvláštně, když jsem se vrátil do Humbrechthofu. Klapání lisů i sázených písmen, křik a žertování učedníků, kteří volali, ať jim někdo přinese další papír, další inkoust a další pivo. Už mi to tu ale nepatřilo. Tep, který oživoval celý dům, se změnil: šlo o pracovní rutinu, kterou nedoplňovalo vzrušení z nových objevů. Kaspar a já, Götz, Keffer a ostatní jsme zmapovali nové území. Teď přišla druhá generace kolonistů, aby postavila silnice a stodoly, odvodnila močály, zasadila rostliny a zkrotila divočinu. Viděl jsem tu mnoho nových tváří: lidé se na mě dívali, když jsem je míjel, ale jen s mírným zájmem. Několik mužů mě poznalo a sklopilo oči nebo mi potřáslo rukou, pokud jim to jejich svědomí dovolilo. Peter Schoeffer mezi nimi nebyl.

„Jel do Frankfurtu,“ vysvětlil Fust, když mě přijal u sebe v kanceláři. „Něco tam domlouvá s knihkupcem. Teď už měl být zpátky. Bude mu líto, že tě nezastihl. Bezpochyby ho zdržela nějaká žena.“

Nevyvracel jsem mu to a uvažoval jsem, jestli Fust ví, že Schoeffer spí s jeho dcerou. Fust si můj výraz vyložil špatně.

„Myslel si o tobě vždycky to nejlepší. Váží si tě jako umělce a vynálezce. Působilo mu hroznou bolest, když si musel vybrat mezi námi dvěma. Je to můj dědic, ale tvůj taky.“

Zvedl ze stolu malý kovový kvádr a podal mi ho. Bloček se mi v rukách rozpadl. Začal jsem se omlouvat, ale pak jsem si všiml, že to bylo schválně. Menší část představovala baňaté písmeno B, vyryté s takovou jemností, že mezi linkami samotného písmena ještě vyrůstaly rozvětvené květiny a lovecký pes štval kachnu po louce. Zapadalo do otvoru v druhém kusu kovu, na němž byl vyryt bujný lem listoví, který doplňoval celý obraz.

„Peterův vynález. Vnitřní část nabarvíš červeným inkoustem, vnější modrým, pak celou formu zařadíš do černého textu a vytiskneš iniciálu. Použili jsme to na žaltář pro katedrálu.“ Ukázal mi výtisk na kusu papíru, s ostřejšími rysy, než jakých může dosáhnout libovolný písař či iluminátor.

„Krásné,“ připustil jsem. Možná jsem se mýlil. Třeba se v tomhle domě ještě daly dělat nové objevy.

„Je to ale pořád příliš pomalé. Peter je v tomhle ohledu stejný jako ty: je posedlý kvalitou a neohlíží se na náklady.“

Rozhostilo se rozpačité ticho. Fust před ním unikl tím, že šustil papíry na stole, dokud nenašel listinu, kterou hledal.

„Asi bychom měli udělat tečku za naším obchodem.“ Podal mi dokument, který jsem měl podepsat a označit pečetí. „Je mi líto, ale je to nezbytné. Žaltář má zpoždění, církev platí pomalu, a tak jsem si musel půjčit další peníze. Ten žid se doslechl o naší neshodě a požaduje po mně záruky, že jsi přijal všechny podmínky rozsudku. Je to jenom formalita.“ Zapálil svíčku a sáhl pro pečetní vosk.

„Jistě mi promineš, když si nejdřív přečtu všechno, co mi dáváš podepsat.“

„Samozřejmě.“ Věnoval mi široký úsměv. Nemohl jsem ho tak lehce urazit.

Pročetl jsem si text. Fust dostal celý Humbrechthof s tiskařskými stroji, inkoustem, papíry a nábytkem, až po to poslední sázítko. Taky si směl nechat dokončené Bible a zisk z prodeje připadne jemu. Gutenberghof, tamější lis a všechno další zůstalo mně. Dřív jsem se zlobil nad nespravedlností takového uspořádání; teď už můj vztek opadl. Byla to minulost.

Napsal jsem pod dokument svoje jméno a otiskl do měkkého vosku pečeť. Fust učinil totéž.

„Máš nový erb,“ poznamenal jsem. Černého ptáka se jhem kolem krku, podpírajícího dva černé štíty ozdobené písmeny a hvězdami.

„Fustova a Schoefferova knižní dílna. Navrhl ho Peter. Budeme ho tisknout na všechny naše knihy jako značku kvality.“

Zachmuřil jsem se. Svým způsobem mi to připadalo jako větší rouhání než vše, čeho se dopustil Kaspar. Dát svoji značku na umělecké dílo, prohlásit ho za své, znamenalo přivlastnit si zásluhu za jeho vznik a odebrat ji Bohu.

Fust si opět vyložil mé zamračení špatně. „Je mi to líto,“ zopakoval. Chtěl, abych mu to věřil. „Naše domy stojí jen kousek od sebe. Bezpochyby se uvidíme. Doufám, že můžeme být přáteli.“

Byl jsem dost starý na to, aby mi lež nepůsobila téměř žádnou bolest. „Taky doufám. Ale teď ne. Na nějaký čas odjíždím z Mohuče.“

Nedalo se pochybovat o tom, že se mu ulevilo. „Kam pojedeš?“

„Musím si něco vyřídit ve Štrasburku.“

Město se koupalo v dubnové sluneční záři. Hrázděné domy a gotické věže odrážely teplé světlo a náměstí hýřilo jasnými barvami z vystavených polic s ubrousky, pohlednicemi a průvodcovskými knihami, jež všude vyrašily jako jarní květiny. Kolem procházely davy turistů, kteří si užívali velikonoční volno, zatímco z kamenů katedrály všechen ten mumraj sledovali králové a andělé, lvi, rytíři a hadi.

Nikdo nevěnoval pozornost mladému páru, který se procházel ruku v ruce po náměstí a po chvíli vstoupil západním vchodem do hlubokého šera katedrály. Na severní stěně po jejich levici jasně zářili králové z barevného skla. Nickovi se zrychlil tep; stiskl Emily ruku.

Atheldene na ně čekal zhruba v polovině chrámové lodi, těsně před postranní kaplí, která přerušovala řadu králů. Přes oblek měl navlečenou fluorescenční vestu a na hlavě mu spočívala ochranná přilba. U základny pilíře za ním stál u hydraulické vysokozdvižné plošiny kameník v kombinéze.

„Doufám, že se nemýlíte. Neumíte si představit toho papírování, aby nám povolili narušit jedno z mistrovských děl gotické architektury. Zvlášť když lidé, kteří se narušení chtějí dopustit, jsou v církvi personae non gratae. Musel jsem si vyžádat splacení snad všech laskavostí za celou svou kariéru a vyprávět ty nejostudnější pohádky.“

Nick vytáhl z batohu bestiář. Z poslední stránky vykukoval růžek karty a Nick ho zasunul zpátky na místo. Brzy bude muset oboje odevzdat: karta se měla vrátit k ostatním do Bibliothèque Nationale v Paříži a kniha do Britské knihovny v Londýně. Vše diskrétně domluvili u Stevense Mathisona. Nickovi, který nikdy nevlastnil žádnou starší knihu než 61. číslo komiksu Supermana, bylo líto, že o ně přichází.

Bestiář ale obsahoval ještě jedno tajemství. Otevřel ho na obnovené první stránce, kterou Gillian vyřízla, ale jež byla nyní odborně všita na místo. Ve spodním rohu se nacházel náčrt čtvercové budovy na ramenech kříže. Všimli si ho při plavbě do Oberwinteru.

Smysl obrázku nakonec rozluštila Emily.

„To není budova s křížem,“ řekla jednoho večera po návratu do New Yorku. „To je budova na křižovatce.“

Na Nicka to neudělalo valný dojem. „A tím se to upřesňuje?“

„Upřesňuje, pokud víš něco o Gutenbergově životě.“ Vyčerpaně si povzdychla. „Štrasburk – město cest. Hlavní evropská křižovatka.“

„A ta budova…“

„Katedrála.“

Kresba nebyla moc jasná – mohlo se jednat o libovolný dům s klenutým vchodem. Neměl ani příliš výraznou věž.

„Všechno sedí. Křižovatky. Králové na stěnách a Kniha letopisů králů judských. Gutenberg.“

A tak se vrátili ke kostelu na křižovatce, kde z oken shlížely dvě desítky králů.

„Menaše byl šestnáctý judský král.“ Emily odpočítala okna, dokud se nedostala k panovníkovi přímo proti nim. „Ludvík Pobožný.“

„To je případné.“

„Gillian si bude rvát vlasy, jestli se nemýlíme,“ poznamenal Atheldene.

Nick ztichl. Projel půlku Evropy, aby našel Gillian, a kupodivu se mu ji opravdu podařilo zachránit. Pořád si ale nebyl jistý tím, co vlastně objevil. Už se nepřevaloval v noci na posteli a nepřemítal, co to mohlo být. Už netoužil po tom, aby ho objímala, šeptala mu, že je jí všeho líto, a prosila ho o druhou šanci. Na některé otázky však nelze odpovědět. Gillian navždy zůstane nezkrotnou a nepoznatelnou ženou, tančící na samé hraně.

Nick s Emily si oblékli žluté vesty a přilby. Plošina je zvedla podél sloupu vysoko nad hlavy turistů. Několik lidí se na ně podívalo, ale zdálo se, že je pohled na fluorescenční vesty uklidnil a přesvědčil je, že se tu neděje nic zajímavého. Princip křiklavého maskování.

„Jak se Gutenberg mohl dostat tak vysoko?“ zeptal se Nick.

„Za jeho návštěvy katedrálu teprve stavěli a přestavovali. Kolem sloupů ještě patrně stálo lešení.“

Plošina se hladce zastavila. Ocitli se skoro ve stejné výšce jako hlavy králů a tváří v tvář reliéfům na sloupu. Z hustého listoví vykukovala mužská hlava. Vedle ní orel s hadem v zobáku. A…

„Hrabající medvěd.“ Nick věděl, že tu bude. Atheldene si ho všiml už ze země a poslal mu fotografii. I tak se zachvěl úžasem. Medvěd zblízka vypadal úplně stejně jako zvíře na kartě. Byl jen trochu zdeformovaný, aby se vešel na příslušné místo – měl shrbenější hřbet a ostřeji pokrčená kolena. Ve spodním rohu, kolem medvědího čenichu, narušoval povrch kamene malý otvor.

Medvěd je klíč.

Kameník vytáhl tenký kovový hák. „Jestli narazím na cement, končíme,“ varoval je.

Poklad však na místě nedržela žádná malta, jen nahromaděný prach a saze stlačené do podoby melasovité černé hmoty. Kameník ji odstranil a odhalil tenkou štěrbinu.

„Tak jdeme na to,“ řekl Atheldene, vzal medvěda za čenich a opatrně zatáhl. Reliéf se hladce, téměř úslužně odklopil. Společně s kameníkem ho pomalu položili na podlahu plošiny. V pilíři zela obdélníková díra.

„Něco tam je.“

Emily sáhla dovnitř a vyndala zrezivělou kovovou krabici o velikosti plechovky na sušenky. Dost velkou na to, aby obsahovala knihu. Atheldene vypáčil ostřím nože víčko a všichni tři se naklonili, aby se podívali dovnitř.

„Rozpadla se.“

Krabice obsahovala silnou vrstvu pergamenových útržků podobných mýdlovým vločkám nebo shrabanému podzimnímu listí. Na většině se dochovaly stopy písma, z některých se leskly střípky zlaté či červené barvy iluminací. Žádný útržek nebyl větší než dva a půl centimetru.

„Dovnitř se určitě dostala vodní pára. Pokud byl pergamen někdy dříve vystaven působení slunečního světla, vlhkost ho takhle rozruší.“

Emily si natáhla latexové rukavice a zvedla jeden z fragmentů. Inkoust byl pořád sytě černý.

„Je to správný druh písma a mohlo by jít o Liber bonasi.“

„Některé jsou jiné.“ Atheldene ukázal na útržek s hnědým inkoustem. I Nick viděl, že jsou na něm slova napsána ručně, nikoliv vytištěna.

„…řadu jmen… husí maso…“ Atheldene odhodil kousek pergamenu zpátky do krabice. „Nevím, co to je.“

Emily rychle prošla několik dalších útržků. „Vypadá to, že tu byly dvě knihy. Liber bonasi a podstatně delší rukopis. Pomíchaly se.“

Nick se díval do krabice. Nedokázal vůbec odhadnout, kolik útržků v ní je. Tisíce? Miliony? Některé se patrně zcela rozpadly, jiné jsou možná nečitelné. Ale měl dost času.

Usmál se na Emily. „Složíme je dohromady.“

Naposledy jsem se zastavil v Gutenberghofu a jako vždycky jsem se podíval na poutníka nad vchodem. Po svém setkání s inkvizicí jsem se mu podobal víc než dřív. Ohnula se mi záda a nahrbil krk. Za chladných dnů mě každý nádech bolel. Ale náklad, který jsem tak dlouho nesl v úkrytu pod pláštěm, byl skoro u cíle.

Ostatní na mě čekali nahoře. Saspach, Götz, Günther, Keffer i Ruppel – a taky půl tuctu dalších mužů, jejichž jména jsem nezačlenil do svého životopisu, byť jsem je při práci u lisu vídal téměř denně. Písař Mentelin, který zahájil práce na nové sadě písmen, protože Fust si vzal moji; Numeister, Sweynheym, Sensenschmidt a Ulrich Han. Chyběl jen Kaspar. Uprostřed místnosti se nad všemi tyčil lis. Zestárl jako my všichni: pokrývaly ho inkoustové skvrny, prohlubně od úderů kladiva, když jsme museli uvolňovat zaseknuté součástky, a už taky neměl úplně rovný šroub. S kvalitní obsluhou ale pořád dokázal vytisknout šestnáct stránek za hodinu.

„Jedu pryč,“ řekl jsem bez úvodu. Ozvalo se zklamané mumlání, ale v žádném hlase neznělo překvapení. Od soudního procesu a všeho, co následovalo, všichni viděli, jak se postupně vzdaluji chodu domu. Po velkolepém díle v podobě Biblí mě neplnilo nadšením zhotovovat kalendáře a gramatické knihy.

„Po dobu mé nepřítomnosti povede dílnu Keffer. V tuto chvíli se bude soustředit na texty, které už jsou vysázené: odpustky a tak dále. Zatím našetříme peníze a vychováme nové učedníky.

Pokud jde o vás ostatní, můžete bydlet v mém domě, jak dlouho si přejete. Neplýtvejte ale časem. Učte se umění, která ještě neznáte. Sazeči by se měli naučit navrhovat nová písmena; pokud jste zatím jenom vařili inkoust, naučte se ho roztírat tak, aby pokaždé udělal správný otisk. Podělte se o svoje znalosti s ostatními. Pak se vraťte do svých domácích měst nebo do měst, o kterých jste vždycky snili, a založte tam vlastní dílny. Přijměte učedníky a nechte je, ať učí zase další. Nevstupujte do žádného cechu, ale vyzvěte každého učedníka, ať zhotoví své mistrovské dílo. Rozšiřte naše umění po celém křesťanstvu, aby všichni lidé mohli číst, učit se, chápat a růst. Budete chybovat, protože dokonalý je jen Bůh. Někteří, snad dokonce přímo někteří z vás, použijí náš vynález ke zlým účelům. Tomu se nelze vyhnout. Tento nástroj je příliš mocný, než aby zůstával v rukou jednoho nebo dvou mužů. Přivedeme-li však na svět více dobra, než by vzniklo bez nás, zůstane naše umění požehnáním.“

Rozloučil jsem se a vyšel jsem do teplého dubnového slunce. Vzdal jsem se svého snu: nevytvořím dokonalou věc. Jsem jen člověk. V mládí by mě takové poznání zničilo; teď jsem cítil jen úlevu, jako by mi ze zad někdo sňal těžké závaží. Smířil jsem se s nedokonalým světem.

Neurazil jsem ani osm kilometrů od Mohuče, když mě napadlo, jak by se knihtisk dal vylepšit.

HISTORICKÁ POZNÁMKA

Na člověka, jehož vynález změnil svět, po sobě Johann Gutenberg zanechal pozoruhodně málo informací o vlastním životě: pár účtů, několik zmínek v městských dokumentech a částečné záznamy o čtyřech soudních přích, které jsou použity i v této knize. Většina dokumentů vyvolává více otázek než odpovědí. Okolnosti, jež odhalují – průmyslovou špionáž, dohody o mlčenlivosti, práva na intelektuální vlastnictví, náročné investory, nejisté financování, žaloby –, by byly dobře známé i každému dnešnímu podnikateli ze Silicon Valley. Připomínají nám, že tištění knih představovalo složitý a nákladný podnik vyžadující investici velkých sum po dobu řady let, stejně jako manažerské schopnosti a organizaci dělby práce, ve středověku téměř neznámé. Gutenbergův génius se musel vypořádat se sháněním financí i logistikou, stejně jako s technickými aspekty inkoustů, kovů, strojů a papíru. Pokud jde o Gutenbergovo mládí, popustil jsem ve svém románu uzdu fantazii. Pozdější kapitoly ze Štrasburku a Mohuče jsou více ukotveny v těch nemnoha faktech, na nichž se historikové obecně shodují.

Ve srovnání s životem Mistra hracích karet je však Gutenbergův život otevřenou knihou. Nedochovalo se nic než jeho dílo, mlhavá představa o místě a době jeho života a skutečnost, že byl prvním, kdo tiskl obrázky z měděných rytin. Jako ostatní umělecké průlomy, v neposlední řadě symbolizované Gutenbergovou Biblí, nejsou jeho karty jen technologickou inovací, ale opravdovým uměleckým dílem.

Myšlenka, že se tito dva giganti raného tisku setkali a spolupracovali, je svůdná, ale nelze ji dokázat. Oba žili v první polovině patnáctého století v Porýní a oba použili lisy v nejranějších příkladech mechanizované sériové výroby. Jak popisuji v knize, řada Mistrových obrazů se objevuje v iluminované Gutenbergově Bibli, která je nyní ve vlastnictví Princetonské univerzity, a další najdeme v obří ručně psané Bibli, která musela vzniknout v Mohuči zhruba ve stejné době, kdy byla dokončována Bible Gutenbergova.

Bylo-li ideálem středověkého umělce nezanechat svoje stopy v díle, které podle tehdejšího pojetí vytvářel Bůh, pak Gutenberg i Mistr hracích karet uspěli snad až příliš dobře. Mistrovo jméno neznáme a Gutenberg zůstal téměř dvě stě let v zapomnění, kam ho uvrhla Fustova a Schoefferova propaganda. Dnešní svět je však pomníkem jejich vášně pro sériovou výrobu textů a obrázků.

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych poděkoval všem, kteří mi během psaní této knihy pomáhali a podporovali mě. Dr. Natalii Nowakowské z oxfordské Somerville College, která mě seznámila s výsledky svého bádání na poli raných tisků; Maxime Préaudové z Bibliothèque Nationale v Paříži, která mi velkoryse dovolila, abych si prohlédl originály hracích karet; dr. Allenovi a Fóru spisovatelů detektivek; Oliveru Johnsonovi, mému spolupracovníkovi a editorovi; rodině Banseů a Isabelle Paulové za jejich pohostinství při mé návštěvě Německa a mnoho dalšího; své rodině, zejména otci za jeho znalosti němčiny; Jonu, Sarah a Agnes Hawkinsovým, pro něž Rýnský testament zůstává jedním z největších děl pojednávajících o tom, „co by bylo, kdyby“; své agentce Jane Conway-Gordonové i přes výhrůžky, že mi odepře čokoládový dort; Interkontinentální literární agentuře; Johnu Kellymu; Charlotte Haycockové a všem v nakladatelství Random House; zaměstnancům Britské knihovny v Londýně a Boston Spa, York Minster Library a knihovny J. B. Morrella na University of York.

Po osmi knihách bych mohl snadno začít považovat trpělivost a podporu své ženy Emmy za samozřejmou: mně ale připadá čím dál úžasnější. Díky ní se velice náročné období psaní změnilo v jedno z nejklidnějších období v mém životě.

Měsíc po začátku práce na této knize se narodil můj syn Owen. Vydal se se mnou na cesty po Evropě, při nichž jsem sbíral materiál, a zhlédl víc gotické architektury, než je pro pětiměsíční dítě bezpečné. Také přispěl náhodnou interpunkcí v okamžicích, kdy přes mou obranu pronikl ke klávesnici. Narodil se do světa, kde revoluce v komunikaci, zahájená Gutenbergem, dosahuje nevyzpytatelných nových rozměrů, a já tuto knihu věnuji právě jemu.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai