Lazarova krypta

Tom Harper

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Osm století lží ukrývá smrtící tajemství.V centru Londýna stojí pohádkově bohatá banka Monsalvat, obestřená tajemstvím. Když její představitelé pozvou chudou postgraduální studentku Ellii Stantonovou a nabídnou jí místo ve své firmě, připadá jí tato příležitost příliš dobrá, než aby se dala odmítnout.Banka však není taková, jak se jeví na první pohled. Ellie si brzy uvědomí, že její život náleží novým zaměstnavatelům – a ti sledují každý její krok, neboť v jejich středověkých kryptách se nachází přísně střežený mocný poklad, nerozborně spojený s Elliinou vlastní minulostí. Ellie se tak musí pustit do závodu s časem. Její jediná naděje spočívá v tom, že odhalí tajemství ukryté ve staré kryptě. To je však teprve začátek…

Tom Harper

Lazarova krypta

V centru Londýna stojí pohádkově bohatá banka Monsalvat, obestřená tajemstvím. Když její představitelé pozvou chudou postgraduální studentku Ellii Stantonovou a nabídnou jí místo ve své firmě, připadá jí tato příležitost příliš lákavá, než aby se dala odmítnout.

Banka však není taková, jak se jeví na první pohled. Ellie si brzy uvědomí, že její život náleží novým zaměstnavatelům – a ti sledují každý její krok, neboť v jejich středověkých kryptách se nachází přísně střežený mocný poklad, nerozborně spojený s Elliinou vlastní minulostí.

Ellie se tak musí pustit do závodu s časem. Její jediná naděje spočívá v tom, že odhalí tajemství ukryté ve staré kryptě. To je však teprve začátek…

TOM HARPER je pseudonym autora několika napínavých románů, z nichž Ztracený chrám a Kniha tajemství vyšly česky. Pod vlastním jménem Edwin Thomas napsal tři historické knihy z doby Napoleona. Narodil se roku 1977 v Německu, vyrůstal v Belgii a Americe. Vystudoval dějiny na britské univerzitě v Oxfordu a nyní s manželkou žije v Yorku. V letech 2005 a 2006 uspořádal soutěž Asociace spisovatelů detektivních příběhů (CWA) pro začínající, dosud nevydávané autory.

Více informací o autorovi a jeho knihách najdete na internetových stránkách:

www.tom-harper.co.uk

V nakladatelství BB/art již vyšlo:

LAZAROVA KRYPTA

TOM HARPER

Přeložil Zdík Dušek

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2011

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2010 Tom Harper

All rights reserved.

Z anglického originálu The Lazarus Vault

(First published by Arrow Books, London, 2010)

přeložil © 2011 Zdík Dušek

Redakce textu: Růžena Steklačová

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Tisk: CENT A, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-940-8

Pro Jane Conway-Gordonovou

Lepší než dloubnout do oka

„Na mou čest,“ pravil sir Guiromelant. „Vašimi příběhy jsem ohromen. Je radost vám naslouchat, vždyť je vyprávíte stejně dobře jako nějaký minstrel či trubadúr – jste rozený vyprávěč. Přesto jsem vás nejprve považoval za rytíře a pomyslel jsem si, že jste jistě vykonal veliké, udatné skutky.“

– Chrétien de Troyes, Perceval

1. kapitola

Londýn

Ellie si opakovala, že tu práci nechce. Nepotřebuje ji. Právě nastoupila jako postgraduální studentka oboru, který zbožňovala, což bylo mnohem víc, než v co mohla dívka jako ona doufat. Až do té doby se její život vyvíjel bezútěšně a bídně, ale najednou vstoupila do kouzelného světa. Po devíti měsících v Oxfordu se pořád musela ujišťovat, že se jí to nezdá – obklopovala ji nádhera starých chrličů a věžiček, místností obložených dřevem a dokonale udržovaných trávníků. Její školitel si jí dostatečně vážil, měla milujícího přítele a matku, která málem pukala pýchou, když vyprávěla sousedkám, jak daleko to její dcera dotáhla.

Nic z toho ji však nezastavilo, aby jednoho šedivého rána v šest hodin vstala, oblékla si legíny, na květen příliš teplé, a tvídovou sukni, již si koupila na přijímací pohovor na doktorské studium, a vyjela autobusem do Londýna. U Mramorového oblouku nastoupila na metro s tisícovkou dalších cestujících, kteří se vmáčkli do vagonů jako zubní pasta, a uvažovala, jak to někdo může vydržet každý den. K břichu si tiskla kabelku, v níž měla láhev s vodou, sendvič, který si připravila na zpáteční cestu, a pozvání na silném smetanovém papíře s hlavičkou. Důvod, proč se vydala na cestu.

Pan ředitel Vivian Blanchard by byl potěšen, kdybyste ho mohla navštívit a promluvit si s ním o možném nástupu do zaměstnání v bance Monsalvat…

Souprava vjela do tunelu a Ellii na zátylku studily krůpěje potu. Ve vzduchu čpěl pach těl a těch nejlevnějších parfémů. Dělalo se jí mdlo. Ani tu práci nechtěla.

Když vystoupila ve stanici Bank Station na povrch, okamžitě vnímala nebezpečí. Před centrální bankou se shromáždil dav demonstrantů, kteří skandovali, tleskali a mávali otrhanými transparenty. Zřejmě se očekával příchod dalších. Policejní koně hrabali mohutnými kopyty a cenili zuby, zatímco jezdci shlíželi ze sedel zpoza tmavých průzorů svých přileb nebo nad okraji štítů. Přitom svírali obušky jako rytíři chystající se do bitvy. Baroni kapitalismu sledovali vývoj událostí z oken a shodovali se, že právě na tohle platí daně.

Ellie vykročila kolem demonstrantů. Dav do ní vrážel a Ellie v jednu chvíli málem upustila kabelku. Jakýsi policista si ji prohlédl od hlavy k patě a usoudil, že nepředstavuje hrozbu. V tvídové sukni a vlněném saku nevypadala jako demonstrant. Vlastně se odlišovala od všech lidí v londýnské City. Zpoza zabarikádovaných výloh obchodu ji káravě sledovaly figuríny v drahém oblečení. Ellie si přála, aby bývala zůstala v Oxfordu.

„Dívej se na cestu!“

Rozhořčený, pobouřený výkřik. Do někoho vrazila. Do jednoho z demonstrantů. Měl rozcuchané mastné vlasy, vychrtlou tvář s pichlavýma očima a křivými zuby a jeho tričko vypadalo, jako by ho už několik týdnů nesvlékl. O rameno měl opřený transparent s nápisem kapitalismus nás zabijí.

„Promiňte,“ omluvila se a pokusila se ho obejít, ale muž jí zastoupil cestu.

„Žijeme v nebezpečnejch dobách, pusinko.“ Naklonil se k ní. „Musíš bejt opatrná, chápeš, jak to myslím? Musíme odsekat mrtvý dřevo a zastavit hnilobu, než nás všechny sežere. Musíme vyříznout vřed.“

Páchl jako týden staré odpadky. Ellie ustoupila, ale dav ji natlačil zpátky.

„Společnost umírá.“ V koutcích úst se mu dělaly kapičky slin a mluvil stále hlasitěji. „Svět zachvátila nemoc, která nás všechny zabije. Jen se rozhlídni kolem sebe. Umíraj brouci i stromy. Oceány stoupaj, ale nejsou v nich žádný ryby. Je to nemoc.“

Ellie se podívala na hodinky. Měla naspěch. „Promiňte, ale…“

„Ne, jen poslouchej.“

Muž natáhl ruku se špinavými nehty připomínajícími drápy. Zřejmě ji chtěl popadnout za paži, ale Ellie uhnula, takže muž místo toho zachytil řemínek její kabelky. Strhl jí tašku z ramene a Ellie zaječela.

Vtom se za ním cosi mihlo a demonstrant s vyjeknutím padl na kolena. Nad ním se tyčil policista v zářivě žluté vestě a s obuškem v ruce. Určitě sledoval celou scénu a čekal na záminku k zásahu. Vmžiku se objevili další dva policisté, kteří zacvakli muži pouta na zápěstí a odtáhli ho pryč.

Ellie se pokusila vykoktat poděkování, ale policista ji přerušil.

„Běžte pryč!“ vykřikl na ni. „Tady nejste v bezpečí!“

Úšklebek na jeho tváři, zpola skryté za průzorem helmy, byl skoro děsivější než ten demonstrant. Ellie sevřela kabelku oběma rukama a odklopýtala davem.

O chvilku později ji dostihly výčitky svědomí. Ten muž jí nechtěl ublížit. Možná si měla zapsat číslo policistova odznaku pro případ, že by si demonstrant chtěl stěžovat. Ohlédla se, ale policista už zmizel v bitevní linii žlutých vest.

Ellie dorazila do banky s desetiminutovým zpožděním, zardělá a udýchaná. Střetnutí s demonstrantem s ní otřáslo, ale kvůli němu se nezpozdila. Zabloudila. Mapa, do které před cestou nahlédla, znázorňovala v místě, kde měla stát banka, jen šedý obdélník. Ve skutečnosti se jednalo o bludiště úzkých klikatých uliček mezi starými budovami. Některé končily slepě, jiné propojovaly průchody pod domy nebo v odvěkých zdech. Když už se vzdávala, spatřila před sebou starou kamennou budovu s úzkými okny a věžičkami v rozích.

Před budovou parkoval třpytivě černý jaguar. Jak se sem dostal? Když k němu došla, vystoupil uniformovaný řidič a otevřel zadní dveře, skoro jako kdyby ji očekával. Nedělal to ale kvůli ní. Ze schodů sešel muž v obleku s tenkými proužky a modré kravatě a nastoupil do vozu. Řidič za ním zabouchl dveře a odjel; Ellie se musela přitisknout ke zdi, aby se autu vyhnula. Přitom si všimla povědomé tváře, skloněné nad obsahem červeného koženého kufříku, byť jen na vteřinu, než jaguar zmizel za rohem.

Ellie se ohlédla k bance. Nad vchodem visel železný znak orla s pootevřeným zobákem a s oštěpem v pařátu. Stejný viděla i na dveřích a uvnitř, tentokrát v mosazném provedení nad recepcí.

Recepční s nevlídnou tváří, která se do značné míry podobala orlu ze znaku, ji probodla pohledem. Ellie přistoupila k pultu a vytáhla z kabelky dopis.

„Dobrý den. Jsem Ellie Stantonová a, ehm, jdu za panem Vivianem Blanchardem.“

Recepční zvedla sluchátko a břitce Ellii ohlásila. Jejím hlasem by se dalo řezat sklo.

„Minutku vydržte.“

Nebyla tu žádná křesla, nic, na čem by se dalo sedět. Ellie zůstala bezradně stát u recepce. Za chvilku ji přemohla zvědavost.

„Ten pán, který právě odjel – nebyl to…?“

Recepční našpulila rty. „Obávám se, že zásadně neposkytujeme informace o klientech.“

Ellie se začervenala. Nepokazila si právě šance na přijetí? Vzpamatuj se, napomenula se v duchu. Nemusíš nikomu nic dokazovat. To oni požádali o schůzku tebe.

Do ticha zazvonil telefon. Recepční zvedla sluchátko, aniž by spustila oči z Ellie.

„Můžete jít nahoru.“

Kancelář Viviana Blancharda se nacházela v pátém patře, dost vysoko, aby byl z okna výhled na význačné dominanty v panoramatu města. Ellie si jich však sotva všimla. Její pozornost plně poutal Blanchard, který ji energicky přivítal, omluvil se za zdržení a nabídl jí kávu. Když Ellie odmítla, nepatrně ji k sobě přitáhl a předklonil se, skoro jako kdyby jí chtěl políbit ruku.

„Těší mě.“

Usadil ji na měkkou koženou pohovku. Sám si z krabičky na stole vzal tlustý doutník, odřízl mu stříbrným nožem špičku a vytáhl zlatý zapalovač.

„Nevadí?“

Ellie zavrtěla hlavou a snažila se někam svého hostitele zařadit. Nepodobal se nikomu, s kým se dosud setkala. Všechno na něm působilo větším dojmem než ve skutečném životě: jeho vysoká postava a široká ramena, šedivý oblek, který ho obepínal jako rytířská zbroj, hříva stříbrných vlasů sčesaných dozadu i ostře řezaná tvář s orlím nosem a očima, jež se třpytily jako špendlíkové hlavičky. Manžetové knoflíčky měl od Cartiera, kravatu od Hermèse a boty (ačkoliv to Ellie nemohla vědět) mu na zakázku vlastnoručně ušil jeden člověk v Paříži, který vyrábí jen sto párů ročně. Když Blanchard promluvil, v jeho slovech byl slyšet slabý náznak cizího přízvuku.

„Děkuji, že jste přišla, Ellie. Smím vás oslovovat Ellie?“ Nečekal na svolení. „Omlouvám se, jestli vám náš postup připadal zbytečně… tajemný.“

„Nestává se každý den, aby vás pozvali na pracovní pohovor, i když jste nežádal o místo.“

„A do firmy, o které jste dosud neslyšela, že?“ Blanchard vyfoukl oblak dýmu k olejomalbě pověšené nad krbem. Jednalo se o reprodukci prerafaelského rytíře.

Nemělo smysl to popírat. Nikdo, s kým Ellie mluvila, jméno Monsalvat neznal. Banka měla internetovou stránku, ale na ní byl jen obrázek loga a telefonní číslo. Univerzitní služba pro výběr povolání o ní nevěděla vůbec nic a na celém internetu se o ní dalo najít jen pár letmých zmínek ve Financial Times a několik odkazů v The Economist. Skoro jako kdyby Monsalvat chtěl zůstat světu utajen.

„Moc ne,“ připustila Ellie.

„To je zcela pochopitelné.“ Blanchard vycenil zuby v uklidňujícím úsměvu. „Jednou z našich hlavních zásad je diskrétnost a dbáme na to, abychom ochránili svoje soukromí.“

„Vím, že vaši banku zřídil v šestnáctém století kupec, který sem přicestoval z Francie,“ řekla Ellie. „Saint-Lazare de Morgon. To z vás dělá nejstarší banku v Anglii a jednu ze dvou či tří nejstarších bank v Evropě. Během reformace jste zbohatli správou majetku zrušených klášterů. V osmnáctém století jste si vydobyli přední místo mezi institucemi, jež poskytovaly finance libovolné evropské zemi, která si přála zahájit válečné tažení.“

Blanchard sklonil hlavu na znamení, že obvinění připouští.

„Ve dvacátém století jste přežili války i hospodářské krize jako nevelká, ale vlivná obchodní banka obsluhující bohaté jednotlivce a jejich společnosti. Ve dvacátém prvním století jste snad poslední starou firmou, kterou nepřevzala žádná z velkých mezinárodních korporací. Zatím.“

Na Blanchardově doutníku během její řeči vyrostl váleček popela. Bankéř ho oklepal do popelníku a znovu si doutník vložil do úst. Mlčky Ellii poslouchal a tvářil se potěšeně.

„Mám dojem, že většina těchto informací nebyla nikdy veřejně publikována.“

Ellie se pod jeho upřeným pohledem zarděla. „Váš dopis vzbudil mou zvědavost.“

Zajímalo mě, proč banka, o níž nikdo nikdy neslyšel, chce zaměstnat dívku, o které taky nikdo nikdy neslyšel, bez zkušeností a neobeznámenou s prací v City. Dva dny strávila přehrabováním štosů zažloutlých dokumentů, otřepených účetních knih a zapomenutých lejster, aby zjistila, zda banka Monsalvat vůbec existuje.

„Ve skutečnosti není žádná záhada, jak jsme vás našli. Vzpomínáte na svou práci, se kterou jste vyhrála cenu?“

„Spencerovu cenu.“ Nikdy o ní neslyšela, dokud jí školitel nenechal v přihrádce nevyplněný formulář – to byla jediná příležitost, kdy dal najevo, že vůbec ví o Elliině existenci. Ellie odeslala svůj esej a zapomněla na něj. O tři měsíce později jí přišel blahopřejný dopis a šek na pět set liber.

„Poskytujeme tuto cenu jménem jednoho z našich klientů a čas od času, s jeho svolením, ji využíváme k vyhledávání jedinců, o které bychom mohli mít zájem.“

Zahleděl se na ni. Ellie sebou trhla, jako kdyby ji Blanchard udeřil, a odvrátila zrak. Podívala se znovu na olejomalbu nad krbem. V pozadí byla ke stromu přivázána dívka v průsvitné róbě, pod kterou nezůstávalo takřka nic utajeno. Rytíř měl zpola tasený meč, ačkoliv nebylo jasné, zda se chystá osvobodit pannu, nebo bojovat s nějakým protivníkem, který se k němu blíží zpoza okraje obrazu. Ellii napadlo, jestli ta malba je vůbec reprodukce.

Blanchard se ve svém křesle pohodlně opřel. „Dovolte, abych vám řekl něco o naší současnosti. Jsme neobvyklá firma. Řekl bych přímo výjimečná. Někteří nás označují za staromódní a svým způsobem skutečně staromódní jsme. Také si ale uvědomujeme, že chceme-li si uchovat nezávislost, musíme si udržet náskok před konkurenty. Nabízíme nejmodernější služby, nejmodernější myšlení. Zařizujeme starou budovu novým nábytkem.“

Zjevně hovořil obrazně. Jeho masivní tmavý stůl se zdobnými nohami byl jistě nejméně tři sta let starý. Možná dokonce pocházel z nějakého zrušeného kláštera, na kterém banka Monsalvat tak slušně vydělala.

„Naši klienti většinou pocházejí ze starých bohatých rodin – někteří dokonce z velice starých. Chápou, že k penězům není třeba přistupovat hrubě a neomaleně. Požadují, aby bankéři spravovali jejich majetek s jistou…“

„Diskrétností?“ navrhla Ellie.

„Estetikou.“

Ellie přikývla, i když tak úplně nerozuměla.

„Čerstvé zbohatlíky – Araby, Orientálce, Američany – necháváme jiným. Židé mají svoje vlastní lidi.“

Všiml si překvapeného výrazu, který Ellie přes veškerou snahu nedokázala potlačit.

„Já vím, že to není politicky korektní výrok, ale je to tak. V bankovnictví se musíte držet faktů.“

Blanchard znovu oklepal popel z doutníku.

„Říkal jsem vám, že jsme výjimečná společnost, ale nemáme na účtě obrovské sumy peněz. Naše bohatství spočívá v myslích a srdcích lidí. Výjimečných lidí. Lidí jako vy.“

Ellie prkenně seděla na obrovské pohovce s koleny přitisknutými těsně k sobě.

„Myslíte, že vám lichotím? Mohu umístit inzeráty na ty správné univerzity a příští týden se mi sejde pět stovek dokonalých životopisů. Všichni uchazeči budou stejní: vystudovali stejné školy, absolvovali stejné kurzy a naučili se stejně myslet. Všichni budou ochotni tvrdě pracovat, ale jen v rámci systému, který je navržen tak, aby v něm uspěli. Zatímco vy, Ellie – vy jste uspěla mimo jeho rámec. A to je výjimečné. Ti ostatní se domnívají, že život je hra na nalinkovaném hřišti, s pravidly, zapisováním skóre a rozhodčími, kteří zapískají, když někdo někoho kopne do rozkroku. Vy a já, Ellie, víme, že to tak není.“

Blanchard otevřel složku, kterou měl před sebou na stole, a vytáhl dva listy papíru, jež vypadaly jako Elliin životopis. Jak se k němu dostal?

„Povězte mi něco o sobě.“

„Co kdybyste si odpověděl sám?“

Samotnou ji překvapila její smělost. Možná o tu práci vážně nestála. Blanchard se ale nezatvářil uraženě a Ellie vycítila, že se mu její reakce líbila.

„Eleanor Caris Stantonová. Narozena dvacátého druhého února 1987 v Newportu v Jižním Walesu. Vaše matka vystřídala řadu dělnických zaměstnání, váš otec…“ Pokrčil rameny. Nezdálo se, že by četl z nějakého papíru. „Chodila jste do obyčejné školy a dosáhla jste pozoruhodných výsledků. Nabídli vám stipendium na univerzitě v Oxfordu, které jste odmítla, abyste mohla chodit do místní, málo známé polytechnické školy. Naháněl vám Oxford strach? Bála jste se tamějšího elitářství? Bála jste se, že nebudete stačit?“

„Ne.“ Neznělo to příliš defenzivně? „Ani s penězi, které mi nabízeli, jsem si studia nemohla dovolit.“

„Na strachu není nic špatného,“ pokáral ji Blanchard. „Lidé, kteří si myslí, že se nemají čeho bát, obvykle nemají co získat.“

Ellie si nebyla tak docela jistá, jestli je to pravda. „V každém případě jsem se na Oxford nakonec dostala.“

„Jistě. Byla jste nejlepší v ročníku a získala jste červený diplom v oboru dějin středověku. Mohla jste se ucházet o libovolné místo, ale vy jste si vybrala doktorské studium. Takové rozhodnutí by neučinilo mnoho lidí. Nebyla jste v pokušení jít vydělávat a vymanit se svému původu?“

Ellie ztuhla. Je tak necitlivý, nebo ji jenom zkouší? Zahleděla se mu do obličeje, do hluboko vyrytých vrásek, a měla dojem, že vidí, jak mu v koutcích úst pohrává nepatrný úsměv. Mizera.

„Peníze nejsou jediný způsob úniku,“ řekla pouze.

Blanchard přikývl a zhoupl se ve svém křesle s vysokým opěradlem. „Rozlet myšlenek, že?“

„Něco takového.“

„Myšlenkám ale hrozí zase jiná chudoba. Slonovinová věž akademických oborů je jako ozvuková komora nebo zrcadlová síň. Díváte se na svět přes sklo a v posledku vidíte jen sebe. To by vás uspokojilo?“

Náhle se jí vybavila slova toho policisty. Tady nejste v bezpečí.

„Mé místo je na univerzitě,“ odpověděla pevně. „Jsem velice poctěna vaším pozváním, ale zbývá mi tři a půl roku studia a jsem rozhodnuta získat doktorát. Obávám se, že mě v tuto chvíli nemůže nic přesvědčit, abych změnila názor.“

Zkoušela si tuto řeč v autobuse, protože věděla, že přijde čas, kdy ji bude třeba proslovit, a chtěla použít správný tón. Nemluvit příkře, ale zároveň nedat prostor pro pochybnosti. Jako když říkáte osobě, s níž jste si vyšli na rande, že s ní nehodláte jít domů.

Blanchard ji znuděně vyslechl.

„Už jste v bankovnictví pracovala, že?“

Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co má Blanchard na mysli. Už na to skoro zapomněla. „Jenom jako brigádnice. Bylo to něco úplně jiného než tohle.“ Dvanáct hodin týdně v místní záložně s hnědými koberci a oblázkovými obklady stěn. Staré peníze tam představovali pouze penzisté, kteří si chodili vybírat úroky.

„Co vás nalákalo?“

Ellie zamrkala. „Prosím?“

„Na tu práci. Proč jste si nevybrala bar nebo butik, kam chodí na brigádu většina mladých žen?“

„Napadlo mě, že bych se měla podívat na svět z druhé strany.“

Chtěla jsem vidět, odkud plynou peníze. Manipulovat s nimi. Být jim nablízku. Aspoň jednou jich mít dost. Celý život byla chudá a nenáviděla chudobu. Nesnášela zoufalství v matčiných očích, s nímž se vracela z noční směny, a její hrůzu, když někdo zaklepal na dveře. Nejednou musely náhle odjet z domu, kde si začínala připadat šťastná, často uprostřed noci s několika osobními věcmi. Zažívala pocit nespravedlnosti, když viděla ostatní děti ve škole, jak chodí v nových šatech, s telefony a laptopy od rodičů, zatímco ona si kupovala školní uniformy z druhé ruky. Na univerzitě se telefony a laptopy změnily v auta a byty, zatímco Ellie žila sama nad prodejnou kebabu, mořila se dlouho do noci nad knihami, obklopená pachem tuku z hranolek, a ve volném čase pracovala za minimální mzdu, kdekoliv se jí k tomu naskytla příležitost.

„Povím vám víc o nástupních platových podmínkách,“ řekl Blanchard. „Jsme malá firma, a proto víme, že musíme nabízet víc než naši konkurenti.“ Zvedl stříbrný nůž a otřel z něj drobky tabáku. „Naštěstí nemáme hluboko do kapsy. Nástupní plat byste u nás měla sedmdesát pět tisíc liber a k tomu můžete očekávat bonus ve výši přibližně deseti až patnácti procent. Čím déle u nás budete pracovat, tím víc procent dostanete.“

Ellie otevřela ústa. Bylo jí jedno, jestli si toho Blanchard všimne. Opravdu řekl sedmdesát pět tisíc liber? Grant na její doktorát činil osm tisíc, a to bylo víc, než za celý život měla. Ani spolužáci z univerzity, kteří se uchytili v předních právnických firmách v Londýně, nevydělávali zdaleka tolik. Věděla to, protože je dlouhé měsíce poslouchala, jak se chlubí svými příjmy.

„Uvědomujeme si, že se v Londýně nežije snadno,“ pokračoval Blanchard, „a proto se snažíme pomáhat i v tomto ohledu. Prvním rokem můžete bydlet ve firemním bytě v Barbicanu na třicátém osmém patře. Je z něj opravdu krásný výhled.“

Ellie zamyšleně přikývla. Sedmdesát pět tisíc liber.

„Přirozeně vám poskytneme všechno potřebné k práci. Laptop a nejnovější mobil, pokud chcete. Reprezentační fond na nákup oblečení.“

Ellie mimoděk promnula mezi prsty levnou látku sukně a představila si samu sebe v šatech, jež viděla za výlohami cestou sem.

„Nenabízíme služební vůz, protože ho nebudete potřebovat. Jezdit po Londýně autem je nemožné. Jestliže vás vyšleme někam dál, někdo vás odveze. A většinou budete cestovat po zahraničí.“

„Bude těch cest hodně?“

„Naši klienti jsou roztroušeni po celé Evropě. Ve Švýcarsku, v Itálii, Německu a samozřejmě ve Francii. Někdy přijíždějí do Londýna, ale většinou dávají přednost tomu, abychom my navštěvovali je.“

Ellie byla v zahraničí jen jednou, v osmnácti, když složila zkoušky. Šest měsíců si střádala ze sobotní brigády, aby jela na týden do španělské noclehárny, která páchla jako kanál.

„Přirozeně vám cestování maximálně usnadníme. Budeme vás posílat první třídou a ubytujeme vás ve slušných hotelích.“

„Jsem si jistá…“

Blanchard ji přerušil máchnutím stříbrného nože.

„Ellie, nalijme si čistého vína. Většina pracovních pohovorů stojí na lžích. Žadatel lže o tom, jak je fantastický a nadšený do práce, a firma lže o tom, jak úžasně se mu pro ně bude pracovat a jaká ho u nich čeká skvělá kariéra. Ve skutečnosti mu budou nakládat tolik práce, až zblbne z papírování, a pak ho propustí.“

Ellie mlčky poslouchala. Z dýmu Blanchardova doutníku se jí točila hlava.

„My takoví nejsme. Pečlivě si vybíráme lidi, o které máme zájem, a když je najdeme, necháme si je. Jste pro nás investice, potenciálně v hodnotě milionů. A jako v případě každé investice, i vám chceme pomoci v růstu. Ano, ta práce je náročná. Některé dny budou velmi dlouhé a protáhnou se až do noci, ale mohu vám slíbit, že toto zaměstnání je mnohem zajímavější, než co jste kdy dělala. Setkáte se tváří v tvář s nejmocnějšími a nejchytřejšími lidmi v Evropě a oni vám budou naslouchat. Dychtivě a vděčně. Protože zastupujete banku Monsalvat a protože ve vás rozpoznají spřízněného ducha. Stejně jako jsme ho ve vás rozpoznali my.“

Propojil konečky prstů a předklonil se.

„Ellie, velice o vás stojíme. Co mi odpovíte?“

2. kapitola

Île de Pêche, LP 1142

Je deštivé ráno. Kapky dopadají na vodní hladinu a vytvářejí bludiště navzájem se protínajících kružnic, narušovaných našimi mělkými loďkami, v nichž přijíždíme zabít hraběte. Mají tak tenké trupy, že přes ně cítím vodu, podobně jako jezdec přes sedlo vnímá svého koně.

Vlastně jsou sotva větší než korakly. Svým způsobem připomínáme poutníky. Svědí mě temeno, na kterém mi Malegant včera v noci loveckým nožem vyholil falešnou tonzuru, a kůži mi rozdírá hábit ze surové ovčí vlny. Sutany jsme sebrali skupince mnichů, jež jsme před týdnem překvapili na cestě nedaleko Rennes. Ramenní švy se na nás napínají – jsme svalnatější než bývají mniši. A pod kutnami máme oblečené drátěné košile.

Z moře stoupá mlžný opar, který nás zahaluje jako beztvará tapiserie na stěnách našeho světa. V tomto zálivu jsou na tři stovky ostrůvků, ale my žádný nevidíme. Počasí nám přeje. Tmavé čluny jsou na tmavé mořské hladině téměř neviditelné. I kdyby si nás hlídky všimly, tětivy luků za deště měknou. Podle Maleganta to dokazuje, že si Bůh přeje náš úspěch. Všichni se smějeme. Věříme, že jeho vtipu rozumíme.

Je nás osm a každý z nás prošel nejméně tuctem bitev. Máme na rukách krev, na tváři jizvy a na naše hlavy byly vypsány odměny. Muže jako my je neradno potkat – o naší nebezpečnosti se ostatně přesvědčili i ti mnichové. Všichni se ale bojíme Maleganta. Je o hlavu vyšší než my ostatní a všechno je na něm černé: vlasy, oči, drahokam v jílci meče i vřeštící orel na štítu. I zbroj má z černé kovové slitiny.

Právě vytahuje lovecký nůž a rozřezává si hábit od krku dolů, jako kdyby si svlékal kůži. Takhle se snadněji zbaví převleku, až začne bitva. Napodobujeme ho a nad tichým mořem se nese zvuk párané látky.

V mlze před námi vyvstává stín a já slyším, jak voda olizuje suchou zemi. Stín roste. Kdesi začíná žalostně naříkat bukač. Hrad zde dosahuje až k moři. Jsme dost blízko, abychom na hradbách viděli slávky a vilejše. Z vody vyčnívají tyče označující koše na humry.

Plujeme podle ptačího volání a nacházíme kamennou rampu klesající do moře. Brána na jejím konci je otevřená a stojí u ní kartuziánský mnich, jehož roucho splývá s mlhou. Má dlaně přiložené k ústům a houká jako bukač.

Teď spouští ruce podél těla. Má nejmladší a nejjemnější tvář z nás všech a jeho mnišské přestrojení je nejuvěřitelnější.

„Tuší něco?“ ptá se Malegant. I jeho hlas je temný a zlověstný jako saze.

Mnich vrtí hlavou. „Hrabě se modlí v kapli.“

Vystupujeme z loďky – zmáčíme si přitom nohy, ale nechceme, aby někdo slyšel skřípání loďky o rampu. Vybaluji svůj meč. Mnichové s sebou nesli knihy a jejich pergamen uchoval ostří v suchu. Odhazuji archy do vody a sleduji, jak odplouvají do deště, který se je snaží potopit.

„Hlídej bránu,“ říká Malegant mnichovi. „Až začne boj, nikdo nesmí uniknout.“

Převazuje si kutnu opaskem. Jílec meče mu na rouchu vytváří necudnou vybouleninu. Všichni si přetahujeme kápě přes hlavu a procházíme bránou.

Je krátce po rozbřesku, ale hrad už je vzhůru. Čeledíni vynášejí ze stájí k zahradě u kuchyně kouřící kbelíky mrvy. Sluhové vymetají smetí z velké síně a odnášejí je ke spálení do pekárny. Kdesi křičí sokoli, kterým jejich opatrovník přináší potravu. Z balkonu věže se vyklání žena v bílých šatech. Chci se na ni podívat přes okraj kápě, ale je zahalena mlhou, v níž mi její postava připomíná anděla.

Na okamžik v ní vidím Adu. Vlasy má stažené červenou stuhou, její tmavé oči jsou plné smíchu a na krku jí visí brož, dárek ode mě.

Nedívej se, prosím ji v duchu. Ať jsi kdokoliv, odvrať zrak. Nemá smysl ji žádat, aby se za mě modlila.

Ale není to Ada. Stahuji si kápi do čela a bílá postava mi mizí z očí.

Kapli tvoří tmavá, zapadlá místnost zpola vytesaná do skály a zpola postavená z kamenů. Podlaha je ošlapaná dohladka. V zadní stěně je úzké okno s výhledem na moře; sklo zdobí tři kulaté červené znaky připomínající krvavé rány. Pod oknem stojí oltář, na němž vidím dva víceramenné svícny a relikviář, vše ve zlatě.

Před oltářem klečí hrabě. Je menší, než jsem čekal: hubený střízlík s řídnoucími šedinami a červenými lícemi. Čte z bible položené na nízkém pultu, nad ním stojí čelem proti sobě dvě řady mnichů – pravých mnichů – a zpívají liturgické zpěvy.

Slituj se, Pane, nad ubohým hříšníkem.

Točí se mi hlava. Přeju si změnit svůj osud. Malegant rázně vpadá do místnosti a hábit mu sklouzává z ramen. Nikdo se ho nepokouší zadržet. Poklepává klečícímu muži na rameno mečem, jako kdyby ho pasoval na rytíře, a když hrabě otáčí hlavu, rozmáchne se k úderu.

Jedinou ranou přetne hraběti klíční kost a ostří meče se zanořuje do plic. Do vzduchu tryská krev a hlava oběti se kolébá na krku jako prasečí močový měchýř na provázku. Malegant šlápne mrtvému hraběti botou na záda a vytáhne z těla meč. Mrtvola se hroutí na pult a otevřenou knihu zalévá krev. Jeden z mnichů vybíhá k oltáři, aby bránil relikviář vlastním tělem, ale Malegant mu podřízne hrdlo a odhodí jeho tělo na stranu.

Za námi se ozývají výkřiky a dusot bot. Strážní si všimli hrozícího nebezpečí příliš pozdě. Malegant bere do ruky relikviář, zvedá ho nad hlavu jako trofej a vítězoslavně se usmívá, zatímco ostatní pobíjejí zbývající mnichy.

A já? Vím, že bych měl tasit meč a odvést práci, na kterou jsem byl najat. Nebo se přinejmenším bránit. Ale nedokážu se pohnout. Vzpomínám na slib, který jsem skládal kdysi v minulosti.

Budu chránit církev, svého pána a bezbranné.

Jak jsem mohl takhle skončit?

3. kapitola

Lucemburk

Lemmy Maartens věděl, že má nejlehčí práci na světě. Dělal bankovního inspektora v daňovém ráji a rád žertoval, že jeho nejnáročnější každodenní povinností je rozhodnout se, kde se naobědvá. Teď mu ale jeho práce nepřipadala tak jednoduchá. Právě teď se potil.

„Dáte si ještě kávu?“

Sekretářka donesla konvičku. Lemmy postavil šálek na stůl a přisunul ho k ní, aby neviděla, jak se mu třese ruka. Kávová souprava byla z jemného porcelánu – Villeroy & Boch. Lemmy se podíval na značku ze spodní strany šálku, když sekretářka odešla z místnosti.

„Vedoucí tu bude hned.“

Po celý život Lemmy věděl, že má nárok na víc, než kolik mu svět dává. Jeho pracovní kontakty s mezinárodními finančníky, z nichž doslova vyzařovalo bohatství a arogance, v něm pocit křivdy jen posilovaly. Toužil po drahých německých limuzínách, které vídal na parkovištích, italských oblecích, které se o něj otíraly na chodbách. A věřil, že si je zaslouží.

Proto začal podnikat na volné noze. V jiných zemích bankovní dohlížitelé dostávají úplatky, aby něco přehlédli. V Lucembursku byla nevšímavost v podstatě oficiálním popisem Lemmyho práce. Také mu však platili za diskrétnost – a zde se rozhodně nabízel prostor pro manévrování. Nešlo o nic vážného, ale když jste chtěli vědět, jestli konkurenční společnost nemá finanční problémy nebo jestli přidružená firma nehospodaří ve ztrátě a není zralá na koupi, Lemmy pro vás takové informace mohl zjistit. Tím si navíc ke svému platu vydělával úhlednou sumičku deseti tisíc eur měsíčně, schovaných tam, kde je nikdo nemohl najít. Při získávání tohoto vedlejšího příjmu se ale vždycky zapotil.

Znovu si přečetl nápis pod znakem na stěně. Banka Monsalvat. Ani při práci pro ministerstvo o ní nikdy neslyšel, ale to ho nepřekvapovalo. V Lucembursku působilo více než sto padesát bank, jež sem lákaly nízké daně a inspektoři jako Lemmy, kteří nekladli příliš mnoho otázek. Většina bank neměla nic víc než cedulku se jménem a telefonní číslo.

Ze dveří na opačné straně místnosti vyšla žena v šedé sukni a bílé blůze s rozepnutým knoflíčkem u krku. Už jí jistě táhlo na padesátku, ale jemné rysy a štíhlá postava jí dodávaly atraktivitu, kterou dvakrát rozvedený Lemmy dokázal ocenit.

„Christine Lafargeová.“ Potřásla mu rukou. „Jsem vedoucí této pobočky. Dnes jsem nečekala návštěvu z vašeho úřadu.“

„Jde jen o namátkovou inspekci,“ ujistil ji Lemmy. „O pouhou formalitu. V novém politickém klimatu to musí vypadat, že vyvíjíme nějakou aktivitu, chápete.“

Přimhouřila oči. „Váš ředitel nám obvykle předem telefonuje, abychom mohli připravit složky.“

Lemmy rozpřáhl ruce. Doufal, že si žena nevšimne, jak má zpocené dlaně. „Mohu vám nabídnout pouze svou omluvu.“

Sekretářka přinesla seznam účtů, které potřeboval. Lemmy do něj nahlédl a předstíral, že si náhodně vybírá jeden z nich.

„Tenhle.“

Christine Lafargeová povytáhla obočí. „To je jeden z našich nejdůležitějších účtů. Kdyby klient věděl, že jste vyšetřoval jeho obchody, jistě by ho to…,“ chvíli hledala správný výraz, „… ohromilo.“

V delikátním světě lucemburského bankovnictví šlo o jasné varování. Ruce pryč. Kdykoliv jindy by se Lemmy omluvil za svou zjevnou chybu a požádal by o doklady k jinému účtu, možná přímo k tomu, který by navrhla sama Christine Lafargeová. Po třech hodinách svědomité nečinnosti by ji ujistil, že je vše v pořádku.

Lidé, kteří ho poslali, mu však platili příliš štědře, než aby se nechal takhle odbýt. Přitiskl špičky prstů k sobě a nasadil strojeně neutrální výraz. „Obávám se, že musím trvat na svém. Naše postupy…“ Zvedl oči ke stropu jako služebník vyšší moci.

„Jistě,“ řekla pouze Christine Lafargeová. „Hned dostanete potřebné složky. Jen zatelefonuji naší hlavní kanceláři v Londýně, abych je o tom informovala.“

Lemmy se místo díků usmál – snažil se přitom skrývat své křivé zuby – a přemítal, proč mu náhle tak vyschlo v ústech.

Londýn

Ellie dorazila hned první den do práce pozdě a už při příchodu byla vyčerpaná. Město dusil příkrov šedých oblaků, pod nímž panovalo lepkavé horko a vlhko. Chtěla přijet už včera večer, ale nakonec zůstala v Oxfordu a strávila polovinu noci hádkou s Dougem – stejnou, jaká se pravidelně vracela celé léto. Nakonec se zamkla v ložnici a s pláčem usnula. Když zazvonil budík, měla pocit, že spala jen několik minut.

Tolik se jí chtělo zůstat v posteli. I teď, když stoupala ke vchodu do banky, něco v nitru ji ponoukalo, aby se otočila a utekla. Ve svém novém kostýmku a botách si připadala jako podvodnice. Zpola očekávala, že ji recepční odmítne vpustit a vysvětlí jí, že to celé byl omyl.

Ty tam nepatříš.

Ze všech věcí, které jí Doug řekl, tahle bolela nejvíc.

Recepční zvedla sluchátko, aby ji ohlásila. Odpověď Ellie nezaslechla.

Zapomněl na mě, pomyslela si. Nebo si to rozmyslel. Bude se muset vrátit k Dougovi do Oxfordu a přiznat, že udělala chybu. Skoro si přála, aby to tak dopadlo.

„Ellie.“

U recepce se objevil Blanchard. Jediným plynulým pohybem jí potřásl rukou, poklepal jí po rameni a naklonil se, aby ji políbil na tvář. „Vítejte v Monsalvatu.“ Vzal ji za loket a nasměroval ji k výtahu. „Jsem velice rád, že jste se k nám připojila. Měla jste příjemnou cestu?“

„Příjemnou,“ hlesla Ellie jako ozvěnou. Z Blanchardovy energičnosti se jí opět zatočila hlava. Možná proto, že byla tak unavená.

Blanchard se jí omluvil, že pro ni minulý večer ještě nebyl připravený byt. „Elektrikáři tam instalovali nové kabely a dali si s tím načas. Tak něco. Ale teď už je všechno hotové. Můj řidič vás tam po práci odveze. Jaké jste prožila léto? Líbil se vám ten kurz?“

„Hodně jsem se naučila.“ Budoucí zaměstnavatel zaplatil Ellii osm červencových a srpnových týdnů na venkovském sídle v Dorsetu na exkluzivním letním soustředění pro budoucí investiční bankéře.

„Poslali nám zprávu, víte,“ upozornil ji Blanchard. „Podle nich jste v závěrečných zkouškách skončila na prvním místě.“

Ellie se zarděla a pokrčila rameny. Celý život musela dřít víc než ostatní, aby dosáhla toho, co chtěla. Nezapadala mezi ostatní studenty, kteří z větší části vnímali kurz jako nástavbu internátních škol, z nichž nedlouho předtím vyšli. Zatímco popíjeli a flirtovali spolu u baru, Ellie seděla ve svém pokoji s knihami. Tak, jako to dělala vždycky.

Blanchard po ní vrhl pronikavý pohled. „Možná jste se příliš nestýkala s ostatními studenty. Snad vám připadali příliš odlišní.“

Ellie na něj zůstala civět a přemítala, jak jí může tak dobře číst myšlenky.

„Ale měla jste to zkusit. Naše práce nespočívá ve skládání zkoušek a znalosti pravidel. Jistě, musíte umět i to, ale je třeba víc. Neměla byste se vyhýbat společenským kontaktům. Ne protože se vám ti lidé zamlouvají, ale protože jednoho dne budou při vyjednávání sedět proti vám. A vy pak budete znát jejich slabiny.“

Do jeho hlasu pronikl chlad a nemilosrdná soustředěnost lovce. Ellie si vzpomněla na další Dougova slova. Tihle lidé jsou šelmy. Při první známce slabosti tě rozsápou na kusy. Ohradila se, že je moc melodramatický.

„Už jsme tady.“

Blanchard jí podržel dveře a uvedl ji do malé čtvercové kanceláře. Ellii, která vystudovala dějiny středověku, připomínala klášterní celu. Podlahu tvořila tmavá prkna a stěny byly vymalované čistě bílou barvou. Uprostřed místnosti stál poškrábaný stůl s koženým křeslem a kartotéční skříní. Nikde nebyl počítač ani telefon: jen hromádka manilových složek, z nichž na stolní desku přetékaly papíry.

„Řekl jsem sekretářce, ať vám přinese složky hlavních projektů, na kterých právě pracujeme. Měla byste se s nimi seznámit, než se setkáte s klienty.“

„Kdy to bude?“

Blanchard pokrčil rameny. „Možná už zítra. U nás je to nepředvídatelné. Jak jsem říkal, něco takového se nenaučíte v knihách. Dalších šest měsíců budete pracovat jako má osobní asistentka. Vzhledem k mým činnostem se nezaměříte na žádného konkrétního zákazníka, ale budete se podílet na různých projektech, jak od vás budu potřebovat. Některé úkoly vám budou připadat fádní nebo nepodstatné, jiné budou naopak mít zásadní význam. Odměnou za úspěch bude zisk cenných důvěrných informací.“

Patrně se chystal říct něco dalšího, ale v tu chvíli do dveří nahlédla žena středního věku. „Máte telefon, pane Blancharde. Volá Christine Lafargeová.“

Blanchard přikývl. „Omluvte mě, Ellie. Za pár minut se tu zastaví Destrier, aby vám předal hesla, klíče a vybavení. Stará se u nás o bezpečnost. Je dost paranoidní, ale za to ho platíme. Neodmlouvejte mu.“

Ve dveřích se zastavil a zadíval se na ni pronikavým pohledem, jemuž jako by nemohlo zůstat nic utajeno. „Nezapomeňte, Ellie, že jsme si vás vybrali. Patříte sem.“

Po Blanchardově odchodu si Ellie sedla ke stolu a zadívala se na štos složek. Nejmodernější služby, nejmodernější myšlení, řekl Blanchard při vstupním pohovoru. I starobylé oxfordské knihovny ale měly modernější vybavení než tohle.

Zkusila otevřít kartotéku, ale byla zamčená. Vysunula zásuvku u stolu – zpola očekávala, že v ní najde husí brk s kalamářem. Místo toho uviděla dva ploché obdélníkové kvádry z lesklého plastu připomínajícího naleštěný čedič. Jeden byl velký jako balíček karet, druhý jako kniha. V zaprášené dřevěné zásuvce se vyjímaly jako pozůstatky nějaké mimozemské civilizace.

Nebylo na nich žádné označení. Ellie zvedla menší předmět, aby ho prozkoumala. Dlaní přitom přejela po jeho povrchu, který začal znenadání zářit, a objevil se červený nápis.

Vložte heslo.

„Dávejte si pozor na to, čeho se tu dotýkáte.“

Ellii předmět vypadl z ruky a s hlasitým klapnutím přistál na stole. Stále žhnul jako řeřavý uhlík. Ve dveřích stál vysoký, statný muž. Kdysi snad mohl být pohledný, kdyby jeho tvář nepostihla série nehod a zranění. Jeho šedý oblek se matně leskl, nad límcem košile mu vyčníval okraj tetování a v levém uchu se třpytil zlatý cvoček.

Vstoupil do místnosti a zvedl plastovou krabičku, kterou Ellie upustila.

„Jsem Destrier,“ představil se. „Ještě jste neviděla mobil?“

„Můj mobil má tlačítka.“

„Vyhoďte ho.“ Mluvil tiše, s těžko zařaditelným přízvukem. „Tohle je váš nový nejlepší přítel. Heslo najdete v textové zprávě. Zapamatujte si ho a nikam si ho nezapisujte. Jestli ho zapomenete nebo budete mít dojem, že ho získal někdo nepovolaný, přijďte za mnou.“

Na dotykové klávesnici, která se objevila na displeji, vyťukal číslo. Kolem ní se rozzářily další symboly.

„Zelenou se volá, červenou se zavěšuje. Telefon umí další věci, které vám předvedeme později. Společnost hradí neomezené používání, takže si klidně vyřizujte tolik soukromých hovorů, kolik chcete. Vychází to levněji, než kdybychom se snažili zjišťovat, co kdo komu řekl. Totéž platí o počítači.“ Zvedl větší kvádr a opět do něj vyťukal číslo. Ellie uslyšela cvaknutí a odklopilo se víko, pod nímž se objevila klávesnice s monitorem.

„To je laptop,“ řekla Ellie udiveně. Pod Destrierovým pohledem se zastyděla.

„Tady jsou vaše karty.“ Vytáhl náprsní tašku a položil ji na stůl. „Kreditní karta společnosti. Nemá limit, ale kontrolujeme, kolik utrácíte. Zde není povoleno neomezené používání pro osobní potřebu. Tohle je karta do budovy. Kamkoliv půjdete, musíte ji projet čtečkou. Pokud nebudete mít někde co pohledávat, karta vás tam nepustí. Především nesmíte do šestého patra. To je zakázané.“

Sedl si na stolní desku a naklonil se k ní. Ellie se odsunula i s židlí.

„Bereme tu bezpečnost velice vážně. Vyhrazujeme si právo monitorovat aktivitu na vašem počítači, vaše e-maily, navštívené internetové stránky, telefonáty, příchody i odchody.“

„Jistě,“ přikývla Ellie. Přemítala, co podle nich hodlá spáchat.

„Všechny elektronické přístroje mají nainstalovaný software, který zajišťuje, že neohrozíte naši bezpečnost. Ani omylem.“ Přisunul k ní papír. „Podepište, že jste byla seznámena s našimi podmínkami a že s nimi souhlasíte.“

Ellie hleděla na papír dost dlouho, aby to vypadalo, že ho pozorně studuje, a pak podepsala.

Lucemburk

Do čtvrt na pět Lemmy zjistil, co jeho klient chtěl vědět. Košili měl propocenou, rozcuchal si vlasy, když si je nevědomky projížděl dlaní, a u kořene nosu měl otlaky od brýlí. Za sumu, kterou si dnes vydělal, to ale stálo.

Nádavkem pracoval ještě hodinu a půl, pak sbalil kufřík a odešel. Při pohledu na jeho vůz v podzemní garáži na Place des Martyrs se mu zlepšila nálada. Stříbrné audi bylo jednou z jeho slabostí. Nešlo o nejluxusnější model, aby nevzbudil závist či podezření svých kolegů, ale vybavil ho prakticky vším, co katalog firmy nabízel. Uvažoval o něm jako o záloze na budoucnost, jako o příslibu nadcházejících požitků.

Nastartoval a nechal se ovívat klimatizací. Vytáhl z palubní přihrádky placatku a dopřál si doušek patnáctileté skotské – šlo o jeho další neřest. Opřel hlavu o kožené opěradlo, zavřel oči a zaposlouchal se do hudby z deseti reproduktorů. V duchu si slíbil, že něco takového několik příštích měsíců neudělá. Nestál o tolik stresu. A vzhledem k tomu, kolik mu klient zaplatí, to ani nebude třeba.

Blahodárné účinky whisky vzaly zasvé, když se ozvalo zaklepání na okénko. Polekaně otevřel oči, ale strach se vzápětí změnil ve zmatek. Byla to Christine Lafargeová.

Rozechvěle sáhl po tlačítku a spustil okno. Placatku nenápadně uklidil do postranní přihrádky na dveřích. Ovanula ho smyslná vůně parfému.

„Zapomněl jsem něco?“ Zkus se uklidnit.

Usmála se na něj. „Chtěla jsem se vám jen omluvit za to, jak příkře jsem se k vám ráno chovala.“ Naklonila se do okénka. „Překvapil jste mě. Jsme právě pod velkým tlakem.“

„To je prokletí současného světa,“ přitakal Lemmy.

„Vím, že jste jenom dělal svoji práci.“ Položila ruce na okno a prsty se mu jemně otřela o rukáv. Lemmy vycítil příležitost k zisku nečekané prémie.

„Co kdybych vás pozval na skleničku?“

Chraplavě se zasmála. „Skleničkou bych nepohrdla.“

Otevřela dveře a vklouzla na sedadlo pro spolujezdce. Přitom si uhladila sukni, aby si Lemmy všiml jejích nohou. Cítila z jeho dechu alkohol.

Zapnula si bezpečnostní pás a opřela se. Neušlo jí, že se jí Lemmy nenápadně podíval do výstřihu, a usmála se.

Bude to hračka.

Londýn

V pět hodin Ellii zazvonil telefon. Chvilku jí trvalo, než na hladkém povrchu mobilu našla správné místo, jehož stiskem se přijímá hovor.

„Čeká na vás vůz pana Blancharda,“ oznámila jí recepční.

Ellie zavřela složku, kterou právě pročítala, a vzala si kabelku. Cestou nahlédla do Blanchardovy kanceláře, ale Blanchard právě s někým telefonoval a místo rozloučení se na ni usmál.

Před bankou stál obrovský tmavomodrý vůz, který zabíral skoro celou šíři úzké uličky. Uniformovaný řidič jí podržel otevřené dveře a Ellie dosedla na bílou koženku. Téměř se ostýchala nastoupit, jako dítě, které se bojí něčeho dotknout v obchodě s křehkým a drahým zbožím. Na volantu si všimla okřídleného znaku s písmenem B a napadlo ji, že jde možná o bentleye.

„Jste u nás nová, madam?“ zeptal se jí řidič. Ellie sebou trhla. Ještě nikdo ji neoslovil madam. Přikývla.

„Takový odvoz má asi první den zajištěný každý,“ poznamenala.

Ve zpětném zrcátku viděla řidičův úsměv. „Jste spíše výjimka, madam.“

„Ellie.“

Na konci uličky řidič obratně zatočil. Ellii připadalo, že snad musel projet zdí. Zařadili se do londýnského provozu a Ellie vyhlížela z okna na davy úředníků proudících po King William Street. Většina se na bentleye ani nepodívala, nebo po něm jen nepřívětivě loupla očima. Jen jeden chlapec, tak desetiletý, v krátkých flanelových kalhotách a neforemné červené kšiltovce zíral s dětskou nevinností na silný vůz, který pomalu projížděl kolem něj. Ellie mu zamávala. Připadalo jí zvláštní, že se v City taky vyskytují děti. Chlapec jí zamávání neoplatil.

„On vás nevidí,“ vysvětlil řidič. „V oknech je kouřové sklo.“

Ellie se opřela a připadala si trapně.

Vůz se zastavil u jedné ze tří věží vyrůstajících z betonové pevnosti Barbicanu tvořící severní městské opevnění. Ellie vystoupila, než jí řidič stačil otevřít dveře, a zauvažovala, jestli se tím vůči němu nezachovala nezdvořile.

„Zdá se, že za vámi někdo přišel,“ poznamenal řidič.

Ellie si ho v první chvíli nevšimla – dívala se po lidech v oblecích, protože předpokládala, že to bude někdo z banky. Uviděla ho, až když jí vykročil naproti. Hnědé manšestrové sako, lněná povylezlá košile, vlnité tmavé vlasy a odpolední strniště.

„Dougu?“

Řekla to příkřeji, než zamýšlela. Doug představoval Oxford, její minulost a pochybnosti. Nechtěla ho tu. Aspoň ne dnes.

Trochu mu ztuhl úsměv. „Volal jsem ti do kanclu – tvůj šéf mi dal tuhle adresu. Já… chtěl jsem se omluvit.“ Podíval se na bentleye a pokusil se o nenucený výraz. „Pěkný fáro. To patří k zaměstnaneckým výhodám?“

„Ještě ne.“ Ellie si stoupla na špičky a políbila ho na tvář. „Omluva přijata.“ Viděla, jak za ní čeká řidič, aby jí předal klíče.

„Třicáté osmé patro. Najdete tam všechno, co potřebujete.“

Jízda výtahem jí připadala nekonečně dlouhá. Stáli s Dougem v protějších koutech – hádka z minulé noci ještě nebyla zcela zažehnána.

„Víš jistě, že ses přijel omluvit?“ zeptala se Ellie opatrně. „Nepřijel jsi mě zachránit nebo mě unést zpátky do Oxfordu?“

Doug nevinně rozpřáhl ruce. „Jenom jsem se chtěl ujistit, že jsi v pořádku.“ Vystoupili z kabiny a Ellie chvíli neobratně zápolila s klíči. „A taky omrknout tvůj nový kvartýr, samozřejmě. Jenom se – páni.“

Když Ellie otevřela dveře, rázem vstoupili do jiného světa. Jako kdyby někdo do téhle věže sto metrů nad Londýnem přestěhoval interiér francouzského zámku: tmavé dřevo a těžké závěsy, zlacené ozdoby a naleštěné povrchy. Stěny lemovaly olejomalby ve výrazně nazdobených rámech jako v muzeu – až na jednu stěnu, která byla celá prosklená. Venku padal soumrak a město se tomu přizpůsobovalo. Kam až Ellie dohlédla, všude se táhl světelný koberec. Neznala Londýn dost dobře, aby se zorientovala v ozářených budovách, ale měla dojem, že poznává Parlament a katedrálu svatého Pavla.

„Podívej se na to.“ Doug si prohlížel zlatem vykládaný ebenový stolek. „Myslím, že pochází z doby Ludvíka Čtrnáctého. Pravé sedmnácté století. A ta židle vypadá jako z Versailles.“

Ellie omámeně procházela bytem. Netroufala se ničeho dotknout. V ložnici našla obrovskou postel, která jí sahala téměř do pasu, a její ořechový rám by mohl sloužit jako loď. Nad hlavou jí visely závěsy jako střecha stanu a okna nabízela výhled na východ, k věžičkám Canary Wharfu a stužce řeky Temže táhnoucí se k tmavému obzoru.

Zezadu ji kdosi objal. Ellie ztuhla, ale byl to jen Doug. Vůbec ho na tlustém koberci neslyšela.

Políbil ji zezadu na krk, stáhl jí sako z ramen a začal jí rozepínat knoflíčky na tenké bavlněné blůze. Pomalu ji odváděl do postele.

„Možná jsi měla pravdu,“ zašeptal jí do ucha. „Možná to není tak zlé.“

4. kapitola

Île de Pêche, 1142

Hrabě dosud klečí u oltáře, ale jeho hlava leží o metr dál. Kolem něj se šíří krvavé cákance, jako kdyby se tělo zoufale natahovalo pro chybějící část. I strážné u dveří zřejmě ohromil pohled, který se jim naskytl. Kaple se změnila v jatka.

Vzpomínám na chlapce, který kdysi klečel před jiným oltářem, daleko odtud. V jiném světě.

Jak jsem mohl takhle skončit?

Wales, 1127

Klečím před biskupem. Svrbí mě čerstvě oholené temeno i kůže od hrubé vlny, kterou mě přinutili nosit, a tvrdá kamenná podlaha mě tlačí do kolen.

Dostavila se řada lidí: můj bratr Ralph, můj otec, jeho správce a vazalové stojí v přední řadě, stejně jako opat z kláštera Svatého Davida, který doufá, že mu jednoho dne přinesu část svého dědictví. Za nimi stojí má matka a sestry a ještě v další řadě služebníci a nevolníci s rodinami. Celkem padesát nebo šedesát lidí, poddaných mého otce, který řeší jejich spory, chrání jejich domovy a vybírá od nich daně. Všichni za to nejsou nijak vděční. Jejich zahořklé pohledy jsou jako nože, které se mi zabodávají do zad. Berou mě jako svého nepřítele.

Vím proč, i když tomu nerozumím. Jsou to Velšané a Britové, zatímco já jsem Norman. Narodil jsem se však tady a totéž platí o mém otci. V životě jsem do Normandie nevkročil. Pochopitelně jsem slyšel příběhy o tom, jak vévoda Vilém získal anglickou korunu od uchvatitele Harolda, jak můj pradědeček Enguerrand bojoval po jeho boku u Hastingsu a zabil sedmnáct Angličanů, i jak můj dědeček Ralph následoval hraběte z Clare do Walesu a za odměnu dostal půdu, kterou nyní drží můj otec. Vyprávění o rytířích a bitvách se mi moc líbí. Pořád škemrám u bratra Oswalda, mnicha, který mě vyučuje, aby je opakoval stále znovu. On dává přednost vyprávění o světcích a Ježíšovi.

Tehdy mě ještě nenapadlo, že hrdinské příběhy mají i odvrácenou stranu. Že pokaždé, když meč či kopí mého předka zasáhly cíl, zabořily se do předků lidí, kteří mě teď v kostele propalují nenávistnými pohledy.

Biskup má těžký zlatý prsten s modrým drahokamem. Když mi pokládá ruku na čelo, zlato se mi tiskne do kůže. Soustředím se na kámen a snažím se neplakat. Nechci se stát knězem. Chci být rytířem jako Ralph. Už teď umím šermovat dřevěným mečem a jezdím na otcově koni po louce u řeky. Rytíři ale mají velké výdaje: musejí si koupit a krmit koně, pořídit si výzbroj a pážata, sehnat čeledíny – a všem platit. Kněží vyjdou mnohem levněji. Otec říká, že rytíř přináší zisk jen v čase války, zatímco kněz má zajištěnou obživu každý rok.

Biskup se předklání. Z jeho dechu cítím cibuli.

„Chystáš se ujmout svatého úřadu. Skládáš slavnostní přísahu? Že odmítneš nástrahy tohoto světa a přimkneš se ke Kristu?“

Přemáhám se, abych se neohlédl přes rameno. Vím, že mě sleduje Ralph a že je na mě hrdý.

„Že nebudeš prolévat krev?“

Svírám ruku v pěst, abych skryl krvavou skvrnu. Za úsvitu jsem šel obhlédnout pasti, které jsme s Ralphem položili v lese. Chytili jsme holuba hřivnáče a já jsem mu vlastnoručně zakroutil krkem.

„Že zachováš zdrženlivost?“

To klidně slibuji, ačkoliv nevím, co to znamená. Je mi teprve osm let.

„Petere z Camrosu, církev tě přijímá do svých řad.“

Tu noc jsem ležel na slamníku mezi svým psem a bratrem a šeptem jsem si opakoval slova přísahy. Zdálo se, že je v nich ukrytý nějaký hlubší význam. Tehdy se ke mně poprvé chovali jako k dospělému. Nelíbí se mi, jaký život mi vybrali, ale přísahám Bohu, že své sliby dodržím.

Tehdy jsem si vůbec nedokázal představit, jak zásadně je všechny do posledního poruším.

5. kapitola

Londýn

Ellie vyběhla do schodů. Skleněné dveře se před ní rozjely do stran a Ellii mimoděk napadlo, že v dávné minulosti by je lidé považovali za kouzelné. Dnes ráno nezabloudila, ale přesto přicházela později, než si plánovala. Z obrovské postele se těžko odcházelo, zejména když Doug zkoušel všechny triky, jak ji zdržet.

Kývla na pozdrav recepční a zamířila k výtahu. A zastavila se.

Nebyla tu žádná tlačítka.

„Musíte použít kartu.“

Kolem ní se natáhla ruka v obleku se zlatými manžetovými knoflíčky a zasunula kartu do diskrétně umístěné štěrbiny vedle dveří výtahu. Ellie se pootočila.

„Vy jste ta nová posila?“

„Ellie.“

„Delamere.“

Už si všimla, že v Monsalvatu nikdo nepoužívá křestní jména, ačkoliv Delamere působil příliš mladě, než aby si tento zvyk už taky osvojil. Měl nažloutlou pleť, tmavé oči a ústa, která jako by se ostýchavě pousmívala, jako kdyby se za něco styděl. Tmavé vlasy mu na skráních prokvétaly šedinami, i když mu nemohlo být o moc víc než Ellii.

„Pracujete v oddělení pana Blancharda?“

Spiklenecky se zasmál. „Tady všichni pracují pro Blancharda. Já mám na starosti právní záležitosti. Je to velice nudná práce.“

Do výtahu nastoupili společně. Delamere stiskl tlačítko druhého patra a poté sám od sebe i pátého pro Ellii. Ellie se podívala na tlačítko, které bylo ještě výš, a vzpomněla si na Destrierova slova. Především nesmíte do šestého patra. To je zakázané.

„Kdo pracuje na šestce?“ zeptala se jako mimochodem.

Měla pocit, že sebou Delamere trochu trhl. Nervózně si upravil kravatu. „Monsalvat je hodně decentralizovaná firma. Většinou vůbec netušíte, co kdo dělá, dokonce ani váš soused. Leze nám to na nervy, ale Blanchard trvá na svém. Prý je to dobré pro bezpečnost.“

Výtah cinkl a Delamere znovu projel kartu čtecím zařízením, aby se dveře otevřely.

„Zdá se, že tu mají opravdu přísná bezpečnostní opatření,“ poznamenala Ellie. „Bojí se bankovních lupičů?“

„Blanchard s oblibou říká, že z banky můžete ukrást mnohem víc než peníze. Tahle stará budova skrývá spoustu tajemství.“ Dveře už se zavíraly, ale Delamere je ještě zadržel a zadíval se na Ellii se zvláštním smutkem v očích.

„Nevypadáte jako dívky, jaké si obvykle vybírají.“

Ta slova Ellii zasáhla jako rána pěstí. Cítila, jak se jí oči zalévají slzami, a modlila se, aby se nerozplakala. To by byl opravdu její konec. Delamere si zřejmě uvědomil, že řekl něco nevhodného.

„Určitě budete v pohodě,“ dodal rychle. „V pohodě,“ zopakoval. „Jenom… buďte opatrná.“

Zdálo se, že chce říct ještě něco dalšího, ale dveře výtahu se zavřely. Tentokrát se je nepokusil zadržet.

Než Ellie dojela do pátého patra, uklidnila se natolik, aby se nerozvzlykala, jakmile spatří prvního kolegu. Ty huso, opakovala si. Jistěže nejsi jako ony.

Potřebovala ještě minutu, než se dokáže postavit Blanchardovi. Přešla prázdnou chodbu a opřela se o okenní parapet. Budova obklopovala ústřední dvůr, jako škola nebo vězení, a z tohoto okna Ellie viděla přímo na něj. Na protější střeše si právě uhlazovala peří hrdlička.

Díky tomu si Ellie něco uvědomila. Přitiskla nos ke sklu, aby viděla až dolů, a odpočítala podlaží. Přízemí, první patro, druhé, třetí, čtvrté a páté – ale když zvedla oči ještě výš, dívala se jen na plochou střechu.

Žádné šesté patro tu nebylo.

Zmateně zavrtěla hlavou. Tahle stará budova skrývá spoustu tajemství. Vytáhla z kabelky papírový kapesník a jemně si osušila oči, aby se ujistila, že z nich nevytekla žádná slza. Pak se vydala hledat Blancharda.

Blanchard byl pryč. Nechal jí na stole smetanový lístek s hlavičkou banky a s krátkým omluvným vzkazem. Měl starobylý viktoriánský rukopis, který se vinul po papírku jako pavučina s ozdobnými kličkami. Když Ellie lístek zvedla, aby si ho přečetla, zachytila Blanchardovu květinovou vůni spolu s čímsi ostřejším a hořčejším. Stoh složek na jejím stole se přes noc rozrostl o dalších několik centimetrů.

Vyťukala heslo do laptopu a otevřela ho. Když byl počítač zavřený, štěrbina mezi víkem a klávesnicí zůstávala téměř neviditelná. Na antracitově černém povrchu nebyla žádná značka výrobce, jen šmouhy od Elliiných prstů. Otevřela e-mailovou schránku, jak jí to včera Destrier ukázal.

93 nových zpráv

Vždyť jsem právě nastoupila. Kromě Blancharda žádného jiného odesílatele neznala.

Dveře se bez zaklepání rozletěly a dovnitř vpadl muž v modrém obleku a růžové košili. Hodil Ellii na stůl tři další dvoucentimetrové složky. Měl opuchlé oči a tvář protkanou rudými žilkami od pití. Nagelované vlasy měl uprostřed rozdělené pěšinkou a sčesané dozadu.

„Lockthwaite,“ vyštěkl. „Do oběda potřebuju od každé složky dvě kopie.“

Otočil se na podpatku a odešel, aniž by vysvětloval cokoliv dalšího.

Ellie civěla na nový úkol, na hromadu ostatních složek, které jí pomalu zakrývaly stůl, a na počítačovou obrazovku.

99 nových zpráv

Cítila, jak znovu rudne. Nezmatkuj, napomínala se. Srdce jí bušilo jako o překot. Mysli.

Fotokopírka stála v místnosti na konci chodby. Zdálo se, že není zapnutá, a Ellie promrhala několik minut tím, že se ji pokoušela nějak otevřít, dokud si nevšimla zdířky těsně pod víkem. Zasunula do ní svou kartu, displej červeně zablikal, pod víkem se rozzářilo zelené světlo a stroj se se zavrčením probudil k životu jako drak v jeskyni.

Ať už složky sestavoval kdokoliv, nedělal si starosti s budoucím kopírováním. Většina papírů byla sešitá dohromady, mnohé měly různé nepravidelné formáty a některé byly jen malé lístky či tenké průklepové papíry, které odlétaly z kopírky, když Ellie třeba jen silněji vydechla.

Vedle přístroje si postavila laptop, aby se mezitím podívala na e-maily, ale brzy toho nechala. Kopírka polykala a vyplivovala papíry rychleji, než ji Ellie stačila krmit. Po dvaceti minutách nebyla ještě ani v polovině první složky, a už si potřetí četla stejný odstavec téhož e-mailu.

„Co tady děláte?“

Ve dveřích stál Blanchard. V ústech převaloval doutník a sloupeček popela na jeho konci naznačoval, že ji pozoruje už nějakou dobu. Tvářil se rozzlobeně.

„Kdo vám to zadal?“

„Myslím, že se jmenoval Lockthwaite.“

„Sachervell. Lockthwaite je klient. Neumíte číst?“ Blanchard ukázal na nadpis složky. Jednou rukou shrábl dokumenty a rázně vykročil z místnosti. Než Ellie stačila zvednout laptop a následovat ho, Blanchard už někomu v kanceláři v polovině chodby dával zlostnou lekci na téma náležitého využívání zdrojů. Ellie se držela zpátky. O minutu později Blanchard vyšel na chodbu.

„Pojďte se mnou.“

Otevřenými dveřmi zahlédla muže, který se nejmenoval Lockthwaite. Stál za svým stolem a tvář měl o několik odstínů brunátnější než předtím. Když Ellie procházela kolem, vrhl po ní vražedný pohled.

Blanchard ji odvedl k výtahu.

„V naší profesi se řada věcí změnila, ale některé neosvícené postoje nadále přetrvávají. Budou se k vám chovat spatra. Zjistí, že jste žena, a budou předpokládat, že jste sekretářka. Jsou tak vychovaní – jejich myšlení nemůžete změnit, stejně jako myš nemůže uhranout kočku. Proto se jim musíte bránit a přinutit je, aby pochopili, že vám nesmějí rozkazovat. Síla je jediné, čemu rozumějí.“

Prošli vstupní halou. Venku čekal Blanchardův vůz.

„Máme zpoždění na schůzku.“ Všiml si Elliina nechápavého pohledu a podrážděně mlaskl. „Copak jste nečetla e-maily?“

Lucemburk

Kdysi se tomuto městu přezdívalo Gibraltar severní Evropy. Od těch časů v období temna, kdy hrabě Siegfried vybudoval na útesech nad dvěma hlubokými stržemi hrad, změnila ho lidská vynalézavost za osm století v nedobytnou pevnost. Většina hradeb zmizela a jejich zbytky obsadili turisté. Hlavní obrannou linií jsou neviditelné náspy chránící zdejší banky, komplikované zákony a naprostá diskrétnost, jež sem láká nejrůznější boháče.

Strže ale zůstaly. Na jejich dnech vznikly zábavní parky, nad nimiž duněla doprava po vysokých románských mostech Viaduc a Pont Adolphe. A právě na Pont Adolphe se jednoho deštivého zářijového večera dohadovali dva muži.

Jeden byl vysoký a měl na sobě dlouhý černý kabát a plstěný klobouk, který byl dokonce i v Lucembursku nejméně čtyřicet let z módy. Krempa vrhala muži do obličeje hluboký stín. Jeho společník byl menší a silnější, oblečený do modrého nepromokavého pláště, který jeho postavě nesvědčil. Klobouk neměl a zapomněl si vzít deštník. Déšť mu smáčel vlasy a stékal mu ke špičce nosu jako pot.

„Proč jste změnil místo schůzky?“ zeptal se dlouhán.

Lemmy Maartens si vytřel vodu z očí. Chvěl se po celém těle.

„Měl jsem dojem, že mě sledují.“

Dlouhán se ohlédl. Kráčeli ve směru projíždějících aut, takže jim jejich reflektory svítily do zad. Sto metrů za nimi se loudal muž skloněný nad promočenou mapou. Měl na sobě bílou igelitovou pláštěnku, jaké si kupují turisté, když je zaskočí nepříznivé počasí. Trochu v ní připomínal ducha. Zhruba dvacet metrů před nimi seděl na kusu lepenky bezdomovec zachumlaný do přikrývky. Jinak byl most liduprázdný.

Lemmy kývl k muži s mapou. „Myslíte, že nás sleduje?“

„S tím si nedělejte starosti.“ Dlouhán přidal do kroku a Lemmy se znovu ohlédl přes rameno, skoro jako kdyby někoho očekával.

„Co jste zjistil?“

Dlouhánův hlas zněl naléhavě, dokonce trochu zoufale. Lemmy znal lidské slabosti a okamžitě vycítil svou příležitost.

„Nejdřív peníze.“

Dlouhán se nepokoušel smlouvat, vytáhl z kabátu balíček a podal ho Lemmymu. Byla to hnědá obálka – Kristepane, pomyslel si Lemmy, tihle lidé nemají žádnou představivost. Promnul ji mezi palcem a ukazováčkem, aby odhadl její tloušťku.

Obvykle dával přednost elektronickým převodům, protože přes internet mohl peníze během pár vteřin uklidit do bezpečí. S hotovostí to bylo složitější. Za takovou sumu ale byl ochoten podstoupit trochu námahy.

Zastavili se pár metrů od bezdomovce a Lemmy roztrhl obálku. Jestli se styděl za to, že počítá takový obnos peněz před mužem, jehož celý majetek ležel v plastovém kelímku u jeho nohou, nedával to nijak najevo.

„Je tam všechno,“ řekl jeho společník. „Nezastavujte se.“ Ohlédl se. Sto metrů za nimi zůstal turista v pláštěnce stát pod lampou pouličního osvětlení a pořád studoval mapu.

„Vy jste kvůli tomu nemusel riskovat kariéru,“ zabručel Lemmy.

Kousek od nich zastavila černá dodávka s číslem taxislužby. „Jste celí zmoklí,“ zavolal na ně řidič přes stažené okénko. „Nepotřebujete někam svézt?“

„Ne, díky, jsme v pořádku,“ odmítl muž v klobouku.

V tom se však mýlil. Stačila vteřina, během které řidič rozptýlil jeho pozornost. Zadní dveře dodávky se otevřely a ven vyskočili tři muži v černých tričkách a džínech. Čtvrtý zůstal uvnitř s namířenou zbraní.

Jakmile je dlouhán spatřil, dal se do pohybu. Nepokoušel se bojovat – vyběhl rovnou k zábradlí a snažil se přes něj přelézt. To ale útočníci čekali. Než se stačil přehoupnout na druhou stranu, bezdomovec vyskočil a chytil ho za nohy. Dlouhán se ho pokusil odkopnout, ale pozdě. Sesypali se na něj muži z dodávky, strhli ho k zemi a jeden mu vbodl do krku injekční stříkačku. Oběť znehybněla.

Dva útočníci dlouhána odnesli do dodávky, za jejímiž otevřenými dveřmi Lemmy zahlédl štíhlé ženské nohy v jasně červených střevíčkách.

Třetí útočník zvedl z chodníku plstěný klobouk a hodil ho do vozu. Pak se poprvé podíval na Lemmyho.

„Dobrá práce,“ řekl.

Lemmy na něj s hrůzou třeštil oči. Muž měl strašidelnou tvář poznamenanou mnoha minulými zlomeninami a na zátylku mu vykukovalo tetování. V ušním lalůčku se mu blyštil zlatý cvoček.

„Pochopitelně jste nic neviděl.“

Lemmy přikývl. Uvědomil si, že v ruce pořád drží otevřenou obálku.

„Smím si to nechat?“

Muž pokrčil rameny. „Jistě.“

Lemmyho bez varování popadly čísi silné ruce a přitiskly mu paže k tělu. Než se stačil nadechnout, aby zaječel, odtáhly ho ke kraji chodníku, zvedly ho a přehodily přes zábradlí. Zřítil se o padesát metrů níž do betonového kanálu, který jako jediný zbýval z řeky Pétrusse. Útočníci včetně bezdomovce odjeli v dodávce do deště. Turista v pláštěnce zmizel.

Tělo objevil o půl hodiny později francouzský obchodník při kondičním běhu parkem. Policie zanedlouho zjistila všechny základní údaje o mrtvém: jméno, adresu i povolání. Lemmy pořád svíral v ruce obálku napěchovanou pětiseteurovými bankovkami. Dalším vyšetřováním vyšlo najevo, že vlastnil německý sedan s mnoha doplňky a bankovní účty na Kajmanských ostrovech, v Lichtenštejnsku a ve Švýcarsku. Detektivové rovněž odhalili, že den před smrtí navštívil banku Monsalvat, ale nepovažovali to za důležité. Lemmy Maartens neměl žádné dědice.

Přihlásil se jeden projíždějící řidič, který si vzpomněl, že viděl, jak u chodníku zastavuje taxi a vyskakuje z něj několik mužů. Taxislužba však mohla dokázat, že žádný z jejích zaměstnanců nebyl v danou chvíli nikde poblíž, a řidičův popis byl natolik mlhavý, že se nebylo čeho chytit.

O dva dny později se v novinách objevila krátká zpráva o tom, že Lemmy Maartens, vážený zaměstnanec ministerstva financí, spáchal sebevraždu skokem z Pont Adolphe. Nenechal dopis na rozloučenou. Policie se dohadovala, že byl ve velkém stresu, vyvolaném finanční krizí a nedávnou vlnou bankovních krachů. Možná se za ně cítil trochu odpovědný. Všichni jeho kolegové se shodli na tom, že se své práci věnoval s velkým nasazením.

6. kapitola

Wales, 1128

Nad Velšany lze zvítězit, ale nelze je zlomit. Můj otec říká, že za to může jejich země: rytíři na koních nemohou pronásledovat povstalce do lesů, do hor nebo do hlubokých bažin. Matka souhlasí, že je to kvůli zemi, ale myslí to jinak.

Pochází z Bretaně – což, jak říká, z ní dělá sestřenici Britů, kteří obdělávají pole a kácejí stromy pro mého otce. Bretaň je podle ní divokou říší na pomezí světa, tak jako Wales. Na takových místech jsou hranice mezi světy tenké a snadno prostupné a my kloužeme po povrchu jako pavouk na hladině rybníka. V Anglii a Normandii jsou kameny prostě kameny a stromy jsou stromy. Ve Walesu může každý kámen či strom ukrývat bránu do kouzelné země. Když jsem si jednou hrál na pravidelně zaplavovaném břehu u ústí řeky, spatřil jsem před sebou mihotavou vrstvu vzduchu, jaká se objevuje nad ohněm. Jindy jsem přiložil ucho k puklině ve skále a zaslechl jsem vzdálený smích.

Minulý srpen shořely otci tři stohy. V říjnu se někdo vloupal do naší stáje a přeťal podkolenní šlachy jeho milovaného koně. Otec mu pak vlastnoručně musel podříznout hrdlo. Když vyšel ze stáje s rukama zakrvavenýma až po lokty, po tváři se mu koulely slzy – to bylo jedinkrát, kdy jsem ho viděl plakat. Vinu přisoudil lupičům, ale služebnictvo si za jeho zády šeptalo o pohádkových bytostech.

Matka zná mnoho příběhů o vílách. Někdy, když v hodovní síni dohasínají plameny a otec je zpitý do němoty, matka bere do rukou malou harfu a zpívá o vílách, zatímco já sedím u ohně a psi olizují z krbu kapky tuku. Jindy spolu sedáme na travnatý břeh řeky pod starou vrbu. Všechny mé nejoblíbenější příběhy začínají stejně: „Před dávnými lety, když panoval král Artuš…“

Ptám se matky, kdy Artuš kraloval, ale ona se jen mračí a opakuje, že to bylo dávno. Tážu se i bratra Oswalda, který mě učí dějiny. Panoval před vévodou Vilémem? Před Alexandrem? Před králem Šalomounem? V první chvíli mám pocit, že mi dá políček a začne vyprávět další příběh o Ježíši nebo svatém Davidovi, ale pak si zamyšleně přejede rákosovým perem po rtech a odpoví, že Artuš byl potomkem Aenea a Bruta a že žil před šesti sty lety v časech svatého Davida, po odchodu Římanů, ale před příchodem Normanů. Říká, že Artuš na hoře svatého Michaela zabil obra a jeho moc vzrostla natolik, že svrhl i Řím. Šeptem dodává, že podle některých lidí Artuš nezemřel, ale jen spí v jakési jeskyni a přijde Británii na pomoc, až ho bude třeba nejvíc.

Během vyprávění se bratru Oswaldovi rozzáří oči, ale pak se vzpamatuje a nechává mě skloňovat latinská slovíčka.

Sedím na slunci a poslouchám matčino vyprávění.

„Před dávnými lety, když panoval král Artuš, se jeden rytíř vydal na lov. Zahlédl bílého jelena a štval ho tak dlouho, až se ocitl v hlubokém lese.

Náhle zvečera zazněl výkřik, až se rytířův hřebec strachy vzepjal. Rytíř projel křovinami a ocitl se na travnaté pasece. Uprostřed rostl hloh, u něhož byla připoutána ta nejkrásnější dívka, jakou kdy spatřil. Měla na sobě prosté bílé šaty a nic jiného. Její zlaté vlasy byly tak krásné, že by i plavovlasá Isolda vedle ní vypadala jako mouřenínka.“

Ozývám se: „Kdo je plavovlasá Isolda?“

Matka mě napomíná. „O té ti povím zase někdy jindy. Až budeš starší.

Rytíř tasil meč, aby dívku osvobodil. Jakmile ale seskočil z koně, půda se rozechvěla pod dusotem kopyt a dívka zasténala. ‚Musíš uprchnout,‘ varovala ho. ‚Jede sem sir Maliant, zlý rytíř, který mě drží v zajetí. Jestli tě tu najde, určitě tě zabije.‘

‚Přísahám na svou čest, že jsem ještě nikdy neutíkal před žádným mužem,‘ ohradil se rytíř, vyskočil do sedla a vyrazil vstříc svému protivníkovi. Jejich kopí se při střetu ohnula jako luky a rozlomila se; bojovníci tasili meče a zaútočili na sebe s takovou zuřivostí, že pod jejich údery praskalo dřevo i železo a oba koně byli zabiti. Rytíř zasahoval svého soka, dokud mu nezničil všechny součásti zbroje. Nakonec mu shodil z hlavy helmu a srazil ho na zem.

‚Milost,‘ škemral sir Maliant.

Dívka však žádala jeho hlavu a rytíř poslechl. Rozmáchl se mečem, protivníkova hlava odletěla do křoví a jeho tělo se zhroutilo.

Bez ohledu na svá zranění rytíř přistoupil k dívce a přeťal provaz, jímž byla přivázána ke stromu.

‚Děkuji ti, rytíři,‘ oslovila ho. ‚Zachránil jsi mě před krutým osudem. Jakou odměnu si žádáš?‘

‚Jen důkaz vaší přízně, a snad i polibek.‘

Dívka se zasmála. ‚Dám ti něco lepšího.‘ Vzala ho za ruku a odvedla ho za strom. ‚Toto ode mě chtěl ten zlý rytíř.‘

Hrdina nic neviděl, ale dívka sáhla do dutiny kmene a odhrnula kůru jako oponu. Pod ní rytíř spatřil schody, které klesaly do hloubi země.

‚Zde je má říše,‘ pravila dívka. ‚Pojď se mnou a já ti dám tvoji odměnu.‘

Rytíř váhal, neboť viděl, že ta dívka je čarodějka, a bál se toho, co jej potká v jejím království.

‚Neboj se ničeho, rytíři. Můžeš odejít, kdykoliv si budeš přát. Musíš jen slíbit, že ať v mé říši najdeš cokoliv, nesmíš si to při návratu vzít s sebou. V mém hradě je velký poklad, který se pokusilo uloupit již mnoho zlodějů.‘

Rytíř přísahal a dychtivě ji následoval po spirálovitém schodišti ze stromových kořenů dolů. Nebyl zklamán, neboť kouzelná říše vypadala přesně tak, jak dívka říkala. Stál v ní krásný hrad s velkými síněmi a v každé komnatě ležely hromady pokladů. Služebnictvo rytíři ošetřilo rány, sluhové mu nalili do zlatého poháru víno a nabídli mu srnčí hřbet pečený s pálivým pepřem. Rytíř si říkal, že nikde nemůže být krásnější místo.

Zůstal v hradu rok a den. V noci hodoval a těšil se s krásnou dívkou, za dne chodil na lov a nikdy nepřicházel s prázdnou, neboť dívka měla lovecké psy, kteří neztratili stopu, a luk, jehož šípy nikdy neminuly cíl.

Nakonec ale rytíře neustálý přepych začal unavovat a napadlo ho, že se vrátí do svého vlastního světa. Na odchodu si však všiml poháru z ryzího zlata, zdobeného drahými kameny, a ačkoliv byl pohár v porovnání s ostatními poklady malý a nevýrazný, rytíři se líbil ze všech nejvíc.

‚Má tu tolik věcí, že si ani nevšimne, když jí bude chybět,‘ pomyslel si. ‚A u Artušova dvora mi nikdy neuvěří, co jsem prožil, když nebudu mít žádný důkaz.‘

Zasunul si tedy pohár do pláště, vytratil se z hradu a rychle vystoupal po točitých schodech. Otvorem ve stromě viděl sluneční světlo a zeleň. Poprvé za celý rok cítil vůni svého světa.

Zapomněl však na ukradený pohár. Jakmile stanul na prahu našeho světa, země se zachvěla, otvor ve stromě se uzavřel a kořeny vmžiku zpráchnivěly, takže se rytíř zřítil zpátky na zem. Když dokulhal k hradu, jeho věže byly rozbořené a síně prázdné; poklady zmizely.

Dívka ho přijala ve velké síni. Oči měla chladné jako led a pleť bílou jako vysušená kost. ‚Porušil jsi svůj slib,‘ vyčetla mu. ‚Teď už mé království nikdy neopustíš.‘ Uvrhla ho do hlubokého žaláře a vše, co od té doby jedl, mu chutnalo jako popel, a vše, co pil, nikdy neuhasilo jeho žízeň.“

„Pokračuj,“ prosím matku. „Co se stalo pak? Jak ten rytíř unikl?“

Matka odkládá harfu a říká: „Neunikl. Porušil slib a nesměl se vrátit do tohoto světa.“

Nevyprávím ten příběh tak hezky jako ona. Možná proto, že se mi nelíbí. Říkám si, že vždycky musí existovat způsob, jak napravit svoje chyby.

7. kapitola

Londýn

První týden v bance Ellii připadal jako nejdelší v životě. V pátek večer si objednala pizzu a snědla ji v posteli, přičemž se snažila nepokapat tukem nebo kečupem starožitné dřevo. Spala dvanáct hodin a po probuzení byla pořád unavená. Zůstala v posteli s laptopem a telefonem, pracovala na nevyřízených úkolech, které se během týdne nakupily, a sledovala z okna, jak nad Londýnem visí těžký oblačný příkrov. Doug odjel na konferenci do Nottinghamu, což jí původně připadalo jako škoda, ale teď cítila jen úlevu.

Ve čtyři hodiny odpoledne si uvědomila, jaký má hlad. Přinutila se vstát a oblékla si staré tričko a džíny. Po pěti dnech v kostýmcích chtěla mít na sobě zase něco pohodlného. Sjela třicet osm pater výtahem a vyšla ven. Vůně venkovního vzduchu ji překvapila. Metropole se změnila v město duchů. Ulice byly liduprázdné, kancelářské budovy tmavé a bez života. Trvalo jí půl hodiny, než našla obchod, který měl otevřeno, koupila si krabici obilovin, mléko a několik různých sušenek a čokolád. Chtěla se projít dál, až k Temži nebo ke katedrále svatého Pavla, ale prázdné město ji děsilo. Při návratu do svého bytu se ukrývala před návštěvníky, kteří se začínali shromažďovat před večerním koncertem v Barbicanu.

Do nedělního večera se jí podařilo vyřídit všechny e-maily až na několik posledních. Sepsala zprávu o privatizaci vládního podílu v jedné bance, a další o belgickém konsorciu, které chtělo pohltit jakousi stavební společnost. Naučila se hojně používat úplně nové výrazy jako spekulace, synergie a optimalizace kapitálu. Připadala si jako podvodnice či studentka, která při skládání zkoušky používá jazyk, jemuž sotva rozumí. A další ráno všechno začne nanovo.

V pondělí našla Ellie na svém stole jen dvě složky. Pořád netušila, kdo je tam dává – Blanchard? sekretářka? –, nebo jak může dotyčný tak přesně vědět, co bude pro daný den potřebovat. Ještě než si svlékla kabát, v rychlosti prolétla stránky se shrnutím. Brzy se naučila, že je důležité získat aspoň mlhavé tušení o tom, co má na stole.

Přišla brzy, uprostřed podzimního deště. Doug se měl ten večer vrátit a Ellie kvůli němu chtěla dorazit domů ve slušném čase. Od řezníka v Leadenhall Marketu koupila dva hovězí steaky a půl hodiny na internetu hledala recept na jejich přípravu. Stály třicet liber, což na Oxfordu představovalo její týdenní rozpočet.

Budova byla téměř prázdná, ale když vešla do Blanchardovy kanceláře, aby mu v ní nechala svoje zprávy, Blanchard už měl sako přehozené přes opěradlo židle a Ellie cítila ve vzduchu jeho vůni, prolnutou s všudypřítomným doutníkovým dýmem. Na stole ležela složka v červené kůži se zlatým nápisem a s koženými páskami zavázanými na uzly, jež byly pokryté čímsi jako zaschlá krev. Pečetní vosk?

Ellie si přečetla nápis na složce: lazarus.

„Co to děláte?“ ozval se za ní Blanchardův ostrý hlas. Ellie se otočila a pokoušela se potlačit provinilý výraz. Blanchard povytáhl koutky úst. Jeho úsměv připomínal vlčí škleb. „Pokapete mi celý koberec.“

Vstoupil do místnosti a přiblížil se těsně k ní. Odhrnul jí z tváře mokrý pramínek vlasů.

„Vypadáte jako utopená myš.“

„Neměla jsem deštník.“ Déšť nevypadal z třicátého osmého patra tak zle, ale promáčel ji až na kůži, jakmile vyšla ze dveří. „A nemohla jsem sehnat autobus.“

„Slyšela jste někdy o taxíkách?“ zeptal se konsternované Blanchard. Ellie sklonila hlavu – to ji vůbec nenapadlo.

Zrak jí ulpěl na skvrnce na Blanchardově bělostné manžetě. Snažila se na ni nezírat, ale Blanchardově ostřížímu pohledu nikdy nic neuniklo.

„Co je?“

„Nic,“ špitla zahanbeně. „Na manžetě máte krvavou skvrnu.“ Žádná odpověď. „Přemýšlela jsem, jestli o ní víte.“

„Řízl jsem se při holení.“ Ani se nepodíval. „Poslyšte, Ellie, v naší profesi záleží na vzhledu. Šaty dělají člověka. Vím, že nějakou dobu potrvá, než proniknete do tajů téhle práce. To je v pořádku. Ale prosím, nedegradujte naši společnost svým vzhledem.“ Chladně se usmál. „Myslím, že vám platíme dost, abyste si mohla dovolit deštník. Možná i taxi.“

Přestože ji na těle studily vlhké šaty, Ellie cítila, jak ji polévá horko. „Já nevěděla, že se dnes mám sejít s nějakými klienty.“

„Nikdy nevíte, co na vás ten který den čeká.“ Blanchard si ji pozorně prohlédl od hlavy k patě. Ellie si pod jeho pohledem připadala jako nahá. „Hned u King William Street je obchod, specializují se na pánské oděvy, ale oblékají i dámy. Vezměte si kreditku a kupte si něco suchého, do čeho byste se mohla převléknout. Podívám se na váš výpis a jestli utratíte méně než tisíc liber, budu velice zklamaný.“

Ellie beze slova přikývla.

„A vraťte se do hodiny. Máme schůzku. Složky leží na vašem stole.“

Ellie si složky přečetla před zrcadlem v obchodě, zatímco ji shrbený stařík přeměřoval krejčovským metrem. Vedle prodávali kožené zboží a Ellie si v záchvatu lehkomyslné rozhazovačnosti koupila nové boty a kabelku. Jen ať Blanchard kvílí, jestli bude chtít.

Rosenbergova mechanizační společnost sídlila ve zchátralé továrně východně od Woolwiche, kousek od řeky. Ellie vypadala skvěle. Na jednu stranu se jí dělalo zle, když pomyslela na to, kolik utratila za jediné šaty, ale zároveň se jí vzrušením nad takovou extravagancí točila hlava. A to oblečení nemělo chybu. Pokaždé, když se jí otřel o nohu hedvábný lem sukně nebo na rameni ucítila hladký šev saka, vzedmula se v ní vlna sebedůvěry.

Z letmého prolistování složky věděla, že společnost založil ve 30. letech 20. století žid, který emigroval z Ruska. Firma vyráběla řídicí systémy pro průmyslové stroje. Ellie nevěděla přesně, co to znamená, ale věděla, že na tom nezáleží. Někdo dělá fazole v konzervě, jiný zase vesmírné družice, ale to jsou jenom detaily, řekl jí Blanchard. Mají kapitál, mají dluhy, mají akcionáře a něčím ručí. Podstatné je jen to, že mají nějakou cenu.

Majitelem byl v tomto případě starý pán, syn původního emigranta, který svou zarputilostí nezapřel ruský původ. Po třech hodinách v jeho kanceláři, kdy popíjeli černý čaj z plastových kelímků, se nijak nepřiblížili k odhalení jeho ceny. Blanchard vyjednával s buldočí sveřepostí, jako kdyby šlo o život. Přemlouval, povzbuzoval, vyhrožoval i dotíral, jen aby starce přiměl ke kapitulaci. Někdy vyskočil z křesla a přecházel po místnosti, jindy se předkláněl, opíral se o stůl a poslouchal s přivřenýma očima, jak protistrana buší pěstí do stolu a posté opakuje totéž. Stařec ale odolával tlaku a neustoupil ani o píď, zatímco mu jeho syn – zasmušilý čtyřicátník – seděl po boku a jen nasupeně hleděl.

„Dědictví je pilířem rodiny,“ prohlásil starší Rosenberg znovu. „A je povinností otce, aby ho chránil. Zracionalizovali jsme pracovní síly, investovali jsme do nového vybavení, zkonsolidovali jsme řetězec dodavatelů, udělali jsme všechno, co nám konzultanti poradili. Jsme stará společnost, ale máme ty nejmodernější stroje. Tak jsme vždy postupovali a právě to zdědí můj syn.“

Blanchard měl na odchodu špatnou náladu. „Ty řeči o dědictví jsou nesmysl,“ zuřil. „Viděla jste jeho syna? Ten by továrnu prodal a inkasoval hotovost během pěti vteřin. Jen kdyby k tomu měl příležitost. Jenže je zbabělec a netroufá si svému otci nic říct.“

Ellie zalistovala složkou. „Starému pánovi bude jistě skoro osmdesát. Jak dlouho vydrží?“

„Naživu? Příliš dlouho.“

„Nemyslela jsem…“

„Jestli se prodej neuskuteční během příštích dvou týdnů, pomine k němu důvod a klient se stáhne. Přijdeme o honorář a nikdo nám nezaplatí desítky hodin, které jsme už investovali. Jenom kvůli bojácnému slabochovi a tvrdohlavému starci.“

„Starý pán se taky bojí.“ Ellie překvapila samu sebe, že to řekla nahlas, ačkoliv si byla jistá, že se nemýlí. Vyrostla obklopená strachem. Strachem ze ztráty zaměstnání, domova a lidské důstojnosti. Znala příznaky strachu, falešnou hrdost i hranou statečnost, stejně jako bezednou temnotu v očích, která prozrazuje pravdu.

„Čeho?“ Blanchard zpozorněl. „Syna?“

„Zranitelnosti.“ Ellie nepřítomně hleděla na opěradlo řidičova sedadla a usilovně přemýšlela. „Syna ne – ví, že ho má pod palcem. Něčeho ve firmě. Pokaždé, když jsme se toho v rozhovoru dotkli, změnil téma.“

„Zjistěte to.“ Blanchard byl náhle opět plný života. Naděje mu nalila novou energii do žil. „Rozeberte tu společnost na prvočinitele a hledejte, co jsme přehlédli. Do středy chci odpověď.“

Po návratu do kanceláře Ellie vypnula mobil a ignorovala e-maily. Vytáhla si všechno, co dokázala o Rosenbergově firmě najít: účty, zákazníky i výrobky. Vyhrabala poznámky z letního kurzu a hledala všechny příznaky, jež se naučila: pokulhávající divize, zahraniční partnery ve ztrátě, špatné investice. Nenašla nic. Rosenberg spravoval společnost stejně konzervativně jako jeho otec.

Zracionalizovali jsme pracovní síly, investovali jsme do nového vybavení, zkonsolidovali jsme řetězec dodavatelů, udělali jsme všechno, co nám konzultanti poradili. Říkal to s hořkostí v hlase, se zahanbením hrdého muže, kterému někdo říká, jak má řídit svou firmu. Za jeho slovy se však skrývalo ještě něco dalšího.

Venku se sešeřilo. Světla v oknech protějších kancelářských budov postupně zhasínala. Ellii se před očima vznášely sloupečky čísel.

A vtom to našla. Jeden řádek v účtech, nic víc. Nejednalo se ani o nic jednoznačného, jen o náznak, o konec nitě, kterou se jí snad podaří rozmotat.

Ze soustředění ji vyrušilo zaklepání na dveře. Otráveně vzhlédla, ale byl to jen noční vrátný.

„Snažil jsem se vám dovolat, ale máte vypnutý telefon,“ omluvil se. „Dole na vás čeká nějaký muž. Říká, že jste se s ním měla setkat už před hodinou.“

Doug. Ellie v duchu zaklela. Úplně na něj zapomněla. „Povězte mu, že budu hned dole.“

Zavřela složky a uložila si je do kabelky. Po večeři bude muset ještě pracovat, i když tím Douga naštve. Cestou kolem Blanchardovy kanceláře si všimla, že se uvnitř dosud svítí, ale když zkusila vzít za kliku, bylo zamčeno.

Doug čekal ve vstupní hale. Ellie z jediného pohledu do jeho tváře poznala, že zuří.

„Moc se omlouvám.“ Objala ho a políbila na rty, aby viděl, že to myslí vážně. „Pracujeme na jednom velkém projektu.“

„To nic.“ Snažil se o velkorysý tón, i když se dál mračil. Prohlédl si ji od hlavy k patě, jako kdyby se snažil na něco přijít. „Sluší ti to.“

„Koupila jsem si nové oblečení.“ Už se v něm začínala cítit dobře, ačkoliv Dougovi nehodlala prozradit, kolik za něj utratila. „Tak pojďme.“

Chytila se ho za paži a přitiskla se k němu. Moc toho nenamluvili – Doug se pořád zlobil a Ellie měla plnou hlavu účtů Rosenbergovy mechanizační společnosti.

Došli až na hlavní ulici, když si uvědomila, že nechala steaky v lednici na pátém podlaží.

„Musím se vrátit. Zapomněla jsem v kanceláři večeři.“

„Koupíme si něco cestou.“

„Ne.“ Utratila jsem tisíc liber za šaty a dělám si starosti kvůli steakům za třicet. „Měla to být specialita. Počkej tu.“

S klapajícími podpatky odspěchala zpátky. Před bankou stála neoznačená bílá dodávka a Ellie zahlédla dva muže v černých džínech a bundách, jak vykládají velkou truhlu o rozměrech rakve. Zaváhala. Na vteřinu si pomyslela, jestli právě neprobíhá bankovní loupež, ale investiční banky nikdo nevykrádá. Když vstoupila do haly, noční vrátný seděl klidně na svém místě.

„Co to právě dorazilo?“ zeptala se ho cestou k výtahu.

Vrátný nezvedl oči od své křížovky. „Zásilka pro pana Blancharda.“

Když se ale Ellie podívala na staromódní ciferník nad dveřmi výtahu, šipka ukazovala k šestému patru.

8. kapitola

Wales, 1129

Bydlím na hradě. Ne takovém jako v Pembroke nebo Caernarvonu, s kamennými hradbami a vysokými věžemi. Náš hrad je především z bláta: tvoří ho ochranný hliněný násep s palisádou kolem hliněných a dřevěných domů. Je tu stodola a síň, oboje s doškovou střechou, a dají se od sebe těžko rozeznat. V zimě travnaté náspy zachytávají déšť a mění nádvoří v bažinu. Otec ji nazývá naším vodním příkopem a matka nám vypráví o rytíři, který vyrostl v jezeře.

Letošní jaro otec najal vlámského stavitele, aby postavil strážní věž. Přiostřuje kůly v ohradě a vyplňuje mezery, které přes zimu vykopl dobytek. V kraji znovu došlo k nepokojům: v Brandennogu zabili nějakého muže a nikdo nevěří, že je po všem. Ralph tvrdí, že v hradu budeme v bezpečí, ale otec se jen ponuře mračí. Říká, že když zůstáváme za hradbami, naši nepřátelé přesně vědí, kde nás najdou.

Napadá mě, že když ohradu dokážou prokopnout ovce, co s ní asi udělají Velšané?

Ve Walesu často prší, ale já si neustále vybavuji především ten jarní den. Otec s Ralphem minulý večer vyrazili někam pryč a ještě se nevrátili, bratra Oswalda odvolali do jeho kláštera a já jsem si vyjel na koni do lesa. Chci navštívit naše polnosti u kaple, kde pracují rolníci, ale nijak nepospíchám. Stromy i keře jsou obalené květy a na svěže zelené louky svítí slunce. Seskakuji z koně a bosý se brouzdám sametovou trávou. Nechávám koni uzdu volně, aby se napásl.

Vzal jsem si s sebou kopí a bavím se tím, že jím trefuji suky na kmenech. Bratr si mě občas dobírá, že s ním zacházím jako s oštěpem, což je neurozená, velšská zbraň. Podle něj se kopím správně bojuje jedině tak, že ho člověk zapře pod paži. Ale otcův pastýř Ullwch mě naučil, jak se jím hází, a já dokážu srazit kohouta z větve na jediný pokus.

Dnes ráno nemířím na ptáky. Jejich zpěv projasňuje celý les a naplňuje mě radostí. Nechci tak krásné ráno potřísnit krví. Každým hodem se vzdaluji víc a víc od domova, ale nevadí mi to. Znám cestu zpátky a můj kůň je tak krotký, že se nezatoulá daleko.

Náhle se mezi stromy rozezní cizorodý zvuk: zvláštní staccatové klapání jako údery do bubínku. Přikrčený se plížím kupředu s kopím v ruce. Slyším zvonění kovu, jako zvony nebo činely. Z matčina vyprávění vím, že pohádkové bytosti zbožňují hudbu, a uvažuji, jestli to nejsou ony.

Vyhlížím zpoza trouchnivého pařezu a vidím pět rytířů v přilbách a zbroji. Nejsou to pohádkové bytosti, ačkoliv díky odleskům slunce na zbroji připomínají anděly. Taky nehraje žádná hudba. Projíždějí lesem mimo cesty a přes zbroj je šlehají větve dubů a habrů, kopí jim narážejí do štítů a ocelové kroužky jejich drátěných košil o sebe cinkají jako zvonečky. Je to krásný pohled. Umírám touhou stát se taky rytířem.

Málem je zdravím, ale něco mě na poslední chvíli zadrží. Proč jsou tak hluboko v lese? Proč mají výzbroj, jako kdyby jeli do války? Tisknu se do vlhké hlíny. S kopím a v jelenicovém plášti vypadám jako malý Velšan a v kraji se vypráví o rytířích, kteří byli na cestách přepadeni místními lidmi. Nechci, aby si mě spletli s nepřáteli.

Jezdci mě míjejí. Za nimi se mezi stromy plíží oddíl mužů. V hnědých kožených kazajkách a šedozelených pláštích téměř nejsou vidět. Nemluví a nežertují, jak to putující lidé obvykle dělávají. Někteří nesou luky, jiní oštěpy a sekery s odhalenými ostřími. I jejich luky mají napnuté tětivy. Hodlají je brzy použít. Dívám se za nimi a náhle mi dochází, že postupují podle potoka.

Vím, kam teče. K otcově hradu.

Plížím se, běžím a nakonec jedu na koni. Kus od domova už vím, že je pozdě. Vidím, jak z doškových střech stoupá dým – otec často říkal, že doškové střechy nejsou pro hrad vhodné. Strážní věž nás nezachránila. Když vyjíždím na vrchol kopce a shlížím na otevřenou pláň a moře, které se třpytí v dálce za sloupy kouře, bitva už je prohraná. Útočníci nás zastihli zcela nepřipravené. Brány jsou dokořán a obránci ani neměli čas doběhnout pro zbraně. Někteří bojují hráběmi a tesařskými sekyrami, ale mnozí jsou již mrtví. Jeden z nich drží srp a snaží se jím odrážet rytíře na koni. S děsem si uvědomuji, že je to můj otec.

Má stará kobyla není žádný válečný kůň. Seskakuji ze sedla a sbíhám dolů. Klouzají mi nohy a zakopávám o nerovnou půdu. Nikdo mě nevidí – nebo si myslí, že patřím k nim. Přebíhám můstek přes potok a ocitám se na nádvoří. Do očí mě štípá kouř. Bitva už téměř skončila a někteří z pěších vojáků začínají drancovat budovy, ale v opačném rohu pod strážní věží dva rytíři na koních krouží kolem postavy, která se je snaží odrážet srpem.

Ralph.

Utíkám k nim. Ralph mě nevidí. Útočí na jednoho z rytířů, který odráží výpad štítem a vyráží bratrovi srp z ruky. Druhý rytíř vyjíždí kupředu a bodá kopím. Ralph se kácí k zemi.

Divoce křičím, rytíř se ohlíží a ve chvíli, kdy vidím jeho tvář, vrhám své kopí.

Je mi ale teprve deset let, a ačkoliv umím házet přesně, chybí mi síla. Kopí se zabodává do štítu jako šíp. Rytíř se směje, vytrhuje kopí a hází ho do bláta. Pomalu na koni postupuje ke mně a rozhoduje se, jestli mě má bodnout vlastním kopím nebo zadupat do země kopyty. Beru do ruky doutnající trám a rozmachuji se s ním před sebou.

Druhý rytíř se připojuje ke svému vůdci a dotýká se jeho paže.

„Podívejte se na jeho temeno.“ Viděl mou tonzuru. Otáčí koně čelem k němu. „Zabít kněze je hřích.“

„A je bláznovství nechat naživu syna.“ Vůdce je skutečný obr, vyšší než střecha síně – nebo tak aspoň připadá desetiletému chlapci. Má stažené hledí, takže mu nevidím do tváře. I jeho oči zůstávají skryté. Oplácím mu pohled bez mrknutí. Slyšel jsem, že když se díváte na muže, který vás zabije, chodíte ho potom strašit jako duch.

Až později si uvědomuji, že mluvil francouzsky. Tehdy jsem si toho nevšiml. Vůdce se rozhoduje, jestli mě má zabít. Jeho kůň hrabe kopyty. Váleční koně nejsou vycvičeni k tomu, aby stáli během bitvy nehybně.

Někde v dálce se ozývá zatroubení do rohu. Nevím, kdo do něj zadul, ale vůdci to očividně něco říká. Vytahuje ze sedla vlastní roh a odpovídá svým signálem. Útočníci všude kolem mě se stahují.

Rytíř bez varování zasazuje koni ostruhy a zvíře vybíhá přímo proti mně – vím, že bych měl uskočit, ale nedokážu se pohnout. Možná si přeji zemřít. Země se mi chvěje pod nohama, jako kdyby se měla každou chvíli otevřít, aby mě pohltila. Zavírám oči a čekám na smrt.

Náhle chvění utichá a kůň se ocitá za mnou. Ani jsem se nepohnul. Sklopím zrak k doutnajícímu kusu dřeva, který pořád držím. Kůň se zřejmě na poslední chvíli vyhnul ohni. Nikdy se nedozvím, jestli se mě rytíř rozhodl přece jen ušetřit, nebo jen promrhal příležitost. Jestli ho ještě někdy uvidím, na místě ho zabiju.

Míjí mě druhý rytíř. Nechce mě zabít, ale když mě míjí, udeří mě dříkem kopí do žeber a sráží mě k zemi. Než se vyhrabu na nohy, je po bitvě.

Potácím se k bráně a vidím, jak nájezdníci ženou přes můstek náš dobytek i otcovy koně a odnášejí každý kousek naší domácnosti, který dokázali pobrat. Jeden drží pod paží kachnu a druhý nese štos stříbrných talířů, jako kdyby je právě sebral ze stolu. Na nich se kymácí pohár.

Matka se za nimi vrhá s výkřikem, který mě zasahuje do hloubi duše, a dohání rytíře na kraji můstku. Jeden z nich se otáčí, a ačkoliv nestačím postřehnout jeho pohyb, matka padá k zemi. Vypadá to, jako kdyby jen omdlela, ale už se nikdy nezvedne. Otec je mrtvý – probodli mu stehno kopím a pak ho sťali. Bratr Ralph zemřel před mýma očima. Procházím popelem a vidím, jak se slétají havrani a vrány, aby mu vyklovali oči. Chci proti nim vyběhnout, ale jsem toho dne tak slabý, že se skoro nedokážu pohnout. Odlétají na rozbitý pluh a čekají na svou šanci. Nezbyly tu žádné budovy, kam bych mohl Ralphovo tělo schovat, a tak mu kopu hrob přímo na místě.

Velšané na křivdy nezapomínají a jsou připraveni mstít sto let starou urážku stejně jako urážku z dnešního rána. Jsou pomstychtiví, krvežízniví a násilní. Životem mezi nimi jsem možná pochytil něco z jejich divokosti, protože přísahám, že vrahy stihne odplata.

Teď jsem nejstarší syn já. Mám právo zvát se rytířem a povinnost té cti dostát.

9. kapitola

Východní Londýn

Toho rána halila Londýn hustá mlha. Pouliční lampy dosud svítily a vrhaly na dlážděné ulice i cihlová skladiště žluté světlo jako falešné svítání. Nebýt blikajících diod poplašných systémů proti lupičům, mohl se psát některý rok devatenáctého století.

Ellie stála po pás v krabicích a litovala, že si nevzala rukavice. Včerejší déšť změnil kartony v kaši, která se při dotyku odlupovala v dlouhých pruzích. Kontejner páchl vlhkostí a močí a odpadky jí čvachtaly pod podrážkami. Na protější zdi visela oprýskaná cedule Rosenbergovy mechanizační společnosti.

Ellie si při probírání krabic počínala stejně opatrně, jako kdyby pracovala se středověkými pergameny, a ne někde v zadní uličce za továrnou. Nalezená jména si rozechvělými ulepenými prsty zapisovala na kousek papíru. U některých byla i telefonní čísla a internetové adresy – Ellie si vše pečlivě zaznamenávala.

Když byla hotová, vylezla z kontejneru a vydala se ke kavárně naproti vchodu do továrny. Čínská číšnice jí donesla míchaná vejce a kávu, zatímco Ellie sledovala příchod ranní směny. Někteří dělníci se tu zastavovali na snídani nebo šálek čaje a Ellie pozorně poslouchala jejich rozhovory. Jestli ji někdo z nich včera viděl, nikdo si ji nespojil s tou mladou ženou v kostýmku za tisíc liber, která přijela v bentleyi. Dnes ráno si stáhla vlasy do toho nejpevnějšího ohonu, jaký dokázala vytvořit, a oblékla si starou teplákovou soupravu, které se nedotkla od chvíle, kdy odjela z Newportu. Nebyla ani nalíčená. Přemítala, jestli by právě takhle nevypadala, kdyby zůstala doma, nenastoupila na Oxford, nenapsala esej kvůli Spencerově ceně a nepadla do oka Vivianu Blanchardovi. Potřebuju už jenom dítě, pomyslela si.

Proseděla tu většinu dopoledne a předstírala, že si čte Sun, zatímco ve skutečnosti sledovala přijíždějící dodávky s poštou. V jedenáct dopila poslední šálek kávy a počkala si na autobus, který ji odvezl do západní části Londýna. V Barbicanu se osprchovala a vyčistila si špínu zpod nehtů. Toužebně se zadívala na nové šaty ze včerejška – byla by chyba, kdyby si je vzala dva dny po sobě? Blanchard by si toho určitě všiml.

„Už jsem uvažoval, jestli se dnes vůbec dostavíte,“ přivítal ji Blanchard, když konečně dorazila do kanceláře. Bylo půl jedné a Blanchard vypadal rozzlobeně. Ellii to bylo jedno.

„Mám to,“ oznámila mu. „Rosenbergovu slabinu. Říkal, že zkonsolidovali řetězec dodavatelů, vzpomínáte? Jenže zašli příliš daleko. V jejich produktech je jedna součástka, nějaký logický obvod, na který mají jediného dodavatele. Jsou na něm zcela závislí.“

Blanchard se opřel a potáhl z doutníku. Ellie už tenhle trik znala: předstírá lhostejnost, ale je připravený okamžitě vyrazit do útoku. „Jak to víte?“

„Z účtů. Vloni utratili za součástky o čtvrtinu míň než rok předtím, ale prodej zůstal stejný. Šla jsem k továrně a porozhlédla se tam. Tuhle součástku vyrábějí dvě společnosti na světě, ale krabice do továrny dodává jen jedna z nich.“

Blanchard se zahleděl na olejomalbu s bezmocnou dívkou přivázanou ke stromu.

„Mohou být pojištěni proti narušení dodavatelského řetězce.“

„Jejich pojistné se nezměnilo.“ Ellie sotva dokázala skrýt své vzrušení. „Starý pán jim to neřekl. Riskuje bez pojistky a modlí se, aby nedošlo k nehodě. Vyřídila jsem pár telefonátů.“ Předstírala, že je kupec od konkurenční firmy. Z nutnosti klamat a ze strachu, že ji někdo odhalí, se celá klepala. „Nového dodavatele nesežene rychleji než za šest měsíců a jejich firma nemá dostatečné rezervy, aby přežila tak dlouho.“

Odmlčela se. Uvědomila si, že se pořád chvěje. Poprvé začala chápat, jaká energie pohání Blancharda.

„A váš návrh…?“

„Koupit i dodavatelskou firmu. Vlastní ji soukromý subjekt, který vězí po uši ve ztrátách. Skočí po každé nabídce. Pak slučte obě společnosti a udělejte z nich životaschopnou firmu.“

Blanchard propojil konečky prstů a zadíval se na ni, jako kdyby byla uměleckým dílem, jemuž pomalu přichází na chuť. Zapomenutý doutník zůstával ležet v popelníku.

„Dobrá práce, Ellie. Dokonce velice dobrá. Klient bude potěšen, až mu to sdělím.“

Až mu to sdělím. Ellie se snažila skrýt zklamání, ale Blanchardovi její výraz neunikl.

„Já se vás nesnažím obrat o zásluhy, Ellie. Vůbec ne. Ale potřebuji vás pro jiný úkol. Hned. Jeden z našich klientů si přeje koupit podíl v jedné lucemburské společnosti. Jde o komplikovanou operaci a ve hře je víc zájemců. Momentálně provádíme hodnocení rizik. Chci, abyste si prošla jejich složky a zjistila, jestli nenajdete něco, co by ovlivnilo cenu společnosti. Cokoliv, co se před námi pokoušejí skrývat.“

V Lucembursku? Co řekne Dougovi?

„Kdy odjíždím?“

Blanchard se podíval na hodinky. „Za deset minut vás naše auto doveze na letiště. Máte zajištěné ubytování v Sofitelu. Obávám se, že nejde o ten nejlepší hotel v Lucemburku, ale bydlí tam ostatní zájemci. Třeba se s nimi seznámíte. Omlouvám se, že nemáte čas na sbalení věcí. Vše potřebné si kupte na letišti nebo na místě. Naši tamější pobočku vede Christine Lafargeová. Pomůže vám.“

Ellie se obrátila k odchodu. U dveří si ještě na něco vzpomněla.

„Proč bylo nutné uzavřít obchod s Rosenbergem tak rychle? To je jediné, na co jsem nedokázala přijít.“

Blanchard se usmál. „Jsem rád, že před vámi udržíme aspoň nějaké tajemství, Ellie. Za měsíc vláda oznámí, že zvažuje možnost vybudovat nový terminál pro nákladní dopravu ve Woolwichi. Půjde o velkou investici do infrastruktury a hodnota Rosenbergovy továrny se zdvojnásobí. O šest měsíců později se vláda rozhodne, že tu investici opravdu uskuteční, a hodnota továrny ještě vzroste.“

Mluvil s takovou jistotou, jako kdyby dokázal nahlížet do budoucnosti. Ellie si vzpomněla na ministerský jaguár, kterého si všimla před bankou v den pohovoru.

Hladina adrenalinu v jejím těle klesala a Ellie si připadala čím dál provinileji. Vzpomněla si na tvrdošíjnost starého pána a na tíhu generací, jež nese na bedrech. „Asi to bude dobré pro obchod,“ poznamenala s nadějí.

Blanchard zamáčkl nedopalek doutníku. „Velmi.“

O tři hodiny později Ellie přistála v Lucemburku. Dalo se těžko uvěřit, že dnešní den zahájila po pás v odpadcích. Hladce prošla celnicí a nemusela ani čekat na žádné zavazadlo. V příletové hale minula muže, který držel cedulku s jejím jménem, takže za ní musel vyběhnout.

„Tudy, prosím.“

Odvedl ji před letiště, kde přes dvojitou žlutou čáru bezstarostně parkoval dlouhý černý mercedes. Ze zadního sedadla vystoupila štíhlá elegantní žena s diamantovými náušnicemi a v šedém obleku od Chanel. Objala Ellii kolem ramen a políbila ji na obě tváře.

„Jsem Christine Lafargeová – vítejte. Vivian mi o vás říkal. Mluví o vás s velkým obdivem. Neměla jste příliš únavnou cestu? Létání je dnes tak nudné…“

Ellie letěla teprve podruhé – a poprvé s jídlem a pitím zadarmo, stejně jako s pobytem v salonku první třídy a prominentním odbavením. Ujistila Lafargeovou, že měla příjemnou cestu, a vyhlédla z okénka na okolní krajinu.

„Omlouvám se za tak nečekanou cestu. Práce nám jde pomalu a dnes se jeden člen mého týmu doslova vypařil – odešel na nové místo. Seznámil vás Vivian se situací?“

„V letadle jsem si přečetla složku.“ Talhouett Holdings, důlní a chemický koncern. Lucemburská vláda v něm měla podíl, kterého se snažila zbavit. Momentálně zbývali dva hlavní zájemci, kteří horečně procházeli všechny dokumenty, aby odhalili případné kostlivce ve skříni, než učiní definitivní nabídky. Rozhodnutí mělo padnout do dvou týdnů.

Projížděli po předměstí kolem dlouhých bytových bloků a neonových poutačů. Ellie očekávala něco honosnějšího.

„Ve složce nebylo mnoho informací o zájemci,“ poznamenala opatrně.

„Společnost Saint-Lazare. Jsou naším největším klientem. Taky vlastní akcie Monsalvatu, takže jsme pod velkým tlakem, abychom uspěli.“

Konečně se přiblížili k centru, kde se ulice změnily v široké třídy lemované pěknými neoklasicistickými budovami, a zatočili podél hluboké zalesněné strže. Na strmých svazích Ellie viděla domy, jako kdyby městu nestačil prostor a muselo přetékat do rokle. Na opačné straně proti proskleným kancelářským budovám se tyčily neskutečně vysoké kamenné bašty. Na hradby dopadaly paprsky večerního slunce a zalévaly je rudým, středověkým svitem.

Auto vysadilo Ellii před hotelem Sofitel. Přiskočil k ní vrátný, aby jí pomohl se zavazadly, ale Ellie s sebou měla jen černou kabelu přes rameno, kterou si koupila na letišti spolu s několika toaletními potřebami a náhradním spodním prádlem.

„Vivian říkal, že jste neměla čas zabalit.“ Christine mlaskla jazykem. „To je moje chyba. Zítra vám ukážu nějaké obchody, kde si budete moct koupit šaty.“ Přejela Ellii hodnotícím mateřským pohledem. „Myslím, že vám budou moc slušet. Teď jste ale určitě po cestě unavená. Kdybyste něco potřebovala, moje číslo máte v telefonu. Doufám, že se vám v hotelu bude líbit.“

Kdyby Ellie neměla pro srovnání byt v Barbicanu, považovala by to za ten nejhezčí pokoj, v jakém kdy byla. Už samotná postel byla rozměrnější než její stará ložnice a ručníky v mramorové koupelně dosahovaly bezmála rozměrů prostěradel. Objednala si od pokojové služby gin s tonikem, aniž by se dívala na cenu, a vyšla na balkon. Z pokoje viděla přímo na protější stranu strže, kde se na vrcholové plošině rozkládalo staré město. Viděla věže a věžičky vévodského paláce, pod nímž se vzdouvaly zelené vlny lesa. Vypadal jako z pohádky.

Krásný výhled v ní vyvolával pocit osamělosti a vzpomněla si na Douga. Před odjezdem mu zkusila zavolat, ale Doug byl v knihovně a měl vypnutý mobil. Provinile si uvědomila, že její přítel ani neví o tom, že odletěla do Lucemburska. Zvedla telefon a zaváhala. Destrier říkal, že si může vyřizovat neomezené množství soukromých hovorů. Bylo to ale včetně telefonátů do zahraničí?

Nakonec na tom nezáleželo: Doug měl pořád vypnutý telefon. Knihovna je otevřená do osmi – což v Lucembursku odpovídalo deváté hodině – a Doug v ní byl klidně schopný zůstat až do zavírací doby. To byla jedna z věcí, kterou mívali společnou.

Svlékla se a napustila si vanu. Gin ji zahřál a začala se jí pomalu klížit víčka. Zavolá Dougovi za hodinku nebo za dvě. Zavřela oči a lehla si do horké vody.

O šest poschodí níž a necelý kilometr dál popojížděl mercedes po Boulevard de la Pétrusse. Vzadu seděla Christine Lafargeová a tiše mluvila do telefonu.

„Už dorazila. Vypadá moc mile, Viviane, chápu, proč se ti tak zamlouvá. Ale víš jistě, že je vhodná?“

Vyslechla si Blanchardovo shrnutí obchodu s Rosenbergovou společností. Nakonec se usmála.

„To tvoje koťátko má možná přece jen drápky. Dostal jsi balíček?“

„Destrier ho má v šestém patře.“

„Snad získá, co chce.“

„Je velice důkladný. Ale buď opatrná, Christine. Objeví se další. A dávej dobrý pozor na Ellii.“

10. kapitola

Normandie, 1132

Ležím na slamníku a poslouchám zvuky noci. Bolí mě celé tělo. Mám ztuhlé pažní svaly od trénování výpadů s mečem a hruď i ramena nesou následky zásahů ostatních. Ruce jsem si do krve rozedřel cíděním cizích zbrojí a kartáčováním drátěných košilí. Páchnu potem, olejem, krví a slámou.

Jsou to už tři roky, co jsem se přeplavil přes moře. Tehdy jsem celou cestu zvracel v podpalubí, zatímco s námi smýkala bouře. Vstoupil jsem jako páže do služeb Guye de Hautforta. Je to bratranec mého strýce: strýc zařídil, abych se u něj naučil rytířské dovednosti. Je nás tu šest, někteří z Anglie, jiní z Normandie. Myslím, že Guy je slušný člověk, ale moc se o nás nezajímá. Svedli nás dohromady jako vrh štěňat, abychom na sebe vrčeli, soutěžili spolu a prali se, dokud si každý nenajde svoje místo.

Nejsem tu šťastný. Po příjezdu si mě ostatní chlapci dobírali kvůli přízvuku a tonzuře. Říkali mi „mnich“ a „Velšan“, kradli mi jídlo a házeli moje šaty do latríny. V prvních měsících jsem často plakal. Teď už umím skrývat své pocity. I když jsem nahý, mám na sobě pevný krunýř zbroje.

Dějiny Normanů jsem znal ještě před příjezdem sem. Věděl jsem, jak dobývali všechna území, na která vstoupili. Nejdřív vlastní vévodství, pak Sicílii, Anglii a Antiochii. Když jsem teď v srdci jejich území, už chápu proč. V Normandii neexistují bezpečná útočiště: celé jejich království je hraniční území. Na západě jsou Bretonci, na jihu obyvatelé Anjou a Poitou, na východě Francouzi a na severu Vlámové. Hautfort je mimořádně problematický region na severu normanské říše nedaleko od Vlámů a vyžaduje tvrdé muže. Guy de Hautfort je podsaditý a má soudkovitou hruď připomínající pazourek vyčnívající z křídovité normanské půdy. Je vznětlivý a popudlivý.

Jeho majordom se jmenuje Gornemant. Erb má rozdělený na různobarevné čtvrtiny jako šaškův plášť, a proto mu říkáme šašek. Ve skutečnosti je to zachmuřený, přísný muž, který se nikdy neusmívá. Plnovous má šedý jako ocel a jeho oči jsou právě tak tvrdé. Zúčastnil se s vévodou Robertem a Boží armádou křížové výpravy a byl u pádu Jeruzaléma. Často škemráme, aby nám vyprávěl nějaké válečné historky, ale nikdy nám nevyhoví. Vždycky mu ztuhnou rysy a zamžiká, jako kdyby ho v oku dosud dráždilo smítko pouštního prachu.

Gornemant dohlíží na náš výcvik. Den za dnem nás učí, jak máme vést koně, jak držet štít, aby spočíval na koňském krku, a jak bodnout kopím, aby se od nepřítele neodrazilo. Sleduje nás při šermu a říká nám, jak bychom si vedli se skutečnými zbraněmi: tenhle výpad by protivníka sotva škrábl na paži, tenhle by ho proklál skrz naskrz nebo by mu uťal hlavu. Velice zřídka nás nechá cválat ovocným sadem a útočit na měchýře, rozvěšené po jabloních, nebo číhat ve větvích a seskakovat na hřbet kolemjdoucího koně. To jsou mé nejoblíbenější dny. Jinak pážata trénují spolu. Máme na sobě prošívanou látkovou zbroj, ale myslím, že slouží jen k tomu, aby nás omezovala v pohybu podobně jako zbroj kroužková.

Kdybychom jen cvičili se zbraněmi, snad by mě zdejší pobyt bavil víc. Jsou tu ale i jiné povinnosti. Je třeba oblékat a svlékat našeho pána Guye, přinášet a odnášet mu zbraně, servírovat jídlo, krájet maso a dolévat pohár. Musím soupeřit i o právo vykonávat zmíněné úkoly – tuto výsadu chtějí všechna pážata, aby upoutala jeho pozornost. Ráno musíte být jako první před dveřmi jeho ložnice, jako první u třmenů, když přijíždí, a večer zase jako poslední ve velké síni. Navíc se musíte starat i sami o sebe: zašívat si trhliny v látkové zbroji a snažit se ji vycpat hadry, aby vás trénink zítra méně bolel, prát si prádlo a čistit ohniště. Ostatní pážata mají vlastní sluhy, ale podle mého strýce na sluhu pro mě chybějí peníze. Musí koneckonců znovu vybudovat otcův hrad. Myslím, že ho chce postavit z kamenů.

Večer si v posteli vyprávím příběhy, abych líp usnul. Můj soupeř se nemění: je jím černý rytíř, vysoký jako dům. Ve svých představách se s ním utkávám na lesní mýtině, v rozlehlém lese i ve vyschlé pustině. Lámu jeho kopí, vyrážím mu štít z ruky, probodávám jeho zbroj, a nakonec mu jediným rozmachem utínám hlavu a napichuji ji na kůl. Vždycky ho porážím, ale vrací se mi ve snech, a tehdy má navrch on.

Guy má syna jménem Jocelin, který je o dva roky starší než já. Nebýt jeho, byl bych taky šťastnější. Guy je sice chladný a tvrdý jako kalená ocel, ale jeho syn dosud neopustil tyglík, je žhavý a horkokrevný jako oheň, jenž ho obklopuje. Jeho nálady se mění rychleji než směr větru, stejně jako ocel střídavě rudne a bledne pod měchy. Dotýkat se ho můžete jen na vlastní nebezpečí.

Jocelin je nepopiratelným vůdcem naší smečky. Jako všichni vůdci utvrzuje svou moc tím, že ji předvádí na nejslabším členovi – na mně. Ponouká ostatní chlapce, aby si ze mě tropili žerty. Jednou v noci mi schoval do postele krysu. Jindy, poté, co jsem strávil dvě hodiny malováním divokého prasete na jeden z Guyových štítů, prošel kolem a převrhl nádobu s barvou, takže mé dílo bylo vmžiku zničeno. Jestliže se mi něco podaří, stačí pár Jocelinových pohrdavých slov, a můj úspěch se rázem zdá být bezvýznamný. Kdykoliv v něčem selžu, což se stává často, slýchám o tom celou věčnost.

Ostatní chlapce nenávidím taky, ale Jocelina nejvíc.

Jednou útěchou je mi četba, alespoň v těch vzácných chvílích, kdy mám volno. Kvůli tomu si mě taky dobírají. Guyův kaplan nás má učit základy čtení a psaní – většina chlapců si ho nevšímá nebo mu vyhrožuje, že ho použijí jako terč, na kterém se budou cvičit se zbraní. Nepotřebuji ho – umím číst i psát víc, než kdy jako rytíř mohu potřebovat, ale stejně za ním chodím. Půjčuje mi knihy. Nikoliv modlitební knížky a breviáře, ale opravdové příběhy. Když jsem ho zachránil před obzvlášť krutým šprýmem, který proti němu chystal Jocelin, odměnil mě mimořádně vzácnou knihou. Její stránky jsou ohmatané, vazba roztřepená a šití povolené, ale slova chutnají jako med. Ten autor se jmenuje Ovidius a jeho příběhy jsou úžasnou směsí bájí a zázraků. Nevím, jak jsem mohl žít tak dlouho, aniž bych o nich slyšel, a nechápu, proč nejsou běžné jako voda. Myslím, že je neznala ani moje matka.

Jednou odpoledne ležím na slamníku a čtu si, když tu do místnosti vejde Jocelin. Jsem zabraný do četby a nevšímám si ho, dokud mi najednou nevyškubne knihu z ruky tak prudce, až přitom roztrhne jednu stránku. Vztekle vyskakuji z lůžka, ale Jocelin už vybíhá ze dveří. Jestli mi uteče, určitě knihu zahodí do žumpy nebo vodního příkopu. Řítím se za ním se svým dřevěným mečem po chodbě, dolů po schodech a přes nádvoří, kde se hejno hus s poplašeným kejháním rozlétá na všechny strany. Vpadám do velké síně – a vrážím někomu do zad.

Ten člověk je na Jocelina příliš velký. Mohl by to být sluha, který pokládá na zem čerstvý rákos, ale sluhové nenosí pláště z velbloudiny lemované kožešinou. Zlostně se otáčí. Je zvyklý na to, že do něj vrážejí v bitvě, ale nikoliv ve vlastní síni.

Koktám omluvu. „Jocelin mi ukradl knihu.“

Guy přenáší pohled na svého syna. „Opravdu?“

Jocelin stojí u krbu, přešlapuje z nohy na nohu a rudne. Zaskočilo ho, že se otec okamžitě nepostavil na jeho stranu – a zuří. Nasazuje vzdorný výraz.

„Snad nechceš, abych si klekl, vložil svoje ruce mezi jeho a přísahal mu věrnost? Abych se stal jeho vazalem?“

„Chci, abys mu vrátil tu knihu.“

„Jestli ji chce, může o ni se mnou bojovat.“

Je o patnáct centimetrů vyšší než já, má širší ramena a je silnější. Při každém zápase mě porazí. Na bitevním poli si však taky nemůžete vybírat soupeře. Zvedám svůj dřevěný meč.

Jocelin ho chytá za ostří a vytrhává mi ho z ruky. Zahazuje ho do krbu. „Jestli se mnou chceš bojovat, bojuj jako muž.“

Gornemant jde do zbrojnice a přináší dva malé štíty a dva staré meče. Jsou železné a neskutečně těžké: jejich hrot i ostří jsou otupené, ale samotná váha by člověku dokázala srazit vaz. Ostatní pážata odstrkují stoly a vylézají na ně jako na provizorní tribunu. Sluhové nechávají svých povinností a shromažďují se v zadní části síně. Jeden z nich se snaží přijímat sázky, ale marně. Nikdo nepochybuje o výsledku.

Stojíme čelem proti sobě. Jocelin se rozmachuje jako první. Kryji jeho výpad štítem, ale síla úderu mi umrtvuje paži. Jsem příliš otřesený, než abych odpověděl vlastním útokem. O krok ustupuji a Jocelin vyráží za mnou. Vidím jeho úšklebek a zoufale si přeji, abych mu ho dokázal zapudit z tváře. Uhýbám doleva a vrhám se kupředu. Myslí si, že útočím na ruku, v níž třímá meč, a podle toho se otáčí, ale já ho zasahuji plochou meče do obličeje.

Z natrženého rtu mu teče krev. Chtěl jsem mu zlomit nos, ale snad jsem mu aspoň vyrazil nějaký ten zub. Několik přihlížejících lapá po dechu a Gornemant se mračí. Kdybych to udělal při tréninku, nazval by mě velšským divochem a uhodil by mě.

Jocelin vyplivuje krvavou slinu. V očích má divoký pohled, ale umí se ovládat. Ohromující silou mi vráží štítem do ruky a odmrští můj meč stranou. Vzápětí mi zasazuje tři údery do žeber a nakonec jílcem meče jeden do břicha.

Nemá smysl se bránit – jen by mě to víc bolelo. Podlamují se mi nohy a padám na zem. Jocelin se připravuje k další ráně. Tváří se, jako by se mi chystal zlomit vaz, ale přistupuje k němu jeho otec a zadržuje ho.

„To stačí.“

Mít tak kopí, pomyslím si, poznal bys, zač je toho loket.

Není to naposledy, co spolu bojujeme. Příště jsou ale naše meče ostřejší – a náš střet má tragické důsledky.

11. kapitola

Lucemburk

„Kde že jsi?“

Dougův hlas, zastřený a zmatený. Rozhostilo se ticho, tak dlouhé, až se Ellie bála, že se přerušilo spojení. „Promiň. Chvíli jsem měl dojem, že jsi mluvila o Lucemburku.“

„Řekli mi to deset minut před odjezdem. Snažila jsem se ti dovolat, ale ty jsi nebral telefon.“

„Co je to za lidi? Gestapo? Nikdo nemusí nikam jezdit tak narychlo.“

„Já vím, je to šílené, ale takhle to prostě chodí.“

Slyšela, jak Doug zívá. „Dali ti aspoň slušné ubytování?“

Ellie přejela pohledem značkové tapety a padesátipalcovou televizi na stěně. „Ujde.“

„To je dobře. Víš, kde jsem strávil noc já?“

„Myslela jsem, že pojedeš zpátky do Oxfordu.“

„V křesle ve vstupní hale Barbicanu. Volal jsem ti snad dvacetkrát. Zkoušel jsem banku i univerzitu, kdyby ses tam náhodou vrátila. Právě jsem se chystal obrátit na policii.“

„Usnula jsem,“ přiznala Ellie. Vykoupala se a lehla si do postele, aby počkala, až Doug vyjde z knihovny. Najednou ale bylo půl sedmé ráno a na nočním stolku zvonil hotelový telefon, aniž by si Ellie minulý večer objednala buzení.

„Vyspala ses dorůžova?“ Mluvil unaveně, ale jízlivost v jeho hlase se nedala přeslechnout.

„Moc mě to mrzí. Přísahám, že ti to vynahradím. Od začátku jsme věděli, že to bude vypadat takhle.“

„Proto jsem ti říkal, ať to neděláš.“

„Slibuju, že se všechno usadí.“ Podívala se na hodinky. „Musím běžet.“

„Je šest ráno.“

„V Lucembursku je sedm. Večer ti brnknu.“

„Kdy se vrátíš?“

„Nevím.“

Do hlasu mu pronikl chlad. „Jako kdybys prošla dveřmi do jiného světa a já přestal existovat.“

„Vynahradím ti to,“ zopakovala.

„Vracím se do Oxfordu. Jestli budeš mít zájem, víš, kde mě najdeš. Až budeš zpátky v Anglii.“

„Miluju tě.“ Ale to už Doug zavěsil.

Elliina učebnice popisovala hodnocení rizik jako pečlivé zkoumání záznamů dané společnosti, které umožňuje zjistit všechna fakta o jejím finančním stavu. Čmuchání před koupí, jak říkal její učitel. Ve skutečnosti se podle Ellie jednalo spíš o prohrabávání kupky sena rukou a čekání, o kolik jehel se člověk popíchá.

Společnost Talhouett Holdings sídlila v jednom z velkých prosklených bloků nad roklí kousek od hotelu. Zaměstnancům se jistě nabízely úžasné vyhlídky, ale Ellie měla smůlu. Jakmile dorazila, pracovník ostrahy ji odvedl jako vězenkyni do archivu bez oken v zadní části budovy. Tým Monsalvatu – pět mužů a prázdná židle – se hrbil kolem plastového stolu zavaleného složkami a kelímky od kávy. Bankéři konkurenčního zájemce obsadili protější roh místnosti. Mezi oběma skupinami, stejně jako kolem nich, stály ocelové regály přetékající krabicemi, složkami, disketami a papíry. Útroby společnosti, předložené kněžím kapitalismu jako věštcům, aby se jimi probrali a přečetli jejich znamení, jak dokážou nejlépe. Regály zabíraly tolik místa, že mezi nimi nezbýval prostor ani na uličky. Společnost místo toho investovala do posuvných, digitálně ovládaných polic, jaké se používají v archivech knihoven. V případě potřeby se rozestupovaly na kolečkách jako kouzelné dveře ke kýženým pokladům.

Jako kdyby se člověk ocitl v účetním koutě pekla. Po hodině měla Ellie sto chutí s křikem utéct – jenže dveře byly zamčené a hlídal je pracovník ostrahy, který se znuděně šťoural v zubech. V době oběda, když jim zachmuřená dívka přinesla obložené chleby, by Ellie dala celý plat za to, aby mohla vypadnout kamkoliv ven. Její kolegové patřili k místní pobočce Monsalvatu, nevšímali si jí a povídali si mezi sebou lucemburským nářečím. Větší pozornosti se Ellii dostávalo od jejich konkurentů. Zvlášť jeden z nich, hubený muž s šedivějící kšticí a kravatou povolenou hluboko pod límeček, na ni civěl snad pokaždé, když vzhlédla. Neustále žvýkal žvýkačku. Když se Ellie odpoledne vracela z toalety, potkala ho na chodbě, jak kráčí opačným směrem. Chtěla se kolem něj s úsměvem protáhnout, ale muž jí zastoupil cestu.

„Lechowski,“ představil se. Vytáhl z kapsy balíček žvýkaček a jednu jí nabídl. „Musím se omluvit, že jsem na vás tak zíral, ale jste jediná hezká věc v místnosti, na kterou stojí za to koukat.“

Ellie slýchala podobné poznámky celý život, od ulic Jižního Walesu po nádvoří Oxfordu. Věděla, že není mimořádně krásná, ale vyzařovala jakousi bezděčnou auru, která vyvolávala v mužích dojem, že na ni mají nárok. To protože vypadáš tak laskavě, říkala jí matka trpce. Ať už ale bylo příčinou cokoliv, Ellie si na to dosud nezvykla.

„Máme tam plno práce,“ namítla a pokusila se projít, ale Lechowski neuhýbal. Používal voňavku, kterou si patrně koupil v bezcelním obchodě a která se s jeho mátovým dechem kombinovala v odporně sladkou směs. „Bydlíte v Sofitelu?“

V duchu si povzdychla. Blanchard se zmiňoval o tom, že ve stejném hotelu bydlí zástupci konkurenčních zájemců. Třeba se s nimi sblížíte.

Zdráhavě přikývla.

„Snad se dnes večer uvidíme v baru. V Lucemburku je to v noci jako v márnici, ale znám pár míst, kde se člověk pobaví.“

Nenechá ji projít bez nějakého ústupku. Neupřímně, zoufale se usmála.

„To by bylo prima.“

Londýn

Stejně jako londýnská City, i samotná budova banky Monsalvat se během staletí rozrůstala. Mohli byste v ní ukázat na konkrétní věc a určit její stáří – kámen z dvanáctého století, na němž jsou dosud vidět údery kameníkova dláta, cihla z osmnáctého století, vypálená v southwarkské peci –, ale zároveň tvořila nerozborný funkční celek se společnou historií.

V jednom z nejstarších a nejtemnějších koutů ležela na zemi špinavá, zbídačelá postava. Ruce i nohy měla spoutané okovy, které byly ještě propojeny řetězem, jež vězně držel v nepohodlné poloze, napjatého jako strunu. Nemohl pohnout jednou končetinou, aniž by zároveň nepohnul všemi – a každý pohyb mu působil muka. Obě paže měl zlomené a jeho nohy byly pokryté jizvami se zaschlou krví; čistou kůži bylo vidět jen v místech, kde z ní otřeli krev, aby mu mohli připojit elektrody.

Ještě ho ale neporazili. Zkoušeli na něj všechno; přesto odolával. Sílu čerpal ze svého výcviku a vědomí odpovědnosti. Nedal jim to, co chtěli.

Dveře se otevřely a v nich se objevil pořízek se zlomeným nosem a tetováním na krku. Jeho silueta se ostře rýsovala na pozadí sodíkově oranžového světla. Tvář z vězňových nočních můr.

„Zkusíme to znovu.“

Muž postoupil do místnosti. V ruce se mu zaleskl nůž.

„Pověz mi o Mirabeau.“

Lucemburk

Ellie odešla v půl sedmé večer jako poslední ze své skupiny. Zabalila svoje složky už před patnácti minutami, ale zůstala sedět a čekala, dokud Lechowski nezmizí mezi regály, a teprve pak vyklouzla na chodbu. Venku už se setmělo; do lící ji štípal podzimní chlad, díky němuž se aspoň trochu probrala. Nechtěla se ještě vracet do hotelu, a tak se vydala na procházku přes Pont Adolphe ke starému městu. Hluboko pod ní, mimo dohled z mostu, se ve večerním vánku třepotala policejní páska.

Christine Lafargeová se neozvala a Ellie předpokládala, že se jejich nákupní výlet neuskuteční. Nevadilo jí to. Procházela se ulicemi a dívala se na jasně zářící okna i na kolemjdoucí. Mnohé z obchodů znala – jednalo se o pobočky stejných řetězců, jaké lze najít v každém větším městě. Tady však byly plné cizojazyčných zákazníků a Ellii připadaly jako z jiného světa.

Kráčela na východ do nejstarší čtvrti města. Světel i lidí ubývalo. Dlážděné ulice tu byly užší a zdi vyšší, okna vysoko nad ulicí, jako kdyby zdejší obyvatelé nedůvěřovali okolnímu světu. Zaznamenala zbytky starého opevnění: kousek hradeb, odseknutý jako pahýl končetiny; kamennou bránu bez vrat klenoucí se nad ulicí.

Byla čím dál větší zima a Ellie neměla kabát. Rozhodla se vrátit. Dospěla k úpatí kopce, kde nad klidnou řekou stála skupina domů se sedlovými střechami. Ellie nevěděla, jestli je schůdný i protější svah, a tak se otočila, aby se vydala stejnou cestou zpátky. Tehdy si ho všimla poprvé.

Na můstku přes řeku stála nezřetelná postava. Muž měl na sobě bílou plastovou pláštěnku s kapuci přes hlavu, ačkoliv nepršelo. Ellie netušila, jak dlouho už tam je.

Jsi v centru velkoměsta uprostřed Evropy, připomněla si. Jistěže kolem tebe budou lidi. Až na to, že tu byl jediný člověk a městská světla nad nimi jí připadala vzdálená jako letadla na obloze.

Muž zvedl hlavu. Ellie měla dojem, že zírá přímo na ni, ačkoliv ve stínech pod kapucí se to nedalo rozeznat. Zvedl paži, jako kdyby ji zdravil. Pláštěnka se roztáhla jako netopýří křídla. Pomalu k ní vykročil.

Ellie se otočila a vyběhla do kopce, zpátky ke světlům a bezpečí. Neměla vhodné boty na běh: podpatky jí na nerovné dlažbě klouzaly a viklaly se. Nakonec se zula a utíkala bosa, jen v punčochách. Cítila, jak jí mezi prsty vzlíná vlhko ze země. Nikde nikdo. Proběhla obloukem brány, který neskýtal žádnou ochranu, a kolem hradeb bez obránců až na náměstí obehnané vysokými budovami nějakého ministerstva. Ohlédla se, ale nikoho za sebou neviděla. Neslyšela žádné kroky, které by ji pronásledovaly, a podél zdí se nesunuly žádné stíny.

Rozhlédla se, aby se zorientovala. Kudy se jde k hotelu? Určitě není dál než tři sta metrů, ale zoufale toužila chytit taxi. Do boku ji brala křeč a bolely ji nohy i chodidla.

Najednou se objevil.

Nemohla tomu uvěřit. Zjevil se jako duch, jako upír, který se zhmotňuje ze vzduchu. Kráčel k ní přes náměstí a jeho strašidelná bílá pláštěnka pleskala ve větru.

Ellie ohromením ztuhla. Nedokázala myslet na nic jiného, než že to není možné. Jak lze uniknout muži, který dokáže tak rychle vystoupat po skalním útesu?

Znovu vyběhla.

„Počkejte,“ zavolal na ni zezadu hlas.

Nezastavovala se. Utíkala kolem prázdné strážní budky, zatočila za roh a pokračovala dolů uličkou bez oken. Na protějším konci viděla pouliční světla a projíždějící auta. Rooseveltův bulvár. Kéž by tam doběhla. Od okolních stěn se odrazila hlasitá ozvěna rány jako prásknutí biče. Je snad její pronásledovatel ozbrojený? Potřebují vůbec duchové zbraně? O zlomek vteřiny později si uvědomila, že jen upustila jednu z bot. Nechala ji ve stružce, kam dopadla.

Ocitla se na hlavní ulici. Ze zatáčky právě vyjíždělo taxi, Ellie na ně zamávala a s úlevou se vrhla na zadní sedadlo.

„Sofitel.“ Musela to opakovat třikrát, než jí řidič porozuměl.

Nechtěl ji odvézt – bylo to jen několik set metrů a Ellie zbytečně plýtvala penězi. Vmáčkla mu do dlaně dvacetieurovou bankovku a taxikář přestal hudrat.

Ještě se ohlédla na chodník. Okno bylo zamlžené a reflektory ostatních aut ji oslňovaly, ale i tak měla dojem, že vidí, jak na konci uličky v ostrůvku světla pod lampou stojí osamělá postava muže v pláštěnce.

Ellie přiměla řidiče, aby s ní objel několik bloků městského centra a teprve pak ji vysadil u hotelu. Nevěděla, koho tím chtěla zmást. Tiskla obličej k oknu, ale nikoho neviděla. V Sofitelu vběhla do vstupní haly a zamířila rovnou k výtahům. Chtěla se zamknout v pokoji a vlézt si do postele. Hlavně aby ten duch nedovedl procházet zdmi.

„Tady jste.“

Na rameno jí dopadla něčí ruka. Ellie otevřela ústa k výkřiku: přivolá ostrahu, policii, kohokoliv. Nemůžou ji přece unést z veřejného místa. Nedokázala ale ze sebe vypravit ani hlásku.

„Odešla jste beze mě,“ vyčetl jí ukřivděný hlas.

Lechowski. Bez kravaty. Mohl být tím duchem on? Připadal jí příliš malý a páchl kouřem, jako kdyby strávil celý večer v baru. Prohlížel si ji s lascivním výrazem, který v ní měl patrně vyvolat dojem, že je přitažlivá a sexy, ale ve skutečnosti jí z něj jen naskakovala husí kůže.

„Kde máte boty?“

Podařilo se jí vykouzlit chabý úsměv. „Dělaly se mi z nich puchýře. Šla jsem pěšky až z údolí.“

„Měla jste jet výtahem.“

Ellie se zarazila. „Cože?“

„Z údolí jezdí do města výtah. K Cité Judiciaire.“ Zasmál se a Ellii ovanul další poryv mátově alkoholového dechu. „Nikde nejsou línější než v Lucemburku. Co kdybychom se jím projeli zítra spolu? Teď vám aspoň koupím ten drink, jak jsem slíbil.“

Hrábl po jejím loktu, ale Ellie neběžela ulicemi Lucemburku jako o život, jen aby padla do drápů slizounovi jako Lechowski. Obratně před ním uhnula, protáhla se kolem něj a skočila do otevřené kabiny výtahu, než se Lechowski stačil pohnout.

„Možná jindy.“

12. kapitola

Anglie, 1135

Jocelinova matka – manželka mého pána Guye – před několika lety zemřela. Je to jedna z věcí, které máme s Jocelinem společné, ale nijak nás to nesbližuje.

Guy se rozhodl, že se znovu ožení. S pochmurným uspokojením si namlouvám, že se možná zklamal ve svém dědici a chce se pokusit o nového. Ve skutečnosti ale z Jocelina bude naprosto spolehlivý následník. Bude tvrdě vládnout svým vazalům a nájemcům, horlivě vybírat jejich desátky i daně, a pokud začne válka, bude udatně bojovat za svého vévodu a patrně získá jeho přízeň i nová území.

Guy ale nemůže s rozšiřováním držav čekat na válku. Jocelin má tři sestry, které budou brzy potřebovat věno. Guy má už dlouho spadeno na pozemky za řekou: jedná se o kvalitní pastviny, lesy s právy lovit a sbírat palivové dřevo, pole na pěstování obilí i mlýn k jeho semletí. Půda patří rodině Beauchampových, ale ti tu skoro nepřebývají. Většinu majetku mají v Anglii a putování přes moře, kdykoliv se některý z jejich nájemců dožaduje spravedlnosti nebo se je král rozhodne navštívit, je dosti únavné. Beauchampovi mají dceru a jsou ochotni jí dát věnem své pozemky v Normandii. Proto se do Anglie vydávají Guyovi poslové s nabídkou, vracejí se s odpovědí a ještě jednou riskují plavbu přes moře s protinabídkou. Guy vlastní dva statky v Berkshiru, které mu stejně neplatí nájem – i ty se stávají součástí obchodu.

Konečně je smlouva odsouhlasena oběma stranami a Gornemant vyráží do Anglie pro Guyovu novou nevěstu. Jako doprovod si bere čtyři rytíře, tři čeledíny, šest sluhů, osobního komořího, kuchaře – a mě.

Z Anglie jsem odjížděl jako chlapec s čerstvou tonzurou. Teď je mi šestnáct a jsem v mnoha ohledech dospělý muž. Vlasy mi dorostly, ačkoliv mně mí společníci stále přezdívají „mnich“, a mám poměrně slušné vousy. Nikdy nebudu tak mohutný jako Jocelin, ale občas ho při tréninku porážím a pokaždé mám pocit, jako bych se o malý krůček přiblížil pomstě.

Na břeh vystupujeme v Doveru, malém městečku u ústí řeky, nad kterým se tyčí vysoké útesy. Anglii jsem viděl jen cestou do Normandie a teď přes svoje slzy. Země ale na první pohled vzkvétá. Král Jindřich panuje už nějakých třicet let a mír Anglii svědčí. Setkávám se se svým strýcem ve Windsoru – má na sobě šarlatový plášť a nový popelkový kabát od kožešníka. Když se opírá lokty o stůl, nechává po sobě stopy ze zbytků křídového prachu.

Podává mi skřivaní jazýčky, kapouny a víno z Burgundska. Pak mi oznamuje, že král určil na hrad mého otce nového správce. Nevím to jistě, ale odhaduji, že můj strýc na tomto uspořádání nějak vydělal. Je zcela jasné, že nikdy nedostanu svoje dědictví.

„Ale to se na tebe podívejme,“ pokračuje s falešnou žoviálností. Nepodíval se na mě pořádně celý den. „Už je z tebe muž. Dokážeš se o sebe postarat.“

Vím, co tím myslí. Vyrostl jsem a jeho povinnosti končí. Zbavuje se mě.

Dívám se do svého talíře. „Pořád jsem jenom páže,“ upozorňuji ho tiše.

„Brzy budeš rytíř.“

„Co ti muži, kteří zabili mého otce?“

Strýc se neklidně ošije. Přibližně jednou ročně mu posílám dopis, v němž líčím své pokroky, a pokaždé mu kladu stejnou otázku. Nikdy na ni neodpověděl.

„Nemohli jsme je najít. Nezbyli žádní svědci.“

„Já jsem svědek.“

Strýc si otírá rty ubrouskem.

„Wales je nebezpečný. Mnoho lidí tam umírá násilnou smrtí. Není možné potrestat všechny pachatele.“

Od té chvíle budu pořád přemýšlet o tom, co tím chtěl říct. Přivíral snad můj strýc oči nad odstraněním vlastního švagra? Možná. Wales je nebezpečný. Mnoho lidí tam umírá násilnou smrtí. Jedna smrt navíc by se dala zorganizovat zcela snadno – a vrazi mého otce mluvili francouzsky, nikoliv velšsky.

Z Windsoru jedeme podle řeky Temže k Wallingfordu a zatáčíme na západ. Cesta trvá tři dny, ale je příjemná. V noci mrzne, ráno se však mráz rozpouští do podoby jarního mlžného oparu. Z krémově zbarveného nebe září dubnové slunce a zalévá svět teple zlatými paprsky. Na stromech raší pupeny. Ještě jsem neviděl poklidnější zemi.

Beauchampovi žijí v opevněném panském domě v širokém údolí západně od Wantage. Je to krásný dům, který, stejně jako jeho majitelé, během uplynulých desetiletí přestal plnit vojenské účely. Přístavby a nová křídla téměř zakrývají robustní pevnost uprostřed. Věž na vyvýšeném pahorku nezmizela, ale nevypadá tak majestátně, když ji obklopuje terasovitá zahrada se zeleninou. Původní stavitel sem přivedl vodu z řeky, aby vytvořil vodní příkop, ale současná generace na něm vybudovala jezy a hráze chovných rybníků.

K večeři máme kapry a pstruhy plněné hrozinkami z místních vinic. Walter Beauchamp na nás nemusí nijak zvlášť působit, protože na plánovaném manželství vydělá víc Guy než on. Ada je nejmladší dcera a Beauchamp ji v případě potřeby může poslat do kláštera. Hostí nás ale ve velké síni a přivádí sem služebnictvo, aby se postaralo o naši zábavu. Na ochozu drnká minstrel na citeru.

Pro mě není u stolu místo. Stojím v záhybech těžkých tapiserií jako lesní skřítek zpola schovaný v listoví. Každou chvíli doplňuji Gornemantův pohár a přináším mu další jídlo. Jinak jen poslouchám, pozoruji a učím se.

Proto jsem patrně první, kdo zpozoruje Guyovu nevěstu. Její otec čekal s jejím představením do druhého chodu, až nám víno vytříbí zrak. Když sluhové odnášejí talíře, všímám si za dveřním závěsem nějakého pohybu a v další chvíli zpoza látky vyhlíží dívka, aby se podívala na muže, kteří si pro ni přijeli. V šeru rozeznávám jen lesk drahých kamenů, perel ve vlasech a náhrdelníku. Nebo si aspoň myslím, že nic jiného nevidím. Později mi však svěří, že jsem jí nevědomky hleděl přímo do očí.

Citera utichá, stolovníci zvedají zraky a Guyova nevěsta vstupuje do síně. Nese stříbrný tác, pokorně jako služebná, ale je krásná, vznešená a bohatě oděná. Doprovázejí ji dvě pážata. Beauchamp zařídil, aby pážata nesla zapálené svíce, zdánlivě pro doplnění světel u stolu, ale ve skutečnosti svíce vytvářejí kolem jejich paní chvějivou aureolu. V záři plamínků je její pleť jemná jako slonovina, vlasy připomínají zlaté listy a drahokamy vytvářejí třpytivé souhvězdí.

Stojím jako přikovaný. Když vchází do místnosti, svíčky i oheň blednou jako hvězdy při východu slunce. Připadám si jako rytíři a poutníci z matčiných příběhů, kteří potkávají spanilé panny a čarodějky. Nedokážu se vymanit z jejího kouzla.

Gornemant na konci stolu zachovává chladnou hlavu. Pro něj hvězdy nevybledly. Prohlíží si ji, jako když kuchař hodnotí ulovenou laň. Bude stačit? Potěší Guye? Stojí za to, aby se pro ni vzdal berkshirských držav?

Dívka pokládá tác na stůl a mírně se uklání. Na stříbrném tácu plave ve vlastní šťávě vařená mihule. Beauchampův správce ji krájí a rozdává jednotlivé porce na plochých chlebech, zatímco Gornemant pokládá Guyově nevěstě několik běžných otázek. Odpovídá mu s ostýchavě sklopenýma očima. Abych na ni pořád tak necivěl, rozhlížím se po ostatních rytířích. Je na nich vidět, že Guyovi závidí. I kdyby byla šeredná, vzal by si ji kvůli věnu, ale takhle…

Ada Beauchampová se znovu uklání a odchází. Svíčky tu zůstávají, ale světlo mizí spolu s ní. Následuji ji pod záminkou, že donesu další víno. Zastihuji ji na nádvoří, kde se opírá o zeď a hlavu zvedá ke hvězdám. Od úst jí stoupají malé obláčky páry. Kuchyňským oknem vidím, jak kuchaři připravují dort ve tvaru divokého prasete, což je Guyovo erbovní zvíře. Tady jsme ale sami.

„Až se staneš paní Hautfortu, budeš mít na nošení ryb služebnictvo.“

Směje se. „Podle mého otce muži rádi vědí, že žena umí obsluhovat u stolu.“

Má teple zabarvený hlas, posazený hlouběji, než jsem čekal. Dívá se na mě, jako kdyby očekávala, že něco řeknu, ale všechna slova se mi náhle vykouřila z hlavy.

Ptá se: „Jak dlouho sloužíš u Guye de Hautforta?“

„Šest let.“

„Jaký je to muž?“

Chci mluvit o ní, ne o Guyovi. „Čestný.“

Dychtivě se na mě dívá. Chvíli si myslím, že je zklamaná, ale pak si uvědomuji, že chce slyšet víc. Chce útěchu, ujištění, že ji neodvezou za moře k nějakému netvorovi.

„Je to dobrý člověk.“ Snad. „Laskavý a hodný.“ To je hůře uvěřitelné. „Pohledný.“

Usmívá se. Zajímalo by mě, jestli prohlédla mé lži. „A jeho syn?“

Hledí mi do očí. Snažím se vymyslet jakoukoliv shovívavou lež o Jocelinovi, ale nemohu. Mám pocit, že mě její oči přímo vyzývají, abych mluvil pravdu.

„Je to hajzl.“

To ji rozesměje. Jsem rád, že jsem to řekl – vytváří se tím mezi námi jisté pouto.

„Já jsem Peter.“

„Ada.“

Když teď stojím tak blízko, vidím, že se její vlasy ve skutečnosti nemihotají jako sluneční světlo. Jde o trik: propletla si je zlatou nití. Nepřítomně bere za jednu nit a ucukne: píchla se o jehlici v copu. Na špičce prstu se jí třpytí kapka krve. Vkládá si prst do úst a vysává ji. Sleduji její ústa a uvědomuji si jednu věc. Nemám mnoho zkušeností s ženami, pokud nepočítám pomocnici z kuchyně, která mi v Guyově kůlně dovolila, abych jí rozvázal živůtek a dotkl se jejích ňader. Teď ale chápu, jak se cítili muži z matčiných příběhů a proč riskovali pro lásku a přízeň své paní vše.

„Měla bych jít,“ říká Ada. „Matka bude chtít všechno slyšet.“ Vážně se na mě usmívá. „Děkuji, že ses mi představil. Je hezké, že na mě v Hautfortu bude čekat aspoň jedna přátelská tvář.“

„Jistě jich bude mnohem víc,“ mumlám.

Dívám se, jak odchází do osvětlených dveří. Čarodějka zmizela a já jsem jako opuštěný rytíř, který zůstal sám na úbočí kopce. Vzpomínám, jak si dala prst do pusy, vzpomínám na její rubínové rty a hebkou pleť.

Zasáhla mě – a já hned od první chvíle vím, že se tato rána nikdy nezhojí.

13. kapitola

Lucemburk

„Něco jsem zjistila.“

Ellie zakryla sluchátko rukou. Stála u hudebního pavilonu na Place d’Armes a rozhlížela se po okolních lidech, jestli někde nespatří muže v bílé pláštěnce. Posledních deset dnů trávila jen v archivu a hotelovém pokoji, přibírala po jídle od pokojové služby a utrácela přemrštěné sumy za špatné filmy. Netroufala si vyjít ani do baru, protože se bála, že tam na ni bude číhat Lechowski.

„Talhouett má v Rumunsku přidruženou společnost, která může představovat docela velkou zátěž. Narazila jsem na ni náhodou – v účtech není vůbec nic. Jeden z jejich ředitelů podal výpověď na protest proti tomu, jak k ní přistupují. Z nějakého důvodu se kopie jeho dopisu dostala do zaměstnanecké složky.“

„Viděli ji i ostatní?“

„Myslím, že ne.“ Aspoň podle sbírky zažloutlých kartiček na vzkazy, které se vysypaly z otevřené složky jako mrtvé listy.

„Dokážete ten dopis propašovat ven?“

Ellie si vzpomněla na unuděného pracovníka ostrahy s erotickými časopisy a ledabylé prohlídky kabelky na konci dne. Největší riziko představoval Lechowski.

„Možná.“

„Udělejte, co budete moci.“ Blanchard mluvil potichu a Ellie napínala sluch, aby ho slyšela přes hluk velkého přenosného rádia umělce na náměstí pod ní. „Ještě jedna maličkost. Nenašla jste nějakou zmínku o Mirabeau?“

To slovo jí znělo povědomě – nešlo o položku rozpočtu? –, ale hlavu měla plnou různých jmen a čísel a nedokázala si vzpomenout. Navíc se naučila neříkat Blanchardovi nic, dokud si nestojí pevně v kramflecích.

„Myslím, že ne. Co to je?“

„Nic důležitého. Kdy se vrátíte do Londýna?“

Čas vymezený na hodnocení rizik už téměř vypršel. „Přiletím zítra. V pondělí budu v kanceláři.“

„Odvedla jste vynikající práci, Ellie. Opět jste se překonala. Na našeho klienta vaše zjištění udělají ten nejlepší dojem. Máte nějaké plány na víkend?“

Pouliční umělec začal mlátit do ocelového bubínku. „Prosím?“

„Náš klient Michel Saint-Lazare mě pozval do Skotska na hon a napadlo mě, jestli byste nechtěla jet se mnou. Velice rád by se s vámi seznámil.“

Ellii na okamžik okouzlila představa jezer a lesů, hradu s věžičkami a poleny praskajícími v krbu i prachových prošívaných přikrývek na posteli s nebesy, do níž by večer zalezla. Kousla se do rtu. „Slíbila jsem Dougovi, že o víkendu pojedu do Oxfordu.“

„V tom případě musíte samozřejmě jet,“ řekl Blanchard stroze a věcně. Urazila ho? Byl zklamaný?

Nejspíš je mu to úplně jedno.

„Uvidíme se v pondělí.“

Oxford

Ellie jela sobotním ranním vlakem do Oxfordu a vyhlížela z okna na Temži. Slunce ze svěžího říjnového nebe zalévalo kraj zlatavou září a pole halil podzimní opar. Listy stromů se zbarvovaly dožluta. V noci se čekaly mrazíky.

Vagon byl téměř prázdný. Ellie se rozhlédla po těch několika spolucestujících kolem sebe: po matce se dvěma dcerami, po muži s vakem, v němž jistě byly antikvární knihy, po dvou studentech, kteří se s nesmělou vážností bavili o Kantovi a Heideggerovi. Nikdo si jí nevšímal, což Ellii vyhovovalo.

Doug měl dopoledne rugbyový trénink a Ellie mu řekla, ať jí nechodí naproti. Přesto pocítila iracionální zklamání, když přejela pohledem tváře lidí na nástupišti. Už jen samotný pobyt v Oxfordu ji naplňoval úzkostí. Bydlela tu pouhých devět měsíců, než ji oslovil Monsalvat: dost dlouho na to, aby jí tu všechno bylo povědomé, ale ne dost dlouho, aby měla pocit, že sem patří. V ústech cítila trpkou pachuť čehosi nedokončeného, podobně jako při setkání s bývalým milencem.

Za deset minut došla k Dougově domku vzniklému z bývalých stájí u koleje kousek od Ashmoleova muzea. Pořád měla klíč, a tak vešla rovnou dovnitř. V síni ležely zablácené sportovní boty a z prvního patra slyšela tekoucí vodu. Obývací pokoj byl plný knih a papírů, které přetékaly ze všech polic i okenních parapetů. Po třech týdnech v prosklených výšinách mrakodrapů a hotelů jí připadal tmavý a zašlý. Stěny zdobily otvory po hřebíkách, které připomínaly následky střelby. Nad dveřním rámem se loupala barva, na koberci bylo několik prošoupaných míst. Dřív si toho ani nevšimla.

Vystoupala po schodech a bez zaklepání otevřela dveře do koupelny. Doug stál ve sprše s tváří zardělou od čerstvého povětří a horké vody a s mokrými vlasy přitisknutými k hlavě. Ellii znovu upoutalo jeho dlouhé, vypracované tělo a svalnaté paže, stejně jako při první společné noci.

Otevřel oči a řekl: „Trénink skončil pozdě. Chtěl jsem ti přijet naproti na nádraží.“

„Říkala jsem ti, že to není nutné.“

„Víš přece, že tě nikdy neposlechnu.“ Zazubil se a podal jí mýdlo. „Umyješ mi záda?“

Později kráčeli ruku v ruce k Abingdonu, po cestě určené pro přetahování lodí. Hladinu čeřila vesla osmiveslic a ve vzduchu se vznášela vlhká vůně bahna a rozkládajícího se listí. Poprvé od chvíle, kdy nastoupila do Monsalvatu, měla Ellie pocit, že se dokáže svobodně nadechnout.

„Jak pokračuje tvůj výzkum?“ Odkládala tuto otázku až na nyní. V prvních šesti měsících známosti byla práce jejich sdílenou vášní. Teď se jednalo o hotové minové pole.

„Dobře.“ Doug se zamračil. „Vlastně výborně. Minulý týden mi zničehonic přišel dopis od jednoho chlápka ze Skotska. Je to nějaký samotářský milionář nebo něco takového. Prý četl jeden z mých článků o raně středověké románové tvorbě a chtěl se mnou mluvit.“

Ellie po něm střelila pohledem. „Ze Skotska?“

„Setkali jsme se v Londýně. V jeho klubu.“ Na poslední slovo položil ironický důraz. „Byl to obrovský podnik u Pall Mallu se spoustou viktoriánských byst, měkkých kožených sedaček a bez žen, pokud nepočítám šatnářku. V každém případě už na mě čekal. Byl to staroch na kolečkovém křesle, napojený na dýchací přístroj. Neřekl ani slovo a položil na stůl kožené desky. Měl s sebou bodyguarda, vysokého chlápka v dlouhém černém kabátu. Trochu mi připomínal hrobaře. Ze všeho nejdřív mě přinutil podepsat dohodu o mlčenlivosti – kterou mimochodem právě porušuju, když ti o tom vyprávím. Starý pán prý nedávno objevil něco ve svém podkroví a napadlo ho, že by to mohlo být zajímavé.“

„Co bylo v té složce?“

„List papíru formátu A4.“ Doug se usmál nad Elliiným zklamáním. „Ale na něm byla báseň ve staré francouzštině. Podle stylu tak ze dvanáctého, nebo třináctého století. Ten bodyguard tvrdil, že to je přepis z pergamenu. Přečetl jsem si ji – a viděl jsem ji poprvé v životě.“

Řekl to jakoby nic, ale Ellie věděla, co to znamená. Jestliže Doug tu báseň nepoznal, pravděpodobně nebyla nikdy publikována.

„Pochopitelně jsem chtěl vidět originál, ale prý ho uložili do bankovního sejfu. Zeptal jsem se, jestli tu báseň viděl ještě někdo jiný. Údajně ne, aspoň od chvíle, kdy ji našli v tom podkroví. Starý pán netušil, jak dlouho tam byla. Dali mi kopii, abych si ji prostudoval, a požádali mě, abych jim sdělil, co si o tom myslím.“

Blížili se k jezu u stanfordského zdymadla. Z červené cedule připevněné k pilířům v řece křičelo slovo nebezpečí. Ellie se zachvěla, přestože svítilo slunce a ona byla zachumlaná do teplého kabátu.

Doug se podíval na hodinky. „Měli bychom vyrazit zpátky. Pozval jsem na večeři Annabel s Markem.“

Ellie se snažila potlačit zklamaný výraz. Stiskla mu ruku. „Já myslela, že večer strávíme jen ve dvou.“

„Pozval jsem je už hrozně dávno. Bude to prima.“

Annabel byla jemná žena, která neustále působila dojmem, jako kdyby ji překvapovalo, že žije v dvacátém prvním století. Mark byl takový typ muže, který přijel do Oxfordu s jistými stereotypními představami a snažil se, seč mohl, aby jim dostál. Ellie se ještě nesetkala s někým, kdo by nosil plastron. Dřív byl také jejím školitelem.

„S Markem to bude pěkná otrava. Ještě mi neodpustil, že jsem odešla do té banky.“

„Má o tebe starost. Chce pro tebe to nejlepší.“ Doug se zadíval na ptačí hnízdo v koruně vrby. „Jako my všichni.“

„Já mám, co je pro mě nejlepší.“

„Jenom mě napadlo – jak tě tak na poslední chvíli poslali do Lucemburska… Neřekl bych, žes z toho měla radost. Myslel jsem, že třeba…“

Odmlčel se. Odlomil dvě tři větvičky a hodil je do vody.

„Že třeba uteču zpátky do Oxfordu?“ V Ellii se vzedmul chladný vztek. „Právě jsem pomohla vyřešit obchod za sedm set milionů eur. Vydělávám víc než ty, Mark a Annabel dohromady.“

„Existují jiné způsoby, jak ocenit tvoji práci,“ odpověděl Doug tiše. „Jsi skvělá výzkumnice. Nemrhej schopnostmi na to, abys dělala kolečko v nějakém velkém stroji na vydělávání peněz.“

„Chtěl bys, abych jimi mrhala v nějaké knihovně?“ Vzpomněla si na první setkání s Blanchardem. Univerzita je jako ozvuková komora nebo zrcadlová síň. „Jsem ve skutečném světě, pracuju na skutečných věcech a vydělávám skutečné peníze.“

„Jsou to čísla v počítači. Nejsou skutečná.“

Znovu prožívala svou noční můru, stejné hádky, jež absolvovala v létě už miliónkrát a o kterých doufala, že jim příchodem do Londýna učinila přítrž.

„Nemůžeš to změnit,“ řekla bezvýrazně. „Taková jsem.“

„Nejsi…“

Noční můra končila vždy stejně. Pláčem, útěkem a Dougovým voláním, ať se vrátí. Pod nohama jí šustily listy a spadané větvičky. Neohlížela se, dokud nebyla za rohem. Věděla, že za ní Doug nepoběží. Počká u sebe doma a ona se tam nakonec vrátí. Budou kolem sebe chodit po špičkách a nakonec začnou předstírat, že zapomněli, proč se vlastně dohadovali. Až do příštího střetu.

Jenže tentokrát ji někdo sledoval. Pospíchal za ní drobný mužík s tváří brunátnou námahou. Měl na sobě zelené holínky a zelenou vestu, jejíž četné kapsy vybulovaly navijáky a pestrobarevné látky omotané kolem háčků. Nenesl však žádný rybářský prut.

Cesta byla úzká a zarostlá; Ellie musela ustoupit ke straně, aby ho nechala projít. Muž ji ale neminul. Zastavil se pár kroků od ní a pozvedl ruku.

Ellie ztuhla. Mužovu tvář neznala, ale jeho postoj jí byl podivně povědomý. „Ellie Stantonová?“

Nemohla utéct: stezka byla příliš bahnitá a z obou stran zarostlá kravinami a ostružiním. Kromě nich tu nikdo nebyl.

„Kdo jste?“ Její hlas zněl slabě a vyděšeně, jako hlas malé holčičky, ztracené v lesích.

Muž cosi vytáhl z boční kapsy. V jeho ruce se zaleskl kov a Ellie už otvírala ústa k výkřiku, ale byla to jen placatka. Muž odšrouboval víčko a nabídl Ellii.

„Vypadáte, že byste si potřebovala cvaknout.“

„Ne, díky.“ Neovladatelně se chvěla.

Muž si přihnul a zase láhev zašrouboval. Nepůsobil nebezpečně. Byl malý a obtloustlý, měl rozcuchané světlé vlasy, jasně modré oči a brunátné líce, které se dokonale hodily k rybářskému náčiní. Zdálo se, že si v pití libuje.

„Je pěkně těžké se s vámi spojit.“

Kolem projížděl motorový člun. Ellii napadlo, že by mohla zkusit zavolat o pomoc, ale přes hučení motoru by ji stejně nikdo neslyšel. Na přídi člunu seděla malá holčička, která Ellii zamávala.

Jen ať mluví dál. „V tom Lucemburku jste to byl vy?“

„Ano.“

„Vyjel jste výtahem a byl jste nahoře přede mnou.“

Sklopil oči ke své zakulacené postavě a krátkým nohám. „Pěšky bych vás nedohonil.“

„Proč jste mi nezavolal do hotelu, když jste se mnou chtěl mluvit?“

„To by bylo příliš riskantní. Odposlouchávali linku.“

Jeho nenucené chování Ellii ukolébalo, ale teď znovu ztuhla. Podívala se na řadu háčků, které mu vyčnívaly z vesty. Není šílený? Nebezpečný?

„Já vím, že to zní, jako kdybych se zbláznil.“ Neříkají to všichni šílenci? „Ale v Monsalvatu jste v obrovském nebezpečí.“

Tady nejste v bezpečí. Ellie uvažovala, jestli to není ten muž, kterého potkala na demonstraci v Londýně. Už nevěděla, čemu má věřit.

„Proč myslíte, že vám dovolují, abyste si vyřizovala ze služebního telefonu soukromé hovory? Poslouchají, Ellie. Pořád. A taky vás sledují, tak často, jak jen můžou.“

„Proč?“

„Nejsou takoví, jak vypadají. Pod kapitalistickým pozlátkem jednadvacátého století tluče středověké srdce plné temnoty a záště. Podívejte se někdy do jejich trezorů. Něco chtějí a vás využívají, aby to získali.“

Ellii se zvedl žaludek. „Proč mi to říkáte?“

„Protože…“

„Ellie!“

Během rozhovoru se Elliin svět scvrkl na malou bublinu ohraničenou blátem, vodou a křovím. Čas se zastavil. Teď se bublina opět rozšířila a ze zatáčky se vynořil Doug. Běžel k nim a do nohou ho pleskal jeho dlouhý plášť.

„Je mi to líto. Máš pravdu – neměl jsem o tom vůbec začínat. Zavolal jsem Markovi a Annabel a zrušil jsem dnešní návštěvu. Půjdeme domů, otevřeme si láhev vína a stulíme se spolu na gauči.“

Znovu se na ni podíval a úzkost a zmatek vepsaný v její tváři si mylně vyložil jako zlost. Na ruce měl několik kapek krve připomínajících šňůrku perel v místě, kde se škrábl o ostružiník.

„Moc se omlouvám, Ellie.“

Políbila ho, ale jen aby ho umlčela. Očima zatékala přes jeho ramena k úzké pěšině. Rybář zmizel.

Doug si všiml, kam se Ellie dívá, a trochu se odtáhl. „Kdo to byl? Neobtěžoval tě, že ne?“

„Jenom se ptal na cestu.“

Přijal její lež a Ellie se nechala odvést zpátky k Oxfordu. Předstírala, že ji rozrušila jen jejich hádka. Modré nebe brázdily nadýchané růžové obláčky. Odněkud z houští zahoukala sova.

Ellie si ještě nikdy nepřipadala tak ztracená.

14. kapitola

Normandie, 1135

Gornemant poznává, že jsem napjatý. Říká, že při tréninku dávám najevo přílišnou zlost. Bojuji divoce a nesoustředěné, často prohrávám, a to mě rozběsňuje ještě víc. Gornemant můj stav připisuje netrpělivosti. Totéž viděl u řady pážat, která čekala příliš dlouho, než si vysloužila ostruhy. Domnívá se, že by mi náladu pozvedla nějaká válka. Bůh je však letos ke svému lidu laskavý: v celém křesťanstvu vládne mír. Mohl bych se chopit kříže a jet bojovat za Ježíše do Svaté země, ale nemám dost peněz na cestu.

A pravda je, že chci zůstat v Hautfortu. Veškerá dřina a otročina stojí za to, když mohu občas zahlédnout Adu. Kdybych ji opustil, zbyla by ve mně pustá prázdnota. U večeře vydržím stát celé hodiny za svým pánem Guyem, jen abych jí byl nablízku. Když na mě promluví, nosím její slova jako poklad pečlivě střežený v srdci. Když si mě nevšímá, trápím se. Vzpomínám, co jsem jí kdy řekl nebo udělal, a přemítám, čím jsem ji mohl urazit. Trýzním svou mysl úvahami, zda mi někdy odpustí. Další ráno se na mě usměje nebo se její ruka otře o mou, když jí pomáhám na koně, a já opět šílím nadějí.

Vím, že sám sebe obelhávám. Ada nic netuší a zhrozila by se, kdyby znala mé myšlenky. Ani jeden z nás nesmí zradit Guye – mého pána a jejího manžela. Zůstávám však zajatcem kouzelného snu a momentálně se z něj nehodlám probouzet.

Je srpnový den a na obloze není ani mráček. Celý svět klesá pod tíží horka. Gornemant nás nechává cvičit v plné zbroji, dokud vysílením málem nepadáme. Vlasy mám zplihlé potem a ruce ulepené od borovicové pryskyřice, kterou jsem si vemnul do vlhkých dlaní, aby mi z nich nevyklouzával meč. Páchnu potem, koňmi, kůží a olejem. Jestli se brzy neochladím, nejspíš se upeču ve vlastní šťávě.

Svlékám si šaty a nořím se do potoka u jabloňového sadu. Na stromech zrají první plody, ale nikdo je netrhá. Všichni sklízejí obilí na polích. Guy odjel na obhlídku nového mlýna, který získal s Adiným věnem. Kromě ptáků jsem dost možná jediná živá duše široko daleko.

Vylézám na břeh a lehám si nahý do trávy. Na slunci rychle osychám. Kolem hlavy mi poletují čmeláci a motýli a před očima mi tancují černé tečky.

Mám hlad. Oblékám si čistou tuniku a kráčím podél potoka, abych našel nějaké rané jablko nebo snad pár hub. Po necelých dvaceti krocích ji spatřím – sedí sama na břehu v prostých zelených šatech. Nevšiml jsem si jejího příchodu. Jak dlouho už tu je? Neviděla…?

Abych skryl své zahanbení, dívám se na podrost na protějším břehu. Vidím propletené větve lísky a zimolezu. Nahlas říkám: „Znáš jejich příběh?“

Ada vrtí hlavou.

„Rostly na hrobech Tristana a Yseult. Král Marek je třikrát spálil, ale líska i zimolez znovu obrazily.“

Lehá si na břicho a prohlíží si svůj odraz v hladině. „To zní jako konec příběhu. Pověz mi ho od začátku.“

Ani jsem se nemusel obtěžovat s koupelí. Potím se pod čistou tunikou mnohem víc, než jsem se předtím potil pod zbrojí. Měl bych jít a požádat Gornemanta, aby mi přidělil nějaký úkol. Nevěřím si.

Sedám si na břeh do – jak doufám – uctivé vzdálenosti.

„Před dávnými lety, když panoval král Artuš…“

Ta slova jsou jako heslo, které odplavuje mou úzkost. Uklidňují mě a já dokážu pokračovat. Tento příběh mi nevyprávěla matka, ale slyšel jsem ho mnohokrát v Guyově síni. Překvapuje mě, že ho Ada nezná.

Jednotliví trubadúři se zcela neshodují a má verze je taky trochu jiná.

„Tristan byl rytíř z Lyonesse, který miloval ženu svého strýce, cornwallského krále Marka.“ V duchu si představuji Marka jako otylého křupaná v popelkové kožešině, která zanechává na stole křídový prach. „Marek ho poslal do Irska, aby mu Tristan přivezl nevěstu, plavovlasou Yseult. Yseult byla nejspanilejší dívka v celé Británii.“

Koutkem oka vidím, jak si Ada natáčí pramínek zlatých vlasů na prst. Vidí Yseult jako já? Se světle modrýma očima a dolíčkem na bradě, jak leží na břehu řeky v heřmánku?

„Yseultina matka byla čarodějka, která chtěla zaručit své dceři šťastné manželství, a proto uvařila lektvar lásky. Ten dala Yseultině služebné. Při plavbě z Irska ale Tristan dostal žízeň, našel láhev lektvaru a v domnění, že jde o víno, se napil. Přitom ho našla Yseult a požádala ho, ať jí dá taky napít. Nevěděla, co v lahvi je.“

„Kde byla služebná?“ ptá se Ada šelmovsky.

„To se v příběhu nepraví. Tristan a Yseult se zahleděli do očí jeden druhému a okamžitě se do sebe zamilovali. Nevnímali okolní svět.“

Nevím, kam se Ada dívá. V tu chvíli jí schválně nehledím do očí. Točí se mi hlava a je mi horko. K obědu jsem vypil příliš piva. Zoufale chci, aby mi rozuměla; chci hodit za hlavu konvence a promluvit od srdce.

Ada otrhává květy sedmikrásky a hází je do vody. „To musel být mocný lektvar.“

„Když dorazili do Cornwallu, Yseult se provdala za krále Marka. O svatební noci se ale odplížila z manželského lůžka, aby byla s Tristanem, a přemluvila služebnou, ať zaujme její místo vedle krále. Král ve tmě nepoznal rozdíl a před úsvitem se Yseult potají vrátila.“

„To zní hrozně. Takový podvod.“

„Nemohla si pomoct. Byla očarována lektvarem. Oni oba,“ bráním je. V potoce vidím pstruha – stojí na místě a skoro nehýbá ploutvemi. Jsem na tom podobně: snažím se zůstávat v klidu, i když mě strhává silný proud.

„Nakonec si milenci přestali dávat pozor. Přišli do řečí a královi rádci varovali svého pána, že je mu žena nevěrná s jeho synovcem. Marek nastražil past. Když Yseult ulehla do postele, nechal posypat podlahu moukou. Myslel si, že ráno v mouce uvidí všechny stopy.“

„Chytré.“

„Yseult si pasti všimla a varovala Tristana. Jeho láska však byla tak velká, že nedokázal odolat. Odrazil se u dveří a jediným skokem se přenesl až na její postel.“

„Byla to opravdu láska?“ ptá se Ada pochybovačně. „Připadá mi to spíš jako chtíč.“

Červenám se. Jsem si palčivě vědom toho, že je v této oblasti mnohem zkušenější než já. Najednou mi můj milostný příběh připadá falešný jako špatně naladěná harfa. Zahanbeně umlkám a odvracím se.

„Pokračuj,“ vybízí mě Ada jemně. „Chci slyšet, jak to skončí.“

„Tím skokem si Tristan otevřel zranění, které utrpěl v poslední bitvě. Nešlápl na zem, ale do mouky dopadly tři kapky krve, a když je Marek ráno našel, uvěznil oba milence za zradu. Tristana zavřel do věže na vrcholu vysokého útesu. Tristanovi se podařilo roztáhnout mříže v okně a seskočit dolů na pobřeží. Protože byl nevinný, Bůh zařídil, že se skokem neporanil.“

Ada povytahuje obočí. Zjevně si nemyslí, že byl Tristan nevinný.

„Našlo ho jeho páže a přivedlo mu koně. Ve chvíli, kdy se Marek chystal zapálit pod Yseult hranici, přicválal na nádvoří Tristan. Odvázal svou milovanou od kůlu a vyzvedl ji k sobě do sedla. Odjeli spolu do lesa, kde je muži krále Marka nedokázali najít.“

„A dál?“

„Pak žili šťastně až do smrti.“

Hází po mně oblázek. „Podvádíš. Já znám jiný konec.“

Já taky. Příběh obvykle končí otráveným zraněním, Tristan leží v bolestech a čeká na loď s bílými plachtami, na jejíž palubě ho přijede Yseult vyléčit, a Yseult následně umírá nad jeho tělem, protože dorazila příliš pozdě. Nechci ale, aby o takovém krásném letním dnu končil příběh tak smutně.

Házím oblázek zpátky. „Jako vypravěč si můžu vybrat takový konec, jaký chci.“

15. kapitola

Londýn

„Talhouett Holdings vlastní pětatřicetiprocentní podíl v rumunské důlní společnosti, kterou momentálně čeká soudní proces kvůli úniku arzenu do povodí Dunaje.“

Ellie upíjela vodu. Ústa měla vyschlá jako troud. V konferenční místnosti sedělo kolem oválného stolu deset mužů a hledělo na ni. Šlo o členy správní rady banky Monsalvat: černobílé konkláve bělochů v černých oblecích, s šedými vlasy a bezvýraznými šedými tvářemi. Jedinou barvu do místnosti vnášela Blanchardova tmavě šarlatová kravata, jako když nějaký vandal potřísní starou fotografii barvou. Někteří z mužů sledovali Ellii zpod přivřených, převislých víček, jiní se skláněli nad stolem a čmárali si nerozluštitelné poznámky. Pár z nich si ji prohlíželo, jako kdyby byla dalším chodem hostiny.

„Tento podíl se neobjevuje v jejich zveřejňovaném účetnictví, protože podle lucemburského zákona nejde o podíl většinový, který by jim poskytoval kontrolu nad společností. Podle rumunských zákonů jsou ale jako největší podílníci zodpovědní za případné škody.“

„Vědí o tom ostatní zájemci?“ zeptal se plešatící stařec se žlutými jaterními skvrnami. Z úst mu vyletělo pár kapiček slin.

„Myslím, že ne. Jedinou zmínku o této skutečnosti jsem našla v dopise ze zapomenuté osobní složky.“

„A ten dopis už tam není,“ dodal Blanchard. Ellie se přikrčila. Vzpomínala si, jak ji tvrdé rohy papíru dřely pod páskem sukně, a pamatovala si svoje obavy, že papír zašustí nebo vypadne, až ji bude prohledávat pracovník ostrahy. Jestli však členové správní rady uhodli, co udělala, nezdálo se, že by je to trápilo.

„Jaká je pravděpodobnost usvědčení?“ vyštěkl muž s ostře řezanými rysy na druhém konci stolu.

„Rumunsko je pod značným evropským tlakem, aby dokázalo, že bere ochranu životního prostředí vážně. Z Německa k nim přiletěl tým vysoce postavených žalobců, aby jim pomohl s přípravou obvinění. Jestli odhalí účast Talhouettu, získají politicky atraktivní cíl. Nejde o domácí firmu a vyšlou tím jasný mezinárodní vzkaz.“

„Kolik?“

Ellie zamrkala. „Prosím?“

„Kolik peněz?“

„Podle nedávných rozsudků se dá odhadnout, že by se pokuta mohla vyšplhat na několik milionů eur.“

„A kolik by stálo vyřešení problému?“

„Já ne…“

Blanchard se vymrštil jako útočící kobra. „Děkuji, Ellie. Myslím, že jste nám předložila všechny potřebné informace.“ Odvedl ji na chodbu. „Vedla jste si velice dobře. Na správní radu jen tak něco neudělá takový dojem.“

Chtěl tím říct, že na ně udělala dojem? Tomu se dalo těžko věřit. Vybavila si kamenné obličeje v místnosti.

„Teď už nákup Talhouettu převezmeme my. Potřebujeme, abyste se začala věnovat něčemu jinému. Složky máte v kanceláři.“

Ellie se uchýlila k sobě a klesla do křesla. Na stole se jí jako kouzlem zhmotnily další složky – už z pouhého pohledu na ně se jí dělalo nevolno. Posledních čtyřicet osm hodin si připravovala prezentaci a byla vyčerpaná. Aspoň ale mohla odsunout do pozadí ostatní otázky, které se jí honily hlavou.

Zazvonil telefon. Zadívala se na svítící číslice zapsané jako runy na plastové schránce mobilu. Proč myslíte, že vám dovolují, abyste si vyřizovala ze služebního telefonu soukromé hovory?

„Jak se vede?“

Byl to Delamere, ten právník, kterého potkala ve výtahu.

„Přežila jsem – díky vám.“ Právě on jí dlouhé hodiny vysvětloval spletitosti evropského obchodního práva, až jí z toho šla hlava kolem. „Máte to u mě.“

„Co takhle oběd?“

Ellie mrkla na obrazovku laptopu. Třicet osm nových zpráv – ještě navíc ke dvěma stovkám, které při přípravě prezentace sotva četla. A jsou tu ty nové složky. Měla skoro dojem, že jí hromada na stole roste přímo před očima, ačkoliv to pochopitelně nebylo možné.

„Kdy jste naposled jedla?“

Zkusila si vzpomenout. „Myslím, že jsem včera odpoledne měla pizzu…“

„Je rozhodnuto. Půjdete se mnou.“

Vzal ji do staromódní hospůdky v uličce vedoucí od Cornhillu. Nad dveřmi visel erb s černým supem na červeném kříži. Na bytelné stoly a čalouněné židle, které vypadaly, že tu jsou od devatenáctého století, majetnicky dohlížela mramorová bysta.

„Obávám se, že tu vaří jako v internátní škole,“ poznamenal Delamere a Ellie přikývla, jako kdyby věděla, jaké je jídlo na internátních školách. Objednala si rybu s hranolky a sklenici vody. Delamere si vybral steak, ledvinkový nákyp a láhev červeného vína. Číšník bez ptaní nalil víno do dvou sklenic.

„Na zdraví Ellie Stantonové.“ Delamere pozvedl sklenku. „Není moc lidí, kteří přednášejí správní radě během prvního měsíce, co jsou tu zaměstnaní. Blanchard si vás musí ohromně cenit.“

Ellie se zarděla a napila se vína, aby nevypadala nezdvořile. „Jak dlouho pracujete v bance?“

„Rok a půl. Jsem v polovině.“ Všiml si Elliina tázavého pohledu. „V téhle společnosti se nedávají žádné zlaté hodinky za věrnost. Monsalvat najímá zaměstnance na tříleté smlouvy. Zaplatí vám majlant a pak vás vyhodí – nebo vás spíš dosadí na nějaké teplé místečko mezi velkými zvířaty. Předpokládám, že vám to Blanchard řekl?“

Ellie si byla docela jistá, že nikoliv. Neurčitě se usmála.

„Jak se vám tu líbí?“

„Je to tvrdá práce. Ale užitečná,“ dodala honem, aby nebudila špatný dojem.

„Tvrdá tedy je.“ Moc ji neposlouchal. „Monsalvat je divné místo. Šušká se, že pod budovou je krypta plná pokladů. Víte, že až do sedmnáctého století poskytovali bankovní služby zlatníci? Museli mít tak jako tak bytelné sejfy a nabízeli je ke krátkodobé úschově svým zákazníkům. Zanesla jste zlatý pohár, talíř nebo cokoliv jiného ke zlatníkovi a on vám ho zamkl do trezoru.“

„Myslíte, že tam ty poklady pořád jsou?“

„Proč ne? Budova byla nespočetněkrát rekonstruovaná, ale základy jsou hodně staré. Stojí na rozvalinách staré templářské lóže. Kdo ví, co je pod ní pohřbené?“

Znovu pozvedl sklenku, tentokrát už ne tak pevně. „Na rodinu Morgonů, naše proslulé zakladatele.“

Ellie jim připila bez valného nadšení.

„Slyšela jste o de Morgonech, ne? Byli to Normani a nejspíš přijeli už někdy v době Viléma Dobyvatele. Znáte Michela Saint-Lazara?“

„To jméno jsem už slyšela.“

„Vlastní Groupe Saint-Lazare, která je naším klientem. Prý je to bůhvíkolikátý potomek původního Saint-Lazara de Morgon a pořád má podíl v bance.“

Číšník jim donesl talíře. Ellie se začala rýpat ve své rybě, zatímco Delamere se s chutí pustil do steaku s ledvinkovým nákypem.

„O Normanech jsem psal dizertaci. Strašidelní lidé. Věděla jste, že ještě před dobytím Anglie zabrali Sicílii? Podle jedné teorie mafie vznikla přetvořením jejich feudálních vazeb. Je to jenom další způsob, jak pokoutně vydělávat peníze.“ Nabodl ledvinku špičkou nože a zašermoval s ní na Ellii. „Máte krále, capo dei capi, potom barony, což jsou něco jako kapitáni, a pak rytíře, kteří vymáhají peníze za ochranu od vesničanů, aby si sami mohli žít jako prasata v žitě. Celý systém funguje na základě násilí a každou chvíli vyústí ve válku.“

Zvedl láhev vína a dolil jí sklenku. Ellie si poplašeně všimla, že sám za řeči vypil většinu lahve.

Nejsou takoví, jak se zdají. Ellie ztišila hlas. „Myslíte, že Monsalvat je zapletený s mafií?“

„Bože, to ne – nic tak těžkopádného.“ Delamerovi zčervenaly tváře a přehnaně šeptal, což jenom lákalo pozornost ostatních hostů. „Já tu mluvím o postoji. Droit de seigneur, právo vládnout.“

Ellie si usrkla vína a snažila se vyhýbat Delamerově pohledu.

„Nosíme místo zbroje obleky a vyrážíme do bitev s laptopy místo kopí, ale jde o stejný způsob myšlení. Lidé jako Blanchard v podstatě pořád objíždějí zemi, drancují a loupí. My dva jsme jejich pážata. Nosíme jim zbroj, hřebelcujeme jim koně, brousíme jim meče a doufáme, že se časem dostaneme mezi ně.“ Žalostně se usmál. „Promiňte. Neměl jsem pít uprostřed dne. Poslyšte, co děláte dnes večer?“

Ellie byla tak unavená, že jí málem unikl podtext jeho otázky. Pokusila se o ohleduplný úsměv a bojovala s rostoucí nevolností.

„Obávám se, že musím zatelefonovat svému příteli.“

Když ale večer volala Dougovi, nezvedl jí telefon. Nechala mu vzkaz a čekala, až se ozve. Za okny jejího bytu skučela vichřice jako smečka vlků. Okna bičoval déšť a zakrýval obvyklý výhled. Ellie vyřizovala e-maily a dívala se na televizi, ale nedokázala se na nic soustředit. V půl jedenácté to zkusila znovu. Pořád nic. Doug měl i pevnou linku, kterou nikdy nepoužíval – Ellie našla číslo a vytočila ho. Telefon vyzváněl celou věčnost, než se ozvalo: „Haló?“

Ženský hlas, tichý a křehký, jako kdyby Ellie vyrušila jeho majitelku uprostřed nějaké soukromé tragédie.

„Je tam Doug?“

„Hned ho zavolám.“

Než přišel k telefonu, Ellii vířily hlavou stovky otázek. Z dálky slyšela tlumené hlasy, což některé z jejích dotazů umlčovalo, ale vyvolávalo zase jiné.

„Ellie?“

„Jsi v pořádku?“ Z jeho tónu poznala, že není.

„Jasně. Chtěl jsem ti brnknout, jakmile odejde policie, ale trvá jim to celou věčnost.“

Sevřelo se jí srdce. „Co…“

„Vyloupili mi dům. Sebrali mi laptop, telefon i televizi. Obrátili to tu vzhůru nohama. Asi si mysleli, že tu mám ulitého něco cenného. Vzali mi i pas, což je krajně nepříjemné, protože jsem zítra měl jet do Francie.“

„Do Francie?“ Ellie křečovitě svírala sluchátko. Měla pocit, že se dovolala do světa, který už vůbec nepoznávala.

„Kvůli té básni, co jsem ti o ní říkal. V Paříži mají jeden rukopis, na který bych se chtěl podívat.“

V pozadí se ozval něčí hlas, ale Ellie nerozuměla, co říká.

„Chtějí, abych podepsal výpověď. Radši budu končit.“

„Kdo vzal ten telefon?“

„Lucy. Jedna z mých studentek. Zastavila se tu se svou esejí a všimla si rozbitého okna.“

Já jsem byla taky jednou z tvých studentek, pomyslela si Ellie.

„Musím běžet.“ Tišeji, s mírným zahanbením dodal: „Miluju tě.“

„Já tebe taky.“

Další měsíc vyplňoval Elliin svět déšť a čísla. Čísla na papírech, v telefonech i v tabulkových procesorech na obrazovkách, když pracovala na souborech a složkách, které jí Blanchard posílal. Večer i v ranní tmě cestou do práce vyhlížela z oken do deště. Vypadalo to, že už nikdy nepřestane pršet. V noci se jí zdálo o oknech na obrazovkách a o obrazovkách na oknech, o číslech, které po nich stékají jako stružky a shromažďují se dole v kalužích. Někdy se budila uplakaná. V tichu čtvrté hodiny ranní si představovala, že déšť odplavil celý Londýn a ona, sama na třicátém osmém patře, je poslední člověk, který přežil.

Z ošklivého počasí byli všichni podráždění. I Blanchardovo slušné vychování dostávalo trhliny. Štěkal na ni kvůli drobným chybám a vracel jí červeně počmárané zprávy. Když se večer vypotácela z taxíku – už vůbec nechodila pěšky –, měla sotva dost sil na to, aby si snědla zabalenou večeři a zhroutila se na postel. Aspoň už nepotkala toho muže v rybářském oděvu. Přemýšlela o jeho varování, ale nakonec se z něj stala jen vzdálená vzpomínka a Ellie ho pustila z hlavy. Nikomu o tom neřekla – a už vůbec ne Dougovi. Ten nepotřeboval pro svou nedůvěru vůči Monsalvatu další důvody.

Začínala se bát jejich každovečerních telefonátů. Ať už to bylo vzdáleností nebo počasím, nedokázali se na ničem shodnout – skřípalo to mezi nimi, jako když se člověk pokouší odemknout zámek špatným klíčem. Doug odjel s novým pasem do Paříže, ale nechtěl Ellii říct, co zjistil. Jednou slyšela v pozadí ženský hlas a celou noc se pak užírala podezřením.

Když se na to Douga další den zeptala, odpověděl, že měl puštěné rádio a že je Ellie paranoidní.

Jednou ve čtvrtek na začátku listopadu pozval Blanchard Ellii na oběd. Vypadalo to, že se mu vrátila jeho obvyklá dobrá nálada: prohlásil, že by potřebovala trochu vykrmit, a štípl ji do tváře jako rozverný strýček. Když vyšli před banku, Ellie s překvapením zjistila, že na ně nečeká jeho auto.

„Restaurace je hned za rohem. Procházka vám prospěje.“ Roztáhl deštník a kavalírsky jí nabídl rámě. Ellie se ho chytila a přitiskla se k němu. Snažila se vyhýbat kalužím a nezaostávat za jeho dlouhými kroky. Několik dětí z místní školy vytáhlo na chodník figurínu a pořádalo sbírku na oheň. Ellie si nedokázala představit, jak v tomhle počasí chtějí najít něco suchého, co by hořelo.

Blanchard ji zavedl do luxusní restaurace Coq d’Argent v horním patře budovy proti centrální bance, se stěnami obkládanými dřevem a červenými koženými křesly. Ellie si objednala uzenou šunku s pečenými fíky, Blanchard požádal o Marennes d’Oléron a o cosi s názvem Imperial Al Baeri. Ellie se znovu pokradmu podívala na jídelní lístek, zatímco Blanchard studoval nabízená vína. Marennes byly ústřice a Imperial Al Baeri kaviár. Cena: 118 liber za padesát gramů.

Zavřela jídelní lístek a podívala se z okna, aby skryla svůj šok. Protější budova se zužovala jako hrot oštěpu a podpírala střešní zahradu, která byla stejně promoklá jako zbytek Londýna. A za stolem u okna seděl s kufříkem u kolen člověk, jehož by Ellie nejradši už nikdy neviděla.

Málem zatahala Blancharda za rukáv. „Toho muže znám.“

„Jsme v City. S většinou lidí v téhle místnosti jsem uzavíral nějaký obchod.“ Pohodlně se opřel a pokynul číšníkovi, ať naleje dvě sklenky šampaňského.

„Pol Roger. Churchillovo oblíbené.“

„Jmenuje se Lechowski,“ nedala se odbýt Ellie. „Byl v Lucemburku a hodnotil rizika u Talhouetta pro konkurenčního zájemce.“

Blanchard se pobaveně usmál. „Snažil se vás dostat do postele?“

To Ellii zarazilo – zarděla se a začala naráz koktat několik různých odpovědí, ale žádná nevyzněla přesvědčivě. Dlouze se napila šampaňského, aby získala čas. Blanchard z ní nespouštěl oči.

„Lechowski má jistou pověst. Ve světě investičního bankovnictví je známý jako donchuán. Jednou nabídl Christine Lafargeové, že jí dá výměnou za sex kompletní obrannou strategii svého klienta.“

Číšník se vrátil s objednanými jídly. Ellie seděla v ohromeném tichu, dokud nenaaranžoval všechny talíře, ubrousky a příbory. Blanchard si ho nevšímal.

„Co udělala?“

Blanchard si pokapal ústřici citronem, zvedl ji a přiložil si ji ke rtům. Olízl si rty s tak poživačným úsměvem, že se Ellie znovu začervenala.

„Kdo ví? Ale další ráno měla Christine příslušný dokument u sebe a dokončili jsme převzetí.“

Lechowski se na druhém konci místnosti zvedl. Nepřestával přitom žvýkat a Ellie si na jeden hrozný okamžik pomyslela, že ji viděl. Díval se ale jinam, na staršího muže s nakrátko ostříhanými bílými vlasy a ostře řezanou tváří, který rázoval přímo k němu. Potřásli si rukama a Lechowski gestem pozval svého společníka ke stolu.

„Kdo to je?“

Blanchard se najednou začal o Lechowského stůl zajímat mnohem víc. „Jmenuje se Lazarescu. Je to rumunský soudce, přijel do Londýna na nějakou konferenci.“

Zadíval se na Ellii, jako kdyby ji zkoušel. Ellie pečlivě volila slova: „Já myslela, že jsme obchod s Talhouettem odpískali.“

Blanchard se potěšeně usmál. „Vedení Groupe Saint-Lazare pečlivě zvážilo vaši prezentaci a nakonec usoudilo, že Talhouett je pro ně strategicky příliš významný, než aby od koupě upustili.“

Rozestřel si kaviár na kousek toastu a vložil si ho do úst. Ellie se mimoděk pokoušela spočítat jednotlivé jikry a uvažovala, kolik každá z nich stojí.

„Tím se dostáváme do nepříjemné situace. Víme, že společnost má menší cenu, než jak se jeví navenek, ale naši konkurenti to netuší. Pokud nabídneme za koupi správnou hodnotu, prohrajeme.“

Kufřík u okna se nenápadně přesunul od Lechowského nohy k soudci.

„Takže jste o tom řekli Lechowskému?“

Blanchard polkl další ústřici a spláchl ji douškem šampaňského. „Učili vás na kurzu hypotézu efektivního trhu? Na ideálním trhu cena daného aktiva odráží všechny dostupné informace o budoucích vyhlídkách. My jen napravujeme neefektivitu trhu.“

„Já myslela, že na neefektivitách trhu se dosahuje největších zisků.“

Blanchard přikývl. „Odvedla jste vynikající práci, Ellie. Vím, že se vám nelíbí, když vidíte, jak ji odevzdáváme protivníkům, ale c’est la guerre. Někdy musíme obětovat pěšáka, abychom dali mat králi.“

Ellii napadlo, čím je asi ona.

„Plánujete něco na dnešní večer?“

Jeho otázka ji zastihla nepřipravenou.

„Mám lístky na operu a můj klient odřekl. Tristan a Isolda od Wagnera. Znáte ji?“ pokračoval Blanchard.

Ellie zavrtěla hlavou. V Newportu se nedostávala k opeře příliš často, stejně jako ke kaviáru.

„Je úžasná. Jde patrně o nejimpozantnější umělecké dílo, jaké kdy bylo vytvořeno. Tenor, který zpíval při premiéře, o dva týdny později zemřel. Autor se tolik bál síly svého díla, že až do smrti nepovolil další reprízy.“

„To zní nebezpečně.“

Řekla to jen proto, že ji nenapadala žádná inteligentní poznámka, ale Blanchard ji vzal vážně. „Hudba vás odvede přes práh do jiného světa ovládaného posedlostí. Někdy je obtížné se vrátit.“ Mávl na číšníka. „Ale jestli máte jiné plány…“

Zachytila jeho vyzývavý pohled, ale tentokrát nesklopila oči. Ještě pořád se zlobila kvůli Lechowskému a nečekala, že by se jí opera mohla líbit. Pomyšlení na další večer strávený o samotě v Barbicanu pročítáním e-mailů a čekáním na nevyhnutelnou hádku s Dougem ji však najednou naplnilo nesnesitelnou úzkostí.

Naráz dopila šampaňské. „V kolik hodin to začíná?“

Brennerský průsmyk, Rakousko

Na odpočívadle u dálnice seděli v kavárně dva muži a sledovali, jak se do vysokého svahu plahočí těžké kamiony. Oslovovali se jako Harry a George, ačkoliv těm jménům nepřikládali přílišný význam. George byl vysoký, štíhlý a nahrbený, měl bílý plnovous a bílou zvlněnou kštici. Harry byl menší a tlustší, měl rozcuchané světlé vlasy a přátelskou tvář, která neustále vypadala, jako kdyby se za něco omlouvala. Momentálně studoval tři dny staré italské noviny. Vedle jednoho z článků byl ručně psaný překlad. Nijak to četbu neusnadňovalo.

„Mohou je stopy zavést až k nám?“ zeptal se Harry nakonec.

„Ani se o to nebudou pokoušet. Italská policie toho má na krku tolik, že to patrně prohlásí za smrt z přirozených příčin.“

George se ušklíbl. Oba věděli, že na smrti jejich přítele nebylo nic přirozeného. Noviny ji popisovaly se znuděnou rutinou: popáleniny i zlomené kosti, amputace prstů i jizvy, které se stihly vytvořit, než konečně zemřel.

„Musíme předpokládat, že jim řekl o Mirabeau. Bůh ví, že já bych nevydržel.“

George se napil kávy a povzdychl si. „Tahle operace byla chyba. Jen jsme je navedli na stopu. Saint-Lazare se nezastaví, dokud neobrátí celou společnost naruby.“

„Nejdřív ji musí koupit.“

„Budeme proti nim bojovat.“ George si nasypal do kávy druhý sáček cukru. „Možná nám pomůže Drexler, snad i Koenig. Dáme do toho všechno.“

„Oni taky.“

Chvíli seděli mlčky. Na dálnici právě jeden kamion přejel vrchol průsmyku a při jízdě dolů k italským hranicím nabíral rychlost.

„A co Ellie Stantonová?“

Harry se zadíval na svoje nehty. „Je to těžké. Nakládají jí plno úkolů. Večery většinou tráví ve svém bytě. Už ani nechodí pěšky do práce.“

„Pověděla Blanchardovi o vašem setkání v Oxfordu?“

Harry pokrčil rameny. „Myslím, že ne.“

„Musíme ji popostrčit. Říct jí víc. Kdyby dokázala proniknout do té krypty…“

„Přece jsme se dohodli, že už se o to nebudeme pokoušet,“ hlesl Harry tiše. George ho možná neslyšel.

„Kde je teď?“

Londýn

V prázdné místnosti procházela mezi dlouhými stoly žena v bílých šatech bez ramínek. Osvětlovala ji mdlá záře – muselo být pozdě večer nebo velmi časně ráno. Žena přejela rukou po stole, jako kdyby v ní dotyk vyvolával nějaké zasunuté vzpomínky. Vypadala opuštěně.

Ellie seděla v přepychové sametové sedačce. Nové šaty, které si odpoledne koupila, jí lnuly těsně k tělu. Žena v bílém zaváhala pod falešnou předscénou a vkročila na svažující se jeviště směrem k orchestřišti.

Později Ellie zjistila, že si ten večer vybavuje jako v mlze. Odnesla si z něj vzpomínky, některé velice živé, ale nedokázala je utřídit, jako vytrhané stránky knihy, které nejsou očíslované a nelze je uspořádat. Hodiny v teplé náruči divadla uplynuly jako sen, v němž vystupovala žena v bílém, muž v černém a láska tak nezměrná, že ji dokáže vyjádřit jen hudba. Pohár, který je měl zabít, ale který místo toho způsobil, že se do sebe zamilovali – nebo se snad hlavní hrdina zamiloval jen kvůli svému přesvědčení, že umírá? Sklenky šampaňského v prosklené síni, kde dívky jako kdysi ona prodávaly květiny; a později sledování turistů a pouličních umělců ze střešní terasy, zatímco nad Londýnem vycházel úplněk. Někdy ve tmě druhého jednání sáhla Blanchardova ruka přes opěradlo Elliina sedadla a uvelebila se na jejím stehně. Ellie přes tenké hedvábí šatů cítila jeho horký dotyk. Milenci, kteří se odevzdali noci, protože nedokázali unést drsnost dne a nedbali na to, jaké utrpení působí těm, které nemilovali tolik. Věrný, opomíjený přítel: Dávejte pozor, dávejte pozor. Noc brzy pomine. A do toho hudba, krásnější, než Ellie kdy od hudby čekala. Tóny se přelévaly a vlnily jako hladina širého oceánu, který se ji chystal zaplavit a roztříštit.

Opouštěla divadlo jako ve snách. Připadala si omámená, jako kdyby ji hudba omráčila, ale ona přesto chtěla slyšet víc. Držela se Blanchardovy paže. Blanchard jí vysvětloval, že prožívá opojení Tristanem, což je ve světě opery dobře známý jev. Na jednu stranu byla ráda, že nejde jen o její reakci; zároveň se proto hněvala. Její emoce byly tak silné, že je nechtěla s nikým sdílet.

Na Floral Street na ně čekal bentley jako věrný pes, který vždycky ví, kde najde svého pána. Blanchard jí podržel otevřené dveře.

„Nechtěla byste jet ke mně domů? Není to daleko.“

Pro Ellii se zastavil čas. Všechna rozhodnutí, minulá i budoucí, se soustředila do tohoto jediného bodu. Ať zvolí jakkoliv, neodvratně naruší rovnováhu věcí. Na jazyku jí doznívala sladkost šampaňského a cítila vlastní parfém, opojně silný. Podívala se na Blancharda, aby u něj našla útěchu, a viděla jen dychtivé napětí.

Dávejte pozor, dávejte pozor. Noc brzy pomine.

Vůz jel po Shaftesbury Avenue a míjel návštěvníky divadel, vycházející z představení s tričky, které dostali jako suvenýry, a s nákupními taškami nad hlavami, aby se uchránili před deštěm. Řidič pokračoval po Piccadilly, kde se na autobusových zastávkách choulily davy promoklých lidí, a přímo k Mayfairu, k jasně osvětlenému podloubí hotelu Claridge.

Ellie ztuhla. Kouzlo se na okamžik nalomilo.

„Já myslela, že pojedeme k vám domů.“

„Tohle je můj domov. Tady bydlím.“

Ellie o tom nepochybovala. Portýr nad nimi podržel deštník a doprovodil je do hotelové haly. Všimla si, jak mu Blanchard vsunul něco do kapsy, a uvažovala, jestli to dělá denně. Jasně osvětlená hala byla zařízená ve zlatě. Za klavírem seděl muž v bílém smokingu a hrál směs Cole Portera a Gershwina. Recepční kývl Blanchardovi na pozdrav a uctivě se na Ellii usmál. Ze šachovnicové podlahy, naleštěné jako zrcadlo, na ni blikaly odrazy světel z křišťálového lustru.

Usměvavé hvězdy blaženosti…

Blanchardovo apartmá bylo ve třetím patře – byl to tlumeně osvětlený svět plný těžkých závěsů a elegantního nábytku. Blanchard vytáhl z ledničky láhev šampaňského a nalil dvě sklenky. Šampaňské bylo bolestivě studené, ale Ellie vyprázdnila svou sklenici jediným douškem. Neměla ji kam odložit, a tak ji nechala padnout na koberec. Blanchard zhasl světla; Ellii na okamžik zavalil pocit, že se vznáší o samotě v neohraničeném prostoru.

Pak jí Blanchardovy překvapivě něžné ruce stáhly ramínka šatů. Šaty sklouzly k zemi. Sklonil se k ní, políbil ji na šíji a zároveň jí přejížděl dlaněmi po stehnech, bocích a plochém břichu až k ňadrům.

Ellie klesla na postel a zahalila ji tma.

16. kapitola

Normandie, 1135

S říjnem přicházejí deště. Voda vymílá cesty, urychluje rezavění železa a kazí píci. Z mokrého dřeva nelze rozdělat oheň ani vyrobit obléhací stroj. Letos už nebudou žádné války, a tedy ani žádní noví rytíři. Čeká nás dlouhá zima plná lítosti a zlosti. Budeme poslouchat, jak střechou kape voda, a snažit se, aby naše hádky nepřerostly v násilí.

Všechna pážata jsou zklamaná, ale myslím, že mé zklamání je ještě větší. Unavuje mě čekat, až si vysloužím lepší postavení, čekání na pomstu, ale hlavně čekání na Adu. Naděje, která vyrašila přes léto, zašla. Teď stojím za svým pánem Guyem u stolu a mračím se. Pořád si vymýšlím záminky, abych potkal Adu na nádvoří nebo v chodbách hradu – nemohu si pomoct –, ale když se tak stane, má odměřenost hraničí s hrubostí. Poté své strohosti vždycky lituji. Nejhorší je, že jí na tom podle všeho nezáleží.

Jednoho dne procházím kolem Guyovy komnaty, když tu zaslechnu Adin hlas. Zůstávám stát v neproniknutelných zimních stínech. Ke svému překvapení slyším svoje jméno.

„Nenechávej mě s Peterem. Jestli potřebuji průvodce, přiděl mi Jocelina.“

Od otevřeného okna fouká průvan a mé srdce se mění v kus ledu. Plížím se po chodbě o kousek dál, abych viděl otevřenými dveřmi dovnitř. Ada klečí před Guyem a zavazuje mu koženou rukavici.

„Jocelina chci mít při honu u sebe.“

„Peter se ke mně chová jako ke kusu odpadku.“

Guy ji hladí po vlasech. Počíná si neobratně – je zvyklý spíš hřebelcovat koně.

„Je poslušný a spolehlivý. Budeš s ním v bezpečí.“

Napadá mě, že zřejmě nedůvěřuje vlastnímu synovi natolik, aby mu svěřil svoji ženu.

Ada si stoupá a nespokojeně se odvrací. „Jak si přeješ.“

Když nemůžeme válčit jeden s druhým, válčíme se zvířaty. Lov nás udržuje při síle a i během zimy při něm procvičujeme přesnost míření. Navíc nás rozptyluje. Obvykle si hony užívám, ale dnes nikoliv. Adina slova mě zasáhla jako rána dýkou do srdce – o to víc, že byla tak pravdivá. Přeju si, aby si mě odnesla Smrtka.

Jestli jsem se však na Hautfortu něco naučil, je to skrývání emocí. Když se shromažďujeme na nádvoří, věnuji se svým povinnostem – utahuji si jezdecký plášť, sedlám Adina koně, upravuji mu postroj i náprsní popruhy a nezapomínám na překvapený výraz, když mi Guy oznamuje, že ji mám doprovodit. Nehrozí žádné nebezpečí. Budou s námi její čtyři služebné.

Vjíždíme do lesa. Jeden z polesných zahlédl v revíru kance a Guy dostal chuť na kančí pečínku. Lovečtí psi vyjí a čenichají v křoví a za nimi kráčí psovod s mastiffy na krátkých vodítkách. Pomyslím si, že Guy drží Jocelina podobně zkrátka.

Na nebi se stahují tmavá oblaka. Brzy bude pršet, ale Guye to neodrazuje. Dvě z Adiných služebných se vracejí na hrad, my však pokračujeme hlouběji do lesa. Nevypadá jako velšský les z mého dětství. Stromy rostou dál od sebe a jsou mezi nimi širší pásy křovin.

Jsme právě na jedné z mýtin, když psi zachytí stopu. Zvedá se vítr a odnáší jejich štěkání. Já necítím kance, zato déšť ano. Psi vyrážejí ke stromům na okraji mýtiny a Guy jede za nimi. Jocelin, Gornemant a sluhové ho následují. Já zůstávám s Adou a jejími dvěma služkami a díváme se za nimi. Lovci se roztahují do široké rojnice. V tomhle počasí může hon trvat i celé hodiny.

Na hřbet ruky mi dopadají první kapky. Nebe vypadá, jako by se každou chvíli mělo protrhnout. Ukazuji ke stromům na bližším okraji paseky.

„Měli bychom se schovat.“

Ada přikyvuje, ale nedívá se na mě. Tváří se, jako kdyby raději byla na hradě. Pomalu kráčíme k lesu a já se ohlížím pro případ, že by si to lovci rozmysleli, ale není po nich ani stopy. Někde blízko duní hrom.

Jsme v půli cesty a míjíme právě osamělý buk, když z oblohy šlehne žhavý blesk, bezprostředně následovaný hromobitím, které překrývá praskot dřeva. Do trávy těsně přede mnou dopadá těžká větev zvíci půli stromu, již blesk hladce odřízl od kmene.

Moje kobyla se poplašeně staví na zadní a strachy řičí. Daří se mi ji uklidnit, ale ostatní koně se mezitím rozprchli. Jeden utíká do svahu bez jezdce, druhý někam zmizel. Před sebou v dešti rozeznávám Adinu grošovanou klisnu, která právě vbíhá mezi stromy.

Vyrážím za ní a nedbám na větve, které mě šlehají a drásají. Adin kůň zřejmě utíká po jakési stezce, ačkoliv nevím, kam vede. Vidím jen to, jak se mezi stromy občas na vteřinu mihne její plášť. Stoupáme do svahu, stromy řídnou a duby a jasany střídají borovice s jedlemi. Svah je čím dál příkřejší a kamenitější. Koně zpomalují. Ada je už jen několik desítek kroků přede mnou. Kdyby byla laň, troufl bych si vystřelit.

Nakonec vyjíždí na otevřené prostranství a zastavuje. Pokroucené stromy nás nijak nechrání před provazci deště, které bičují zemi. Rozeklané skály dotvářejí hrozivou, zlověstnou kulisu. Sklouzávám ze sedla a běžím k Adě, abych chytil její kobylu za uzdu. Šeptám klisně do ucha konejšivá slova a zvedám zrak k Adě. „Jsi zraněná?“

„Ne.“

V očích má skelný pohled a chvěje se po celém těle. Ohlížím se ke skalám a všímám si převisu, který vytváří náznak jeskyně. V matčiných příbězích by se jednalo o bránu do jiného světa; tady jde jen o útočiště před deštěm. Uvazuji koně k jedli a připojuji se k Adě pod převisem. Nad námi rachotí hrom. Bouře se převaluje na místě.

„Nebude to trvat dlouho.“

Ada mlčí. Nehybně sedí, pažemi si objímá kolena a hledí do deště. Zdá se, že o něčem usilovně přemýšlí. Přehazuji jí přes ramena svůj plášť, opatrně, abych se jí přitom nedotkl. Šaty má promáčené do poslední nitky, takže těsně přiléhají ke křivkám jejího těla. Snažím se na ni nedívat.

„Na co myslíš?“

„Na věci, které bych si přála změnit.“

Hledám si na tvrdé zemi pohodlnější místo. Srdce mi pořád divoce tepe vzrušením z nedávné honičky. Snad proto říkám věci, jež bych si normálně netroufl vyslovit.

„Vážně se k tobě chovám jako ke kusu odpadku?“

Její vzteklý pohled mě zastihuje nepřipraveného. A to jsem si myslel, že zranila ona mě. Teď mám dojem, že se musím nějak ospravedlnit. „Zrovna jsem šel kolem dveří.“

„Ty to nechápeš. A ano, chováš se tak.“ Vzlyká. Plášť jí sklouzl z ramen, ale když jí ho chci upravit, odstrkuje mě od sebe.

„Jednáš se mnou jako se zločincem.“

„A ty se mnou jako s vazalem.“

„Pokaždé, když se na mě podíváš, mám pocit, že jsem udělala něco neodpustitelného.“

„Tak co mám podle tebe dělat?“

Váhá a zavírá oči. Bojím se, že se chystá říct něco hrozného, co navždy a vše změní. Něžně se ke mně sklání a líbá mě na rty.

Ležím opřený o lokty, ale její čin mě tak ohromuje, že ztrácím rovnováhu a padám na záda. Čtu v jejích očích strach: myslí si, že před ní znechuceně uhýbám, a proto se k ní natahuji, aby se ode mě neodvrátila. Chci ji jen uklidnit a ukonejšit, ale neobratným pohybem ji strhávám na sebe. Nebo se ke mně možná tiskne schválně. Přes zmáčenou látku na sobě cítím její pevné tělo.

Ztrácím hlavu. Ada mě líbá na tvář, na rty, na krk; tlačí mě do vlhké země a hladí mě prsty ve vlasech. Rozvazuje si živůtek a já zabořím obličej do jejích ňader. Zvedám se nad ni a rozdírám si záda o výčnělek nízkého stropu. Neobratně zápolím s její sukní a ona mě jemně navádí do sebe.

Nad námi burácí hrom, ale my na jeho varování nedbáme. Déšť před skalním převisem vytváří oponu, která nás chrání a schovává před světem. Vnímám vůni kamenů, dřeva a mokré země; cítím Adinu vlhkou kůži, která se tiskne k mé. Mám dojem, že slyším lovecký roh, ale Ada mě uklidňuje, že to jen vrzají stromy ve větru, a znovu mě přitahuje k sobě.

Konečně chápu, o čem hovoří písně básníků. Svět přestává existovat a my si uvědomujeme jen přítomnost toho druhého.

17. kapitola

Londýn

„Kde jsi byla včera večer?“

Dougův hlas byl nepříjemný jako voda zatékající za krk.

„Šla jsem do opery.“

Ellie stála v odbavovací frontě na letišti a odříkávala Dougovi lži, jež si připravila. Věděla, že by si měla připadat provinile, ale přes obrovskou zradu, které se dopustila, ji nutnost lhát jen dráždila.

„S jedním klientem. Bylo to docela nudné. Představení trvalo pět hodin a já jsem si pak zapomněla zapnout telefon.“

Zbytek její historky přehlušilo hlášení z reproduktoru, jako kdyby se za ni stydělo samotné letiště.

„Posílají mě do Bruselu. Zřejmě tam strávím víkend nějakými schůzkami.“

Počkala na opakované hlášení.

„Už musím nastoupit.“ Další lež. „Zavolám ti, až dorazím. Měj se.“

„Ty taky.“

Někdy uprostřed noci se Ellie vzbudila a odplížila se do koupelny, aby si umyla obličej a podívala se do zrcadla na své tělo. Do místnosti dopadalo měsíční světlo, takže její nahá kůže splývala s mramorem stěn. Připadala si zničená a podlamovaly se jí nohy. Blanchardovo milování bylo jako frontální útok – nikoliv fyzický, ale na podstatu její bytosti. Něžně a jemně zdolával její obranu vrstvu po vrstvě, až se mu vydala na milost a nemilost. Nahánělo jí to hrůzu, ale zároveň se jednalo o extatickou zkušenost. I při pouhé vzpomínce se zachvěla.

Když se vrátila do ložnice, bylo rozsvícené světlo. Blanchard seděl v posteli s hlavou opřenou o polštáře. Díval se na ni a mlčky obdivoval její nahotu. Ellie si překvapeně uvědomila, že se jí líbí pocit moci, který jí to dodávalo. Schoulila se vedle něj pod přikrývku, položila mu hlavu na rameno a hladila ho prsty po bílých chloupcích na hrudi.

Na řetízku kolem krku mu visel zlatý klíček. Svlékl si všechno až na něj. Ellie klíček zvedla a prohlédla si ho. Jeho zoubky vypadaly tak křehce, jako by se měly ulomit, jakmile se dotknou zámku, a klíč měl tvar kříže vykládaného rudými kameny. „Co se s ním odemyká?“

„Moje srdce.“ Blanchard jí něžně, ale nekompromisně vzal klíč z ruky a položil si ho zpátky na hruď. Pohladil ji po vlasech a dodal: „Zítra musíš odjet.“

Ellie se odtáhla a zůstala na něj civět. Přikrývku si přitáhla až po ramena.

„Ne proto, co se dnes mezi námi odehrálo. Tím se nic nemění. Myslím pracovně,“ opravil se rychle. „V osobní rovině se tím mění všechno. Jestli chceš.“

Ellie už netušila, co vlastně chce. Blanchard ale čekal a zdálo se, že mu na její odpovědi záleží. Přikývla.

„Potřebuji tě, Ellie. Jsi pozoruhodná osoba. Společně…,“ našpulil rty a vydechl, jako kdyby vyfukoval kouř imaginárního doutníku, „můžeme dosáhnout tolika věcí.“

Sevřel jí paži a přitáhl si ji k sobě, takže se její obličej ocitl jen pár centimetrů od jeho.

„Možná si říkáš, že tohle dělám každou noc. Že si k sobě vodím krásné ženy. Možná si říkáš, že to pro mě nic neznamená – nebo že to naopak znamená příliš mnoho a že se stydím. Nic takového. Miluji tě, Ellie. Je mi jedno, jestli si o nás budou povídat ostatní lidé v bance. Ale ty jsi mladá, a pokud na tebe budou kolegové žárlit, zraní tě to.“

Sklonil se k ní, políbil ji a přitiskl ji tělem k posteli. Ellie mu položila dlaně na hruď a odstrčila ho. Houpající se klíč ji šimral mezi prsy.

„A co…?“ Významně povytáhla obočí. Blanchard pochopil.

„Jsem čistý.“

„Nemyslela jsem…, totiž…, neberu antikoncepci.“ Před dvěma týdny měla tolik práce, že na ni zapomněla tři dny v řadě, a pak už se neobtěžovala znovu začínat. Kvůli Dougovi ji stejně brát nemusela.

„Se mnou žádnou ochranu nepotřebuješ.“

Roztáhl jí ruce a znovu se k ní sklonil.

Brusel

Ellie si vzpomněla, že Joseph Conrad jednou popsal Brusel jako bílou hrobku. Po dvoudenním pobytu, během něhož se probírala účty jednoho menšího průmyslového koncernu, měla podobný pocit. Úzké uličky a impozantní domy se zavřenými okenicemi, nízko plující oblaka a neustále přítomná vůně deště; samotní Belgičané, jejichž tváře rovněž připomínaly zamčené dveře. Dala by cokoliv, aby mohla jet na víkend domů, ale domov znamenal Douga, konflikt a rozchod, k němuž ještě neměla sílu. Opakovala si, že to musí udělat tváří v tvář. Doug nijak nekomentoval, že Ellie přestala zakončovat jejich hovory větou „Miluju tě“. Uvažovala, jestli si toho vůbec všiml.

V sobotu ráno si objednala snídani od hotelové služby a rozhodla se, že stráví den v posteli s knihou. Když nemůže z Belgie uniknout, může aspoň předstírat, že Belgie neexistuje.

Když vystoupila ze sprchy, uslyšela zaklepání na dveře. Oblékla si župan a otevřela – do té chvíle si ani neuvědomovala, jaký má hlad. Chodba však byla prázdná; snídaně nikde. Na zemi ležel jen bezplatný výtisk novin, který si neobjednala. Zvedla je a chtěla je rovnou vyhodit, ale uvnitř ucítila něco překvapivě tuhého.

Z jejich záhybu vyklouzla kniha: průvodce po Bruselu. Ellie zauvažovala, jestli se nejedná o dárek hotelu, ale hřbet knihy byl polámaný a Ellie viděla, jak ze stránek vyčnívá žlutý lístek na poznámky.

S rostoucí úzkostí otevřela průvodce na označené stránce. Našla přeložený výstřižek z novin, podle zažloutlého papíru nikoliv nejnovějších. Měla dojem, že otvírá jakýsi zvláštní druh čínské krabičky. Rozložila výstřižek a podívala se na něj.

Byla to stránka z Evening Standardu s datem 19. února 1988. Mezi zastaralými zprávami kdosi označil malý sloupeček u spodního rohu.

ZÁHADNÉ ÚMRTÍ V TUNELU PODZEMNÍ DRÁHY

Provoz londýnského metra byl dnes ráno vážně narušen poté, co souprava srazila hluboko v tunelu mezi Bank Station a Liverpool Street muže.

Představitelé metra vyjádřili údiv nad tím, že muž došel tak daleko, zejména vzhledem k pravidelnému úklidu a údržbě, která časněji ráno proběhla. Záznamy bezpečnostních kamer ze stanic neposkytly žádné vysvětlení toho, jak se muži podařilo vyhnout ostraze a vstoupit do tunelu.

Mluvčí londýnského metra uvedl: „Takové případy zůstávají naštěstí mimořádně vzácné. Tunely jsou hodně nebezpečné a nikdo nepovolaný by se do nich neměl pokoušet vstoupit. Tato tragická nehoda naše varování jen zdůrazňuje.“

Mrtvý byl identifikován jako John Herrin (38) z Readingu v Berkshiru.

Ellie se rozechvěle posadila na postel. Na článku nebylo nic šokujícího, šlo prostě o jednu z tragických nehod, k nimž občas dochází. Jméno John Herrin nikdy neslyšela. Jen to datum. Datum, které viděla tolikrát, vyvedené zlatými písmeny na černém mramoru, na svahu kopce nedaleko Newportu.

ANEURIN STANTON

12. května 1949-19. února 1988

S láskou vzpomínáme

Prolistovala zbytek průvodce, jestli nezjistí, kdo jí knihu poslal. Všimla si, že několik památek je označeno zvýrazňovačem nebo hvězdičkou na okraji stránky. Všechny značky podle všeho byly docela čerstvé.

Okamžitě zapomněla na úmysl zůstat v posteli. Roztáhla závěsy, aby dovnitř vpustila mdlé podzimní světlo, a rychle se oblékla. Pak se vydala na obhlídku turistických památek.

„Každá prohlídka Bruselu by měla začít na Velkém náměstí.“ Tato věta byla v průvodci podtržená, takže Ellie poslechla. Svědomitě obdivovala Hotel de Ville z patnáctého století s jehlovitými věžičkami i barokní cechovní domy s alegorickými plastikami Rozvážnosti, Víry, Spravedlnosti a dalších ctností, jež si měšťané přisuzovali. Viděla dům U Labutě, kde Karel Marx sepsal komunistický Manifest a kde nyní fungovala restaurace, v níž můžete zaplatit třicet euro za předkrm.

Hodinu strávila prohlídkou Musées royaux des Beaux-Arts, přičemž nejvíc času věnovala místnostem s díly Bosche a Brueghela, které byly v jejím průvodci označeny hvězdičkami. Několikrát si za sebou všimla muže ve světle hnědém kabátu, který se vždycky honem odvrátil, jako kdyby ho zaujal nějaký obraz. Než dorazila k Magrittovi, už se odhodlávala k tomu, že k němu přistoupí a zeptá se ho, jestli tu knihu má od něj. Muže však mezitím začalo umění nudit a někam zmizel.

Naobědvala se v kavárně z průvodce a přemýšlela, jestli to celé není nějaký hloupý vtip. Pozorně si prohlížela ostatní hosty a čekala, jestli k ní někdo nepřisedne, nepředstaví se a nenabídne jí vysvětlení. Nic takového se však nestalo. V knize bylo vyznačeno ještě jedno místo, nejdál ze všech. Ellie uvažovala, jestli se nemá vrátit, ale když už došla tak daleko, nakonec přece jen nastoupila do tramvaje a dojela dlouhou ulicí lemovanou stromy k tichému předměstí Tervuren.

Královské muzeum Střední Afriky se nacházelo v majestátní budově s dómem, která připomínala mauzoleum. Jednalo se o místo mimo čas a prostor, o anomálii v běhu dějin, postavenou jako pomník marnivosti krále Leopolda. Byla otevřena v roce, kdy na jeho krutou vládu v Kongu konečně přestali mít žaludek i jeho krajané. V 60. letech 20. století vál dostatečně silný vítr změn, aby setřásl ze jména muzea „Kongo“, ale nestačil už na narušení vrstvy prachu usazeného na starých sbírkách. V prosklených vitrínách stáli přísně a nehybně vycpaní lvi a sloni v pozicích, do nichž je naaranžovali jejich kati. Jedinou zmínku o brutalitě belgické okupace Ellie našla v odlehlém koutě budovy, v podobě omluvné poznámky pod čarou schované na spodním okraji stránky. Znovu si vzpomněla na Conrada a uvažovala, kolik ze zisků belgické nadvlády plynulo na účty Monsalvatu.

„Tak se opět setkáváme.“

Prudce se otočila. Od vitríny se sloními kly ji sledoval baculatý mužík s rozcuchanými vlasy a omluvným výrazem ve tváři. Ellie ho sice zpola očekávala, ale přesto ji polekal. Napadlo ji, že si dával načas, když čekal, až Ellie dorazí k nejzapadlejšímu a nejopuštěnějšímu místu v odlehlé liduprázdné budově. Nebyli tu ani žádní hlídači. V celé dlouhé chodbě vedoucí z místnosti nikoho neviděla.

„Budu křičet,“ varovala ho.

„To nedělejte, prosím.“ Ustoupil před ní a zvedl ruce nad hlavu, jako kdyby na něj Ellie mířila zbraní. Dráždilo ji to.

„Proč jste mi poslal ten novinový článek?“

Vyhlédl z okna na zelené trávníky a šedivou oblohu. „Pojďme se projít.“

Londýn

Na budově číslo 46 na Lombard Street nebylo nic zvláštního, pokud jste se nepodívali na střechu. Ve čtyřech podlažích domu sídlila pojišťovací společnost, firma náborářů, kteří dávali přednost termínu „hledači talentů“, obchodník a malá poradenská kancelář. Na střeše však nepozorovaně vyrůstala zahrada antén, satelitních talířů a dalších přijímacích zařízení. Přístroje se chvěly ve větru a zachytávaly ty nejtitěrnější střípky informací.

Kdybyste při zjišťování vlastníků budovy pronikli spletí holdingových společností a fondů, nakonec byste se přes Lichtenštejnsko, Monako, Lucembursko a Normanské ostrovy dostali téměř na to samé místo, kde jste začali. A kdybyste sledovali spleť elektrických kabelů ve sklepení budovy, dovedly by vás tamtéž: ven na ulici, sto metrů pod zemí podél Lombard Street a nahoru do místnosti na pátém podlaží starého domu za King William Street. V místnosti znělo bzučení elektroniky, a kdybyste mohli vyhlédnout z jednoho z mnoha monitorů, jež místnost ozařovaly, viděli byste dva muže studující mapu překreslenou červenými linkami připomínajícími dětskou čmáranici.

„Je to až příliš jednoduché,“ řekl Destrier. „Za starých časů bychom na její sledování potřebovali šest mužů se záložními vozy, přestrojeními a tak dále. Teď nás o každém jejím kroku informuje telefon a není to ani nezákonné.“

Blanchard si prohlížel mapu. „Nachodila toho hodně.“

„Samé turistické památky.“ Destrier zvětšil rozlišení mapy. Červené linky nyní připomínaly klubíčko příze s jedinou odvíjející se nití. „Právě je v Konžském muzeu.“

„Ukažte mi časové údaje.“

Destrier stiskl tlačítko. Linky se znovu proměnily – zesílily nebo se zúžily podle toho, jak dlouhou dobu sledovaný objekt strávil na daném místě. Objevily se tenoučké vlásky, kudy Ellie jen prošla, a široké kaluže v jednotlivých expozicích, kde se zdržovala déle. Obraz působil dojmem, že mapu někdo postříkal krví.

„V tom africkém muzeu je už hodně dlouho.“

„Třeba se jí líbí vycpaná zvířata.“

Blanchard nespouštěl oči z obrazovky. „Sleduje ji tam někdo?“

„Dopoledne ji pár hodin sledovali dva lidé do galerie umění. Prohlédli si asi tisíc obrazů tlustých ženských a pak znechuceně odešli. Moji hoši nejsou zrovna kulturně založení. Ve městě je i Koenig a Saint-Lazare říkal, že ten má vyšší prioritu.“

„Jistě. Co telefonní hovory?“

„Moc jich není.“

„Nějaké do Oxfordu?“

„Každý večer. Mluví spolu zhruba deset nebo patnáct minut.“

„Poslouchal jste?“

Destrier po něm loupl očima. „Neřekla mu o té noci po opeře, jestli vás zajímá tohle.“

Blanchard se nenechal vyprovokovat. „Pokračujte ve sledování.“

Brusel

Před muzeem se půda svažovala v sérii geometrických teras k okrasnému jezírku. Světlý štěrk jim křupal pod nohama jako rozdrcené kosti a zanášel Elliiny boty bílou vrstvou prachu. Aspoň tu bylo víc lidí – rodiny se psy a dětmi, které si vyšly na sobotní procházku. Ellie nic neříkala a čekala. Její společník ale taky zřejmě neměl náladu na mluvení. Šoural se vedle ní s rukama v kapsách a ohlížel se přes rameno.

„Kdo jste?“ zeptala se Ellie nakonec.

Rozjasnil se. Zjevně ho potěšilo, že má odkud začít, a Ellii napadlo, že její společník je možná stejně nervózní jako ona. „Můžete mi říkat Harry.“

„Jste špion?“

Muž se nad tím zamyslel. „V politickém smyslu ne. Patřím nicméně ke skupině, která si cení diskrétnost.“

„Jako svobodní zednáři?“

„To ani ne.“

Odmlčel se a podíval se na svůj odraz v jezírku. „Omlouvám se za ten postup jako ze špatného špionážního románu. Chtěl jsem vás oslovit už v té galerii, ale byla jste pod dohledem.“

Ellie měla pocit, že se pohybuje po tenkém ledu, ale přikývla, jako kdyby se jednalo o naprosto normální rozhovor. „Kdo mě sledoval?“

„Váš zaměstnavatel.“

„No jistě. Středověké srdce plné temnoty, které mě na každém kroku hlídá.“ Obrátila se k němu. „Proč jste mi podstrčil ten novinový článek?“

„Protože si myslím, že byste měla znát pravdu.“ Podíval se jí do očí. „John Herrin byl váš otec. John Herrin byl Aneurin Stanton.“

„Můj otec zahynul při automobilové nehodě,“ namítla přiškrceně.

„To vám řekla vaše matka.“

Zatočili doleva kolem dlouhého obdélníkového jezírka. Architekt zde navrhl všechno v rovných liniích: břehy, cestičky i aleje topolů.

„A co mi řeknete vy?“

„Moje verze zhruba odpovídá tomu, co se píše v novinách. Srazila ho souprava v podzemním tunelu. Na místě zemřel.“

Ellii se zatočila hlava. „Nemůžeme si sednout?“

„Radši se nebudeme zastavovat.“ Znovu se ohlédl přes rameno. „Zemřel při pokusu o vloupání do banky Monsalvat.“

„Tohle tedy jste? Bankovní lupiči?“

„Monsalvat má ve svých trezorech něco, co patří nám – něco, co ukradli už před hodně dlouhou dobou. Nye Stanton zahynul při pokusu získat to zpátky. A vy jste teď jejich perspektivní mladá bankéřka.“ Našpulil rty v hraném údivu. „To je ale náhodička, že?“

„Co tím chcete říct? Že jste zmanipulovali jejich výběrové řízení, abyste mě k nim dostali? Mysleli jste, že vám odemknu trezor, abyste mohli získat to, co chcete?“

„S vaším přijetím jsme neměli nic společného.“

Minuli malého chlapce, který krmil hejno kachen chlebem. Ptáci se hašteřili a tlačili, aby se dostali k posledním drobečkům. Harry se podíval na hodinky.

„Nemáme moc času. Pracovala jste na koupi Talhouettu.“ Neřekl to jako otázku. „Zmínil se před vámi někdo o Mirabeau?“

„Ne.“

„Znáte účet se jménem Lazarus?“

Ellie si vzpomněla na červenou složku, kterou viděla ležet na Blanchardově stole. „Ne.“

„Myslete, prosím, Ellie. Je to důležitější, než si dokážete představit.“

„Důležitější pro koho?“ Tenký led, po kterém dosud bruslila a který podpíral její víru i chuť hrát tuhle šarádu, jako kdyby dávala smysl, se náhle roztříštil na tisíc kousků a Ellie se zřítila do víru pochybností. „Tvrdíte, že mě sledují, ale jediný, o kom vím, že za mnou pořád chodí, jste vy. Přišel jste za mnou se šílenými historkami o mém otci, které rozhodně nejsou pravdivé. Nevím, kdo jste, ale jestli vás ještě někdy uvidím, přísahám, že to řeknu na policii. Povím to i Blanchardovi.“

„Jestli to uděláte, už nás nikdy neuvidíte.“

„Já vás nechci vidět.“

„Teď ne. Ale možná nás budete potřebovat.“

Vtiskl jí do ruky navštívenku a odspěchal. Na kartičce chybělo jméno i logo – bylo tu jen telefonní číslo a načmáraná poznámka. Jestli se vám nikdo neozve, nechte vzkaz pro Harryho od Jane.

„Čekáte, že to použiju?“ zavolala za ním, ale muž se neotočil.

Měla sto chutí vizitku roztrhat a hodit do větru nebo do protáhlého jezírka. Zbavit se toho muže jednou provždy.

Nakonec si ji ale zasunula do kapsy.

18. kapitola

Normandie, 1135

Z lesa vyjíždíme za soumraku. Přestalo pršet a mračna se vzdálila k obzoru. Visí nad západem slunce jako boží pěst. Nechávám Adu jet o půl koňské délky před sebou, jak se sluší na manželku mého pána. Nemluvíme, ale v hlavách se nám honí víc slov, než můžeme říct.

Když jsem se domníval, že mě Ada nenávidí, toužil jsem vědět, co si myslí. Teď, když si myslím, že mě miluje, je má nejistota takřka nesnesitelná. Před hodinou mezi námi ještě nic nebylo, ale mě už se zmocňují pochybnosti. Lituje svého činu? Rozmyslela si to? Přemýšlí o Guyovi?

Pomyšlení na Guye mě skličuje. To, co jsme udělali, se mi najednou nejeví jako splnění snů, ale spíš jako obrovská chyba.

Náhle ve večerním vzduchu slyším břinkání oceli, vycházející z houští, jež vyrůstá jako ostrov uprostřed dalšího pole.

„Počkej tu.“

Pobízím koně a vyjíždím k houštině. Půda pod koňskými kopyty je pokrytá bílým popelem ze spáleného strniště. Nemohu dojet až k cíli, a tak seskakuji ze sedla a prodírám se šípky a ostružinami pěšky. V křoví panuje takové šero, že skoro nevidím na jednotlivé větve, ale zvuky boje si nemohu s ničím splést. Malou mýtinu uprostřed osvětlují jiskry a já rozeznávám dvě postavy, které kolem sebe krouží jako tanečníci. Jedním z bojovníků je rytíř v plné zbroji, se štítem a s mečem v ruce. Nesedí na koni a jeho váha ho zpomaluje, což je velké štěstí pro jeho protivníka, protože ten na sobě má jen hnědý plášť a kabát s kožešinovým lemem. Dokonce nemá ani meč a odráží rytířovy výpady loveckým nožem s rovným ostřím.

Je to Guy.

Jako kdybych sledoval potyčku psa s medvědem – až na to, že medvědí drápy už si vyžádaly svou daň. Guy kulhá a já vidím, že má ránu na stehně. Nemůže utíkat. Rytíř se rozmachuje k dalšímu výpadu a síla úderu vyráží lovecký nůž z Guyových oslabených prstů. Nůž odlétá daleko do křoví a Guy zůstává zcela bezbranný.

Stojí zády ke mně, takže si mě nevšiml. Napadá mě, že bych se mohl jednoduše zase odplížit. Guy je zraněný a nemá zbraň – neodejde z toho houští živý. Ada ovdoví a může se provdat, za koho bude chtít.

To vše mi bleskne hlavou ve zlomku vteřiny. Pokouší mě Bůh, nebo mi poskytuje jedinečnou příležitost k nápravě všech trápení mého života? Nikdy se však nedozvím, jak bych se zachoval. Guy potácivě uskakuje před rytířovým výpadem vlevo. Přitom se otáčí a všímá si mě. Vím, že mě viděl, protože se jeho výraz mění tolik, že to neuniká ani jeho protivníkovi. Rytíř se bleskurychle ohlíží ke mně.

Musím bojovat – a na svou obranu mám pouze nůž. Sahám pro něj, ale cítím jen látku. Nůž není za opaskem, kde by měl být – vlastně nemám ani opasek. Určitě jsem ho nechal v lese. S hrůzou si uvědomuji, že nemám žádnou zbraň.

Rytíř je zmatený. Zřejmě mě považuje za rolníka, který se náhodou připletl do bitky. Váhá, jestli má zabít nejdřív mě, nebo se mnou počkat, až vyřídí Guye.

Guy se dává do pohybu. Rytíř ví, že je pro něj skutečnou hrozbou on, a proto se otáčí zpátky k němu a zvedá štít.

Pod nohou cítím kámen. Nepozorovaně se shýbám a beru ho do dlaně. Je veliký asi jako jablko. Vší silou a se zkušenostmi, jež jsem piloval po celý život, jím mířím na rytířovu hlavu.

Umím házet opravdu dobře. Kámen zasahuje rytíře do týla, těsně pod okrajem jeho přilby. Rytíř se zapotácí – nesrazil jsem ho, ale na chvíli jsem ho oslabil. To veteránovi mnoha bitev, jako je Guy, bohatě stačí. Hbitě přiskakuje k nepříteli, vytrhává mu meč z ruky a přikládá mu ho k hrdlu.

„Kdo tě poslal?“

Rytíř neodpovídá. Možná je ještě zpola omráčený. Guy si to ale nemyslí: obrací meč a uštědřuje soupeři ránu jílcem do obličeje. Rytíři se spouští z rozbitého nosu krev.

„Kdo?“

Rytíř cosi mumlá, ale nerozumím mu. Ani Guy si není jistý. Ptá se: „Athold?“

Rytíř přikyvuje a předklání se, aby vyplivl krev. Guy ustupuje. Vzpomínám si, co mě učil Gornemant. Nikdy nezabíjej rytíře, který se vzdal. Vždycky mysli na výkupné.

Nesoustředím se na to, co se děje přede mnou, takže mi Guyův pohyb téměř uniká. Slyším svist zakončený mlaskavým zvukem a vidím, jak Guy vytahuje meč z rytířova hrdla. Na opadané listí bubnují kapky krve jako déšť a Guy otírá meč do pláště. Podívá se na ostří a pak na mě – na jeden krátký okamžik mě napadá, že mě hned a tady pasuje na rytíře.

Nakonec se ale mračí a zastrkuje meč za opasek.

„Kde máš nůž?“

„Ztratil jsem ho v lese.“

Nedokážu se mu podívat do očí – ale on už stejně odchází.

„Pasujete mě na rytíře?“ volám za ním. Je to neomalená otázka, ale právě jsem mu zachránil život. Nečekám, jakým nenávistným pohledem mě zpraží.

„Zachránil jsi mě kamenem. To by dokázal každý kluk, který někdy plašil holuby.“

Na kraji houštiny nacházíme mého koně. Guy se bez ptaní vyšvihuje do sedla a odjíždí pryč. Klopýtám za ním popelem. Na cestě s úlekem zjišťuji, že tu není Ada. V blátě vidím otisky kopyt vedoucí k hradu a doufám, že se vrátila sama domů. Guy si jich naštěstí nevšímá.

Až mnohem později mi dochází, proč se zachoval tak nevděčně a proč zabil toho rytíře, i když za něj mohl požadovat výkupné. Je to starý ješitný muž a nechce, aby někdo věděl, že měl na kahánku.

19. kapitola

Londýn

„Slyšela jsi někdy o nějakém Johnu Herrinovi?“

Ellie zakrývala telefon rukou, i když měla zavřené dveře. Jakkoliv odmítala Harryho temné narážky a obvinění, nelíbilo se jí, že musí volat z kanceláře. Její matka ale chodila spát tak brzy, že ji jindy zastihnout nemohla.

„O Herrinovi?“ Matčin hlas zněl příliš vyčerpaně na ženu, která ještě nedosáhla důchodového věku. Možná to bylo linkou, která praskala jako krátkovlnné rádio. Při příští návštěvě Ellie bude muset zavolat do telefonní společnosti, ať s tím něco udělají. „O jakém Herrinovi?“

„Myslím, že mohl znát tátu.“

„Ach…“ Povzdych jako zaševelení vrbového lístku ve vánku. Kdykoliv přišla řeč na Elliina otce, její matce se vždy vloudila do hlasu odměřenost. „Nye měl plno přátel. Moc dobře jsem je neznala. Tehdy to bylo jiné.“

Ellie se zhluboka nadechla. „Když táta… zemřel…, byla to jenom obyčejná nehoda, že ano? Nikdo neměl žádné podezření.“

Následovala dlouhá odmlka.

„Už je to dávno.“ Matka změnila téma, jemně, ale s definitivní platností. „Kdy přijedeš domů, Eleanor?“

„Brzy,“ slíbila Ellie zahanbeně. „Mám plno práce. Ale přijedu na Vánoce.“

„A Douglas?“

„Je v pořádku.“

„Přijedete na Vánoce spolu?“

Ellie se kousla do rtu. „Nevím.“

„Bylo by to hezké. Moc vám to spolu sluší.“

Jen co Ellie zavěsila, připojila se k hlavnímu systému banky a vyhledala si účet Spencerovy nadace. Pamatovala si to jméno ze šeku, který jí poslali, když vyhrála soutěž: polovinu odpoledne se jím kochala, dotýkala se tvrdého papíru, který vypovídal o bohatství, a obdivovala hlavičku banky vytištěnou v rohu. To bylo poprvé, co slyšela jméno Monsalvat. Dokonce si chvíli představovala, že si šek nevybere, ale nechá si ho jako suvenýr. Pět set liber však bylo pět set liber.

Na obrazovce se otevřely informace o účtu a Ellie zůstala zírat.

V celé historii Spencerovy nadace došlo k pouhým dvěma transakcím. V březnu loňského roku bylo na účet elektronicky převedeno pět set liber, a ty byly o dva měsíce později vybrány ve formě šeku určeného (ačkoliv se o tom systém nezmiňoval) pro Ellii Stantonovou. Od té doby se účtu nikdo ani nedotkl.

Odkud jsou tedy ty peníze? Podle předčíslí viděla, že šlo o jiný účet Monsalvatu. Klikla na něj, aby se dozvěděla podrobnosti.

Legrande Holdings. Na tomto účtu docházelo k mnohem větším pohybům, střídaly se tu pravidelné příjmy a výdaje. Ačkoliv ale z účtu peníze putovaly do všech stran, hlavní zdroj byl jediný: Saint-Lazare Investments (UK) s.r.o.

Ellii divoce tlouklo srdce, ačkoliv nedělala nic špatného. Zkusila se podívat na účet společnosti Saint-Lazare.

přístup zamítnut

Ellie ucítila doutníkový dým a vzhlédla. O dveře se opíral Blanchard a pozoroval ji se svým obvyklým neproniknutelným výrazem. Jak dlouho už tu je?

„Neslyšela jsem tě klepat.“ Nuceně lhostejným a neuspěchaným pohybem zavřela prohlížené okno.

„Soustředila ses na práci. Nechtěl jsem tě rušit.“

„Jsem jenom unavená.“

Na chvilku ji napadlo, že mu všechno řekne – o Harrym, Bruselu i Johnu Herrinovi. Chtěla jen, aby ji Blanchard objal a uklidnil ji. Harry byl fantasta, blázen, který se vtírá do jejího nového přepychového života.

Na jeho historce ji však přece jen něco nenechávalo v klidu. Nikoliv jednotlivá fakta, kterým se nedalo věřit, ale skutečnosti kolem nich. Matčino mlčení, když se Ellie zeptala na Johna Herrina. Účet Spencerovy nadace. A nápis přístup zamítnut svědčící o existenci neznámých tajemství.

Blanchardovi nic neříkej, dokud si nebudeš jistá v kramflecích.

Zamyšleně se zamračila. Blanchard si její výraz vyložil jako únavu. „Potřebuješ si odpočinout. Chtěl jsem se tě zeptat, jestli se mnou nechceš jít dnes večer na večeři. Budou tam klienti,“ dodal omluvně, „ale jsou docela kultivovaní.“

Měla pocit, že před jeho pohledem opět nezůstává nic utajeno, jako kdyby viděl, jak jí poskočilo srdce v hrudi. Věděla, že by neměla souhlasit. Tři týdny strávené v Bruselu se přesvědčovala, že šlo o jednorázovou chybu, od níž by se měla očistit a zapomenout na ni. Blanchard v ní však probudil touhu, živočišný instinkt, na nějž byl rozum krátký.

„Půjdu hrozně ráda.“

Už když to říkala, věděla, že si předtím zajde do svého bytu a dá si do tašky čisté oblečení a pár toaletních věcí. Pro všechny případy.

Z chodby se ozvaly kroky a do dveří vpadl Destrier. Vrhl po Ellii zuřivý pohled, který ji nutil přemýšlet, co provedla špatného.

„Máte minutku?“ zeptal se Blancharda.

„Kontaktovali ji.“

Destrier přecházel po své kanceláři sem a tam. Byl rozzlobený a potil se, i když zde klimatizace udržovala stabilní teplotu dvaceti stupňů a monitory zalévaly místnost chladnou, konejšivou modří. „Pokusila se připojit k účtu společnosti Saint-Lazare.“

„No a? Ví, že pracuje na obchodu, který se jich týká.“

„Podívejte se na historii.“ Destrier ukázal na obrazovku. „Spencerova nadace, Legrande Holdings, Saint-Lazare. Chce vědět, odkud jí přišly ty peníze. Taky právě volala matce, což skoro nedělá, a položila jí několik zvláštních otázek.“

Stiskl tlačítko. Ze zapuštěných reproduktorů se ozval Elliin hlas, stejně čistý a skutečný, jako kdyby stála hned vedle nich.

„Když táta… zemřel…, byla to jenom obyčejná nehoda, že ano? Nikdo neměl žádné podezření.“

„Kde by přišla k takovým nápadům?“

„To byste měl být schopen říct vy mně,“ odsekl Blanchard ledově. „Oba dokážeme uhodnout, od koho je má. Jak a kdy k tomu došlo, to sakra netuším.“

„Řekl jsem vám, abyste ji sledoval.“

„Taky jste mi řekl, že máme postupovat diskrétně, aby nezískala podezření. Je chytrá – všimla by si nás, kdybychom ji sledovali příliš okatě. Jeden z mých lidí má dojem, že ho zahlédla v té bruselské galerii.“ Destrier se na okamžik zamyslel. „Můžeme jí upravit telefon. Dá se do něj přidat zařízení, které funguje jako mikrofon a vysílá, i když si majitelka bude myslet, že je přístroj vypnutý. Má to tu nevýhodu, že se jí bude mnohem rychleji vybíjet baterie, a toho si určitě všimne. Taky může zmeškat některé důležité hovory.“

Blanchard přikývl. „Udělejte to. Když se někde zastaví na víc než pět minut, když nebude v kanceláři nebo u sebe doma a vy ji nebudete mít na očích, zapněte to.“

„I v noci?“ Destrier se na něj významně ušklíbl, ale Blanchard nijak nereagoval.

„Především v noci,“ řekl na odchodu.

„Pořád o tom neřekla svému příteli, jestli vás to zajímá,“ zavolal za ním ještě Destrier.

Oxford

Málem se vymluvila na nemoc a plánovanou cestu do Oxfordu zrušila. I když měl Doug narozeniny a domlouvali se na nich už několik týdnů, Ellie téměř přesvědčila samu sebe, že od ní bude laskavější, když nepůjde. Zároveň by to však bylo neomluvitelně zbabělé. Jedinou útěchu čerpala z vědomí, že Doug neví, jak hrozně ho zradila. Nedokázala snést pomyšlení, že ho nějak zraní, byť třeba jen trochu, a tak nakonec jela.

V druhém prosincovém týdnu se Oxford měnil v město duchů. Studenti odjížděli domů a odváželi s sebou svou živelnost, sebevědomí i rozevlátost. Místo nich se dostavili na pohovory nadějeplní kandidáti, kteří doufali, že k nim jednoho dne budou patřit. Ve svém osamoceném utrpení zoufale toužili po společnosti, a tak chodili po ulicích ve skupinách po dvaceti či třiceti. Před pěti lety mezi nimi byla i Ellie. Dívala se jim do tváří a uvažovala, co se z nich asi stane.

Doug poznal, že něco není v pořádku. Ellie ho každou chvíli přistihla, jak po ní neklidně pokukuje. Desetkrát se jí zeptal, jestli se cítí dobře. Ellie pokaždé vykouzlila úsměv a řekla, že ano, jen má hodně práce. Nakonec se Doug přestal vyptávat, ale Ellie dál viděla v jeho tváři starost. Pokaždé, když otevřel ústa, třeba jen aby si odkašlal, Ellii přejel po zádech mráz. Máš někoho jiného? Podvádíš mě? Nikdy se ale nezeptal.

V sobotu večer ho vzala na narozeninovou večeři do restaurace na Banbury Road. Jako studentka se tu jednou či dvakrát podívala na jídelní lístek a smála se zdejším cenám. Teď jí připadaly běžné. Jídelna byla zařízená v pohádkově osvětlené zimní zahradě z tepaného železa, plné rostlin s vějířovitými listy. Ellii připadala kouzelná, ale Doug se tu necítil ve své kůži. Když mu číšnice pokládala do klína ubrousek, seděl ztuhle jako socha. Kdykoliv jim přišla dolít víno, přestal mluvit a rozpačitě zíral do svého talíře. Ellie si jí skoro nevšimla.

Doug si nejdřív chtěl objednat rizoto, nejlevnější jídlo v nabídce. Ellie ale jeho objednávku zrušila a poručila mu steak, spolu s lahví Saint-Émilionu. Měla dojem, že si tu značku pamatuje z jedné večeře s Blanchardem.

„Máš přece narozeniny,“ připomněla mu. „Měli bychom oslavovat.“

Podala mu svůj dárek a úzkostlivě sledovala, jak otvírá krabičku.

„Hodinky.“

Byly to hodinky značky Omega, koupené v bruselském bezcelním obchodě za cenu, která odrážela víc Elliinu provinilost než význam, který Dougovi přisuzovala. Doug si bez valného nadšení stáhl staré hodinky, aby si vyzkoušel nové.

„Tos nemusela,“ zamumlal. „Staré fungují dobře.“

Ellie si vzpomněla, že je dostal od otce jako dárek k promoci.

„Změna je čas od času dobrá.“ I tato prostá věta jejím provinilým uším zněla dvojsmyslně. Mimoděk se přikrčila. Všiml si toho Doug?

Nesmím mu zkazit narozeniny.

Pozvedl sklenku. „Jsem rád, že tě zase vidím.“

„Všechno nejlepší.“ Opatrně si přiťukli, jako kdyby se báli, že se něco rozbije.

„Přemýšlel jsem o Vánocích,“ řekl Doug. „Vím, že je už dost pozdě, ale třeba bychom mohli odjet někam do nějaké chaty. Možná dokonce do zahraničí. Kolej mi dala na návštěvu Paříže cestovní stipendium a zbylo mi trochu peněz.“ Vzal Elliinu ruku do své. „Měli bychom strávit nějaký čas spolu.“

Ellie se ošila. Spím s někým jiným. Chtěla to vykřiknout z plných plic, až by se roztříštily okolní skleněné stěny, zřítila se střecha a útulné teplo odvála chladná noc.

„Slíbila jsem mamce, že Vánoce strávím s ní.“

O Vánocích už mě nebudeš chtít vidět, pomyslela si.

Nedokázala unést pohled na jeho zklamání, jež jí jen připomínalo, kolika dalšími způsoby, o nichž Doug ani neví, ho zradila. „Možná v únoru, až budeme mít výročí.“

Nesmím mu zkazit narozeniny.

Doug přejížděl prstem pod kovovým páskem hodinek, jako kdyby ho tlačil.

„Jak pokračuje tvoje práce?“ zkusila Ellie jiné téma.

Doug se rozzářil. „Výborně. Vzpomínáš si na tu báseň, o které jsem ti říkal? Od toho starce na vozíku? Poslal jsem mu pár předběžných postřehů a moc se mu líbily. Pozval mě do Skotska, abych se podíval na originál. Nabídl, že mi uhradí cestovní výlohy a všechno.“

„Kdy pojedeš?“

„Už jsem tam byl. Minulý víkend. Říkal, že můžu přijet s přítelkyní, ale ty jsi byla v Bruselu, nebo bůhvíkde.“

Zase ta samá výčitka. Ellie z ní svým způsobem čerpala sílu. Usnadňovala jí pomyšlení na to, co musí udělat.

„Jaké to bylo?“

„Úžasné. Mělas to vidět. Musel jsem přestupovat v Edinburghu a pak ještě v Invernessu. Na nádraží mě vyzvedl starý sluha v land roveru a zhruba hodinu jsme jeli do hor. Když už jsem si myslel, že jsme se určitě beznadějně ztratili, přejeli jsme hřeben a před námi se objevil hrad na kopci nad lesem. Žádná moderní nápodoba – opravdický hrad, patrně ze čtrnáctého století. Pořád byl kolem vidět vodní příkop, i když se na něm někdo dost podepsal, když v devatenáctém století předělával zahrady.“

Číšnice jim donesla jídlo.

„Dorazili jsme skoro za setmění. Sluha mě uvedl do nádherné středověké síně s tapiseriemi, dřevěnými trámy a krbem, do kterého bys mohla zaparkovat auto. Byl tam stůl s dvaceti židlemi a jedním prostřeným místem pro mě. Pan Spencer se nemohl dostavit na večeři, ale měl se objevit později.“ Všiml si Elliina překvapení. „Pan Spencer je ten chlápek na vozíku. Všechno bylo tak trochu strašidelné. Na stěnách visela asi tak stovka mrtvých jelenů a já měl pocit, že na mě všichni civí, jak jím. Navíc jsem měl zvěřinu, čímž to bylo ještě horší. Po večeři se objevil Spencer se svým bodyguardem a přivezl kožený kufřík, ve kterém byl jediný list pergamenu s básní ručně psanou žaludovým inkoustem.“

„Byl pravý?“

Doug si ukrojil kousek steaku a uchváceně žvýkal. „Nejsem odborník, ale připadal mi tak. Bylo vidět skvrny, kde pergamen poleptala kyselina. Zeptal jsem se, jestli si nechali dělat analýzy, a bodyguard odpověděl, že pergamen pochází z dvanáctého století. Z dvanáctého! Rukopis zkoumat nenechali, protože nechtěli, aby si tu báseň někdo přečetl. Řekl jsem jim, že nevím moc o paleografii, ale že mi ten text určitě připadá autentický.“

„Co po tobě chtěli?“

„Pan Spencer si myslí, že ta báseň je hádanka, která ukazuje k zakopanému pokladu nebo tak něco.“ Doug obrátil oči v sloup. „Aspoň to tvrdil jeho bodyguard. Starý pán neřekl ani slovo. Jenom tam seděl a dýchal s pomocí přístroje.“

Ellie dolila do sklenek víno. „A co si o tom myslíš?“

„Je to hádanka, o tom není sporu, ale nemá nic společného se zakopanými poklady.“ Předklonil se a sevřel sklenku v dlani. „Skutečná otázka zní, kdo tu báseň napsal.“

Z jeho výrazu bylo zjevné, že o tom má určitou představu, která mu nedá spát. Ellie mu nahrála do noty tázavě povytaženým obočím. „A kdo tedy?“

„To ti nemůžu říct.“

Zlehka ho pleskla přes zápěstí. „Podvodníku.“

Zahanbeně se na ni zazubil. „Moc rád bych ti to pověděl, ale podepsal jsem příslib mlčenlivosti.“ Kývl k sousednímu stolu, u kterého se hlasitě smála skupinka elegantně oblečených mladíků a dívek. Ztišil hlas do přehnaného šepotu. „Nikdy nevíš, kdo poslouchá.“

Oni poslouchají, Ellie. Pořád. Místnost jí najednou připomínala spíš klec než zahradu. Přitáhla si šál k ramenům, ale Doug si ničeho nevšiml.

„Zůstal jsem vzhůru dlouho do noci a přemýšlel jsem nad tím pergamenem. Báseň má jenom osm řádků, ale chtěl jsem si zapamatovat každý detail, každé smítko na pergamenu. Ráno ho hospodyně svinula, sluha mě odvezl zpátky na nádraží a já se vrátil do Oxfordu.“ Zavrtěl hlavou. „Někdy mě napadá, jestli se mi to celé jenom nezdálo.“

Vyprávění o výletu do Skotska Douga rozveselilo. Zdálo se, že už ho netrápí výběr restaurace, nadšeně se pustil do steaku a doléval víno z lahve, dokud nebyla prázdná. Když číšnice odnášela talíře a zeptala se, jestli chtějí dezert, Ellie se podívala na Douga a viděla na jeho tváři svůdný úsměv, který dobře znala.

„Zaplatíme.“

Ellie věděla, že se dopustila něčeho neodpustitelného. Měla mu říct pravdu. Jenže na to nikdy nebyla vhodná doba. V sobotu večer spolu poprvé po několika týdnech spali – byl to narozeninový a rozlučkový dárek v jednom balení –, a když se Ellie v neděli ráno vzbudila, Doug už v kuchyni připravoval snídani. Prošli se po univerzitním parku pokrytém jinovatkou a pokaždé, když se Ellie konečně odhodlávala něco říct, měla pocit, že prožívají příliš krásný okamžik, než aby ho kazila. Možná to bylo její nervozitou, nebo snad vědomím, že jejich vztah končí, ale připadala si mu bližší než za poslední měsíce. Všechno vnímala jasněji: vůni jeho kabátu, když se k němu přitulila na lavičce, dotyk jeho rtů, když ji líbal, jeho smích, když seděli před hospůdkou a popíjeli svařené víno. Hloubka zážitků jí připomínala první společné týdny. Najednou seděla ve vlaku a odjížděla z oxfordského nádraží, aniž by mu cokoliv řekla.

Když se v pondělí vrátila z práce do svého bytu v Barbicanu, u chodníku čekal bentley. Řidič stáhl okénko.

„Pan Blanchard se ptá, jestli se k němu dnes večer připojíte.“

Ani nemrkla. „Jenom si vezmu pár věcí.“

Další večer všechno proběhlo stejně. Když se ve středu vůz neobjevil, málem zpanikařila. Strávila celou noc tím, že si přehrávala události celého dne a přemítala, čím se mohla Blancharda dotknout. Ve čtvrtek se však auto vrátilo. V pátek už měla pocit, jako kdyby to tak chodilo odjakživa.

Krátce poté si uvědomila, že se stala… čím vlastně? Blanchardovou milenkou? Nebyl ženatý a ona sama už taky skoro neměla žádný vztah. Jeho děvčetem? Takové slovo ve spojitosti s Blanchardem znělo směšně. Blanchard patrně neměl děvče od doby, kdy mu bylo pětadvacet, pokud ovšem někdy vůbec byl tak mladý. Dokázala si to těžko představit, měla pocit, že lidé jako on se po celý život nemění.

Nakonec se Ellie rozhodla pro termín „partnerka“. To slovo jí připadalo kultivované, což se jí líbilo, a taky trochu staromódní, stejně jako samotný Blanchard. Navíc přesně vystihovalo situaci. Ačkoliv spolu chodili na večeře i na koncerty a setkávali se s klienty, pořád měla pocit, že jen utloukají čas. Těžiště jejich vztahu zůstávalo tam, kde začalo: v ložnici.

Nebo šlo možná o něco víc. Jinak by ji následující pondělí Blanchard nepovolal do své kanceláře a nevzal ji do šestého patra.

20. kapitola

Normandie, 1135

Bouře nahánějí vodu do dřevěnice – oheň rudě žhne a síň je plná dýmu. Guy zlostně přechází sem a tam a před ním stojí v pozoru Gornemant, Jocelin a půl tuctu rytířů, jež se mu podařilo svolat. Opírám se o vlněný gobelín s vetkanými postavami. Vím, že bych se měl soustředit na jejich poradu, ale dokážu myslet jen na Adu. Vrátila se v pořádku domů, ale zoufale ji potřebuji vidět. Vzpomínám na měkkou pleť jejích ňader, její chuť i na to, jak mě pojímala do sebe. S pocitem marnosti zatínám ruce v pěst.

Guy mluví o svém sousedovi, Atholdu du Laurrierovi. Nikdy jsem ho neviděl, ale znám jeho pověst. Když se z pastviny ztratí ovce, shoří stoh nebo někdo ukradne rádlo pluhu, Guy viní Atholda. Napadá mě, že Athold pravděpodobně říká totéž o Guyovi.

„Zatímco jsme byli na lovu, přepadli Massigny,“ říká Gornemant. Massigny je víska na okraji Guyova lenního panství. „Tři muže zabili a deset dalších odvedli.“

Guy vztekle pleskne dlaní do sloupu. Netruchlí – na životech několika rolníků mu nesejde ani za mák. Zuří, protože Athold podryl jeho autoritu, a taky kvůli ceně, kterou bude muset zaplatit. Na propuštění zajatých mužů bude třeba výkupné, a pokud Guy nepřispěje, rolníci začnou uvažovat o přísaze věrnosti Atholdovi.

„Jestli chce válku, má ji mít.“

Je to místně omezená, ale krutá válka plná utrpení, byť při ní nedochází k velkým ztrátám na životech. Není tak lehké někoho zabít, když vám mrznou paže, máte promočený plášť a meč vám vykvétá rzí. Takové boje se nikdy nedostanou do hrdinských vyprávění. Někdy uvažuji o tom, jestli jsem tuto katastrofu přivolal na Guye já – jestli se nejedná o boží trest za můj hřích. To mi však nebrání v dalším hřešení. Je obtížné udržovat milenecký vztah za válečného stavu – nedá se předvídat, kdy bude třeba něco udělat, chodby jsou rušnější než obvykle a všichni si dávají dvojnásobný pozor. Ale daří se nám to. Každé setkání je velice krátké a fyzické potěšení tlumí hrůza z odhalení. Někdy Ada pláče a říká, že takhle nemůže pokračovat. Tisknu si její hlavu na prsa a odpovídám, že ji miluji.

Ve chvílích klidu vytvářím seznam časů a míst. Ve stájích za pící na zimu, v její ložnici, když je Guy někde pryč, ve skladišti v zadní části věže, zatímco kolem pytlů se zrním pobíhají myši. Probírám jednotlivá setkání jako bitvy neviditelné války, již vedeme se světem, a vzpomínám, jak se její tělo tisklo k mému.

Guyova válka vyvrcholí v březnu.

Ráno visí nad krajem mlžný opar – zima už skončila, ale jaro ještě pořádně nezačalo. Vypadá to, jako kdyby se bezlisté stromy vznášely nad mlhou, a vycházející slunce vytváří na obloze zlatavé linky. Jedeme ve třech na koních přes louku pod kopcem. Hlídkujeme, jestli nespatříme Atholdovy muže, ale v téhle mlze by mohli projíždět sto metrů od nás a vůbec bychom si jich nevšimli.

Jako první jede Jocelin a já ho následuji s odstupem několika kroků spolu s Williamem, dalším pážetem. Jocelin a já nikdy nebudeme přáteli, ale během dospívání jsme se naučili jeden druhého ignorovat. Jsme v plné zbroji až na ostruhy, které dosud nikdo z nás nezískal. Už jsem si zvykl na tíhu zbroje a jsem vděčný za prošívaný kabátec, který mě zahřívá.

Jocelin náhle zastavuje a ukazuje k zemi. V půdě se táhne bahnitá jizva. Stopy kopyt. V noci pršelo – tyhle stopy jsou čerstvé.

„Je jenom jeden,“ poznamenává William. Jocelin po něm vrhá sžíravý pohled.

„Jedině jestli jede na desetinohém koni. Podívej se, jak blízko jsou jednotlivé otisky. Jeli v řadě za sebou, aby zamaskovali skutečný počet.“

Sledujeme stopy ze svahu k řece. Do vody jezdci vstoupili v jedné řadě, ale na druhý břeh vystoupili jednotlivě. Ve vodě se řada dodržuje obtížně, navíc se těžko šplhá na břeh, udusaný kopyty předcházejícího koně. Napočítáme pět nebo šest koní. Všechny stopy jsou hluboké – zvířata očividně na hřbetech nesla velkou váhu.

„Měli bychom se vrátit a varovat Guye.“

Tentokrát se Jocelin mračí na mě. „Varovat ho, že někdo zanechal stopy na jeho pozemcích? Bude chtít vědět víc.“

Pokračujeme údolím. Mlha je tu hustší než jinde, ale vím, že pár set metrů proti proudu se v říčním ohybu rozkládá vesnice. Patřila k Adině věnu, ale Athold po ní prahne kvůli mlýnu. Kdyby dokázal prodávat mouku místo obilí, vydělal by víc peněz a mohl by nakoupit další půdu nebo muže, kteří by ji pro něj dobyli. Má čtyři mladé syny a ctižádostivou ženu – potřebuje rozšiřovat své panství.

Přivazujeme koně u vrbového hájku a postupujeme proti proudu k vesnici. Řeku přecházíme u jezu. Mlynář obvykle vybírá od poutníků poplatek za to, že využívají jez jako můstek, ale teď ho nikde nevidíme. Opatrně našlapujeme na vlhká a kluzká prkna. Pod námi se čeří zpěněná hladina.

Podél nerovné cesty plné výmolů a brázd roztroušeně stojí dřevěné domky s doškovými střechami, které dosahují téměř k zemi. Plížíme se od domu k domu, dokud se neocitáme u malého kostelíčku se zastřešeným ochozem kolem. Matka mi říkala, že takové zastřešené ochozy se dřív stavěly, aby chránily hroby před deštěm. Teď mrtví moknou na hřbitově a střechy slouží obchodníkům, pobudům, mnichům a mladým milencům. Dnes ráno však pod střechou ochozu nikdo není. Všechny vesničany shromáždila čtveřice rytířů na trojúhelníkovou pastvinu před kostelem. Rytíři nechávají meče položené na plecích svých koní. Pátý, oblečený do červeného pláště a s červeným štítem na rameni, sedí v sedle opodál a promlouvá z výšky k vesničanům.

Jocelin mě tahá za rukáv. „Athold,“ naznačuje rty. „Vrať se do Hautfortu a přiveď mého otce.“

Chvěju se, ale ani náhodou se nechci vracet. „Pošli Williama.“

Jocelin se mračí, ale není čas na dohady. William je o dva roky mladší než já, má zrzavé vlasy a těstovitý obličej. Udělá, co se mu řekne.

„Jeď do hradu. Pověz Guyovi, že je tady Athold s malým oddílem, a co nejrychleji přiveď pomoc.“

William se plíží pryč. Jocelin a já zatím v úkrytu posloucháme Atholdův proslov. Vidíme jen špici jeho přilby a kopí.

„Od nynějška budou vaše desátky a daně připadat mně.“ Přejíždí se svým koněm před vesničany sem a tam a jeho přilba se pohybuje nad zdí. Jeden z vesničanů zřejmě něco namítl, protože se přilba najednou zastavuje a Athold křičí.

„Guy de Hautfort už není váš pán. Dokáže vás snad ochránit? Dokáže ochránit tebe?“ Kopí se zvedá do vzduchu a vzápětí prudce klesá. Slyším vyjeknutí a výkřik. Athold určitě udeřil nějakého chudáka přes hlavu.

„Kde je mlynář?“

Z davu se ozývá hučení. Mlynář patrně předstupuje před Atholda.

„Teď jsi mým nájemcem a zakazuji ti zásobovat mého nepřítele Guye de Hautforta.“

Mlynáře si pamatuji, už jsem ho dřív viděl. Je to stařec s bílými vlasy a bílou pletí, jako kdyby mu mouka pronikla do každého póru na těle. Jeho hlas je však zvučný a jasný. „Mlýn je mým dědictvím. Vždycky patřil mé rodině.“

„Odteď už ne.“

Do mlynářova hlasu proniká zoufalství. „Co zdědí můj syn?“

„Tvůj syn? To je on?“ Přilba se pootáčí a předklání. „Je pravda, že se bojíš o svoje dědictví?“

Neslyším odpověď. Athold také ne. „Mluv nahlas.“

„Ano.“

„Ano…?“

„Ano, můj pane.“

„Hm.“ Athold se nad tím zamýšlí. Pak bleskurychle obrací kopí a bodá jím dolů. Slyším ženský výkřik a davem se šíří zlostné mručení, ale Atholdovi rytíři popojíždějí kupředu a hluk utichá, až na osamělý křik, který přechází v tiché vzlykání, jako když někomu zlomí srdce.

„Teď už si s jeho dědictvím nemusíš dělat starosti.“

Přilba odjíždí a do vzduchu se opět zvedá špička kopí, nyní zbrocená krví.

Vesničané jeden po druhém předstupují před Atholda a přísahají mu věrnost. Nevidím je, ale představuji si, jak si klekají do bláta vedle dosud krvácejícího těla. Nad vesnicí se vznáší přízrak hrůzy. Už se nebojí Atholda, ale Guye. Za měsíc nebo za rok, pokud vyhraje svou válku, bude před nimi na koni sedět on, požadovat jejich věrnost a znovu pro výstrahu zemře něčí syn.

Kousek od nás vrže podlaha ochozu. Zpoza rohu se vynořuje muž se zkaženými zuby a v měkké čepici. Ohromeně na nás zůstává civět. Přikládám si prst před ústa a mávám na něj, ať je zticha.

Muž má však dosud na kolenou bahno od přísahy věrnosti a dobře ví, jak si může naklonit svého nového pána.

„To je Guyův syn!“

Prcháme ulicí ke mlýnu a za námi dusají koňská kopyta. Mám pocit, že se mi snad rozskočí srdce od usilovného běhu, ale tíha zbroje mě zpomaluje. Před sebou vidím řeku a v uších mi duní kopyta. V další chvíli se ocitáme na jezu a utíkáme přes zrádná prkna tak rychle, že nemáme ani čas spadnout. Od jednoho kamenného pilíře se odráží kopí a já se ohlížím přes rameno.

Arnoldovi muži zastavili na břehu. Řeka je tu příliš prudká a hluboká, než aby se přebrodili, a s koňmi přes jez nepřejdou. Budou muset dojet k brodu, překročit řeku a vrátit se po druhém břehu. To nám poskytuje náskok.

Brod ale není daleko, a než stačíme vyzvednout koně u vrbového hájku, ztrácíme další drahocenné minuty. Vyrážíme ve Williamových stopách do svahu nad mlžný opar a směrem k Hautfortu. Brzy se ocitáme na otevřeném prostranství.

Za námi se ozývá troubení rohu. Ohlížím se a vidím, jak se nad hřebenem kopce vynořuje z mlhy jako z mořských vln pět jezdců. Hroty jejich kopí se lesknou na slunci. Athold už uviděl Jocelina a ví, že pokud se mu ho podaří chytit, dá Guyovi šach mat.

Vím, kde je moje místo na šachovnici – jsem pěšec z přední řady, který stojí v cestě k cennějším figurám. Stavím se do třmenů a vyrážím, skloněný nad sedlem. Do obličeje mě šlehá koňská hříva. Něco prosviští vpravo ode mě. Šíp. Jedu tak rychle, že ho téměř nechávám za sebou. Nemohou prostřelit mou zbroj, ale mohou mi zranit koně. Kopu hřebce do slabin, ačkoliv už teď pádí, seč mu síly stačí.

Blížím se k nízké zídce. Můj kůň ji bez potíží přeskakuje, ale Jocelin nemá takové štěstí. Slyším zaržání a rachot kamenů. Když se ohlížím, černý kůň se zmítá na zemi a kopyty hrabe ve vzduchu. Jocelin leží pod ním.

Musím se během zlomku vteřiny rozhodnout. Neváhám. Osobně bych se klidně díval, jak Jocelin umírá pod kopyty koní Arnoldových mužů, ale Guy by mi to nikdy neodpustil. Zatáhnu svého hřebce za uzdu, otáčím se a vyjíždím proti pronásledovatelům.

Jsou čtyři; pátý se opozdil. Mířím na nejmenšího z nich a spouštím kopí. Rytíř tasí meč a pobízí koně k rychlejšímu běhu.

Je to jiné než při tréninku v ovocném sadu. Jabloně se nehýbají – tady se všechno odehrává dvojnásobným tempem. Z větru mi slzí oči a do dlaně mě tlačí násada kopí. Soupeř zvedá štít a já se snažím vzpomenout na vše, co nám Gornemant říkal.

V další chvíli proletím kolem protivníka. Minul jsem ho – netuším jak. Ze zbabělosti? Že bych v rozhodujícím okamžiku uhnul a propadl v první rytířské zkoušce? Nemám čas přemýšlet. Přede mnou je další jezdec. Nečekal, že proniknu kolem prvního: štít má dosud na zádech a jeho meč zůstává v pochvě.

Podruhé už neselžu. Zvedám kopí a snažím se ho udržet nehybně i přes pohupování koně. Všechno musí být v jediné přímce: mé oči, hrot kopí a odkrytá tvář rytíře. Gornemant by s tím nesouhlasil – podle něj máme mířit na největší terč, což je tělo –, ale já nechci svého protivníka jen shodit ze sedla. Chci ho zabít.

Tentokrát neuhnu. Kopí zasahuje cíl a noří se soupeři tak hluboko do hlavy, že ho nemohu vytáhnout. Musím ho pustit, jinak mě strhne z koně. Mám znecitlivělou paži a chvěji se po celém těle. Až později zjišťuji, že hrot kopí prošel protivníkovou lebkou a zarazil se až o přilbu. Otáčím koně a dívám se za sebe.

Rytíř zhrouceně sedí v sedle a z hlavy mu trčí mé kopí jako volavčí zobák. Vidím erb na jeho štítu: červené pole a bílé břevno. Atholdův znak.

Ostatní rytíři seskakují z koní, odhazují zbraně a strhávají si přilby. V první chvíli si myslím, že je zlomila Atholdova smrt, ale pak vidím, jak se k nám žene tucet rytířů v čele s Guyem na kaštanově hnědém koni a s vlající zástavou. Sklouzává ze sedla a běží k Jocelinovi, který sténá a mne si hlavu. Bude žít, přinejmenším dost dlouho na to, aby sdělil svému otci, jak jsem ho zachránil.

Teď už mě Guy jistě pasuje na rytíře.

21. kapitola

Londýn

„Pojď se mnou.“

Řekl to bez jakéhokoliv úvodu i bez obvyklé pochvaly jejích šatů nebo účesu. Z Blanchardova tónu se nedalo nic poznat. Ellie mu ani neviděla do tváře, když za ním pospíchala k výtahu. Při odchodu z kanceláře si všimla hromádky popela na koberci u dveří a uvažovala, jak dlouho tam asi stál.

Oni poslouchají, Ellie. Pořád.

Ve výtahu vytáhl Blanchard z kapsy kartu a vložil ji do malé štěrbiny, jíž si Ellie nikdy předtím nevšimla – nebyla to ta, kterou sama používala. Na panelu se rozsvítilo další světélko a Ellie poprvé spatřila, že se ke stisknutí nabízí i tlačítko šestého patra.

„Zmáčkni ho.“

Ellie poslechla. Možná to bylo jejím netrpělivým očekáváním, ale měla pocit, že se tlačítko podvoluje neochotněji než ostatní, jako kdyby bylo mnohem nepoddanější. Výtah se dal do pohybu, nikoliv nahoru, ale dolů. Za jízdy zhasínala světla míjených pater. První patro… Přízemí… První sklep… Druhý sklep… a najednou byli opět na vrcholu seznamu, u šestky.

„Občas něco není tam, kde bys to čekala.“

Výtah se zastavil. Jakmile se otevřely dveře, Ellie ve vzduchu ucítila pach staroby: vlhký, temný pach čehosi, co tu bylo pohřbeno po staletí. Jak jsou hluboko? Na dlážděnou podlahu dopadalo světlo z výtahové kabiny, ale za jeho ostrůvkem se všechno nořilo do tmy.

Náhle vše zalila zlatá záře: Blanchard vystoupil z výtahu a rozzářila se ukrytá světla, která odhalila malou čtvercovou místnost se starobylými kamennými stěnami. Do stěn byly vytesány police, ale i kameny jako kdyby se prověšovaly pod tíhou zdejších pokladů: talířů a misek, táců a podnosů, pohárů, číší a svícnů. Všechny předměty se na světle třpytily a odrážely stříbrné a zlaté jiskřičky, které se mihotaly jako vodní hladina.

Ellii jejich třpyt uchvátil. Vykročila k nim a natáhla se po bohatě zdobeném talíři s reliéfním výjevem rytířského klání.

Blanchard ji chytil za zápěstí. „Ničeho se nedotýkej. Každý předmět je napojený na poplašné zařízení.“

„Kde se tu to všechno vzalo?“

„Osiřelá aktiva. Sbíráme je po staletí.“

Uprostřed místnosti podpíraly stropní klenbu čtyři kamenné sloupy, mezi nimiž spočíval na kamenném podstavci v osvětlené vitríně zlatý pohár. Byl to jediný předmět za sklem, ačkoliv Ellie netušila, proč je cennější než ostatní.

Blanchard si uvolnil kravatu, rozepnul si límeček a sáhl pod košili pro zlatý klíč na řetízku. Ze čtyř rohů podstavce se šklebily kamenné tváře podivných bájných netvorů. Blanchard vložil klíč do úst rohatého hada a otočil jím.

Ellie zamrkala. Nic se nestalo. Blanchard ustoupil a vrátil klíč pod košili.

„Za tebou.“

Ellie se ohlédla zpátky k otevřenému výtahu. Na protější straně kabiny, kde dřív byla jen stěna se zrcadlem, se objevily těžké dubové dveře.

Prošli kabinou a Blanchard zasunul do klíčové dírky stejný klíč. Černé železo zámku se zdálo být mnohem starší než zářivý zlatý klíč. Ellie postřehla, že Blanchard tentokrát klíčem otočil ve směru hodinových ručiček, jako kdyby zamykal.

Dveře se nehlučně otevřely a Blanchard pokynul Ellii, ať vstoupí.

Překročila práh a zastavila se. Chvěla se ve tmě jako pírko ve větru. Zvedla ruce před sebe, aby nahmatala případné skryté překážky. Její pohyb zřejmě přerušil nějaký neviditelný paprsek, protože se rozzářila světla stejně jako prve a odhalila dlouhou chodbu s nízkým klenbovým stropem. Po celé délce stály pilíře se čtvercovým půdorysem, které chodbu dělily do tří rovnoběžných uliček. Chyběly tu police s vystavenými poklady. Výklenky ve stěnách byly naproti tomu uzavřené železnými dveřmi připomínajícími pekařské pece. Na každých Ellie viděla namalovaný jiný erb.

„Kdysi tu měli kostnici mnichové,“ promluvil Blanchard tak tiše, jako kdyby nechtěl rušit duchy mrtvých. „Kosti jsme odstranili při zřizování trezorů.“

Ellie pocítila záchvěv lítosti – na vteřinu si představila, že vnímá úzkost nepohřbených mrtvých. Po zádech jí přeběhl mráz. Takhle hluboko pod městem, které bylo přes všechny moderní mrakodrapy a vláknovou optiku nezpochybnitelně staré, se člověk mohl snadno nechat unést.

Otočila se. „Proč jsi mě sem přivedl?“

„Chtěl jsem, abys pochopila, jak daleko do minulosti sahá historie naší banky. Monsalvat působí na tomto místě už pět století. Slyšela jsi o tom, že jsme banku postavili na rozvalinách staré templářské lóže?“

Ellie přikývla.

„Ta zase stála na základech normanského kostela, pod kterým byly ještě saské krypty.“ Ukázal na stěnu, kde pravidelně tvarované kameny navazovaly na kameny menší a nepravidelnější. „A kdo ví, na čem stavěli Sasové. Zde se čas mění v prostor.“

Odvedl ji k místu, kde v mezeře mezi dlažebními kameny Ellie spatřila níže položenou mozaiku. „Domníváme se, že by mohla být římská. Přirozeně tady dole nebyl nikdy žádný archeolog.“

Ve dvou třetinách hlavní uličku protínala příčná chodba. Ellie si uvědomila, že zřejmě odpovídá tvaru kostela, který kdysi stál nad ní, a uvažovala, jestli půdorys banky Monsalvat dodnes dodržuje rozvržení, které mu vepsala jednotlivá historická období.

Na opačném konci – podle Elliina odhadu východním, i když takhle hluboko pod zemí na tom nezáleželo – byly do podlahy zasazeny železné dveře. V matném osvětlení na nich rozeznala logo banky: orla s oštěpem v pařátech. Blanchard se mu téměř s posvátnou úctou vyhnul a přistoupil k jednomu trezoru ve stěně. Přejel několika ráznými pohyby po jeho povrchu a otevřel dvířka. Ellie mu nahlédla přes rameno, ale dovnitř neviděla.

„Tady je další důvod, proč jsem tě sem přivedl.“

Vzal z trezoru malou koženou krabičku a podal ji Ellii. Ellie neobratně zápolila s řemínkem, kterým byla krabička převázaná. Jakmile ho sundala, krabička se rozevřela do stran jako křídla a mezi nimi na sametovém polštářku spočíval zlatý prsten s rudým kamenem o velikosti lískového oříšku.

„Chtěl jsem ti věnovat tohle.“

Navlékl jí prsten. Byl na její prsteníček příliš velký, ale na prostředníček jí padl jako ulitý. Ellie hleděla na jeho matnou zlatavou záři, kontrastující s bílou pletí v pozadí a na to, jak rubín žhne uvězněným světlem. Sevřel se jí žaludek a zatočila se jí hlava. Nechce tím snad…?

„To není žádost o ruku ani nic podobného,“ řekl Blanchard takovým tónem, že obyčejné zasnoubení náhle znělo banálně. „Je to starý rodinný klenot, který posvěcuje náš vztah a přináší štěstí.“ Usmál se. „Má velkou moc.“

Místností se rozlehlo mohutné dunění, jako kdyby se v nedalekém doupěti vzbudil drak a zjistil, že mu chybí část pokladu. Stěny se zachvěly a Ellie se v hrůze chytila Blancharda. Blanchard ji s úsměvem objal.

„Kousek odtud jezdí metro. Když v devatenáctém století razili tunel, museli jsme sepsat zvláštní žádost, aby ho přesunuli o něco dál a nenarušili nám sklep. Jak pan Saint-Lazare rád říká, současnost vždy dotírá na minulost. A naopak.“

Předklonil se a políbil ji. Na jeho jazyku ulpívala chuť tabáku. Přitiskl ji k sobě, takže Ellie cítila všechny tvrdé části jeho těla.

„Líbí se ti ten prsten?“

Ellie zvedla ruku a zadívala se na nový šperk. „Ani nevím, co bych měla říct.“

„Neřeknu ti, jak je starý, ale… dávej na něj pozor.“

Zavírané dveře trezoru zvučně třeskly. Blanchard vzal Ellii za ruku a vydal se s ní zpátky k výtahu, ale ještě se zastavil.

„Příští týden, dvacátého druhého prosince, oznámí lucemburské ministerstvo financí svoje rozhodnutí ohledně Talhouettu. Michel Saint-Lazare mě pozval, abych s ním strávil Vánoce na jeho švýcarském sídle. Ptal se i po tobě.“

Řekl to nenuceně, ale upřeně se na ni přitom zadíval. Ellie si připadala jako exotický motýl na hrotu sběratelova špendlíku.

„Moc by to pro mě znamenalo,“ dodal Blanchard. Odložil obvyklou masku lhostejnosti a mluvil téměř s bolestnou upřímností. „Vánoce v Alpách jsou kouzelné. A sdílet je s tebou by bylo… dokonalé.“

Ellie ještě nikdy nezažila bílé Vánoce. Vzpomněla si na matku, na svůj slib a na její zklamání, pokud za ní nepřijede. Blanchardův hypnotický pohled však odsunul stranou celý okolní svět. Všechny ostatní závazky se náhle nezdály být tak důležité. Ellie otevřela ústa k odpovědi a uvědomila si, že už v duchu sestavuje výmluvy pro svou matku.

Lucemburk

Vánoce zvýraznily německé kořeny velkovévodství. Na Place d’Armes v centru města se tyčil obrovský jehličnan a vánoční trh zabíral náměstí do posledního koutu. Dřevěné stánky ozdobené světly a umělým sněhem nabízely křiklavou směs barevných cukrovinek, nemravně dlouhých klobás a naivních vyřezávaných výjevů. Z kádí se svařeným vínem stoupala pára a mísila se s vůněmi perníku a smažené cibulky, se zvuky koled, vánoční hudby a smíchu.

V konferenční místnosti ministerstva financí svátky připomínal jen umělý stromek s několika omšelými ozdobami v zadním rohu. Nikdo mu nevěnoval sebemenší pozornost. V místnosti byste nezavadili o žádné úsměvy, jen o napjaté tváře a očekávání. Konkurenční zájemci nervózně přecházeli sem a tam a čekali. Byl tu Blanchard i Christine Lafargeová, stejně jako řada lidí, s nimiž se Ellie setkala během hodnocení rizik. Naproti přes uličku seděl Lechowski a ve tváři mu pracovaly svaly, jak náruživě žvýkal.

Státní úředník požádal všechny přítomné o klid. Lidé z ministerstva trůnili za dlouhým stolem v čele místnosti – byli to tlustí muži s řídnoucími vlasy a ve skvělých oblecích. Nikdo se na ně nedíval. Oči všech se upíraly na kovový trezor s dvojitým zámkem, který stál na řečnickém pultu.

Úředník vyzval zástupce obou potenciálních kupců, aby předstoupili. Lechowski a Christine Lafargeová přikročili k trezoru a každý odemkl jeden zámek. Úředník trezor otevřel a obrátil ho vzhůru nohama. Na stůl vypadly dvě zapečetěné obálky.

Předseda komise je podal svým kolegům. Každý roztrhl jednu z nich, přečetl si její obsah a pak si ji vyměnil s kolegou. Publikum vyčkávalo. Předseda si vzal oba dopisy zpátky a nahlédl do nich sám. Komise se začala radit. Ellie si pohrávala s Blanchardovým prstenem na prostředníčku. Nečekala, že bude tak nervózní.

Předseda si zapnul mikrofon. „Vítězí nabídka Groupe Saint-Lazare ve výši tři sta čtyřicet sedm milionů eur.“

Tým Monsalvatu vyskočil ze sedadel, všichni tleskali a navzájem si gratulovali. Lechowski a jeho kolegové naproti přes uličku zůstali sedět s kamennými tvářemi a výrazy lidí, kteří podezřívají protistranu z neférové hry. Členové privatizační komise nevypadali o mnoho spokojeněji: určitě uvažovali, proč se nepodařilo přilákat vyšší nabídky.

„Skvělá práce, Ellie. Bez tebe bychom to nedokázali.“

Blanchard ji políbil na rty, poprvé před spolupracovníky. Určitě měl velkou radost. Ellie nechala při polibku otevřené oči, takže spatřila, jak se na ně dívá Christine Lafargeová a na rtech jí pohrává vědoucí úsměv. Vzpomněla si na Blanchardovu historku o Christine a Lechowském a přemýšlela, jestli Christine a Blanchard někdy byli milenci. To pomyšlení v ní vyvolávalo nesmyslnou žárlivost.

Blanchard se odvrátil, aby promluvil několik slov s předsedou komise, a Christine vzala Ellii za paži.

„Vivian mi říkal, že na Vánoce jedete do Mont-Valois na zámek Michela Saint-Lazara.“ Ellie přikývla. „Máte velké štěstí. Je to kouzelné místo.“

Toho večera Ellie vypila víc šampaňského než za celý dosavadní život. Tým Monsalvatu putoval z baru do baru i z hotelu do hotelu a rozmařile slavil. Skupina se změnila v živý organismus: objevovaly se nové tváře, jež Ellie dosud neviděla, a jiné zase mizely, jen aby se znovu vynořily o dvě zastávky dál ještě s dalšími příživníky. Hotelové hodiny ukazovaly, že je po třetí hodině, když Blanchard objednal další šampaňské a začal předvádět, že na něj po tělesné stránce nemá žádný vliv. Ellie usnula až kolem páté. V osm zazvonil telefon s objednaným budíčkem. Když otevřela oči, Blanchard stál před zrcadlem a uvazoval si kravatu. Už se oholil a byl oblečený.

„V kolik nám to letí?“

„Jakmile dorazíme na letiště.“

Letiště bylo plné rodin cestujících na svátky a zahraničních dělníků, kteří se pokoušeli dostat na poslední lety před Vánoci. Ellie si pomyslela, že určitě omdlí, jestli bude muset čekat ve frontě déle než pět minut, ale Blanchard se protáhl kolem davů lidí k neoznačeným dveřím v zadní části terminálu, za nimiž se otvíral paralelní letištní svět se vstřícnými zaměstnanci a bez front: celník se zběžně podíval na jejich pasy a popřál jim šťastné a veselé svátky, pracovník ostrahy jim donesl zavazadla k odbavení a nakonec prošli jednokřídlými dveřmi rovnou na letištní plochu, vystoupali po schodech a usadili se v malém letadle.

Takové vybavení Ellie v letadle ještě neviděla. Osm sedadel připomínalo spíš kožená křesla, s bezpečnostními pásy diskrétně schovanými po stranách. Ellie se pohodlně usadila a nechala se ukolébat hučením motorů, zatímco Blanchard vyřizoval nějaký telefonát ve francouzštině.

V Lausanne čekal na přistávací dráze černý range rover. Nastoupili do něj, zavazadla jim řidič naložil dozadu, a než se Ellie nadála, už stoupali po dálnici k horám.

„Neměli jsme někomu ukázat pasy?“ zeptala se.

„Pan Saint-Lazare má dohodu se švýcarskými úřady.“

Ellii to nepřekvapilo. Podle časopisu Fortune byl sedmým nejbohatším Švýcarem. Přes pilnou snahu se o něm však nedozvěděla o moc víc.

V publikaci Kdo je kdo, databázi Lexis/Nexis ani na internetu nenašla jiné informace, než že Saint-Lazare má pověst štědrého mecenáše a nemilosrdného obchodníka, který kupuje a prodává společnosti po celém kontinentu. „Kdo je Michel Saint-Lazare?“ tázal se článek v časopisu The Economist před několika lety. „Za neproniknutelnou hradbou dceřiných společností a firem má Groupe Saint-Lazare pověst jedné z největších soukromých společností v Evropě. Její majitel, Michel Saint-Lazare, žije v ústraní, a to natolik přísném, že je podle některých pověstí již pár let mrtvý.“ Jediná fotografie, kterou Ellie našla, byla padesát let stará, černobílá, a zachycovala pohledného playboye na poválečné pláži. Nikde nenarazila na žádnou zmínku o souvislosti s bankou Monsalvat.

Range rover odbočil z dálnice a vydal se po klikaté silnici ještě výš. Před nimi se zvedaly vysoké horské vrcholky. Kolem se začal objevovat sníh, nejprve v malých skvrnách v příkopech, ale postupně se rozprostíral po krajině, až ji zcela pokryl. Ellii jeho lesk oslňoval – zalitovala, že si s sebou nevzala sluneční brýle. V šedivé, unavené atmosféře Londýna ji to vůbec nenapadlo.

Vůz opět zatočil, tentokrát na lesní cestu s neodhrnutým sněhem, a řidič zapnul pohon na všechna čtyři kola. Stromy prořídly, a když se Ellie podívala z okénka, všimla si, že jedou těsně vedle propasti se zpěněnou řekou hluboko dole. Ohlédla se na druhou stranu, aby se uklidnila, ale hora zmizela. Ocitli se na úzkém skalnatém hřebenu. Ellie úzkostlivě stočila oči dopředu, jestli nezahlédne nějaký dům, ale nízké zimní slunce ji oslepovalo. Doufala, že řidič vidí na cestu.

Najednou byli u cíle. S kodrcáním překonali most, projeli bránou, z jejíhož stropu vyčnívaly hroty mříží, a pokračovali na nádvoří Saint-Lazarova sídla.

Christine Lafargeová ho označila za zámek. Blanchard ho ironicky popsal jako horskou chatu. Ve skutečnosti se jednalo o hrad se vším všudy. Zabíral skalní výběžek, zpola oddělený od sousední hory úzkou roklí. Jedinou přístupovou cestu představoval dřevěný most, po jehož stranách klesaly strmé stěny do údolí o sto metrů níž. Bílé hradní zdi nebyly na sněhovém pozadí téměř vidět, takže černé střechy budily dojem, že se vznášejí v oblacích.

To vše Ellie zjistila až později. Momentálně jen matně tušila přítomnost vysokých stěn a vznešených věžiček. Ze dveří bývalé stáje vyběhli sluhové, aby jim odnesli zavazadla, a majordom jim nabídl poháry s horkým vínem, ještě než stačili vystoupit z auta. Pod obloukem v západní stěně zářilo slunce a jeho paprsky odražené od sněhu zalévaly nádvoří ostrým světlem.

Do domu je uvedl komorník v tmavém obleku. Vystoupali po spirálovitém schodišti do dlouhé chodby připomínající muzeum: na stěnách visely kopí a štíty vedle dávných loveckých trofejí. Pokoje však byly vyhřáté a vybavené tlustými koberci, těžkými závěsy a obrovskými postelemi s krajkovými nebesy. Když Ellie vyhlédla z okna na zasněžené údolí, měla pocit, že se ocitla v pohádce.

„Líbí se ti tvůj pokoj?“

Za ní se objevil Blanchard. Ellie si v první chvíli pomyslela, že prošel gobelínem na zdi, ale pak si všimla dveří, které vedly do sousední ložnice. Objala ho kolem pasu a vzala ho za ruku.

„Potřebujeme dva pokoje?“

„Někdy je dobré mít trochu vlastního prostoru.“ Sklonil se k ní a sevřel ji v náručí. „Ale ne moc. Michel tu dnes večer není,“ zašeptal jí do ucha. „Budeme se muset zabavit sami.“

Ellie šťastně přikývla. Nad Blanchardovým ramenem si všimla vycpané vlčí hlavy s vyceněnými tesáky a zuřivým pohledem.

Zavřela oči.

22. kapitola

Normandie, 1136

Klečím před Guyem. Studená kamenná podlaha mě tlačí do kolen. Na oltáři se ve světle svic třpytí naleštěný meč. Jsem oblečený do hebké lněné haleny bílé barvy. Symboliku obřadu nám Gornemant vštěpoval ode dne, kdy jsem přijel do Normandie. Bílá odkazuje k čistotě a k božímu pořádku, který budeme bránit.

Bílá mi však připomíná i barvu nahé kůže v měsíčním světle. Za hluboké noci, když jsem měl stát na stráži, jsem se plížil hradem do skladiště u ovocného sadu. Ada už na mě čekala. Není takové teplo, abychom se svlékli, ale stáhli jsme si šaty dolů k pasu, abychom se k sobě mohli tisknout nahými těly. Místnost voněla loňskými jablky, sladkými a sirupovitými. Sudy už byly téměř prázdné, ale vůně dosud přetrvávala.

Milovali jsme se na kousku pytloviny roztažené na zemi. Mřížovaným okénkem dovnitř svítil měsíc a stíny vytvářely na Adiných zádech čtvercový vzor. Hladil jsem ji, abych ty mříže ze stínů prolomil, ale ve tmě jsem slyšel vzlyky – Ada plakala a po lících jí stékaly slzy. Jemně jsem jí je otíral.

„Všechno dobře dopadne,“ zašeptal jsem jí do ucha.

Gornemant mě obchází a připevňuje mi přes bílou halenu červený plášť. Rudá symbolizuje krev, kterou proliji ve službě Pánu.

I Ada v noci prolila krev. Bylo to jen škrábnutí na prstu, kde si strhla stroupek. Když mi svlékala tuniku, několik kapek potřísnilo bílou vlnu. Zpanikařil jsem: za pár hodin budu stát v kapli a oči všech se budou upírat na mě. Ada se odplížila do kuchyně a přinesla ocet, kterým mi skvrny vyčistila tak, že po nich zbýval jen nezřetelný stín.

Halenu mám přitaženou k tělu úzkým opaskem. Ten mi podle Gornemanta má připomínat, abych se vyhýbal tělesným hříchům. Povolil jsem si jej, aby visel o něco níž a zakrýval nejhorší skvrnu. Když se kněz dostává k té části přísahy, kde slibuji život v čistotě, doufám, že se nepodívá dolů.

Slibuješ při všemohoucím Bohu, že budeš bránit svou církev i Pána a chránit bezbranné před mocnými?

Opakuji slib, Guy zvedá meč z oltáře a drží mi ho nad hlavou, zatímco kněz odříkává požehnání. Na vteřinu se mi vybavuje, jak Guy na té mýtině zabodl rytíři meč do hrdla a listí na zemi potřísnil výtrysk krve. Kdyby věděl, co dělám s Adou, zabil by mě přímo tady v kapli. Místo toho zasunuje meč do pochvy a připevňuje mi ho k pasu. Stoupám si, aby mi Gornemant mohl připnout k botám ostruhy.

Mé kamaše jsou hnědé jako připomenutí prachu, jenž je konečným osudem každého člověka, urozeného i nuzného. Prach mi v těchto dnech není nijak cizí: prach na podlaze skladišť a komor, prach ze slámy ve stáji i vlhká půda pod skálou, kde jsme se poprvé políbili. Jsme tvorové země a zlaté prsteny nebo ostruhy, jež nosíme, abychom se chlubili svou vznešeností, jsou pouhým projevem marnivosti. Ostruhy ani nejsou moje, mám je půjčené jen pro dnešní den. Zítra si připnu železné.

Guy mě pleskne dlaní do ramene.

„Tento úder budiž připomínkou toho, kdo tě vysvětil a pasoval.“ Nikdo mi nemusí vysvětlovat symboliku toho všeho. Vím, co to znamená. Je ze mě rytíř.

Gornemant něco tuší. Minulý týden mi vyprávěl dlouhý příběh o vlámském hraběti, jehož rytíř mu spal se ženou. Když je hrabě přistihl, nechal rytíře zbít svými řezníky a pak ho pověsil za nohy do latríny, dokud se rytíř neudusil. Nebo nezalkl – nikdo to pak nemohl poznat. Poté se na mě Gornemant dlouze, vážně zadíval. „Pán musí důvěřovat svým rytířům ve všech ohledech jako vlastní pravé ruce,“ řekl.

V bibli se praví: „Zradí-li tě pravá ruka, usekni ji.“ Oba to víme.

Chci, aby mi Guy mohl věřit. Chci dodržet svůj slib. Domníval jsem se, že milování s Adou vyléčí mou touhu. Ve skutečnosti ji však pouze rozdráždilo. Od chvíle, kdy jsem ji potkal, mě má láska trápí jako bolestivá rána. Teď se mým tělem navíc šíří horečka. Čím častěji se scházíme, tím častěji ji chci. Místo abych byl vděčný za příležitosti, jež se nám nabízejí, zlobím se na chvíle, kdy nejsme spolu. V noci, když vidím, jak Guy odchází ze síně do jejího pokoje, mám sto chutí popadnout ze stolu svícen a vrazit mu ho do oka.

Třeštím do takové míry, že si přestávám dávat pozor. Minulý týden nás málem překvapil jeden z čeledínů, který si přišel pro vidle. Naštěstí na dveřích u stáje vrzají panty, takže jsme se stačili zakrýt a předstírali jsme, že jsem Adě přišel ukázat Guyova nového hřebečka. Mezi služebnictvem se ale šíří drby. Vím, že bych se měl ovládnout a zkrotit svou vášeň. S příští schůzkou čekáme, dokud Guy neodjede na návštěvu jednoho vzdáleného nájemce. Setkáváme se ve strážní místnosti na vrcholu severní věže: zevnitř se dá zajistit a od Atholdovy smrti se Guy neobtěžuje s rozmísťováním hlídek. Bezpečnější místo si najít nemůžeme.

Přicházím jako první. Je bezmračná noc a na nebi pluje úplněk, jehož svit dopadá okny a střílnami dovnitř a odráží se od kopí na stěnách. Celá místnost se koupe ve stříbrné záři. Rozkládám na zem plášť a čekám.

O Adině příchodu mě informuje blížící se světlo svíčky. Do věže vedou příkré a nepravidelné schody – Ada po nich nechce stoupat potmě. Má na sobě čistou bílou košili. Žádný kabát ani šaty, jen plášť z kožešiny svišťů.

Plamínek osvětluje místnost jako maják. Toho by si mohl někdo všimnout. Zhasínám svíci, objímám Adu a líbám ji na ústa. Ona mi však polibek neopětuje a já cítím, jak je ztuhlá. Pouštím ji.

„Copak je?“

Stojí naprosto nehybně, takže v měsíčním světle vypadá jako socha. Připomíná mi variantu Tristanova příběhu, v níž Tristan vytváří v jeskyni dřevěnou podobiznu Yseult, aby se na ni mohl dlouhé hodiny dívat, i když jsou od sebe odloučeni.

„Musíme přestat.“

Možná si Tristan počínal moudře. Socha by nikdy nepronesla slova, jichž jsem se hrozil od prvního doteku.

„Proč?“ Ptám se jako dítě. „Přece kvůli Guyovi.“

„Miluješ ho?“ Vím, že ne.

„Je to můj manžel.“

Neuráží mě ani tak slovo „manžel“, jako spíš to přivlastňovací zájmeno. Nesnáším jakýkoliv náznak toho, že jí Guy patří, nebo že ona patří jemu. Je jenom moje.

Natahuje ke mně ruku, aby mě uklidnila, ale já uhýbám. Nechci jí to usnadňovat.

„Nemůžeme takhle pokračovat,“ trvá na svém. „Zabil bys ho? Bojoval bys se všemi jeho rytíři, vazaly a s celým světem, abychom spolu mohli spát? To nejde. Našemu příběhu nemůžeš napsat šťastný konec. Jestli mě miluješ, necháš mě jít.“

Jestli ji miluji? Jen ať si Guy přijde, ať mě zbije, utopí nebo třeba upálí u kůlu – budu za ni bojovat do posledního dechu. Nikdy nezapřu naši lásku.

Ze schodů slyším nějaký šramot. Dívám se ke dveřím – Ada je nezajistila. Vycházím k nim, ale než stačím dojít do poloviny místnosti, prudce se otvírají. Za nimi stojí postava s hořící pochodní v jedné a taseným mečem v druhé ruce. Jas světla mě oslepuje.

„Petere?“

Je to Jocelin.

23. kapitola

Mont Valois, Švýcarsko

Ráno se Ellie vzbudila nahá pod teplou přikrývkou podšitou kožešinou. Blanchard tentokrát ještě spal a Ellie zůstala ležet, vychutnávala si vrstvu horkého vzduchu mezi jejich těly a poslouchala jeho dech. Spal tiše jako kočka, vůbec nechrápal ani nemumlal ze spaní. Svisle dělenými okny do pokoje dopadalo chladné sluneční světlo a z nádvoří k nim doléhaly zvuky údržby – služebnictvo se staralo o hrad, jak bylo třeba už po staletí. Ellie si pomyslela, že ještě nikdy nebyla šťastnější.

Koutkem oka zahlédla vlčí hlavu nad spojovacími dveřmi do sousedního pokoje a odvrátila se. Tím probudila Blancharda, který se k ní naklonil, políbil ji a sáhl pod postel, odkud vytáhl naditý balíček ve zlatém papíře.

„Šťastné a veselé Vánoce, Ellie.“

Posunula se na posteli výš a rozbalila dárek. Byla to kniha, vázaná v karmínové kůži a se zlatým erbem na obálce.

„Další z vašich osiřelých aktiv?“

„Patřila rodině Saint-Lazarů. Michel mi ji prodal.“

Ellie poznala, že kniha je velice stará. V Oxfordu jí rukama prošlo dost rukopisů, aby poznala vůni jemného pergamenu. Nalistovala první stránku.

Le Conte du Graal.

A pod tím Blanchardovým zdobným rukopisem:

Pro Ellii, ve jménu velké romance.

Nemohla uvěřit, že psal na starý pergamen. Dotkla se stránky a v duchu si představila výjevy z její historie: výrobce zpracovává telecí kůži, dokud není tenká jako papír. Malý chlapec šplhá na strom pro duběnky, aby získal barvivo na inkoust. Písař si ostří rákosové pero, sedí za svým psacím pultem a chystá se začít s opisem. A teď je tu její jméno, nepatřičné jako graffiti na dávném památníku.

Blanchardovi její výraz neušel.

„Minulost byla kdysi přítomností, Ellie. Historie je jen součtem všech uplynulých okamžiků. Lidé, kteří žili kdysi dávno, neměli větší práva než my. Žiješ a vlastníš tu knihu jako dříve oni. Jsi součástí jejího příběhu.“

Ellie otočila na další stránku. Písmo bylo vysoké jen několik milimetrů, rozložené do tří pravidelných sloupců se zdobnou iniciálou nahoře. Připomínalo nějaký seznam či rejstřík, ale při bližším pohledu Ellie zjistila, že se jedná o báseň.

„Znáš Chrétiena de Troyes?“

„Jen podle jména.“ Na univerzitě o něm probíhaly přednášky, ale Ellie na ně nechodila.

„Byl to první a největší autor romancí. Sbíral lidová vyprávění a báje a přetvářel je v poezii pro krále.“

„Děkuju.“ Přitiskla se k němu a zahrnula ho polibky. „A já jsem ti koupila jen pár ponožek.“

Zatímco se Blanchard sprchoval, Ellie zavolala své matce. Věděla, že by se měla cítit provinile, ale bylo vánoční ráno a ona si nehodlala kazit náladu. Nechala telefon vyzvánět celou minutu, ale matka ho nezvedla. Vzpomněla si, že ve Walesu je o hodinu méně: matka je pravděpodobně v kostele.

Podívala se ke dveřím do koupelny a zaváhala. Ještě pořád slyšela tekoucí vodu. Nelíbilo se jí, že musí volat Dougovi před Blanchardem, ale čas od času se tomu nemohla vyhnout. Když byl Blanchard ve stejné místnosti, všechny její lži vyvstávaly s bolestnou jasností do popředí. A taky jí lezl na nervy Blanchardův výraz: nikdy nedával najevo žárlivost, ba ani stud, jen mírné pobavení. Jako Francouz si možná myslel, že je to normální.

Doug se ozval okamžitě, jako kdyby na její zavolání čekal.

„Šťastné a veselé, miláčku.“

„Tobě taky.“

„Jak je ve Walesu?“

Není to léčka? Neuhodl pravdu?

„Prima. Mamka šla do kostela a já škrábu brambory.“

Tohle je naposled, co ti lžu, slíbila si v duchu. Týdny po Dougových narozeninách utekly jako voda a najednou byly skoro Vánoce, které mu taky nechtěla kazit. Usoudila, že nejvýhodnější dobou na rozchod je leden. Nejhorší roční období, Janus jako bůh se dvěma tvářemi, jednou obrácenou dopředu, druhou vzad. Poví mu to po Novém roce.

„Jaké tam máte počasí? Napadl sníh?“

Její mozek se rozběhl na plné obrátky. Měla se podívat na internet. „Nejspíš stejné jako u vás.“

Zvuk sprchy za dveřmi utichl.

„Myslím, že už slyším mamku. Radši poběžím.“ Přetrpěla obvyklé loučení a s rostoucí netrpělivostí pohledem hypnotizovala dveře, aby se ještě neotvíraly.

„Miluju tě.“

Sotva zavěsila, do místnosti vešel Blanchard v županu. Tázavě se na ni podíval.

„Mluvila jsi s někým?“

„S mamkou.“

Blanchard si vzal ze skříně košili. „Měla bys vstávat. Musíme si zasloužit vánoční oběd.“

Než Ellie sešla po schodech dolů, na nádvoří se shromáždilo přibližně deset lidí. Kdyby je potkala ve skutečném životě, patrně by se dala na útěk: všichni byli vysocí a pohlední, oblečení do kožených čepic, tvídových sak a jezdeckých bot – vypadali jako zástupci jiného živočišného druhu. Ellie uvažovala, jestli to jsou všechno Saint-Lazarovi hosté, nebo i nějací jeho příbuzní. Blanchard procházel mezi nimi a představoval je Ellii, ale ta hned zapomínala, o koho jde. Čekala, kdy se setká s Michelem Saint-Lazarem, ten tu však podle všeho nebyl.

Kolona land roverů je odvezla do poloviny svahu hory, na horskou louku s několika stromy a křovinami, kde už na ně čekal další land rover s otevřeným zavazadlovým prostorem, z něhož Ellie slyšela pronikavé skřeky.

Na bidélku v kleci seděl mohutný pták s ostrými drápy. Měl bílou náprsenku, široká křídla složená na bocích a zobák zahnutý jako šavli. Ellie nepotřebovala žádné ornitologické školení, aby v něm poznala smrtícího dravce. Pták byl ke kleci připoután těžkým řetězem.

Blanchard si oblékl koženou rukavici a zavázal si ji až k loktu. S konejšivým mumláním otevřel klec, stáhl řetěz z bidélka a přehodil si ho přes zápěstí. Pták mu poslušně přeskočil na nataženou paži. K ocasním perům měl přivázaný zvoneček, který při každém pohybu zacinkal. Pomocník – sokolník? – natáhl dravci přes zobák koženou čepičku a připevnil mu ji k hlavě.

„Je krásný,“ poznamenala Ellie. „A vznešený.“

„Sokolnictví bylo vždy sportem králů.“ Blanchard vytáhl návnadu přivázanou ke konci dlouhého provázku a podržel ji v pravé ruce. „Vyžaduje nekonečnou trpělivost a hodně peněz.“

Vykročil přes louku s Ellií v závěsu a kolem nohou mu pobíhal černý lovecký pes. Ostatní hosté je následovali v uctivé vzdálenosti, pozorovali Blancharda a popíjeli přivezenou kávu.

Zastavili se uprostřed louky, Blanchard stáhl sokolovi čepičku a rozepnul řetěz. Sokol se trhaně rozhlédl. Dlouhou chvíli setrvával v naprostém klidu a tmavá silueta dravce i jeho pána se ostře rýsovala na bílém pozadí.

Pak cinkl zvoneček, zašustila pera a dravec se vznesl do vzduchu. Málem přitom udeřil Ellii do tváře křídlem. Vystoupal tak vysoko, že ho Ellie skoro ztratila z očí, a zamířil nad malý hájek na konci louky.

„Něco zahlédl.“

Blanchard vytáhl z kapsy kožichu cosi jako miniaturní rádio a zapnul ho. Po prvotním zašumění statické elektřiny začal přístroj pravidelně pípat – pípání zesílilo, když Blanchard namířil přístroj k plachtícímu dravci.

„Na noze má přidělaný vysílač, který nám ho v případě potřeby pomůže najít.“

Sokol se vznášel v lehkém vánku na jednom místě. Ellie mhouřila oči a dívala se do nebe. V čistém horském vzduchu viděla všechno: černá pírka na spodní straně křídel, bílou náprsenku i zahnutý zobák. Měla pocit, že rozeznává i dravcovy bystré oči, které se rozhlížely po krajině pod sebou a trpělivě vyčkávaly…

Náhle se sokol vrhl střemhlav dolů. Seběhlo se to tak rychle, že Ellie ani nezahlédla jeho kořist. V další chvíli dravec zmizel za stromy.

„Za ním!“ zavelel Blanchard. Všichni se rozběhli přes pole a klopýtali v hlubokém sněhu. Ellie vnímala tlukot vlastního srdce, který téměř přehlušoval křupání sněhu pod nohama, štěkot psa i hučení větru. Mezerou v živém plotě se protáhli do hájku a Blanchard mávl doprava.

„Stromy cloní signál. Bude lepší, když se rozdělíme.“

Ellie se vydala neporušenou sněhovou pokrývkou do podrostu. Překročila úzký potůček, ale zakopla o zapadaný kořen a na poslední chvíli se chytila kmene břízy.

Takhle ho nikdy nenajdeme. Zastavila se, zapřela si ruce v bok, aby se zbavila píchání pod žebry, a zhluboka oddechovala. Okolní větve vrzaly pod vrstvou sněhu, odněkud se ozýval drozd a zleva slyšela vzdálené štěkání. A někde zepředu, kousek od ní…

To je ono. Cinkání zvonečku jako rolničky na saních.

Opatrně se plížila mezi stromy. Cinkání znělo čím dál hlasitěji. Vyhlédla zpoza keře.

Sokol vítězoslavně seděl na šedém těle husy. Křídla kořisti rozryla ve smrtelném zápase sníh jako výbuch bomby, ale teď už ležela nehybně. Dravec se s tichým kníknutím sklonil a vytrhl kořisti z těla srdce. Mrtvola byla překvapivě čistá – jediný doklad násilné smrti představovaly tři kapky krve na sněhu.

Ellie na ně zůstala civět a náhle se jí zatočila hlava. Sníh ji oslepoval – byl tak jasný, že se kapky krve zdánlivě vznesly nad zem a pluly Ellii před očima. Takový odstín snad ještě nikdy neviděla.

Ve svém omámení zaslechla další zazvonění. Tentokrát se však jednalo o natolik cizorodý zvuk, že jí vteřinu trvalo, než si uvědomila, co to je. Její mobil. Neobratně ho vyprostila z kapsy.

„Eleanor? Tady je Thomasová z čísla devadesát šest.“

Ellie ji znala: byla to drobná žena, která bydlela ve stejné ulici jako její matka. Měla buclaté líce a teriéra. Ale proč…?

„Klepala jsem, ale nebyla jsi doma a v matčině kabelce jsem našla tvoje číslo. Nevěděla jsem, jestli jsi tady, nebo jestli trávíš Vánoce někde jinde… Byl to šok. Taková hrůza.“

Drmolila, jako kdyby se vyhýbala nějaké nepříjemné zprávě, již nedokázala vyslovit rovnou. Ellie hleděla na sokola, který právě polykal srdce uloveného ptáka. „Co se děje?“

Paní Thomasová vyprávěla o sanitkách, nemocnicích, lékařích a o tom, že neví, jestli bude v pořádku. Její slova nedávala Ellii větší smysl než sokolí skřeky.

„Ale kdo?“ Už však znala odpověď.

Z několika větví se sesypal sníh a na mýtinu se protáhl Blanchard. Rádiový přijímač držel před sebou jako nějaké dálkové ovládání a mířil jím na dravce. Díval se na sokola s jasně patrným potěšením, či snad dokonce s něčím blížícím se extázi, ale pak si všiml Ellie.

„Stalo se něco?“

Z údolí a zpoza moře k ní dolétl hlas, který právě řekl: Tvoje matka.

Saint-Lazarovo letadlo právě procházelo ve Vídni údržbou a přistávací dráhu uzavřela bouře. Ellie strávila noc na letišti a nastoupila na první ranní let nízkonákladové společnosti, plný hlučných rodin s dětmi a vracejících se lyžařů. Na palubě převládaly agresivní barvy a páchl pot, starý krém na opalování a čerstvé pivo. O dvě uličky dál se jednomu dítěti udělalo špatně a pozvracelo podlahu. V Bristolu čekala Ellie hodinu, než jí zaměstnanci letiště vyloží zavazadla.

Na první svátek vánoční nejezdily žádné vlaky, a tak odjela z letiště až do Newportu taxíkem – šedesát kilometrů ji vyšlo téměř na sto liber. Dívala se z okénka na bezvýrazné město, na těch pár mrakodrapů, které se tyčily nad okolními domy, a na těžkopádné pokusy o pouliční umění. Od nástupu do Monsalvatu tu nebyla. Úplně zapomněla, jak šedivé to město je.

Vstoupit do nemocnice, byť jako návštěvník, znamená určitým způsobem kapitulovat před systémem – jako kdyby se člověk mohl s tak velkým utrpením vypořádat jedině tak, že vybuduje cosi lidsky nepochopitelného. Nemocnice Royal Gwent nebyla výjimkou. Jakmile Ellie prošla bránou, stala se zajatkyní nepsaných rozvrhů, pravidel a košaté hierarchie, kterou nikdy nepochopila. Vzpomněla si na Blanchardovu poznámku, že se v kryptě pod bankou čas stává prostorem. Ve chvíli, kdy dospěla k pokoji pacientů po mrtvici, čas i prostor se spojil v prázdnotu osvětlenou zářivkami.

Její matka ležela na posteli oddělené zástěnou od dalších třech lůžek. Bylo tu okno, ale nabízelo jen výhled na cihlovou stěnu. Matka však neviděla ani tu. Měla zavřené oči a na jejím obličeji bylo cosi jemně nesouměrného, byť Ellie nedokázala přesně popsat, o co jde. Vedlo od ní několik jehel s hadičkami a monitory vedle postele přinášely vteřinu po vteřině zprávy o tom, co se děje v jejím těle.

Ellie si sedla a vytáhla krabici švýcarských čokolád, které koupila na letišti. Položila ji na umělohmotný noční stolek vedle postele.

„Momentálně nemůže jíst.“

Objevil se lékař, vysoký plavovlasý muž s úsměvem, který Ellii za těchto okolností urážel.

„Co se stalo?“ Ellie slyšela, jak se jí chvěje hlas, a uvědomovala si, že má blízko k úplnému zhroucení. „Jsem její dcera,“ dodala.

„Vaše matka šla ráno do kostela. Po bohoslužbě se chystala zapálit svíčku, ale zkolabovala.“

Ellie si dokázala tu scénu živě představit. Prostý interiér Svatého Davida, jehož vikář by nikdy nedovolil umístit do kostela vánoční stromeček. Bělovlasé dámy – do kostela chodily většinou ženy – popíjející ranní vánoční sherry, mezi nimiž se zpráva o matčině kolapsu šíří jako panikařícím hejnem ptáků. Otec Evans se prodírá mezi nimi a vybízí všechny ke klidu. Přijíždí sanitka. Jak dlouho museli ve vánočním ránu čekat, než přijela?

„Přivezli ji rovnou sem. Ještě se neprobrala k vědomí.“

„A bude…?“

Ellie nedokázala větu dokončit. Její mozek se vzbouřil a odmítal doplnit nezbytné možnosti.

„Nevím. Její životní funkce jsou v pořádku. Záleží na tom, jestli nedošlo k nějakému, ehm, vnitřnímu poškození.“

Mluví o poškození mozku, pomyslela si Ellie sklesle. Znovu se podívala na matčinu tvář, na její ostře vyrýsované kosti a vrásky. Bylo to hrozné pomyšlení, ale vyzařovala víc klidu, než Ellie kdy zažila.

Lékař nenápadně střelil pohledem na nástěnné hodiny.

„Je v těch nejlepších rukách. Slibuju, že se o ni dobře postaráme.“

Ellie netušila, jak dlouho u matky seděla. Lékař říkal, že by mohlo pomoct, kdyby na ni mluvila, a tak Ellie povídala. Zajíkavě a rozpačitě, často s pláčem, ale taky upřímněji, než si za matčina života kdy troufala. Vyprávěla jí o Dougovi a jeho básni, o Blanchardovi a prstenu, který jí dal, o městech, která navštívila, a hotelích, kde přespávala. Popsala Saint-Lazarův pohádkový hrad i ulovenou husu a sníh potřísněný krví. Přitom si uvědomila, že v jejím životě skoro vše nějak souvisí s bankou. Občas se jí zatoulaly myšlenky a Ellie se na několik minut odmlčela.

Po skončení návštěvních hodin se Ellie vydala k východu a táhla za sebou kufr jako vlastní vinu. Měla jsem tu být. V matčině kabelce našla klíče od domu. Neměla, kam jinam jít, a tak šla domů.

Tu noc spala v matčině posteli a hned po probuzení zavolala do nemocnice. Nenastala žádná změna, k lepšímu ani k horšímu. Oznámili jí, že v neděli smějí návštěvy chodit až odpoledne. Ellie se prohrabala zbytečně formálními šaty, které měla v kufru, dokud nenarazila na džíny a vlněný svetr. Dům byl mrazivě chladný, a když se Ellie šla osprchovat, voda nebyla o mnoho teplejší.

Matně si vzpomínala na podkrovní bojler, a tak si přistavila žebřík a vylezla na půdu. Na trámech uviděla cedulku s varováním, že podlaha nemusí udržet její váhu, ačkoliv to bylo pravděpodobně kvůli spoustě krabic, vyskládaných po celé půdě až pod střechu. Ellie měla dojem, že bojler je někde vzadu.

Tam se nemohla dostat. Sklíčeně vzala za nejbližší krabici. Lepicí páska, která ji držela pohromadě, stářím zpuchřela; když se jí Ellie dotkla, přetrhla se jako jemný papír, krabice se otevřela a na podlahu se vysypala záplava papírů a fotografií.

Ellie málem nahlas zaklela a na vteřinu uvažovala o tom, že se půjde ubytovat do nějakého hotelu v centru – vymění tuhle studenou, rozpadající se minulost za fungující anonymitu. Pak ji ale v rozsypaných dokumentech cosi upoutalo. Byla to fotografie její matky, mladší, než si na ni Ellie pamatovala, s dlouhými rovnými vlasy a tak krátkou sukní, až se Ellie mimoděk přikrčila. Stála před katedrálou s paží kolem pohledného muže, kterého zřejmě právě něco vyrušilo, protože měl zrovna otočenou hlavu a díval se někam stranou.

Aneurin Stanton. Ellie ho okamžitě poznala, ačkoliv ho viděla jen na několika snímcích. Podívala se na zadní stranu fotografie, kde matčiným úhledným písmem stálo:

Bressanone, Itálie – březen 1987

Pokud Ellie věděla, matka nikdy nevycestovala ze země a ani nikdy neměla pas.

Přemohla ji zvědavost. Začala otvírat další krabice a prohrabovala se papíry. Připomínalo jí to archiv v Lucemburku, jako kdyby prováděla hodnocení rizik neukončeného lidského života. Nebo vlastně dvou životů, protože mezi bankovními výpisy a účty za elektřinu narážela na výjevy z vlastní minulosti. Školní fotografie a sešity, obrázky a kresby, vysvědčení, čestná uznání, programy školních koncertů. A mezi tím vším matné stíny třetího života, který je obě tolik ovlivnil. Zpráva o propuštění z armády, stará životní pojistka, pohlednice z Evropy. Ellii nikdy nenapadlo, že její otec tolik cestoval. Počasí je tu pěkné. Viděl jsem pár zajímavých věcí, ale neměl jsem moc štěstí. Miluju tě. Nye

Podívala se na hodinky. Už bylo po poledni – zakrátko začnou návštěvní hodiny. Rezignovala na pokusy proniknout k bojleru a duševně se připravila na ledovou sprchu. V krabici, kterou se právě probírala, zbýval poslední svazek papírů. Hned nahoře pod gumovou páskou ležela nepoužitá letenka. Ellie ji vytáhla a uvažovala, proč se asi tahle cesta nikdy neuskutečnila.

Jednalo se o letenku společnosti British Airways na let z Londýna do Mnichova. Datum: 20. února 1988.

Smutně si uvědomila, proč letenka zůstala nevyužitá.

Aneurin Stanton: 12. března 1949 –19. února 1988

Jenže letenka nebyla vystavena na jméno Aneurin Stanton, ale John Herrin.

24. kapitola

Normandie, 1136

Ve dveřích stojí Jocelin s hořící pochodní v ruce. Plameny prskají a syčí jako démon a Jocelinova tvář je zrůzněná vztekem.

Pozvedá meč. Ada stojí blíž u dveří a já se bojím, že ji Jocelin ve svém vzteku probodne, jen aby se dostal ke mně. Jednám zcela pudově. Strhávám ze zdi kopí a vyrážím do útoku. Jocelin uhýbá, jak nás Gornemant učil, ale hrot zachycuje cíp jeho pláště a odhazuje ho na schodiště. Jocelin se řítí po zrádné spirále a jeho meč hlasitě řinčí do noci. Pochodeň zhasíná.

Objímám Adu kolem ramen a naléhavě ji tisknu k sobě.

„Jestli tu zůstaneš, Guy tě zabije.“

Přikyvuje. Beru ji za ruku a odvádím ji dolů po schodech. Cestu ve tmě ohledávám kopím. Jocelin leží na dalším odpočívadle a z rány v lebce mu teče krev. Nezastavuji se, abych se podíval, zda jsem ho nezabil. Někdo určitě slyšel hluk.

Zatím ale nebyl vyhlášen poplach. Od úpatí schodiště se plížíme po nádvoří ke stájím. Probouzím čeledína, který spí v jedné ohrádce. Rozespale si mne oči.

„Jocelin měl nehodu – potmě se zřítil ze schodů. Musím za Guyem. Osedlej mého koně a tu šedou klisnu.“

Běžím k bráně, zatímco Ada jde pro nějaké věci do domu. Chrlím na strážného několik polopravd a společně pootvíráme bránu dost na to, aby se tudy protáhl kůň. Ohlížím se k domu a přemítám, jestli Ada přijde. Co když si to rozmyslí?

Pak ale vychází v teplých cestovních šatech a plášti, s malým balíčkem přivázaným na zádech. Ať má o našem útěku jakékoliv pochybnosti, pro tuto chvíli je zaplašila. Pod kápí jí není vidět do tváře a já nedokážu uhodnout, na co myslí. Tiskne mi do dlaně cosi chladného a ostrého.

„Nezapomeň tohle.“

Mé ostruhy. Čeledín mi je připevňuje na boty. Vidí, jak Ada usedá na šedou klisnu, a udiveně se na ni dívá. Uvažuje o tom, proč je v domě ticho a tma, když měl Jocelin tak vážnou nehodu?

„Potřebuje být se svým manželem.“

Proklouzneme bránou ven. Úplněk svítí dost silně, abychom viděli na cestu. Pravidelný klapot kopyt mě uklidňuje. Adě, která jede vedle mě, se z hlavy svezla kápě a její dlouhé vlasy vlají ve větru. Rozhlížím se po polích, kde jsme cvičili šerm a jízdní útoky. Dívám se na ovocný sad, kde jsem Adě vyprávěl Tristanův příběh, i na nízké stodoly, kde jsme se scházeli po nocích. Tato místa představovala uplynulých šest let můj domov. Je to zvláštní pomyšlení: už je nikdy neuvidím.

Cítím se volný, ale vím, že to je iluze. Dobře jsem viděl výraz v Jocelinově tváři. Jestli přežil pád, žádná pozemská moc mu nezabrání v tom, aby nás pronásledoval.

25. kapitola

Newport, Jižní Wales

V nemocnici se kromě zaměstnanců nic nezměnilo. Dvě zdravotní sestry převlékaly postel – obrátily Elliinu matku nejprve na jeden a poté na druhý bok, jako kdyby hýbaly s mrtvým tělem. Ellie se nedokázala dívat; počkala raději před zástěnou. Cedule na stěně jí připomněla, že by měla vypnout mobil. Aspoň tím bude šetřit baterii. V posledních několika týdnech se vybíjela překvapivě rychle.

Po odchodu sestřiček si Ellie sedla k matce. Vzala si s sebou staré pohlednice z půdy a předčítala je nahlas – oživovala otcův hlas, který nikdy neslyšela. Doufala, že matka vnímá a někde za tou nehybnou tváří vzpomíná na šťastnější časy. Jaký asi táta byl? Ellie ho viděla vždy jen jako zdroj matčina smutku, ale jistě spolu byli šťastní. Jako řada dětí si nedokázala představit, že její rodiče mohli existovat bez ní.

V neděli se nemocnice zavírala brzy a Ellie si provinile uvědomila, že je skoro ráda. Uběhlo teprve čtyřiadvacet hodin, ale z nemocnice už se jí dělalo zle – ze zdejšího tlumeného světla, nepravidelných vyrušení a dlouhých hodin, kdy se nic neděje. Takhle stráví zbytek svého života?

Doma se vydala rovnou na půdu. Znovu se podívala na letenku a zpola doufala, že se jí jen něco zdálo. Ale to jméno tu bylo pořád. John Herrin.

Když teď věděla, co má hledat, prošla systematicky celou půdu. Objevila svůj starý školní atlas a označila si v něm otcovy cesty s pomocí dat a míst z pohlednic, útržků letenek i účtů v cizích měnách. Pátrala po nějaké souvislosti s Johnem Herrinem, Londýnem a podzemní dráhou, i po jakékoliv zmínce o obtloustlém mužíkovi jménem Harry. V knihovnách se při práci na dizertaci naučila odpojit analytickou polovinu mozku a procházet dokumenty, aniž by nad nimi přemýšlela. Teprve až sežene všechny kousky skládačky, pokusí se zjistit, jak do sebe zapadají.

Po půlnoci byla hotová. Konečně uvolnila cestu k bojleru. Její oblečení páchlo zatuchlým prachem a paže i tvář ji bolely od otírání o izolační skelnou vatu. Našla spínač bojleru a dopřála si dlouhou sprchu, dokud nezačala docházet teplá voda. V kredenci objevila polévku v konzervě a sýrové sušenky a udělala si pozdní večeři – celý den nejedla. Teprve pak se podívala na shromážděné důkazy.

Přitáhla k sobě atlas se spoustou teček po celé dvoustránkové mapě Evropy. Cesty probíhaly ve dvou až tříměsíčních intervalech v období mezi lety 1984 a 1987. Nejvýchodnějším navštíveným místem byl Istanbul a nejzápadnějším Santiago de Compostela, ale většina značek se soustředila mezi Rýnem a Seinou, do oblasti, o kterou se po staletí přetahovala Francie s Německem a do které spadaly i malé státy jako Belgie či Lucembursko. Další shluk teček probíhal podél Alp ze severní Itálie na jih Francie a několik jich bylo ve Švýcarsku kolem Lausanne.

Kromě toho měla letenku Johna Herrina, k níž přidala hotelový účet a žádost o duplikát rodného listu, oboje na totéž jméno.

A nakonec dopis, psaný na stroji na silném krémovém papíře. Text zval Johna Herrina na čtvrtek 22. listopadu 1987 k pracovnímu pohovoru. Když ho Ellie uviděla poprvé, překvapeně zalapala po dechu.

Pan ředitel Vivian Blanchard by byl potěšen, kdybyste ho mohl navštívit a promluvit si s ním o možném nástupu do zaměstnání v bance Monsalvat.

Londýn

Ellie nedokázala uvěřit, že dnes ještě někdo používá telefonní automaty, ale zdálo se, že – podobně jako Cliff Richard – opravdu stále existují. Když se teď krčila ve skleněné kukani na rohu Moorgate a London Wall, byla za to vděčná. Věděla, že Monsalvat může monitorovat hovory z jejího telefonu – dokonce jim k tomu podepsala souhlas. Až do doby před dvěma týdny si neuměla představit, že by říkala věci, které by stálo za to odposlouchávat.

Telefon zvonil a zvonil, dokud se nezapnul záznamník. Ellie se podívala na vizitku, kterou jí dal Harry v bruselských zahradách – telefonní číslo s londýnskou předvolbou a načmáranou poznámkou. Jestli se vám nikdo neozve, nechte vzkaz pro Harryho od Jane.

„Dobrý den, Harry, tady je Jane.“ Honem se snažila vymyslet, jak by měla pokračovat, ale nic ji nenapadalo. „Zavolejte mi.“ Jenže Harry jí nebude telefonovat na mobil a v bytě pevnou linku neměla.

Kolem projelo auto, které zalilo telefonní budku světlem z reflektorů. Ellie se odvrátila. Nemohl to být bentley? Pokusila se zahlédnout značku, ale viděla už jen dvojici červených zadních světel.

Podívala se na hodinky. Nemocniční ústředna v Newportu bude za deset minut zavírat. Ellie zadoufala, že ji nikdo nesleduje, vyšla z budky a vytáhla mobil. Tichý hlas, povědomý a bezvýrazný jako automat podávající informace o přesném čase, jí oznámil totéž, co každý den po celý týden. Nenastala žádná změna.

Mohla pouze čekat.

Ve většině City je leden jen kocovinovou dohrou minulého roku: dny se vlečou, obědové přestávky se prodlužují a pracovní doba se zkracuje. I služebně mladší analytici se občas dostanou domů před osmou. V Monsalvatu ale zvonily telefony, chodby překypovaly aktivitou a e-maily poletovaly sem a tam se stejnou četností jako jindy. Ellie odhalila důvod této horečné činnosti v pátek po Novém roce, když si ji Blanchard zavolal do své kanceláře.

„Jak se vede matce?“ zeptal se bez úvodu.

„Je stabilizovaná, ale zůstává v bezvědomí.“ Nedívala se mu do očí. Každý večer, když se vracela do Barbicanu, s obavami tajila dech, jestli na ni před bankou nebude čekat bentley. Ani jednou tam nebyl. Jako kdyby Blanchard vycítil její náhlý odstup. Skoro se s ním nevídala ani v kanceláři.

„Jsi spokojená s péčí, kterou jí poskytují? Dostává všechno, co potřebuje?“

„V rámci možností ano.“

„Má nějaké příbuzné, kteří by za ní chodili?“

„Ani ne.“

Blanchard si pohrával s manžetovými knoflíčky. „Mluvil jsem s jedním přítelem. Je to lékař a odborník na rekonvalescence po mrtvici, možná jeden ze čtyř nebo pěti nejlepších na světě. Řídí soukromou kliniku poblíž Harley Street. Jestli chceš, je ochoten přijmout tvou matku jako pacientku.“

Ellie zavrtěla hlavou. „To je moc laskavé – ale nemohly bychom si to dovolit. Matka nemá pojištění.“

„Náklady uhradí banka.“ Blanchard se opřel o stůl a zadíval se na Ellii tak upřeně, že nedokázala uhnout pohledem. „Já vím, že nestojíš o charitu. Já bych o ni taky nestál. Ale musíš udělat to, co je pro tvou matku nejlepší. Až se probere z kómatu, bude potřebovat mimořádnou péči. Veřejná zdravotní služba je obrovské soukolí – jeden život pro ně nic neznamená. Zvlášť v zimě. V Londýně se o tvou matku postarají lépe.“

Ellie nemohla nic namítat; věděla, že má Blanchard pravdu. Nemohla ale ani souhlasit – ne protože byla tak hrdá, ale protože se bála. Když nechá matku převézt do Londýna, do Blanchardovy nemocnice, kde ji budou ošetřovat Blanchardovi lékaři, bude to, jako kdyby ji vydala do jeho moci.

Blanchard si její váhání vyložil špatně. „Zapomínáš, že jsem na téhle věci taky zainteresovaný. Nechci, abys zbytečně trpěla. Bude pro tebe jednodušší, když nestrávíš polovinu života pendlováním mezi Londýnem a Newportem. Pro tvou matku bude lepší, když ji budeš moci každý den navštěvovat. Slyšel jsem, že po probuzení z kómatu je hodně důležité, aby měl člověk u sebe svoje nejbližší.“ Propojil konečky prstů. „A je tu i obchodní stránka věci, jako vždycky. Chápu, že jsi myšlenkami u své matky, ale potřebuju tě tady a teď.“

Ellie čekala.

„Michela Saint-Lazara potěšilo, že zvítězil v aukci na koupi Talhouettu. Společnost nicméně tak potěšena nebyla. Její vedení odmítlo přijmout našeho kandidáta do správní rady a umožnit nám přístup do firmy. Proto se Michel rozhodl převzít přímou kontrolu.“

„Násilím?“

„Bude to obrovská bitva. Podíly vlastní francouzská i německá vláda. Pokud nám je prodají Francouzi, Němci odmítnou; pokud je prodají Němci, odmítnou Francouzi. Ve skutečnosti s námi patrně nebude chtít obchodovat ani jedna strana, protože nás budou považovat za nastrčenou společnost, která kryje někoho jiného. Obě vlády dohromady vlastní čtyřicet procent akcií, takže výchozí podmínky nejsou jednoduché. Všechno musí vyjít v náš prospěch. Michel je ale pevně rozhodnutý uspět. Potřebujeme tě, Ellie. Tvá matka může stonat měsíce a ty nesmíš po celou tu dobu přešlapovat na místě. Život jde dál.“

Zvedl pozlacený nožík na otvírání dopisů a vytlačil s ním rýhu do kožené podložky na stolní desce. „Myslím, že bys nemohla pokračovat v práci pro Monsalvat, jestli tvá matka zůstane v Newportu.“

O týden později obdržela odpověď. Vzkaz byl tak dobře ukrytý, že ho málem přehlédla – vložený mezi záhyby zadarmo rozdávaných novin, které jí kamelot vtiskl do ruky, když šla po ulici k Barbicanu. Držel je o vteřinu déle, než bylo nutné, takže Ellie vzhlédla. Kamelot měl žlutou čepici staženou hluboko do čela, ale Ellie přesto poznala Harryho ustaraný obličej. Moment nato se od ní odvrátil, aby vnutil noviny dalšímu zákazníkovi. Následující den se po něm rozhlížela, ale nebyl tam.

O dva večery později vystoupila z autobusu na Fulham Road a vrátila se zpátky k rohu ulice, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje. Old Church Street, stálo ve vzkazu. Viděla tu jen obchod se starožitnostmi a holou cihlovou zeď, která ohraničovala hřbitov, opuštěný kousek půdy, na který všichni dávno zapomněli. Ellie si ho všimla z horního podlaží autobusu cestou sem.

Ze zelených vrátek ve zdi prýskala barva – vypadala, že jsou skrz naskrz zrezivělá a ani nepůjdou otevřít. Když ale Ellie vzala za kliku, vrátka takřka bez hluku povolila. Před ní vyčnívalo z hlíny několik náhrobků připomínajících nějaký neolitický pomník.

„Omlouvám se, že se nám nepodařilo najít na schůzku veselejší místo.“

Za jiných okolností by při pohledu na osamělou postavu ve stínech opuštěného hřbitova nadskočila, ale dnes byla příliš unavená. Harry se opíral o zeď v místě, kde na něj cestující z autobusu nemohli vidět, a vyhlížel zpoza lišejníkem porostlého kříže. Kývl na ni, ať se k němu připojí.

„Snažíte se mě vyděsit?“

Zavrtěl hlavou. „Nemáte ponětí, jak to bylo náročné. Blanchard vás nechává všude mimo kancelář sledovat. Skoro jako kdyby věděl, kam jdete, ještě než vykročíte ze dveří.“

„To není tak těžké. Chodím jenom do kanceláře nebo domů. To je všechno.“

Ellie vzpomínala na nějaké nečekané shody okolností či tváře, kterých si všimla častěji než ostatních. Harry opět mluvil jako paranoik. Jenže teď mu musím věřit, pomyslela si.

Jestli má Harry pravdu, musejí si pospíšit. „Povězte mi o mém otci. Pracoval pro Monsalvat?“

Harry odloupl z kříže kousek lišejníku a odkryl tak bílý kámen.

„Nevzali ho. V Bruselu jsem vám řekl, že jsem členem jedné organizace. Můžete ji označit jako bratrstvo, ačkoliv nemáme nic proti ženám. Bojujeme proti Monsalvatu ve válce, která s přestávkami trvá skoro devět set let.“

Šlo o mimořádně nezvyklé prohlášení, ale Ellie řekla jen: „Banka byla založena teprve v šestnáctém století.“ Teprve.

„Banka ano. Ale historie Monsalvatu sahá mnohem dál do minulosti. Saint-Lazare de Morgon, který banku založil, byl potomkem normanského vojevůdce Lazara de Mortain, což byl i podle středověkých měřítek hodně odporný člověk.“

„Proč se u nich můj otec ucházel o místo?“

„Prováděl průzkum terénu. Vzpomínáte si, jak jsem vám řekl, že zemřel, když se pokoušel vloupat do jejich trezorů?“

„Na taková slova se jen tak nezapomíná.“

„Před devíti sty lety Lazar de Mortain našemu bratrstvu něco ukradl. Pokud víme, je to dosud zamčené v jejich kryptě.“

Ellie si vzpomněla, jak se sklepení banky třáslo při průjezdu metra. Představovala si oslnivý reflektor vynořující se ze zatáčky. V kuželu světla stojí postava, která nemá čas zareagovat. Následuje skřípění brzd, pach kovu, náraz. Občas, když pracovala dlouho do večera a budova ztichla, cítila slabé chvění podlahy coby tlumenou ozvěnu projíždějící podzemní soupravy.

„Monsalvat je přes zdánlivě moderní fasádu v podstatě feudální společnost. Michel Saint-Lazare je král a Blanchard jeho věrný senešal. Taky je Saint-Lazarův synovec, věděla jste o tom?“

Ellie zavrtěla hlavou.

„Saint-Lazare nemůže mít děti. Při jednom setkání s námi od pasu dolů ochrnul.“ Harry si nepřítomně pohrával s knoflíkem kabátu.

Ellii se vybavila Blanchardova slova z toho večera po opeře. Se mnou nepotřebuješ žádnou ochranu. Snažila se pochopit tyto starce s tolika penězi a s takovou mocí, jimž však byla odepřena nejzákladnější tvůrčí schopnost množení.

„A co Talhouett? Co s vámi mají společného?“

„S námi nic. Je to obyčejná středně velká evropská společnost. Shodou okolností ale vlastní něco, co patří nám.“

Ellie si vzpomněla na jeho dotaz v bruselském parku. Blanchard se jí po hodnocení rizik ptal na totéž. „Mirabeau.“

„Nepotřebujete vědět, co to je. Saint-Lazare ale nějak zjistil, že to mají. Když jsme se doslechli, že stahují kolem Talhouettu síť, poslali jsme jednoho člověka, aby zjistil, co ví.“

Ellie si všimla, jak se po jednom náhrobku pohybuje stín. Možná přece jen nebyla natolik unavená, aby se nebála. Byla to ale jen veverka.

„Akce dopadla špatně. Jeden muž zemřel, druhého zajali. Teď už je taky po smrti.“

„Kdo ho zajal?“

„Blanchard? Saint-Lazare?“ Harry pokrčil rameny. „Na tom nesejde. Blanchard má nohsleda, který pravděpodobně odvedl špinavou práci, chlápka jménem Destrier.“

„S tím jsem se setkala.“

Po Fulham Road projel autobus. Světla horního patra se vznášela vysoko nad zemí a cestující propluli kolem, aniž by tušili, co se děje v temnotě pod nimi.

„Proč mě Blanchard najal?“ zeptala se Ellie.

„Nevíme. Nenapadlo nás, že vůbec ví o vaší existenci, jinak bychom vás chránili líp. Nechtěli jsme, abyste se do toho všeho připletla. Ale když se tak stalo… Kruci.“ Zakroutil knoflíkem pláště tak silně, až nitě povolily. Smutně se na něj podíval. „Minulé Vánoce byl ten kabát nový.“

Ellii na jeho kabátu nezáleželo. Nezáleželo jí ani na devět století mrtvém rytíři nebo bratrstvu, které chce banku zničit.

„Co po mně chcete?“

Nikdy se na nic neptejte, pokud už neznáte odpověď, učili ji v kurzu o vyjednávání. Jenže odpověď člověk zná pokaždé. Už když ve švýcarském horském hájku mluvila s paní Thomasovou, věděla, co přijde.

„Chceme, abyste se vloupala do krypty.“

„Co v ní je?“

Harry si uložil knoflík do kapsy. „Kdybych vám to řekl, nevěřila byste mi.“

„Chcete, abych riskovala život, ale nepovíte mi, o co jde?“

„Nemůžu.“ Harry strčil ruce do kapes. „Až to získáte a až budete v bezpečí, všechno vám vysvětlím.“

„Ale můj táta věděl, co to je.“

„Váš otec tomu zasvětil celý život.“

Zkusila jinou taktiku. Předstírala, že se ještě nerozhodla. „Říkal jste, že jste nechtěli, abych se do toho připletla.“

Harryho výraz jí připadal nadmíru omluvný: svěšené koutky úst, tvář s povislými sanicemi a oči, které měl často sklopené k zemi. Na jeho dalších slovech však nic omluvného nebylo – slyšela v nich jen krutou, nevyhnutelnou pravdu.

„Na to už je pozdě. Teď se vás snažím vysvobodit.“

26. kapitola

Francie, 1136

Následující dva měsíce jsou nejšťastnějším obdobím mého života.

Jedeme na jih, k území francouzského krále. V bezpečí nejsme nikde, ale zde aspoň totéž platí i pro Guyovy muže. Po dvou dnech prodáváme koně. Mrzí mě, že se musím vzdát svého postavení, jen co jsem si ho vysloužil, ale koně se dají snadno poznat a přitahujeme k sobě příliš pozornosti. Mohli bychom se vydávat za rytíře s paní, ale lidé by uvažovali, kde máme služebnictvo a zavazadla. Pamatovali by si nás.

Pěšky jsme téměř neviditelní. Jaro přechází v léto a lidé celého křesťanského světa se po tisících vydávají na cesty. Můžete putovat z Canterbury do Compostely a nikdy nebýt sám. Po prvním týdnu, kdy jsem se pořád otáčel přes rameno, jestli za námi nespatřím prach zvířený kopyty koní, mě ostatní poutníci začínají uklidňovat. Čím víc lidí nás vidí, tím méně si nás všimne.

Oba měníme podobu. Nechávám si narůst dlouhé vlasy i plnovous. Adina krása se dá zamaskovat hůř, ale po dvou měsících je její pleť ošlehanější větrem a tmavší. Představujeme se jako manželský pár a podle toho také žijeme. Po tak dlouhé době ukrývání je úleva, že nemusíme svou lásku tajit. Připadá mi to správné a poctivé. Skoro zapomínám, že Ada má opravdového manžela.

Nikdy o něm nemluví, ale kdykoliv míjíme kostel, ztichne a já si uvědomuji, že složila slib před Bohem. Ten slib ji dosud váže, bez ohledu na to, jak silně si ho přeji zrušit.

Nějaký čas poté, co přestáváme být dětmi, si přejeme, aby svět byl jiný, než je – aby se rány hojily bez jizev, aby každá láska byla první a aby hříchy minulosti šlo odčinit jedinou zpovědí. Ještě v mládí jsem se ale dozvěděl pravdu: nikdy nemůžeme odhodit minulé lítosti, jen nabíráme další a toto stále těžší břímě vláčíme až do smrti. Nanejvýš se naučíme žít sami se sebou a vyrovnat se s minulostí.

U svatostánku Panny Marie v Tours věnuji Adě dřevěnou brož se dvěma ptáky, kteří pijí ze společného poháru. Nemohu si ji vzít, ale mohu si kleknout a slíbit jí: „Navždy tě budu milovat a navždy tě budu ochraňovat.“

Léto ale pomalu končí. Jednoho dne mi dochází, že na cestě už není tolik lidí jako ještě před týdnem. Snadněji nacházíme volná místa v noclehárnách a chudobincích a fronty u městských bran nejsou tak dlouhé. Poutníci se začali vracet domů na sklizeň, aby otřeli prach z bot a připravili zásoby na zimu. Otázky, jež jsem si dosud nepřipouštěl, se začínají ozývat s dvojnásobnou silou. Až se všichni vrátí domů, kam půjdeme my? Jak se uživíme? Šetřili jsme s penězi za koně, jak to jen šlo, ale už jsou skoro pryč. Na cestě můžeme snadno předstírat, že jsem rukavičkář z Londýna, ale tím se přes zimu neuživíme. Ada umí šít a plést, ale to umí každá žena. Já se mohu pochlubit jedinou dovedností: umím bojovat.

V druhé polovině srpna mě napadá řešení. Jsme zrovna v Burgundsku nedaleko od Dijonu. Každým dnem se stmívá dřív. Padá soumrak, když přicházíme k jednomu hostinci. Obvykle se jim vyhýbáme, protože jsou drahé, ale celý den pršelo a minulou noc jsme spali pod keřem. Na dveřích si všímám vysokého modrého štítu se zlatou hvězdou. Smlouvám s hostinským cenu za nocleh s jídlem a nakonec se ho ptám na ten erb.

„Patří Etiennu de Luz.“ Trhá palcem k zadní místnosti, odkud slyším smích a zpěv. „Hrabě z Dijonu pořádá za tři dny v La Roche turnaj.“

Hostinský se šourá pryč a Ada mě chytá za zápěstí. Uhodla, na co myslím.

„Je to moc nebezpečné.“

„Nikdo mě nepozná. Jsme daleko od Normandie.“

O tohle jí nejde. „Na turnajích každou chvíli někdo zemře.“

Má pravdu. Nebojuje se tupými meči a zbroušenými hroty. Když se roztříští kopí, po okolí se rozletí třísky jako hejno šípů. Ráno, po dlouhém nočním dohadování s Adou, ale stojím před stájí a čekám, až si Etienne de Luz přijde pro koně.

Na první pohled je jasné, že to není žádný válečník. Je v plné zbroji, i když zkušený bojovník by si šetřil síly na zápas. Jeho nablýskaná drátěná košile a šperky vykládaná pochva nemohou zakrýt skutečnost, že na sobě má jen jednu vrstvu kroužkové zbroje a jeho meč by se patrně zlomil i při silnějším poryvu větru. Muži, kteří vycházejí z hostince za ním, ale vypadají lépe.

Předstupuji před něj. „Slyšel jsem, že nabíráte muže pro turnaj v La Roche.“

Prohlíží si mě od hlavy k patě a pak se otáčí na svého senešala. Chce slyšet jeho názor. Je ješitný, ale zná hranice svých schopností.

Senešal se na mě se zájmem dívá. „Co umíš?“

Rozhlížím se po nádvoří. Zrak mi padá na holubici, která sedí na kraji střechy a vyzobává z došků červy. „Půjčte mi kopí.“

Senešal poslechne. Potěžkávám ho v ruce a hledám těžiště. Není tak kvalitní jako velšské kopí, ale musí stačit.

Napřahuji se k hodu. Kopí zasahuje holubici doprostřed hrudi, prochází jejím tělem a zabodává se do střechy. Bílá pírka se barví krví. Zdá se, že to na Etienna i jeho senešala udělalo dojem.

Guy by podotkl, že to není zrovna rytířská dovednost, ale při turnaji záleží jen na tom, kolik mužů přizvete.

„Dokážeš to v sedle?“

Nechávám si pro sebe, jak se tam ta holubice dostala: že jsem ji v noci chytil ve stájích, přivázal jsem ji ke střešnímu trámu a pečlivě jsem si odkrokoval vzdálenost. Vypravěč nemusí prozrazovat posluchačům všechno.

„Dejte mi koně a já vám ukážu, co umím.“

27. kapitola

Londýn

Nebýt toho, co se odehrálo později, následující měsíc by byl nejtěžší v Elliině životě. Každé ráno vstávala v pět hodin a o půl hodiny později už u svého stolu žvýkala obilnou tyčinku a pročítala zprávy z noci. V osm se scházela s Blanchardem a zbytkem týmu. Následovalo dvanáct hodin schůzek, konferenčních hovorů, vyřizování e-mailů a pročítání tabulek. Každý večer v devět pro ni přijíždělo taxi, které ji odvezlo do nemocnice, kde strávila hodinu po matčině boku: v soukromém zařízení aspoň neomezovali návštěvní hodiny. Pak jela dalším taxíkem domů, kde prolétla vzkazy, které jí přicházely na telefon, a pracovala do dvou nebo tří hodin do rána.

Žila ve tmě, ve světě, kde vládne nepřetržitá noc a kde se skoro nikdy nevyspí. Začala znovu chodit pěšky do práce, i za deště, jen aby byla aspoň deset minut na čerstvém vzduchu. Brzy poznávala lidi, kteří byli v tu dobu vzhůru: metaře na rohu Grasham Street, který uklízel zbytky předešlého dne, řidiče novinové dodávky, který na ni troubil, když ji míjel, prodavače v trafice, který právě zvedal roletu a nikdy se na ni nepodíval. Občas si vzpomněla, že by měla být opatrná, a dávala si pozor na stíny ve dveřích domů a na to, jestli ji někdo nesleduje. Většinou ale byla příliš unavená.

Jako kdyby se ocitla v bezčasovém prostoru, ohraničeném plátnem, na které ostatní píší svá přání. Někdy měla pocit, že se každou chvíli roztrhne na dvě poloviny. Nemohla opustit Monsalvat, dokud její matka ležela v Blanchardově nemocnici, ale nemohla ani ignorovat Harryho. Ani nevěděla, jestli ještě chodí s Dougem. Řekla mu o matčině mrtvici, mnohem později, než měla, a upravila svoje vyprávění tak, aby zakryla skutečnost, že trávila Vánoce ve Švýcarsku. Doug za ní chtěl přijet, ale Ellie odmítla. Poznala, že ho tím ranila – začal říkat něco o neúnosné situaci v jejich vztahu, ale zbytek věty spolkl. Od té doby volal jednou týdně, aby se zeptal na Elliinu matku, ale jinak ji nechával být. Jejich hovory byly tak formální a odměřené, až Ellie občas uvažovala, jestli se s ním v polospánku nerozešla a pak na to nezapomněla.

V průběhu měsíce ji Blanchard začal pověřovat nezvyklými úkoly. Jednou večer měla hodit dopis do poštovní schránky kancelářských budov ve Wappingu. O dva dny později noviny, které se obvykle nezabývaly světem obchodu, otiskly reportáž o finančním řediteli britské pobočky Talhouettu. Pod titulkem bankéřská kratochvíle byly přesně popsány sadomasochistické hrátky – včetně fotografií a výpovědi očitého svědka –, o nichž se zmíněný ředitel nějak zapomněl zmínit své manželce. Nejprve hrozil žalobou, ale poté odstoupil z funkce, aby trávil víc času s rodinou.

Jindy zase Ellie strávila dopoledne ve vstupní hale hotelu na Knightsbridge čekáním na správce známého penzijního fondu. Jakmile se objevil, sledovala ho do výtahu. Než dojeli do sedmého patra, správce získal nový kufřík od Gucciho, tak těžký, že když ho odnášel, nakláněl se pod jeho váhou ke straně. O týden později jeho fond oznámil, že bude svým podílem hlasovat ve prospěch Saint-Lazarova převzetí.

Kdyby se Ellie na chvíli zastavila a zamyslela, možná by jí došlo, co vlastně dělá. Jenže to neudělala. Její mysl se naučila pracovat v mantinelech jednoduché tabulky: v jednom sloupci byly faktory, které pomáhají převzetí, v druhém faktory, které mu brání. Nad příčinami a následky téměř neuvažovala a na to, co je správné a co ne, nemyslela už vůbec. Byla příliš unavená.

Aspoň nemusela tolik cestovat. Ředitelství Talhouettu a většina jeho obchodních partnerů působila na kontinentě, ale jakási historická shoda náhod ponechala hlavního akcionáře v Londýně. Ellie vykonala jen jednu cestu a jako u většiny ostatních k ní došlo zcela nečekaně. Jednou odpoledne do její kanceláře vpadl Blanchard. Ellie ho ještě nikdy neviděla tak vzteklého.

On to ví, pomyslela si. O Harrym, Newportu, o všem.

Prohrábla se papíry a snažila se o klidný výraz. „Co se děje?“

„Bílý kůň.“ Pleskl o stůl složkou. „Co víš o Koenig Group?“

Ellie polkla, aby si utřídila myšlenky. „Je to soukromá společnost, která se zabývá především obchodováním v oblasti infrastruktury a komunikací, ne?“

„Připravili pro Talhouett přátelskou nabídku. Vedení je nakloněno tomu, aby ji přijalo – dokonce i německá vláda je možná podpoří. Jeden z jejich politiků se domnívá, že jsme nepřijatelní představitelé globálního kapitalismu.“ Ušklíbl se.

„Tomu nerozumím,“ zamračila se Ellie. „Už teď nabízíme víc, než bychom podle hodnocení výnosů a ztrát měli. Koenig neprovozuje žádnou doplňkovou firmu k vytvoření synergie, a jestli za nimi stojí německá vláda, ta jim nikdy nedovolí propouštět zaměstnance nebo ukončit činnost společnosti. Co z toho budou mít?“

„To není shoda náhod, Ellie. Michel Saint-Lazare má nepřátele a jeden z nich jedná prostřednictvím Koenigu. Musíme okamžitě odjet do Paříže.“

„Já myslela, že Koenig sídlí ve Frankfurtu.“

„S nimi nemá vůbec smysl mluvit.“ Zvedl svou složku a obrátil se k odchodu.

„Koenig chce hrát gambit bílého jezdce. Víš, jak nejlíp zastavíš útočícího jezdce?“

Ellie mlčky zavrtěla hlavou.

„Zabiješ pod ním koně.“

Bentley se blížil po Commercial Road k Limehousu. Nebyl velký provoz, ale Blanchard přikázal řidiči, ať jede oklikou. Když Ellie vzhlédla od laptopu, překvapeně zjistila, že míjejí dlouhou řadu skladišť. „Tudy se jede k letišti?“

Blanchard zahučel cosi o opravách na silnici a Ellie se vrátila k práci. Podruhé zvedla oči, když vůz zastavil ve slepé uličce průmyslové zóny. Předpokládala, že řidič špatně odbočil, ale Blanchard se vyčkávavě díval z okna.

Ellie sledovala jeho pohled za plot s ostnatým drátem. Před nimi se rozkládala pustina: spálené cihly a rozvrácené kovové nosníky vyhořelého skladiště. Vánek zvedal do vzduchu vločky popela, jako kdyby požár stále doutnal, ačkoliv k němu muselo dojít už před nějakým časem. Buldozery navezly rozvaliny do vysokých hromad a sežehnuté stěny sousedních budov už byly přemalované. Na plotě visela cedule s nápisem Logické obvody jako pomník padlé firmě.

To jméno už ale Ellie viděla. Vzpomněla si na první týden v práci, na hrdého starce, který odmítal Blanchardovy nabídky, aby jeho syn mohl zdědit firmu, o niž neměl zájem. Rosenbergova mechanizační společnost, jež zefektivnila řetězec dodavatelů, aby zůstala konkurenceschopná. Ellie si pamatovala, jak po pás v odpadcích prohlížela firemní loga na kartonech. Logické obvody – vaše logická volba.

„To byla ta klíčová dodavatelská firma pro Rosenberga.“

„Jejich továrna před třemi měsíci vyhořela. Bez nich Rosenberg nemohl pokračovat ve výrobě. Zákazníci ho opustili a banka mu odmítla poskytnout úvěr. Už se chystal vyhlásit bankrot, když jsme mu učinili poslední nabídku. Pochopitelně nižší. Jeho společnost byla v podstatě bezcenná.“

Ellie se přiměla k tomu, aby se mu podívala do očí. „Proč jsi mě sem přivezl?“

„Byl to tvůj první obchod. Napadlo mě, že budeš chtít vědět, jak skončil.“

„Takhle ne.“ Zírala na spáleniště a představovala si, jak budovu pohlcují plameny. „To jste udělali vy?“

„Jistěže ne.“ Povytáhl koutky úst a v úsměvu se mu zaleskly zuby. Mlčky ji vyzýval, ať ho obviní ze lži. „Ale kdyby ano – je to špatné? Společnost je v zásadě jen součtem aktiv. Nahromaděním hodnot. Dejme tomu, že přikážu obchodnímu oddělení zaujmout agresivní postoj k jisté korporaci. Začneme ve velkém prodávat jejich akcie, na trhu se rozšíří panika a ostatní investoři budou následovat. Během několika minut zlikvidujeme stovky milionů liber z jejich aktiv. Všechno zcela legálně. V čem je rozdíl, jestli zničím jejich aktiva v podobě budov a strojů? Když použiju oheň místo telefonu?“

„Je to nezákonné.“

„Nikdo nezemře. Cítíme sentimentální náklonnost k fyzickému majetku, ale nejde o nic víc než o konkrétní vtělení bohatství. A bohatství je základní látkou kapitalismu. Vytváříme je, nebo je ničíme, snažíme se o jeho získání a odpíráme je svým nepřátelům.“

„A co si za všechno to bohatství kupujete?“ zašeptala Ellie hlasitěji, než zamýšlela. Blanchard po ní vrhl překvapený pohled.

„Moc a vliv, samozřejmě.“

Paříž

Ellie si odjakživa přála navštívit Paříž, ale ne takhle. Přistáli za tmy a o třicet minut později už projížděli v limuzíně nevelkým provozem hodinu po dopravní špičce. Ellie byla nervózní. Pokaždé, když se ohlédla, viděla za nimi černý range rover s neprůhlednými skly. Když přejeli do jiného pruhu, vůz je následoval. Když se mezi ně pokoušelo zařadit taxi, range rover prudce popojel kupředu, divže taxíkáři nevrazil do nárazníku. Taxi se vzteklým zatroubením uhnulo.

„Nesleduje nás někdo?“

Blanchard se ohlédl a usmál se. „Destrier nám zařídil doprovod. Prý tu operuje gang anarchistů, který nám vyhrožuje. Nejde o nic konkrétního, ale Destrierovi to dělá starosti. Je jako starostlivá babička.“

Limuzína zastavila na Place Vendôme před pařížským Ritzem a range rover se zařadil mezi ostatní automobily. Na recepci si vyzvedli klíče od pokoje spolu se zprávou.

„Pan Lechowski na vás čeká v apartmá Eltona Johna.“

Elliina nálada ještě poklesla. „On teď radí Koenigu?“

„Byla to přirozená volba. Zná tu společnost skrz naskrz, protože se ji před časem pokoušel koupit.“

„Je to etické?“

„Je to praktické.“

Apartmá Eltona Johna bylo zařízeno vkusněji, než Ellie čekala, s tlumeně osvětlenými a navzájem sladěnými odstíny růžové a slonovinové barvy. Byl tu tak silný koberec, že se do něj zabořila téměř celými podpatky. Lechowski na ně čekal v obývacím pokoji. Otevřenými dveřmi do ložnice Ellie viděla tři metry širokou postel s růžovými nebesy.

„Vypadáte krásně jako vždy, Ellie,“ vysekl jí Lechowski poklonu. „Smím vám nabídnout něco k pití?“

„Jen vodu.“

Zvedl telefon a tlumočil hotelové službě její objednávku.

„Tato návštěva je docela nečekaná. Vaše asistentka mi do telefonu nechtěla nic prozradit, ale předpokládám, že jste přijeli kvůli Talhouettu. V Lucemburku jste si vedli velice zdatně; zklamalo nás, že jsme nevyhráli. Naše nabídka byla jen o pět milionů eur nižší než vaše.“ Pozorně se díval na Blancharda. „Ale to už asi víte.“

S takřka nadpřirozenou rychlostí se dostavil číšník s nápoji – minerální vodou pro Ellii, brandy pro Blancharda a Jackem Danielsem pro Lechowského.

„Jsme tu kvůli Talhouettu,“ potvrdil Blanchard.

Lechowski vyplivl žvýkačku. „Mimo záznam?“

„Přijde na to, jestli se shodneme.“ Blanchard vytáhl nožík a obratně oddělil špičku doutníku. „Koenig koupí Talhouettu nic nezíská. Ellie?“

Ellie co nejstručněji shrnula fakta. Lechowski ji bez zájmu poslouchal a po celou dobu se díval patnáct centimetrů pod její bradu.

„A i kdyby Koenig tu společnost získal, pořád budeme vlastnit deset procent a vy brzy zjistíte, že umíme být velice nepříjemní podílníci.“

„Já myslel, že těch deset procent vlastní Groupe Saint-Lazare.“

Blanchard nad tím mávl rukou. „Jsme v tomto ohledu zajedno.“

„Jako vždycky.“

„Koenig nemá žádné akcie, které by nabídl, takže bude muset platit hotově. Na dnešním trhu platí hotově jen blázni. Zvlášť pokud musejí zapravovat nějaké dluhy.“

Nastala odmlka. Lechowski si usrkl whisky a Blanchard vyfoukl oblak dýmu.

„Eh bien.“ Blanchard se zadíval na jeden obraz na stěně, extravagantní ztvárnění vesmírné rakety. „Jako dítě jsem zbožňoval astronomii. Orion, Pegas, Andromeda – dokázal jsem zakreslit všechna souhvězdí. Tehdy se kosmos zdál být tak vzrušující, zato dnes se při jeho průzkumu uplatňuje spíš byrokracie než hrdinství. Slyšel jste o té družici, kterou NASA vyslala na Mars?“

Lechowski zavrtěl hlavou.

„Byla to sonda o velikosti vysavače, ale utratili za ni víc, než kolik bych já utrácel za celou společnost. Deset let ji vyvíjeli a tři roky s ní letěli stovky milionů kilometrů meziplanetárním prostorem. A nakonec se zřítila na Mars rychlostí pět set kilometrů za hodinu. Víte proč?“

Jestli to Lechowski věděl, nehodlal Blanchardovi kazit pointu.

„Protože vědci prováděli výpočty v centimetrech, ale technici družici naprogramovali v palcích.“

Oba se zasmáli. Ellie přemítala, kam tím Blanchard míří.

„Je tu další podobný příběh, který patrně znáte,“ pokračoval Blanchard. „Jedna německá soukromá firma chtěla koupit maďarskou projektantskou společnost. Podívali se do jejích knih a provedli hodnocení rizik. Zaznamenali si všechno do tabulek, provedli modelové výpočty a všechno možné, celý obvyklý postup. Koupili společnost s tučným příplatkem…, velice toužili vstoupit na rychle rostoucí maďarský trh s nemovitostmi. Jenže pak…“ Blanchard se usmál. „Zjistili, že aktiva, za která zaplatili, nebyla uváděna v eurech, ale ve forintech.“

Znovu se zasmál. Tentokrát se k němu Lechowski nepřidal.

Na konci doutníku visel dlouhý válec popela. Blanchard ho oklepal do popelníku a usrkl brandy.

„To je samozřejmě jenom fikce. Zmiňuji se o tom jen proto, že Michel Saint-Lazare vždy chtěl expandovat do Maďarska. Jestli někteří z vašich klientů mají nějaká aktiva, o jejichž prodej by měli zájem, velice rád by se s nimi spojil.“

Lechowski strnul jako kočka, která sleduje ptáka na stromě. Ellie skoro viděla, jak mu pracují mozkové závity.

„Kolik hodlá Saint-Lazare utratit?“

„Možná dvě stě nebo tři sta milionů eur. Pochopitelně se přitom bude spoléhat na zisk z Talhouettu.“

Lechowski se dlouze napil Jacka Danielse a prázdnou sklenku postavil na stůl. Ellie mu dolila z lahve, kterou číšník prozíravě nechal na příborníku. Zdálo se, že jediný důvod její přítomnosti spočívá v tom, aby sehrála úlohu servírky.

„Svěřím vám jedno tajemství,“ prohlásil Lechowski o něco uvolněněji. „Vedení Koenigu Talhouett koupit nechce. Přikázala jim to správní rada. Jenže ani rada o to vlastně nemá zájem. Celý obchod jim vnutil jeden muž, Herr Drexler. Bohužel je to zrovna předseda. Bude vyžadovat hodně přesvědčivé argumenty, aby změnili názor. Půjde to, ale bude k tomu třeba osobní kouzlo.“

„Vaše banka svou provizi získá.“

„Má banka ano.“

„Tři procenta budou představovat nějakých šest milionů eur. Pokud ten obchod zprostředkujete, většina skončí ve vaší kapse. Rozhodně byste si mohl koupit nové porsche.“

„Já dávám přednost aston martinu. Moji kolegové si mě proto dobírají, ale britská šikovnost plodí krásně paradoxní výsledky.“

Lechowski znovu vyprázdnil sklenku. Když mu ji Ellie doplňovala, podržel ji tak, aby se Ellie před ním musela sklonit. Kolenem se otřel o její nohu.

„Jsem romantik, Blancharde. Dávám přednost anglickým vozům před německými a americkému bourbonu před skotskou. A teplé posteli před studenou.“

Usmál se na Ellii. Na okamžik se zdálo, že znehybněl i kouř. Ellie vrhla po Blanchardovi zoufalý pohled, ale v jeho očích nenašla žádnou útěchu. Zvedl se z křesla.

„Myslím, že půjdu spát. Byl to dlouhý den.“ Chladně se na Ellii usmál. „Nechám vás dva, abyste doladili detaily naší dohody.“

Lechowski vstal a potřásl si s ním rukou. „Na okamžik mě omluvte,“ řekl Ellii. „Doufám, že tu budete, až se vrátím.“

Blanchard se zdržel, dokud Lechowski neodešel z pokoje.

„Lechowski nikdy nebyl dobrý v gambitech bílého jezdce,“ poznamenal.

Ellii z doutníkového dýmu slzely oči. Do tváře se jí nahrnula barva. „Vážně chceš…?“

„Udělej, co budeš muset.“

Londýnské letiště

Když vystoupili z letadla, Blanchardovi zazvonil telefon. Chvíli poslouchal, usmál se, pronesl pár slov a zavěsil.

„To byla naše kancelář. Koenig právě vydal tiskové prohlášení o stažení své nabídky. Podmínky na trhu podle nich nejsou příznivé. Správní rada Talhouettu se sejde zítra a všichni očekávají, že oznámí přijetí naší nabídky. Nevím, jak jsi to dokázala.“

Objal Ellii kolem pasu a naklonil se k ní, aby ji políbil. Ellie se mu ale vysmekla.

„Vadilo by ti, kdybych řekla, že jsem se s ním vyspala?“

„Jistěže ano.“ Blanchard neuhýbal pohledem. „Jsem muž a cítím žárlivost jako každý jiný. Jsi mi velice drahá. Ale náš vztah je osobní a tohle je obchod. V obchodě je určitá bezohlednost žádoucí.“

Naklonil hlavu ke straně a čekal, co mu odpoví.

„Nespala jsem s ním,“ oznámila Ellie. „Řekla jsem mu, že ho považuji za atraktivního muže, ale že znám jeho pověst. Řekla jsem mu, že kdybych s ním šla do postele a on pak porušil slovo, nikdo by mě už nebral vážně. Slíbila jsem mu, že mě může mít, až bude obchod uzavřen.“

Blanchardovi přeletěl po rtech obdivný úsměv. „Bude chtít, abys splnila slovo,“ varoval ji.

Nemám v úmyslu se tu zdržet tak dlouho.

Nechala se políbit. Jen co nastoupili do vozu, vytáhla z kabelky telefon a zapnula ho. I během krátkého letu přišlo několik desítek e-mailů. Pročítala si je a napůl ucha poslouchala Blanchardova slova o oslavě a o tom, kde tak narychlo sežene stůl.

„Podepsání kontraktu oslaví celá banka,“ uzavřel. „Ale dnešní večer oslavíme jen my dva.“

Poslední vzkaz uváděl, že Ellie má zprávu v hlasové schránce. Vytočila příslušné číslo a mlčky poslouchala.

„Možná tě Lechowski žádá o rande,“ zažertoval Blanchard a odhrnul jí pramen vlasů z tváře. Znovu se ji pokusil políbit, ale zarazil se, když spatřil její výraz.

„Co se stalo?“

28. kapitola

Torcy, Francie, 1136

Když se k sobě blíží dvě řady koní, prý se chvěje země. Jste-li jedním z jezdců, nevšimnete si toho. Vnímáte pohupování koně, kolébání kopí, vrzání kůže a břinkot zbroje. Někteří rytíři nosí na přilbě stuhy, které za nimi při jízdě vlají a práskají. Je to projev obyčejné marnivosti – jen tím dávají nepříteli šanci, aby je za ně chytil.

Zatím se ale nic nehýbe. Bubny a rohy umlkly a v davu se rozhostilo ticho. Sedím v sedle a cítím, jak se mi rozsocha zarývá do zad. Chladný vítr si lehce pohrává s vlaječkou na mém kopí. Koně hrabou kopyty a od nozder jim stoupají obláčky páry. Na opačném konci pole čeká v řadě před hlavní tribunou přibližně dvě stě rytířů. Tribuna je potažená suknem, které vlaje ve větru, takže to vypadá, že se celá tribuna vlní.

Vtom herold volá: „Laciez!“ a čtyři stovky rytířů si nasazují přilby. Zavazuji si popruh pod bradou a prohlížím si protější řadu, jestli v ní nespatřím prapor Guye de Hautforta. Nesmím polevit v ostražitosti. Jsme daleko od Normandie, ale rytíři cestují kvůli turnajům na velké vzdálenosti.

Na zlomek vteřiny cosi v protější řadě upoutá mou pozornost. Povědomý odstín modři, nebo snad ten tvar. Vlajka je příliš daleko, a navíc za praporem jiného rytíře. Ale dělá mi to starosti. Většinou přijíždíme na klání včas, abychom se vyptali heroldů, kdo jsou naši protivníci, ale cestou z Poitiers jsme se zpozdili a dorazili jsme až v noci.

Ozve se zatroubení a my vyrážíme na zteč.

Jde o můj pátý turnaj v Etiennově skupině. Na prvním klání v Dijonu jsem zajal tři rytíře a pět koní. Etienne čtyři prodal a jednoho mi nechal, kaštanově hnědého hřebce. Sotva jsem si na něj stačil zvyknout, přišel jsem o něj v dalším turnaji. Stalo se to hned při první srážce: kopí mě zasáhlo přímo do štítu a vyhodilo mě ze sedla. Měl jsem štěstí, že jsem ztratil jen koně.

Od té doby jsem úspěšnější. Ada mě vybízí k opatrnosti, protože není vhodné, aby se má pověst rozšířila příliš daleko, ale když nebojujete naplno – a to i v předstírané bitvě při turnaji –, pravděpodobně prohrajete. Chceš, abych bojoval, jak nejhůř to jde? ptám se jí. Abych se otočil a utekl místo toho, abych čelil ostatním rytířům?

Nikdy neodpoví, ale vidím jí to ve tváři. Kdybys mé miloval, utečeš. Nevím, jak jí mám vysvětlit, že se tyto dvě věci nevylučují. Miluji ji, ale musím bojovat.

Přečkávám první útok, i když jen tak tak. Pořád myslím na ten prapor, který jsem zahlédl, a nedržím kopí tak pevně, jak bych měl. Skutečná zkouška zdatnosti ale přichází, když herold zvolá tournez. Otočte se. Každý blázen s dostatkem kuráže si troufne do prvního útoku. Ale otočit se a vyrazit znovu, když se vám chvějí paže, z kopí zbývá rozlámaný pahýl a nemáte vedle sebe svoje druhy – to teprve prověří vaši odvahu. Zastavit cválajícího koně, otočit ho a pobídnout ho do druhého útoku není nijak snadné. Jste-li příliš pomalý, ocitnete se v sevření protivníků, kteří se otočili rychleji.

Obracím koně, zasazuji mu ostruhy a snažím se přesunout v řadě o kousek doleva. Nevím, kam ten prapor zmizel. Na tomto poli nepoužíváme žádné tupé zbraně: jestli je tu Jocelin, bude lehké ho zabít.

Vyjíždí proti mně rytíř na hnědákovi. Zapomínám na prapor a tasím meč. Druhý střet je vždy nebezpečnější. Ani vy, ani váš kůň nejste tak soustředění. Teď obvykle dochází k nejhorším zraněním, protože nedržíte dostatečně vysoko štít, uvolnil se vám kus zbroje, nebo kůň v rozhodném okamžiku klopýtne.

Bodám koně ostruhami do slabin a vrhám se do bitvy.

Ten den jsme úspěšní. Před utichnutím polnic zajímáme tucet vězňů včetně kastelánova syna, za kterého můžeme dostat dobrou cenu. Bolí mě celé tělo, ačkoliv se to nedá vůbec srovnávat s tím, jak se budu cítit zítra. Mám tržnou ránu nad okem, kam mě zasáhla tříska z kopí, ale jinak jen samé modřiny.

Přesto jsem pořád neklidný. Celý den jsem se rozhlížel, ale podruhé už jsem ten prapor nepostřehl. Po druhém útoku se bitva rozpadla na řadu menších šarvátek a osobních soubojů, které se postupně rozprostřely po kilometrech polí. Musel jsem se držet u své skupiny – nemohl jsem riskovat, že se ocitnu sám uprostřed nepřátel.

Opakuji si, že pravděpodobně o nic nešlo. Spousta rytířů má modrý prapor – a i kdyby to byl Jocelin, mohl si zlomit kopí o můj štít, aniž by věděl, že to jsem já. Ale nemůžu se dočkat, až se vrátím do tábora k Adě.

Stan je prázdný – Ada nikde není. Etienne a jeho muži odešli na hostinu k hraběti do hradu, takže u ohně sedí jen jeden z čeledínů a popíjí víno, které jsme získali jako výkupné za burgundského rytíře.

„Kde je Ada?“

Otírá si víno ze rtů. „Šla za koňským handlířem ke kapli svatého Sebastiana kousek od lesa.“

Proč ne na koňský trh? Spěchám mezi dvěma řadami stanů. Dívám se pod nohy, abych nezavadil ostruhami o lanka, a proto si nevšímám mladého pážete, které se ke mně blíží, a vrážím přímo do něj. Teprve když ustupuji a mumlám omluvu, vidím mu pořádně do tváře. Zrzavě hnědé, zvlněné vlasy, svěšené koutky úst, líce, které nikdy neztratily dětskou boubelatost.

„Williame?“

„Petere?“

Není rád, že mě vidí. Nervózně si mne ruce a neví, co má říct.

„Rád tě vidím.“ Usmívám se, ale přitom usilovně přemýšlím. Kolik toho ví? Komu může prozradit, že tu jsem?

„Vstoupil jsi do služby k jinému rytíři?“

Vrtí hlavou. „Jsem tu s Jocelinem.“

Měl bych ho zabít – podříznout mu hrdlo a hodit ho do městské žumpy. Prožili jsme však spolu šest let: trénovali jsme spolu, hráli si a žertovali. William není můj nepřítel.

Dávám mu ruce na ramena a nutím ho, aby se mi podíval do očí.

„Kde najdu Jocelina?“

William hledí do země a tiše odpovídá – nejspíš bych mu nerozuměl, kdybych to jméno neslyšel před chvilkou. „U kaple svatého Sebastiana.“

Kaple stojí vedle kamenného hřbitova na okraji sklizeného pole. Přijíždím k ní na svém koni, ve zbroji a s přilbou. Nikoho tu nevidím.

Večerem ke mně doléhá výkřik. Jedu podle zvuku, kolem hřbitovní zdi k okraji lesa.

Ada je připoutaná k bříze. Na sobě má jen bílou košili, zle potrhanou, takže z ní zůstává sotva na dlaň široký pás neporušené látky. Na těle se jí vybarvují ošklivé rány a na pažích popáleniny, podle všeho od špičky rozpáleného meče.

Její oči připomínají plamínky světla v hluboké studni stínů. „Petere?“

Seskakuji z koně a běžím s taseným mečem k ní, abych ji osvobodil.

„Jdi pryč.“

To jsou poslední slova, která mi kdy řekne, a já si přeji, abych je býval neslyšel. Chci si pamatovat její hlas, jaký byl, plný života a radosti. Ne tohle zmučené zasípění.

Vlevo ode mě chrastí koňský postroj a já se otáčím. Ze stínů lesa vyjíždí rytíř doprovázený čtyřmi nebo pěti pěšími muži s oštěpy. Jeden z nich přiskakuje k mému koni a bere ho za uzdu.

„Co jste jí udělali?“

„Ne to, co si myslíš. Zatím.“

Nevidím Jocelinovi do tváře, ale poznávám jeho hlas. Překypuje vítězoslávou.

„Pořád patří mému otci, i když se pelešila s tebou. Až s ní otec skončí, možná ji dá mně. A až s ní budu hotový já, dám to, co z ní zbude, stájníkům na hraní.“

Kdybych tak nesesedl z koně. Kdybych tak nejezdil na tenhle turnaj. Kdybych tak zabil Jocelina té noci ve věži.

„Pusť ji. Nech ji jít a vezmi si mě.“

Odpovídá smíchem. „Nemusím si mezi vámi vybírat.“

Jsou to obyčejná, bezvýznamná slova. Něco se však ve mně láme. Jsem znovu v Guyově síni a bojuji o ukradenou knihu. Vím, že ho nemůžu porazit: Jocelin sedí v plné zbroji na koni, ale na tom mi nezáleží. Napřahuji meč a vrhám se na něj. Jeden z jeho pomocníků se krčí a vrhá po mně oštěp. Instinktivně uhýbám.

Oštěp mi proletí nad hlavou a já slyším tiché žuchnutí. Otáčím se, i když vím, co se stalo. Oštěp zasáhl Adu přímo do prsou a přišpendlil ji ke stromu. Svírá ho rukama a snaží se ho vytrhnout, ale nemá dost síly. Její paže ochabují a hlava jí klesá na prsa. Po jasanovém dřevu stéká krev, dotýká se její dlaně a skapává na zem.

Něco takového neměl v plánu ani Jocelin. Jeho překvapení je o zlomek vteřiny pomalejší než můj vztek. Jsem u něj, než se stačí vzpamatovat a odrazit mě kopím. Vytahuje nohu ze třmenu a vykopává mi meč z ruky, ale já ho chytám za paži a zakusuji se mu do obnažené ruky. Křičí a uvolňuje sevření. Beru jeho meč za ostří a vytrhávám mu ho z ruky bez ohledu na to, že mě řeže do prstů. Meč padá na zem. Jocelin se snaží přehodit na mou stranu štít a udeřit mě s ním do hlavy, ale řemínky se zachytávají za hrušku sedla.

Držím ho za nohu a pokouším se ho strhnout ze sedla. Něco mi zůstává v ruce – Jocelinova ostruha. Svírám ji jako nůž a bodám ho s ní do stehna těsně nad kolenem.

Jocelin ječí bolestí. Bodal bych ho dál, dokud by mu z těla nevytekla všechna krev, jeho kůň se ale pohne, já míjím Jocelinovu nohu a ostruha se boří zvířeti do boku.

Řev koně je horší než řev muže. Zraněné zvíře se vzpíná na zadní a šermuje kopyty jen několik centimetrů od mého obličeje. Pak bezhlavě vybíhá, aby uniklo agónii způsobené zabodnutou ostruhou. Snažím se na poslední chvíli strhnout Jocelina ze sedla, ale do hrudi mě zasahuje podkova a já padám na zem. Chvíli nato je Jocelin pryč.

Ostatní muži krouží kolem mě ve stínech na okraji mýtiny. Dva vybíhají za Jocelinem, druzí dva čekají a uvažují, co by měli udělat. Mohli by mě snadno zabít, ale asi nevědí, jestli mě Jocelin nechce živého.

Lidské hlasy a dunění kopyt v houstnoucím soumraku je přimějí k rozhodnutí. Vleže se ohlížím – blíží se k nám jezdci s hořícími pochodněmi. Volají mé jméno.

Jocelinovi nohsledi okamžitě mizí do lesa a na mýtinu vjíždí Etienne se svými muži. Je dobře, že mají pochodně, jinak by mě jejich koně zadupali do země.

„Petere?“

Všichni zírají na probodenou Adu. Váha oštěpu jí otevřela v hrudi širokou ránu a její bílá košile je nasáklá krví, která se ve světle pochodní zdá být černá. V jejich tvářích se zračí děs. Všichni ji měli rádi.

Namáhavě se zvedám na kolena a zvracím. Etienne mi opatrně pokládá dlaň na rameno, ale já před jeho dotykem uhýbám.

Myslí si, že mě zachránil, ale Ada je mrtvá, má matka, otec i bratr jsou taky po smrti a muži, kteří je mají na svědomí, nebyli potrestáni. Zklamal jsem všechny, jež jsem miloval.

Zachránit mě může jedině odplata.

29. kapitola

Newport, Jižní Wales

Podle lékařů Elliina matka zemřela, když Ellie přelétala Lamanšský průliv. Ellie nečekala, že by se mohla cítit ještě hůř, ale tato informace jí kdoví proč dodala. Měla být matce nablízku, u jejího lůžka – ne se vznášet někde v oblacích. Připadalo jí to jako metafora jejího povýšeného, ale ve skutečnosti nepodstatného života.

Doug na pohřeb nepřijel. Ellie mu poslala textovou zprávu o matčině smrti, ale jeho dotazy na matčin pohřeb nechala bez odpovědi. Blanchard se taky neobjevil, i když za sebe poslal zástupce: dva muže v černém mercedesu, kteří parkovali s běžícím motorem na ulici před krematoriem. Měli zapnuté stěrače, zřejmě aby jim jemné mrholení nenarušovalo výhled. Ellie téměř zvažovala, jestli by je neměla pozvat dovnitř a nabídnout jim, ať odvedou svou práci řádně a bez falešných záminek. Ve smuteční síni byl dostatek volných míst.

Nakonec – po krátkém proslovu paní Thomasové o tom, jak milá paní Stantonová byla, poté, co pěvecký sbor z přehrávače CD v rohu místnosti zazpíval „Men of Harlech“, a poté, co matčina rakev zajela na plynovou hranici – šli smuteční hosté do čajovny na rohu ulice. Nikdo se nezdržel dlouho. Když paní Thomasová v půl třetí zvedla svého teriéra a oznámila, že musí jít vyzvednout vnuka ze školy, už se kvůli nízko visícím mrakům na obloze začínalo stmívat.

Paní Thomasová políbila Ellii na obě líce a objala ji. „Buď opatrná,“ řekla. „Teď jsi na všechno sama.“

Ellie se vrátila domů a došla si pro několik věcí na půdu. Předpokládala, že se sem ještě vrátí, přinejmenším proto, aby domek prodala, ale přesto se s ním rozloučila. Pro všechny případy. Pozhasínala světla, vypnula topení a přesvědčila se, že jsou zamčené dveře. Mercedes se na úzké ulici pokoušel zacouvat na malé parkovací místo. Ellie počkala, dokud vůz nezastavil, pak vyšla z domu a svižným krokem se vydala k nádraží. Věděla, že ji mercedes dohoní – ale nejdřív si stačí zavolat z veřejného automatu. Nechala telefon třikrát zazvonit a zavěsila.

Vyrážím.

Londýn

Ellie odjela taxíkem z Paddingtonu přímo k hotelu Claridge. Bylo teprve sedm hodin – Blanchard se vrátí z Monsalvatu až za několik hodin. Poslední přípravy na převzetí Talhouettu nebyly nijak jednoduché, takže už dva dny pracovaly týmy právníků téměř dvacet čtyři hodin denně, takřka v každém volném koutě banky. Ellie je míjela skoro bez povšimnutí.

Ležela na posteli a přemýšlela o tom, co musí udělat. Otevřela karafu brandy a nalila do ní obsah lahvičky od Harryho. Rozhlížela se po obrazech na stěnách, chrabrých rytířích a spanilých pannách v temných lesích nebo v liduprázdných pustinách. Překvapovalo ji, že Blanchard strpí takové romantické, viktoriánské pojetí středověku. Očekávala, že vzhledem k hlubokým kořenům svého rodu bude dávat přednost autentičtějšímu pohledu.

Blanchard přišel v jedenáct hodin. Voněl kávou a doutníkovým dýmem.

„Měla jsi zavolat. Hned bych přijel.“ Poprvé, co ho znala, vypadal nejistě. Váhal nad tím, co má říkat. Sedl si na postel vedle ní a povolil si kravatu.

„Jaké to bylo?“

„Byl to matčin pohřeb.“ Co jsi čekal?

Blanchard zvedl karafu brandy a nalil dvě sklenky. „Tohle ti pomůže.“

Ellie se pití ani nedotkla.

„Jestli chceš být dnes v noci sama…“

„Ne.“ Otočila se a strhla ho na postel. Postavila se před ním a zahleděla se na něj. Odepnula si náhrdelník i náušnice a položila je na noční stolek. Svlékla si sako. Bez jakékoliv okázalosti, jako kdyby byla v šatně u tělocvičny, si rozepnula sukni a blůzu. Blanchard ležel, sledoval ji a popíjel brandy. Dívala se mu přímo do očí, když si rozepínala podprsenku a pokládala ji na hromádku šatů přehozených přes opěradlo židle.

V apartmá svítilo jen tlumené světlo. Ellie koutkem oka zahlédla v zrcadle křivky i stíny svého nahého těla. Havraní vlasy splývající na záda, bradavky ztvrdlé chladem. Podívala se na jednu z Blanchardových prerafaelských panen s výrazem extáze… nebo smrti? Uvažovala, jestli je dost silná, aby dokončila, co si předsevzala. Poprvé v životě si připadala úplně sama. Vlastně se tím všechno usnadňovalo.

Blanchard si začal rozepínat košili. „Nemusíme…“

Sklonila se k němu a klekla si nad něj. Její vlasy ho pohladily po tváři.

„Potřebuju tě.“

Takhle se ještě nikdy nemilovala. Posedl ji vír emocí – zármutek, provinilost, strach a nenávist – a vybil se v jediné bouři. Rozevřela jeho rty a zaútočila na něj jazykem, ňadry i prsty. Kousala ho, štípala, drásala mu záda nehty a drsně ho tiskla. Pojala ho do sebe, kolébala se na jeho bedrech a hlasitě sténala, jako kdyby ze sebe vymítala démona. Bylo jí jedno, jestli ji někdo uslyší. Blanchard vyvrcholil dřív, ale Ellie ho přiměla pokračovat a držela ho v sobě, dokud nevykřikla vlastním orgasmem. Padla na něj a objala ho. Vzlykala, ačkoliv nevěděla přesně, proč vlastně pláče. Slzy stékaly na jeho tvář. Blanchard ji hladil a říkal, že ji miluje. Poprvé za dobu, co ho znala, měla Ellie pocit, že se jí bojí.

Netušila, jak dlouho takhle leželi. Při svém vášnivém milování shodili z nočního stolku budík. Když Ellie uslyšela, že Blanchard začíná pokojně oddychovat, zvedla se a podívala se na něj.

Nehýbal se. V prohlubni na jeho hrdle ležel malý zlatý klíček jako vždycky.

Ellie si dýchla na ruce, aby si je zahřála, a sáhla pro něj. Na řetízku nebyla žádná sponka. Musela mu ho přetáhnout přes hlavu.

Řetízek se otřel o ucho, Blanchard se pohnul a něco ze spaní zamumlal. Ellie ztuhla. Jestli ji teď přistihne, určitě ji zabije. Čekala a netroufala si jakkoliv se pohnout.

Upravené brandy splnilo svůj účel. Blanchard se upokojil a vrátil se do říše snů. Ellie konečně klíček osvobodila a vstala z postele. Rychle se oblékla – ne do šatů z pohřbu, ale do starých džínů a přiléhavého svetru. V Blanchardově obleku našla jeho elektronickou kartu a z rukávů košile mu vytáhla manžetové knoflíčky.

S batohem na zádech se po špičkách vyplížila z pokoje. Její hodinky ukazovaly půl jedné v noci. Harry říkal, že by uspávací prostředek měl působit zhruba osm hodin, ale Ellie se nehodlala spoléhat na víc než na šest. Čekalo ji plno práce.

Poprvé za celý týden byla v bance tma. Pracovní týmy zřejmě šly konečně domů. Na podlaze vstupní haly ležely zátky od šampaňského – to patrně znamenalo, že všechno dobře dopadlo. Zdálo se, že se oslavy účastnil i hlídač, protože ho Ellie nikde neviděla. Ke vstupu použila Blanchardovu kartu a vydala se rovnou k výtahu.

Z rohu haly ji pozorovalo černé oko kamery, která přenášela obraz na páté patro, kde ho analyzoval počítač a porovnal tvář vcházejícího člověka s použitou kartou.

Ellie dorazila na páté patro o půl minuty později a rovnou vešla do Blanchardovy kanceláře. I to zaznamenal počítač o několik místností dál. Vytáhla z tašky malý laptop, který si koupila za hotové peníze na Tottenham Court Road, a elektrikářským šroubovákem odloupla perleťovou výplň Blanchardova manžetového knoflíčku. Uvnitř ležel tištěný obvod o velikosti pětipence.

„Je tam videokamera nebo tak něco?“ ptala se Harryho, když jí je dával. Setkali se v nezvykle intimním prostoru zkušebních kabinek obchodu s oděvy na Oxford Street.

„Přes rukávy by kamera nic neviděla. Tohle je gyroskop a rychloměr. Zaznamenává jeho pohyby včetně vzdálenosti a směru a program je dokáže porovnat s klávesnicí, aby určil, jakou kombinaci vyťukal.“

Ellie se pochybovačně podívala na malé knoflíčky. „To zní jako ze sci-fi.“

„Takové věcičky jsou teď všude – v mobilech, laptopech i hudebních přehrávačích.“ Rozpačitě se na ni usmál. „Sami jsme je získali z videohry.“

„A to mě má uklidnit?“

Vyloupla nehtem obvod z jeho skrýše a připojila ho k laptopu s pomocí převáděče, který měla taky od Harryho. Na monitoru se otevřelo okno s telefonní klávesnicí, virtuální tlačítka zablikala a o vteřinu později se objevilo číslo.

918193.

Ellie odsunula obraz, pod kterým byl schovaný trezor.

Přes všechny kancelářské žerty Destrier nebydlel v bance. Žil v imitaci tudorovského sídla kousek od A12 v Essexu se dvěma ridgebacky a každým, kdo byl ochoten s ním sdílet postel, třeba i za peníze. Dnes v noci šlo o hubenou dívku s prázdným pohledem a plochou hrudí. Vypadala sotva na třináct, ale agentura ho ujistila, že je zletilá. Choutky jsou jedna věc, ale Destrier dobře věděl, co by mu udělali jeho zaměstnavatelé, kdyby se nechal přistihnout s neplnoletou dívkou.

Teď mu ve tmě vibroval telefon. Zašmátral po něm na nočním stolku, promnul si oči a zadíval se na displej.

nestandardní vstup do banky

Klepl na displej, aby se podíval na podrobnosti.

Karta 0002 >> selhala identifikace obličeje

Nemusel se dívat do registru, aby zjistil, komu karta 0002 patří. Podíval se na obrázek z bezpečnostní kamery, který se otevřel pod textem. Ta mrcha Stantonová. Každé podezření, které vůči ní v posledních šesti měsících cítil – každá pochybnost, starost i obava –, se vrátilo s desetinásobnou silou.

Jen klid, napomenul se v duchu. Věděl, že Ellie tu noc spala s Blanchardem – odposlouchával je přes mikrofon ukrytý v jejím mobilu. Její steny slyšel ještě ve chvíli, kdy se sám bavil s tou dívkou, která byla ve srovnání s Ellií pasivní a netečná.

Třeba si vzala špatnou kartu. Možná ji Blanchard poslal pro něco do kanceláře.

Nechal dívku v posteli a přešel k počítači ve vedlejší místnosti. Připojil se k záznamům bezpečnostního systému v bance.

1.09 >> Karta 0002: vstup do budovy

1.11 >> Karta 0002: vstup do místnosti 5-1

Blanchard nedovolil instalovat kamery do své kanceláře, takže Destrier neviděl, co Ellie dělá. Mohl jen sledovat záznamy a čekat, co se stane dál.

Zkusil zavolat Blanchardovi do hotelu Claridge. Nechal telefon vyzvánět, dokud se neozval záznamník, pak zavěsil a zkusil to znovu. Pořád žádná odpověď. Zaklel, i když jen v duchu. Blanchard nebyl typ člověka, kterému byste mohli nadávat, byť třeba na vzdálenost padesáti kilometrů.

V záznamech bezpečnostního systému naskočil další řádek. Destrier na něj zůstal nevěřícně civět.

1.15 >> Místnosti 5-1: otevření trezoru

Ellie vytáhla z trezoru červenou složku a položila ji na Blanchardův stůl. Na vteřinu zaváhala a zadívala se na zlatý nápis lazarus na deskách. Co asi najde uvnitř? Sáhla po kožených úvazech a zkusila mezi palcem a ukazováčkem pružnost pečetí. Vosk byl dosud ohebný – Blanchard složku zapečetil poměrně nedávno.

Odsud už není cesta zpátky, pomyslela si. Panna na obraze nad krbem prosebně zakláněla hlavu a dívala se na rytíře, který se k ní blížil s taseným mečem. Co mu říká? Zachraň mě? Neubližuj mi? Obraz mlčel.

Ellie přelomila pečeti. Na Blanchardův stůl dopadlo několik částeček vosku, ale Ellie se je neobtěžovala smetat. Stejně brzy zjistí, co se stalo.

Takovou složku ještě nikdy neviděla. Nejstarší dokumenty byly psané na pergamenu, dosud jemném a hladkém na dotyk. Následovaly tvrdé, křehké listy se slonovinovým leskem, které postupně změkly do smetanových psacích archů a nakonec do standardních kancelářských papírů formátu A4. Některé z nich byly zašedlé a tenčí než ostatní a Ellie usuzovala, že jde o lejstra z válečného období. Jako kdyby se dívala na letokruhy stromů, do jejichž průřezu se otiskly dějiny.

Ellie ale potřebovala současnost a našla ji téměř okamžitě, na listu papíru s nadpisem Přístup do krypty. Pod ním následoval seznam barev. Zlatá, stříbrná, modrá, červená, zelená… Vedle každé z nich bylo čtyřčíslí.

Zavřela trezor a odspěchala po chodbě k výtahu. Vložila Blanchardovu kartu do maskované štěrbiny v kabině a oddechla si, když se rozzářilo tlačítko šestého patra.

Přiblížila k němu prst, ale ještě se rozechvěle zarazila. Rubín na jejím prstu žhnul jako dračí oko. Na hodinkách odtikávaly vteřiny.

Stiskla tlačítko.

Výtah se plynule rozjel, minul první i druhé sklepení a pokračoval v dlouhém sestupu. Ellie už začínala přemýšlet, jestli se náhodou nezastavil, protože nějaké ukryté čidlo prohlédlo její podvod. Divočeji bušilo srdce, dívala se na panel výtahu a bojovala s nutkáním zmáčknout tlačítko přízemí, aby se vrátila do normálního světa. Na to však bylo příliš pozdě.

Dveře se otevřely a před Ellii se objevila místnost s lákavými zlatými poklady. Každý předmět je napojený na poplašné zařízení. Není ale napojený ještě na něco dalšího? Přistoupila ke zdobenému poháru na podstavci uprostřed místnosti. Koutkem oka zahlédla pohyb a trhla sebou, ale byl to jen její matný odraz. Rozepnula si svetr a vytáhla klíč.

V rozích podstavce se šklebila čtyři reliéfní zvířata: drak, ještěr s kohoutí hlavou, gryf a bazilišek. Ellie si klekla a nahlédla do tlam netvorů. V každé spatřila malou klíčovou dírku. Zasunula klíček do ještěra, přesně jak to udělal Blanchard. Zpola čekala, že se kamenné čelisti probudí k životu a chňapnou jí po ruce.

Nic se nestalo. Klíč dokonale pasoval do dírky a Ellie s ním pootočila. Fungovalo to.

Je to ale opravdu tak jednoduché? Pomyslela si, že všechny bezpečnostní systémy krypty jsou založeny na iluzi. Nebránily ve vstupu – naopak lákaly dovnitř a provokovaly vás, abyste udělali nějakou chybu. Šesté patro na třetím podlaží pod zemí, nechráněné poklady na policích, maskované dveře v zadní stěně výtahu.

Každý předmět je napojený na poplašné zařízení.

Vytáhla klíček, stoupla si na svoje původní stanoviště a pozorně se zahleděla na pohár ve vitríně. Minule vypadal jinak. Jeho stopka se v polovině rozšiřovala do zlaté zduřeniny, ozdobené ze čtyř stran vsazenými barevnými kameny. Ellie si byla jistá, že předtím hleděla na smaragd. Teď měla před očima velkou bílou perlu.

Pohár se od minula otočil.

Zamyšleně podstavec obešla. Ve stopce byl ještě krvavě rudý granát a žlutý kámen, který připomínal jantar, ale ve skutečnosti se jednalo o diamant.

Zalovila v paměti, aby si vybavila univerzitní přednášky starého profesora, který vypadal, jako kdyby se právě vynořil z klášterního skriptoria.

Gryfové byli strážci zlata.

Baziliškové měli na hlavě bílou skvrnu jako diadém.

Ještěr s kohoutí hlavou měl černé oči. Nebo červené? Nemohla si vzpomenout. Podívala se na mobil, ale tady dole samozřejmě neměla žádný signál.

Vždyť ani nevíš, jestli něco z toho vůbec odpovídá.

Srdce jí zrychleně tepalo v hrudi. S každým úderem cítila, jak ubíhá čas. Musí se rozhodnout.

Vybrala si baziliška a otočila klíčkem.

Někde v budově možná začala vyzvánět poplašná siréna, nebo se rozblikalo výstražné světlo. To Ellie nemohla vědět. Slyšela jen zasyčení, s nímž se za ní otevřely maskované dveře v zadní stěně výtahu a odhalily podzemní chodbu.

Podívala se na hodinky. Uběhly téměř dvě hodiny. Nesmí otálet.

Aston martin se řítil k Londýnu. Takhle pozdě v noci nebyl skoro žádný provoz a ručička tachometru ukazovala rychlost víc než sto šedesát kilometrů v hodině. Destrier tiskl pedál plynu k podlaze a štěkal pokyny na schlíplého hlídače, který už se došel podívat do Blanchardovy kanceláře, ale nic nenašel. Kancelář byla zamčená a uvnitř se nesvítilo. To Destriera zneklidňovalo ještě víc.

Zapípání mobilu ohlásilo přijetí nové zprávy. „Najděte ji!“ vykřikl do telefonu, zavěsil a podíval se na příchozí vzkaz.

Málem sjel ze silnice. Dupl na brzdy tak prudce, že vůz dostal na kluzké vozovce smyk. Na poslední chvíli strhl volant. Měl co dělat, aby se vyhnul protijedoucí dodávce, jejíž řidič na něj zlostně zatroubil, ale v další chvíli zmizel do noci.

Destrier nepatrně zpomalil a snažil se pochopit, co se děje. Znovu mrkl na zprávu. Nemohl uvěřit svým očím. Kde je k čertu Blanchard?

1.29 >>Karta 0002: vstup na 6. patro

Ellie si pro jistotu přinesla čelovou svítilnu, ale nakonec ji nepotřebovala. Jakmile překročila práh krypty, rozzářila se skrytá světla. Ellie vykročila do prastaré chodby a rozhlížela se po stropní klenbě, jestli si nevšimne nějakých kamer nebo čidel, které by tu sloužily jako past na zloděje. Nic neviděla.

Minula transept a dospěla k zadní stěně krypty, nad níž jistě kdysi stával oltář, dokud náboženství založené na milodarech nebylo nahrazeno náboženstvím založeným na mamonu. Podívala se na mozaiku pod úrovní podlahy a uvažovala, jaké starší, tajemnější kulty tu fungovaly ještě předtím. Z hrbolatých stěn na ni slepě zíraly železné dveře trezorů jako oči mrtvých.

Tady se čas stává prostorem.

Věděla, který trezor je ten pravý. Pamatovala si ho z první návštěvy s Blanchardem: dvojkřídlé dveře v podlaze, ozdobené monsalvatským erbem a s ocelovou klávesnicí vedle. Černý orel na červeném pozadí, s bílým pruhem a zlatým oštěpem v pařátu. Podívala se na papír z Lazarovy složky.

Zlatá, stříbrná, modrá, červená, zelená…

Při posledním kontaktu s Harrym dostala CD a knihu, opět ve složených novinách, když šla kolem stanice metra Moorgate. Koupila si přenosný přehrávač a sedla si na nádvoří Barbicanu, aby si disk poslechla. Kolem ní se tyčily vysoké betonové stěny s hrubou omítkou. Z ozdobné trubice proudila voda, která stékala do série nádrží, a staré studny odhalovaly úseky středověkých stěn pohřbených hluboko pod pomníkem dvacátého století.

Ze sluchátek se ozval Harryho hlas. „Všechny kódy k monsalvatským trezorům jsou založené na heraldice. Každá barva erbu má přidělené číslo, které se každý týden mění. Čísla zjistíte ze složky. Pak budete muset správně popsat erb, abyste určila pořadí. Všechno potřebné zjistíte v přiložené knize.“

Ellie ji četla jako osmileté dítě, schovaná pod přikrývkou dlouho poté, co měla jít spát. Naučila se z ní nová slovíčka a obraty používané v heraldice; už například věděla, co je popeličina nebo štenýř a jaký je rozdíl mezi dělením a polcením. Preciznost nauky o erbech ji ohromovala, i když si zároveň zoufala nad její komplikovaností. Nakonec se ale vše opravdu naučila.

Stříbrný pruh s červení, nad ním orel vystavující sobolí kožešinu, třímající oštěp, oboje ze zlata.

Na papíru ze složky našla čísla, která odpovídala příslušným barvám. U každé bylo čtyřčíslí, dohromady šestnáct číslic. Naťukala je do klávesnice a přitom s modlitbou na rtech doufala, že si heraldická pravidla popisu zapamatovala správně.

Chvíli se nic nedělo. Pak se zaskřípáním, které znělo stejně staře jako okolní kameny, se dveře otevřely.

30. kapitola

Troyes, hrabství Champagne, listopad 1141

Město je plné lidí: před dvěma týdny byly Dušičky a trhy jsou v plném proudu. Dostavili se obchodníci z celého křesťanského světa, aby tu směňovali svoje zboží. Hrabě ze Champagne postavil na okraji města velké sklady a jeho všudypřítomní strážní v modrých a bílých livrejích dávají pozor na peníze, které se předávají z ruky do ruky. Můžete si koupit kožešiny, vlnu i lněná plátna, pepř a další koření, kůži i hedvábí – vše, co si dovedete představit.

A dají se tu koupit i lidé.

Náměstí uprostřed města se změnilo v arénu se čtyřmi ringy ohraničenými provazy, kde pážata a válečníci měří své síly v zápasech. Tlačím se do popředí. Tlustý muž v kožené čapce a zbroji bojuje s mladým pážetem, jehož tvář je zachmuřena soustředěním. Chlapec uskakuje a uhýbá, útočí a odráží soupeřovy výpady. Tlusťoch se sotva hýbá a spokojuje se s tím, že se rozmachuje na místě. Na protější straně ringu vidím jednookého šedovlasého muže v černém plášti lemovaném zlatem. Sleduje boj, ale vypadá znuděně.

Tlusťoch náhle s neuvěřitelnou rychlostí vybíhá kupředu. Stačí dva výpady a mladík si bolestně svírá ruku. Jeho meč spadl na zem. Mladík se potácí pryč, k dívce, která se tváří, jako kdyby se k němu nechtěla znát.

Dav tleská a několik lidí si předává peníze. Já mezitím prolézám pod provazem do ringu a zvedám meč. Je to skvělý pocit, cítit opět v ruce jeho váhu.

Tlusťoch si mě měří pohledem. „Ztratil jsi zbroj?“

Krčím rameny. Kdybych chtěl být teatrálnější, odsekl bych mu nějakou chvástavou průpovídkou.

Diváci mi začínají věnovat pozornost. Zápasy s jasnou nerovnováhou sil se jim tuze líbí. Známý šampión v kožené zbroji proti… komu vlastně?

Chtějí zjistit, zda jsem jen blázen, který se podíval na dno příliš mnoha korbelů, nebo jestli je dokážu překvapit.

Nehybně stojím a nemotorně odrážím dva zkušební, bezelstné výpady. Tlusťoch se uklidňuje. Považuje mě za dalšího novice. Couvám před ním jako vyděšený srneček. Tlusťoch mě pomalu následuje za hlasitého povzbuzování davu. Koutkem oka nicméně vidím, že mě muž v černém plášti pozorně sleduje. Nenechal se ošálit.

Začínám zpomalovat. Tlusťoch cítí příležitost a vrhá se po mně, aby mi zasadil rozhodující ránu. Je docela mrštný, ale musí vláčet značnou hmotnost – a viděl jsem jeho styl. Snadno uhýbám před jeho výpadem a soupeř se zapotácí – ztratil rovnováhu. V tu chvíli ho chytám za ruku, v níž třímá meč, a kroutím mu s ní, div ji nezlomím. Pak ho sekám jílcem meče přes zápěstí. Protivník pouští meč a snaží se mi vyškubnout, ale držím ho pevně. Kopu ho kolenem do břicha a pro jistotu ho ještě udeřím jílcem do nosu. Myslím, že jsem mu ho nezlomil, ale spustila se mu z něj krev. Diváci mají krev rádi.

Do ringu vstupuje další muž. Je vyšší a štíhlejší, plný sebedůvěry. S tímhle neztrácím čas. Do minuty leží na zádech s mým mečem u hrdla.

Ukázal jsem, co jsem chtěl. Vylézám z ringu a otírám si krev z rukou.

„Jestli má někdo zájem o mé služby, budu U Černého býka,“ oznamuji.

V Ressonsu za týden proběhne turnaj a někdo bude určitě stát o další pár schopných rukou. Budu bojovat pod vypůjčeným praporem, vyberu svoji výhru a znovu zmizím.

Takhle se protloukám už pět let.

Cítím, jak mi někdo pokládá dlaň na paži, a prudce se otáčím. Je to ten jednooký muž, který sledoval mé zápasy. Neptá se mě na jméno. Možná ví, že bych mu ho stejně neřekl.

„Bojoval jsi dobře.“

Přikyvuji. Přijímám jeho pochvalu mlčky.

„Pracuju pro muže, který odměňuje dobré bojovníky.“

„Nemám koně ani zbraň.“ Přišel jsem o ně v Hainaultu, kde jsem bojoval v kruté pohraniční válce pro hraběte, který mi potom nezaplatil.

„Muž, pro kterého pracuji, ti je obstará.“

„Na turnaj?“

„Na…,“ váží slova jako kořenář zrnka pepře. „To ti poví sám.“

Odvádí mě do zlatnického obchodu. Říkám si, že mi jeho tajemný zaměstnavatel přinejmenším bude schopný zaplatit. Nad dveřmi visí znak černého orla s lačně roztaženými pařáty. Během čekání si prohlížím zlaté poháry a talíře, které jsou vystaveny po obvodu místnosti za železnými mřížemi. Uvažuji, jestli bych dokázal některý z nich ukrást.

Vzpomínám na matčino vyprávění o muži, který ukradl pohár z kouzelné země. Trest spočíval v tom, že nesměl už nikdy odejít. Jako dítě jsem to považoval za krutý konec, ale aspoň jsem si myslel, že tak příběh končí. Teď už chápu, že ve skutečnosti pokračoval. Myslím na toho rytíře, uvězněného v podzemním království. Každý den se jistě budil s myšlenkou: Dnes je možná konečně ten den. Vymýšlel čím dál komplikovanější plány na útěk a vršil jeden neúspěch za druhým. Skutečný svět zůstával stále mimo dosah.

Jediný opravdový konec představuje smrt, a právě po té toužím. Někdy, zejména v noci, přejíždím prsty po ostří meče a říkám si, jak snadné by to bylo. Jistě, byl by to hřích, ale o nic horší než jiné, jež jsem už spáchal. Myslím na sladkou přitažlivost úniku.

Ještě ale nejsem připravený zemřít. Každé ráno se budím a opakuji si: Dnes je možná konečně ten den.

V přední části obchodu sedí za stolem čelem k náměstí tři účetní. Dívám se, jak se mince přesouvají po kostkovaném ubrusu jako figurky při šachách. Zákazníci je přinášejí, rozkládají je na stole a některé si zase berou zpátky. Postupně začínám chápat, co se tu děje. Mnozí z nich jsou trhovci, kteří chtějí vyměnit vlastní mince za livry platící v Troyes. Skupina Italů přináší dvacet stříbrňáků a odnáší si jednu zlatou livru. Ale když Ital před návratem domů přináší zlatou livru, dostává jen osmnáct stříbrňáků.

Vědí, že jsou obětí podvodu?

Předkláním se na židli a prstem přejíždím po rukojeti svého nože. Až si toho někdo z obchodníků všimne, jistě vypukne rvačka. Neozývá se však žádná stížnost ani hádka.

Ze zadní místnosti vychází správce a zve mě dovnitř. Očekávám, že mě odvede po schodech nahoru, ale místo toho sestupujeme po úzkém schodišti do nízkého sklepení. Z kamenných stěn jde chlad a místnost osvětlují jen plamínky svíček. Kolem stěn jsou vyskládané truhly pobité železem a na opačném konci místnosti sedí u stolu nahrbená postava, kterou v šeru spíš tuším než vidím. Na zadní stěně visí stříbrné zrcadlo, jež odráží svit svíček jako měsíc.

Kývá na mě bledou rukou, abych postoupil kupředu. Stejně ho skoro nevidím. Je zahalený do černého vlněného pláště s límcem ze sobolí kožešiny, která byla stažena ze zvířete vcelku, takže se muži kolem krku obtáčí zubatá tlama a drobné tlapky. Vidím jen jeho tvář: vysoké čelo, zahnutý nos a chumáčovité bílé vlasy vyčnívající zpod černé čapky. Pleť má bledou jako pergamen a svraštělou jako vysušená švestka. Jen jeho oči jsou barevné: modré jako květnové nebe. Upírají se na mě s takovou intenzitou, až mě napadá, jestli stařec není slepý.

Poprvé za pět let cítím strach.

„Jsi válečník?“ Jeho hlas je silný a tvrdý jako žula.

Přikyvuji, ale nedokážu snést jeho pohled a sklopím oči ke stolu – je to krásný kus nábytku vykládaný ebenovými a slonovinovými políčky stejného vzoru jako ty šachovnicové ubrusy nahoře.

„Sestavuji družinu válečníků.“ Jeho ruka při pohybu vydává nepřirozeně skřípavý zvuk. Má ji ze stříbra vytvarovaného do podoby ruky poseté černými drahokamy. Vypadá jako relikviář.

„Jde o soukromou záležitost. Nikoliv o turnaj, ale o skutečný boj. Potřebuji muže, který není příliš hrdý na boj bez koně, ani příliš ušlechtilý na to, aby v případě potřeby někomu vrazil nůž do zad.“

Ani nemrknu. Takové věci jsem už dělal.

„Úkol zabere šest týdnů, možná dva měsíce. Zaplatím ti sto livrů.“

Už je to dávno, co jsem se naposled usmál, ale teď se usmívám. Všímám si svého odrazu ve stříbrném zrcadle na stěně a uvědomuji si, jak hrozný je na mě pohled. Sto livrů.

Za ty bych si mohl najmout dostatek mužů, abych přepadl Hautfort a vypálil ho do základů i s Jocelinem uvnitř. Skoro slyším jeho skřeky.

Dnes je možná konečně ten den.

Za sebou slyším kroky. Dveřmi vstupuje další muž, ale kdyby nestál přímo u svíce, vůbec bych ho neviděl. Vše na něm je černé: vlasy, oči, plášť i boty. Je tak vysoký, že se jeho hlava téměř ztrácí za stropní klenbou.

„Malegant de Mortain bude váš kapitán,“ dodává stařec. „Budeš ho poslouchat na slovo.“

„Kam pojedeme?“

„Na západ.“

Île de Pêche, Bretaň, o šest týdnů později

Kapky dopadají na vodní hladinu a vytvářejí bludiště navzájem se protínajících kružnic, narušovaných našimi mělkými loďkami. Mají tak tenké trupy, že přes ně cítím vodu, podobně jako jezdec přes sedlo vnímá svého koně.

Z Troyes to nebyla jednoduchá cesta. Je zima, takže ani hlavní trasy nemusejí být průchodné, a Malegant nás většinou nutil kráčet po stezkách pastýřů a divokých zvířat. Neřekl nám, kam máme namířeno, ale každý den slunce zapadalo před námi. Krajina se postupně měnila. Otevřená pole vystřídaly husté lesy a temné hory, hluboké strže a prudké řeky. Někdy nám trvalo celý den, než jsme překročili jediné údolí. Připomínalo mi to dětství: kouzelná místa, kde se otvírají brány mezi světy.

V mlze před námi vyvstává stín a já slyším, jak voda olizuje suchou zemi. Vystupujeme z loďky. Vybaluji svůj meč z pergamenů. Odhazuji archy do vody a sleduji, jak odplouvají.

Ty stránky symbolizují mou minulost. Kdysi jsem na ně mohl psát i já, plnit je romantickými příběhy se šťastnými konci. Teď jsem starší a zkušenější. Dívám se, jak se kapky deště snaží pergameny ponořit pod hladinu, a přeju si, abych se mohl utopit sám.

„Hlídej bránu,“ říká Malegant. „Až začne boj, nikdo nesmí uniknout.“

31. kapitola

Londýn

Trezor tvořila jáma hluboká necelé dva metry a o ploše sotva půl metru čtverečního. Na dně bylo vidět jen stíny.

Nemělo by tam toho být moc, řekl jí Harry. Vezměte všechno, co najdete.

Tak hluboko nemohla dosáhnout. Musela vstoupit dovnitř. Sedla si na okraj jámy, aby se spustila dolů.

Na poslední chvíli utkvěla pohledem na otevřených dveřích. Jejich hrany tvořily ostré trojúhelníkovité zuby, které do sebe po uzavření obou křídel přesně zapadaly. Dotkla se jednoho hrotu, ale hned ucukla. Na špičce prstu se jí objevila kapka krve.

Co když je to past?

Naléhavě si uvědomovala, že nemá času nazbyt, a vstala. V rohu sklepení si cestou sem všimla dvou vysokých železných svícnů. Jeden sem přitáhla po kamenné podlaze a zaklínila ho do otvoru v zemi. Upomněla se na čelovou svítilnu a zapnula ji. Do jámy dopadl bílý kužel světla.

Kvůli tomuhle všichni tolik nadělají?

Pocítila zvláštní zklamání. Její představy se nenaplnily: nebyly tu žádné drahocenné poklady, žádné starobylé knihy plné kouzelných zaklínadel či moudrosti, žádná hromada zlata. Jáma svým obsahem připomínala spíš vyklizenou půdu: byl tu jen otlučený kožený tubus, který možná obsahoval nějaký dalekohled, a čtvercová lepenková krabice na nízkém podstavci.

Seskočila dolů. Tubus byl těžší, než očekávala. Jemně s ním zatřásla, ale uvnitř se nic nepohnulo. Není prázdný? Uložila si ho do batohu.

Dotkla se krabice. Na dotyk byla studená a Ellie odhadla, že bude taky hodně těžká. Zasunula pod spodní okraj špičky prstů a zvedla ji z podstavce.

Nikdy by nezjistila, co udělala špatně – jenom to, že přes veškerou opatrnost a pečlivé přípravy někde něco přehlédla. Dveře se prudce sevřely – nebýt zapříčeného svícnu, ostré zuby by přesekly Ellii na dvě poloviny. Železo se zachvělo a Ellie se na jeden hrozný okamžik lekla, že povolí. O vteřinu později zhasla světla.

Ellie spěšně strčila krabici do batohu a vyhodila ho z jámy. Pak se sama vytáhla nahoru, popadla batoh a vyběhla k východu. Chodbou se rozlehla hromová rána – svícen povolil a dveře se zavřely.

Na konci chodby se zastavila. Strašidelný kruh záře z čelové svítilny dopadal na železem pobité dveře, které se zřejmě automaticky zabouchly.

Byla v pasti.

„Klidně ty zatracený dveře vyrazte.“

Destrier ujížděl po Cable Street. Před sebou už viděl členitou siluetu londýnského Toweru i obrysy londýnských věží. Budovy bank a finančních institucí se tyčily za nimi.

„Snažím se s ním spojit celou noc. Nebere telefon,“ vysvětloval recepčnímu z hotelu Claridge naléhavě. „Bojím se, že nastala nějaká mimořádná událost.“

A to opravdu nastala, pomyslel si ponuře. Před minutou mu na mobil přišla poslední aktualizovaná zpráva.

1.44 >> 6. patro: Trezor 32: pokus o nedovolené vniknutí

Pořád nemohl uvěřit, že se Ellie Stantonová dostala tak daleko. S trochou štěstí ji ty zubaté dveře překrojily na dvě poloviny. Jestli ne, udělá to osobně on sám.

Zazvonil mu telefon. Nějaké zahraniční číslo, nikoliv hotel Claridge. Ozval se hlas s výrazným přízvukem.

„Pan Saint-Lazare chce vědět, co se děje v bance.“

Z této strany dveře neměly kliku ani klíčovou dírku. Ellie se rozhlédla po okolních stěnách, jestli tu není nějaké otvírání – hlava nestvůry jako v místnosti na druhé straně výtahu, nebo zdířka na kartu. Nikde nic.

Vyděšeně polkla. Kopla do dveří a zabušila na ně pěstmi, až ji rozbolely ruce. Dveře se ani nehnuly. V duchu si vynadala, že sem chodila a že poslouchala Harryho. Proklínala Blancharda i svého otce…

Nye Stanton zahynul při pokusu vloupat se do krypty. Přejela ho souprava v podzemním tunelu.

Musí existovat nějaká cesta ven.

Ne že by to tátovi pomohlo.

Ustoupila od dveří a několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Netušila, jaký poplach v celé bance vyvolala, ale podzemní prostory zůstávaly tiché jako hrob. Podívala se na řady trezorů – na železná dvířka, za nimiž původně spočívaly kosti mnichů, které musely uvolnit místo světským pokladům. Představovala si chrastění odnášených kostí a křik jejich duchů. Zaposlouchala se.

Krypta nebyla úplně tichá. Slyšela nepatrné vzdálené tepání. Nejdřív ji napadlo, že jí jen buší krev v uších, ale čím déle poslouchala, tím zřetelnější ten zvuk byl.

Podívala se na hodinky. První souprava pojede až za několik hodin. A neznělo to jako metro, které roztřáslo celou kryptu, když tu byla s Blanchardem. Jednalo se o tišší, vytrvalejší zvuk.

Jak Saint-Lazare rád říká, minulost je vždy ovlivněna přítomností a naopak.

Nebylo jednoduché přesně určit zdroj zvuku: podzemím se ze všech stran šířily ozvěny a tak hluboko pod povrchem Ellie ztratila přehled o světových stranách. Jestli ale kryptu postavili podle plánu nadzemního kostela, pak protější konec se Saint-Lazarovým trezorem míří na východ, vchodové dveře jsou na západě a pravá stěna chodby při pohledu ke dveřím představuje sever.

Ellie si byla docela jistá, že metro projíždí severně od budovy Monsalvatu.

Přeběhla k průsečíku hlavní chodby s transeptem a zaposlouchala se. Pomalu se otáčela, aby se ujistila, že se nemýlí. Zvuk byl rozhodně nejhlasitější v severním transeptu. Došla na jeho konec. Zde byly tři trezory, každý s namalovaným erbem na dveřích a ocelovou klávesnicí vedle na stěně.

Vybrala si první trezor a prohlédla si erb. Modrý štít rozdělený vlnitou linkou, se stříbrnými kříži nahoře a dole.

Modré pole rozdělené zlatým břevnem mezi čtyřmi stříbrnými kříži.

Znovu nahlédla do papíru se seznamem barev a naťukala odpovídající čísla do klávesnice. Zámek cvakl a dveře se uvolnily. Ellie je otevřela a posvítila si dovnitř – viděla úzkou místnost dlouhou přibližně dva metry, s železem pobitými truhlami na podlaze. Tepavý zvuk tu zněl ještě hlasitěji, ale zadní stěna se zdála být pevná.

Zkusila dveře napravo. Hermelín se dvěma stříbrnými pruhy. První kód nefungoval a Ellie si uvědomila, že musí počítat oba pruhy zvlášť. Zkusila to znovu a tentokrát dveře povolily.

Okamžitě poznala, že je ve správné místnosti. Hučení tu bylo vůbec nejsilnější; doléhalo sem ze zazděné díry v zadní stěně. Těsně před ní vzduch protínal červený paprsek ze stropního čidla. Poplašné zařízení, pomyslela si. S tím si už ale nemusela dělat starosti. Uvažovala, jestli se její otec dostal až sem a jestli původní otvor ve stěně proboural on.

Došla si pro druhý železný svícen. Oháněla se jím proti stěně jako beranidlem, až ji bolely paže. Cihly byly bytelné, ale nikoliv nerozbitné, a Ellii pohánělo zoufalství. Ať už otvor zazdíval kdokoliv, očividně věřil víc poplašnému systému než cihlám – nebo měl snadný přístup sloužit jako past na přilákání neopatrného lupiče. Zeď konečně praskla a cihly se vysypaly. Za nimi se táhl tmavý tunel. Ellie vysunula batoh před sebou a prolezla otvorem po břiše.

Po několika metrech tunel přehrazovala mřížka, v níž se střídaly tmavší a světlejší tyče, ale Ellie do ní kopala tak dlouho, až se mřížka uvolnila. Ellie se protáhla na druhou stranu a doskočila na nohy.

Rozhlédla se. Ve světle čelové svítilny viděla koleje mizející ve tmě, s třetí, stříbřitě lesklou kolejnicí uprostřed. Přitiskla se ke stěně. Chodbu vyplňovalo blízké bušení jako od sbíječky.

Kolejnice zaduněly a rozzářily se. Za zatáčkou se objevilo bílé světlo, které se rychle blížilo přímo k Ellii.

Když Destrier vběhl do banky, měl tak blízko k panice jako ještě nikdy. Vůz nechal v uličce za dvěma range rovery, které dorazily před ním, a vyjel rovnou do pátého patra. Těsně předtím, než vstoupil do své kanceláře, se ještě spojil s recepčním z hotelu Claridge, který mu oznámil, že našli pana Blancharda v bezvědomí na posteli. „Dýchá normálně,“ ujistil recepční Destriera. „Pro jistotu jsme zavolali lékaře. Každou chvíli tu bude.“

„Nějaké stopy násilí nebo vloupání?“

„Jistěže ne,“ odpověděl recepční šokovaně.

Destrier zavěsil a vyslal do hotelu dva svoje muže, aby si udělal lepší obrázek o tom, co se přihodilo. „Jakmile otevře oči, okamžitě ho sem dopravte.“

Právě se chystal zkontrolovat bezpečnostní záznamy, když znovu zazvonil telefon. Destrier ho málem nezvedl, ale šestý smysl, jenž ho zatím vždycky zachránil před potížemi, mu napověděl, aby se podíval na číslo. Jakmile si ho přečetl, bylo mu jasné, že hovor musí přijmout.

Ze sluchátka se ozval strojový, nelidský hlas. „Víte, kdo to je?“

Destrier polkl. „Ano.“

„Povězte mi, co se stalo.“

Destrier seznámil volajícího se svými odhady. „Nemůžu si tím být jistý, dokud si nepromluvím s Blanchardem a nedopadnu Ellii Stantonovou.“

Na druhém konci linky se ozvalo syknutí, jako když se otvírá a zavírá nějaký ventil. „Ke kryptě existují jen dva klíče a jeden z nich mám na krku já. Druhý patrně drží v ruce slečna Stantonová. Uvnitř krypty.“

„Mohl byste…?“

„Za půl hodiny budu v letadle. Zůstaňte na místě.“

I v bezvýrazném mechanickém hlase Destrier vytušil skrytou hrozbu. Měl pocit, že se musí nějak ospravedlnit.

„Jestli si pan Blanchard neuvědomil…“

„Blanchard věděl, co dělá. Měl jste nás chránit.“

Linka ztichla. Destrier ještě civěl na telefon, když do místnosti vešel jeden z jeho mužů.

„Do krypty se nedostaneme, dokud sem nedorazí starý pán,“ řekl mu Destrier.

„Nemáme záložní plán pro případ, že někdo pronikne k trezorům?“

„Podle plánu se nikdo neměl dostat přes ty nastražené cennosti v předpokoji. Na tohle plán nemáme.“

„Aspoň Ellie Stantonová nikam neuteče.“

Destrier se obrátil k počítači a otevřel bezpečnostní záznamy. Jeho obličej získal v bledé záři monitoru mrtvolně namodralý nádech.

„Kristepane.“

2.01 >> 6. patro: Trezor 26: otevřen

2.02 >> 6. patro: Trezor 27: otevřen

2.04 >> 6. patro: Trezor 27: neoprávněné vniknutí

„Další vetřelec?“

„To není vniknutí, ty pitomče. Dostala se ven.“

Ocel se třela o ocel. Bílé světlo ji oslepovalo a blížilo se po změti zaprášených kabelů na stěnách. Ellie věděla, že by se měla pohnout, ale neměla kam utéct. Šachta, z níž vylezla, byla příliš vysoko a chodba byla příliš úzká, než aby uhnula. Stála na kolejích a dívala se do světla. Měla pocit, že to trvá celou věčnost. Naskytl se jejímu otci těsně před smrtí stejný pohled?

Zavřela oči, ale světlo jí pronikalo i přes víčka. Slyšela skřípání kovu – řidič ji uviděl, ale Ellie věděla, že nestihne zastavit.

Hluk utichl a zbyla po něm jen dutá ozvěna, která se vzdalovala chodbou. Takhle vypadá smrt? Necítila náraz – ale při takové rychlosti možná ani nemohla.

Otevřela oči a zamrkala. Těsně před ní se rozlévala andělská záře. Předstupuje před Poslední soud? Co řekne na svou obhajobu?

Světlo zaclonil široký stín.

„Co tu sakra děláte? Málem jsem vás sejmul.“

Ellie si zastínila oči rukou. Před nízkou drezínou stál černoch ve žluté kombinéze a bílé helmě. Jeho hlas byl plný zlosti, ale zároveň v něm slyšela i nečekanou jemnost. Prohlédl si ji od hlavy k patě.

„Kde máte vestu a helmu?“

„Já…“

„Zatracený brigádníci.“ Odvrátil se. „Vysvětlete si to vedoucímu.“

Vedoucí byl prošedivělý muž s ostře řezanou tváří a špatně padnoucím oblekem. Ellie si během čekání před jeho kanceláří připravila věrohodnou historku, ale ani se k ní nedostala. Muž jen ukázal k polici prohnuté pod tíhou složek a brožur.

„Víte, co to je?“

Ellie zavrtěla hlavou.

„Kontrakt na tuhle práci. Je v něm všechno: jak dlouhý musej bejt šrouby, kolik krys musím zabít, kolika roličkama hajzlpapíru si smím utřít zadek.“

Přiložil k sobě konečky prstů a probodl ji pohledem. „A taky se tam píše, kolik zaměstnanců se mi může zabít. Chcete si tipnout kolik?“

Ellie mlčela.

„Ani jeden. Žádnej.“ Usrkl z plastového kelímku kávu. „Zabloudila jste a málem jste se nechala přejet. To je porušení bezpečnosti práce a k tomu podle smlouvy taky nesmí dojít. Chtějí, abych každej takovej případ nahlásil – jenže když to udělám, strávím tři dny papírováním a zpozdíme se s prací. Až na to, že podle smlouvy se zpozdit nesmíme. Takže strávím další tři dny sepisováním zprávy o tom, proč jsme se zpozdili. To už budeme o tejden pozadu. A podle smlouvy začneme platit sankce. Šéf se mnou vytře podlahu a já budu muset smolit další hlášení. Dva miliony cestujících mě budou proklínat jenom kvůli tomu, že nějaká pitomá nána zahnula do špatnýho tunelu. Sledujete mě?“

Ellie přikývla.

„Jak se jmenujete?“

Ellie byla příliš unavená, než aby si něco vymýšlela. Zahleděla se na zadní stěnu, kde visela velká mapa.

„Hainaultová.“

„Hm. Jste pro tuhle práci jako stvořená, co?“ Nečekal na odpověď. „K čemu vás najali?“

„K uklízení.“

„Problémy vždycky dělaj zatracený uklízečky,“ posteskl si muž sám pro sebe.

Nahoře začínal nový den se všemi rituály z Elliina starého života: s metařem na rohu Gresham Street, řidičem rozvážejícím zboží i prodavačem novin vytahujícím roletu na svém obchodě, ale ti všichni si budou muset najít někoho jiného, komu budou mávat, na koho budou troubit a koho si nebudou všímat. Pro Ellii ještě nekončil starý den, jako kdyby zůstala uvězněna v noci, která nikdy neskončí. Procházela temnotou s ostatními uklízeči a krysami a sbírala odpadky a špínu, která se nahromadila na staničních stěnách: chlupy a vlasy, látky a papír. Připadalo jí to, jako kdyby svlékala donaha mrtvolu.

Směna jí končila v pět. Svlékla si kombinézu a vyzvedla si batoh z přidělené skříňky. Předák odvedl pracovníky po tichých eskalátorech k bráně do světa na povrchu, ale Ellie se držela vzadu. Strávila v tunelech celou noc a skončila pouhých několik set metrů od Monsalvatu. Určitě už přišli na to, že utekla, a jistě prohledají stanice podzemní dráhy.

Počkala, dokud ostatní neodešli, a s veškerou odvahou, kterou v sobě dokázala vyburcovat, zaklepala na dveře vedoucího.

„Jak se dostanu domů?“

Vteřinu si myslela, že ji na místě seřve, ale něco v jejím výrazu, snad zoufalství či vyčerpání, ho nakonec pohnulo k vzácnému aktu milosrdenství.

„Kam potřebujete jet?“

Co nejdál – nejlépe na konec světa. Znovu zatěkala očima k nástěnné mapě.

„Do Ealingu.“

„Za pět minut tudy projíždí služební souprava. Může vás vzít až do Actonu.“ Zamračil se, i když Ellie měla dojem, že to tentokrát nemyslí zle. „Jinak tam nejspíš zkusíte dojít pěšky a já budu mít na krku další porušení bezpečnosti.“

Ellie tak odjela soupravou do západního Actonu. V chladné časně ranní mlze vytočila na telefonním automatu číslo, které měla od Harryho. Harry se ozval po prvním zazvonění.

„Jste v pořádku?“

„Mám to.“ Neříkala to s vítězoslávou, jen s naprostým vyčerpáním. „Kde se sejdeme?“

Zaměstnanci Monsalvatu té místnosti přezdívali generální štáb, i když to obvykle mysleli metaforicky. Na nástěnných obrazovkách se střídaly nejnovější zprávy, finanční informace, grafy a tabulky, ale daly se využít i při konferenčních hovorech. Uklízeči se ještě nedostavili: v sedm hodin ráno tu dosud byly pozůstatky bitvy o převzetí Talhouettu – složky a papíry, kelímky od kávy, krabice od pizzy a okoralé koblihy. Kolem stolu se shromáždilo přibližně deset mužů, s Blanchardem a Destrierem v čele. Na opačném konci seděl stranou od ostatních stařec na kolečkovém křesle. Byl vyhublý na kost a choulil se, jako kdyby mu byla zima. Obličej měl bílý jako stěna a rozbrázděný hlubokými vráskami, ale jeho bystré oči byly jasně modré jako oči dítěte. Od kovového límce kolem krku mu vedly trubičky a dráty, které ho poutaly ke křeslu. Při každém starcově nádechu se probudil k životu malý arzenál pump a ventilů. Přesto se nedalo pochybovat o tom, že se mu všichni v místnosti podřizují. Nikoliv ze soucitu nebo úcty, ale ze strachu.

„Poslali jsme muže na nástupiště stanic Bank Station a Liverpool Street, jakmile otevřeli,“ říkal právě Destrier. „Ellii Stantonové se nějak podařilo uniknout.“

Podíval se na invalidního starce jako pes, který očekává kopanec. Modré oči mu pohled bez mrkání oplácely.

„Dobrou zprávou je, že má pořád u sebe mobil. Před hodinou jsme zachytili její signál. To byla zrovna v Actonu. Zřejmě tam dojela metrem. Náš tým okamžitě vyrazil, ale než se dostali na místo, Stantonová odjela podzemní dráhou směrem na východ, zpátky do centra.“

Grafy a tabulky na obrazovkách vystřídaly mapy a satelitní snímky doplněné o plán podzemní sítě. Za Destrierem se promítaly záznamy bezpečnostního systému, které nad ním visely jako rozsudek smrti.

Michel Saint-Lazare ve svém křesle slabě zakašlal. Všichni se k němu otočili. Kdysi měl jistě vlastní hlas, ale nikdo v místnosti – snad s výjimkou Blancharda – ho nikdy neslyšel. Když promluvil, zvuk ve skutečnosti vycházel z přístroje za ním.

„Musí se zase objevit. A až se objeví, budete připraveni.“

Na šedivém bulváru Euston Road mezi mládežnickými ubytovnami a kancelářemi odborů připomíná stanice St. Pancras pohádkový hrad z červených cihel: tvoří ji vznešená kombinace věžiček, sloupů a oblouků. V 60. letech 20. století ji generace, která neměla ráda krásu ani pohádky, téměř zdemolovala, budova ale přežila a po rekonstrukci začala sloužit jako anglická brána do Evropy.

Za cihlovou fasádou, nedaleko od místa, kde zastavují vlaky, nehybně stál obtloustlý muž ve svrchníku, vzhlížel k prosklenému stropu a v ruce držel klobouk. Za svého života to byl básník a úryvky jeho veršů ve zlatě ležely rozházené na podlaze, jako kdyby se mu vysypaly z kufříku.

Jeho soused neoplýval takovým božským klidem. Zdálky byste ho mohli považovat za básníkova bratra: jeho zavalitou postavu ještě zvětšoval kabát, měl krátké nohy a malý nos. Na hlavě mu dokonce seděl klobouk. Rozhlížel se po hale jako zloděj se špatným svědomím a každých několik vteřin se otáčel k obrovským hodinám, jako kdyby na někoho čekal. I takhle časně ráno tu chodilo plno lidí – obchodníků, kteří vyráželi prvními soupravami do Paříže a Bruselu.

Muž ztuhl. Kolem něj kráčela tmavovlasá dívka v džínech a svetru. Měla batoh, ale nesla ho na hrudi, jak to někdy dělají úzkostliví turisté. Muž s ní srovnal krok.

„Tak jste se sem dostala. Díky bohu.“

Dívka neodpověděla. Co mohla říkat o posledních čtyřiadvaceti hodinách?

„Máte to?“

Objala batoh paží, jako když matka chrání své dítě. „Už mi povíte, co to je?“

„Něco, na co už dávno čekáme.“ Natáhl ruku k batohu, ale Ellie ucukla. Harry nenaléhal. Evidentně ještě nebyla připravená.

„Ani nemůžu dostatečně zdůraznit, jakého úspěchu jste dosáhla.“ Mluvil jako ředitel při pochvalném proslovu k žákovi, který dobře reprezentoval školu. „Nemáte tušení, kolik lidí před vámi selhalo. Jde o úžasné…,“ chvíli hledal vhodné slovo, „… vítězství.“

Tátu mi nevrátí. A mamku taky ne.

„Spustila jsem poplach,“ řekla bezvýrazně. „Vědí, že je to pryč. Budou mě hledat po celém Londýně.“

Harry přikývl. „Sledovali jsme banku. Kolem dvou hodin ráno se rozzářila jako rachejtle. Obávali jsme se nejhoršího.“ Ohlédl se přes rameno. „Mohli vás sledovat?“

„Tudy, kudy jsem přišla, určitě ne.“

Harry vytáhl z kapsy tenkou obálku. „Tam, kam jedete, taky ne. Koupil jsem jízdenky na další vlak do Paříže.“

„Nevzala jsem si pas.“

„V té obálce jeden je. Odteď se jmenujete Jenny Morganová. Z Paříže se dá jezdit po celé Evropě, aniž bychom zanechali nějakou stopu. S námi budete v bezpečí, Ellie. Slibuju.“

Sjeli po eskalátorech do odjezdové haly a čekali dvacet minut na výzvu k nástupu do správné soupravy. Po všem, čím Ellie prošla, se skoro jednalo o tu nejtěžší část úkolu. Sledovala, jak na hodinách odtikávají vteřiny, a počítala je, až měla pocit, že se z toho zblázní. Harry jí koupil kávu, ale Ellie ji nechala vychladnout. Konečně byl vlak připraven k odjezdu; nastoupili na pohyblivý pás, který je dovezl k nástupišti, a zaujali místa ve vagonu. Ellie vyhlížela z okénka a úpěnlivě si přála, aby už se dali do pohybu. Všichni cestující s sebou vlekli plno zavazadel, která zpomalovala jejich nástup. Rodiny s dětmi vyrážely na pololetní prázdniny, obchodníci odjížděli na prodloužený víkend, turisté se vydávali na další úsek cesty. A mezi vším tím hemžením kráčeli dva muži v dlouhých černých pláštích a černých kožených rukavicích, kteří neměli ani jednu tašku.

Ellii přeběhl mráz po zádech. Chytila Harryho za paži.

„Ti dva patří k Blanchardovi.“

Harry se na sedadle napřímil. „Víte to jistě?“

„Byli na matčině pohřbu.“ Cítila stejnou bezmoc jako v tom tunelu, když se k ní nezadržitelně blížilo oslnivé světlo. „Jak se sem dostali?“

„Museli vás sledovat.“

Ellie na něj nechápavě zírala. „To nemohli.“

Harry se podíval na vyboulenou kapsu jejích džínů. „Snad s sebou nemáte…?“

Vytáhla z kapsy telefon a zůstala na něj civět. Pod zrcadlově hladkým plastovým povrchem naskočila červená písmena a mobil začal vibrovat. Někdo jí volal.

Harry vyskočil. „Rychle pryč, Ellie. Běžte!“

Vyrazil vagonem k druhým dveřím. Průvodčí se ho pokusil zadržet, ale Harry se s výkřikem, že si zapomněl deštník, protáhl kolem něj. Strhl z police zavazadlo a skočil na nástupiště. Ellie zaváhala jen zlomek vteřiny, pak popadla vlastní batoh a vyběhla opačným směrem.

Na konci nástupiště zapískal průvodčí a dveře se se zasyčením zavřely. Na semaforu naskočila zelená.

Ellie přes natažené nohy cestujících a jejich batohy doklopýtala ke dveřím přesně v okamžiku, kdy se dovřely. Udeřila dlaní do ovládacího tlačítka, ale dveře nepovolily. Souprava se dala do pohybu. Ellie viděla Harryho i oba muže z Monsalvatu oknem jako figuríny za výlohou. Harry ležel na zemi, jeden z mužů na něm klečel a druhý prohledával ukradené zavazadlo. Pak nástupiště zmizelo a s ním i celý výjev. Ellie otevřela ústa k výkřiku, ale nevyšel z ní ani hlásek.

Harry vzhlédl do útočníkovy tváře a ucítil, jak se mu do paže zabodla jehla injekční stříkačky.

„Tohle tě nezabije,“ řekl mu muž. „Chceme si jenom popovídat.“

Jeho společník mezitím prohrabával ukradený batoh.

„Není to tu. Určitě to zůstalo ve vlaku.“

Harry slyšel, jak k nim po nástupišti někdo běží, ale nečekal pomoc. Předpokládal, že jeho přemožitelé mají připravenou nějakou historku. Tělem se mu šířil jed: brzy nebude schopen nic popřít.

Přitiskli mu paže k tělu, ale Harry si ještě dokázal sáhnout do kapsy kabátu a nahmatal jednu ze dvou kapslí. Druhou chtěl dát Ellii, ale nestačil to.

Útočník se zvedl na nohy a začal vysvětlovat zaměstnancům stanice, že Harry je uprchlý pacient ze soukromého sanatoria pro duševně choré. Ukradl něčí batoh – nedalo by se nějak zařídit jeho navrácení ubohé oběti? Pacient dostal sedativa, a kdyby jim ho někdo pomohl zvednout…

Sevření na chvilku povolilo. Víc času Harry nepotřeboval. Uvolnil si paži a vmžiku si hodil kapsle do úst. Pro jistotu rozkousl obě. Jeho přemožitelé se mu pokusili násilím otevřít ústa, ale bylo příliš pozdě.

S posledním výdechem se pomodlil, aby nechytili Ellii.

Ellie vystoupila v Ebbsfleetu. Průvodčí se ji snažil zadržet a vysvětloval jí, že nemůže používat vlaky Eurostar k tuzemským cestám, ale Ellie s pláčem drmolila něco o mimořádné rodinné události tak dlouho, až ji nakonec pustili. Rozhlédla se po nástupišti. Bála se, že Blanchardovi muži předvídali její tah a dorazili jako první. Vlak sem však jel pouhých patnáct minut a ani Blanchard nemohl zařídit rychlejší průjezd Londýnem. Ellie sledovala, jak souprava odjíždí z nádraží tvořeného betonovou plochou, lampami na obloukových stojanech a drátěnými ploty, jež mu dodávaly atmosféru vězeňského tábora. Mezi zavazadly nad Elliiným místem ve vlaku zůstal její mobil, který dál vysílal svůj neviditelný signál o pohybu přes Lamanšský průliv do Francie. S trochou štěstí prohlédne Blanchard Elliinu lest až za několik hodin.

Stála v hale a vyčerpaně zírala na seznam odjezdů. Všechna jména jí splývala v nesrozumitelnou hatmatilku. Popruhy batohu se jí zařezávaly do ramen. Uvažovala, co je uvnitř, ale netroufala si ho otevřít na veřejnosti. Co asi mohlo vyprovokovat tolik násilí a hrůzy?

Myšlenky jí začínaly těkat sem a tam. Musí se soustředit.

To, co máš na zádech, se pokusil získat i tvůj otec, a při svém pokusu zahynul. Monsalvat je ochotný kvůli tomu zabíjet. Harry měl možná nějaké přátele, ale ten je skoro jistě mrtvý a ty se s nimi nemáš jak spojit. Jsi sama.

Kam teď pojedeš?

32. kapitola

Île de Pêche, 1142

Na zemi leží bezhlavé tělo hraběte a kolem oltáře se rozlévá kaluž krve. Dva z našich mužů u dveří odrážejí útoky strážných, kteří dorazili příliš pozdě. Malegant zvedá víko zlatého relikviáře, nahlíží dovnitř a pak ho vyhazuje z okna. Sklo se tříští a z relikviáře vypadávají kosti i prach. Pro tohle sem nepřišel.

Ukazuje k postranním dveřím.

„Tudy.“

Čtyři z nás ho následují do malé sakristie. Na stole leží kroužek s klíči. Malegant je bere do ruky a odvádí nás dalšími dveřmi na nádvoří. Strážní se dobývají do kaple. Vpadáme jim do zad jako smečka vlků: jsou sevřeni v kleštích mezi našimi muži uvnitř a námi. Brzy podléhají.

Cítím, jak mi cosi dopadá na tvář. Na kapku deště je to příliš tvrdé. Ve stěně těsně přede mnou se objevuje prohlubeň od šípu z kuše. Lehám si na zem. Muž vedle mě nemá takové štěstí: šíp ho zasáhne do ramene, prorazí kroužkovou zbroj a hrot mu trčí ze zad. Napadá mě, jestli ho nemám vytáhnout z rány, ale tím bych jen zhoršil krvácení.

Zasypávají nás další šípy. Obránci střílejí z oken věže.

„Musíme se dostat dovnitř,“ říká Malegant. Nemáme štíty, ale Malegant zvedá jednoho z mrtvých strážných a drží ho před sebou jako hadrového panáka, který se za chvíli ježí šípy jako jehelníček.

Já mám lepší nápad. Vylévám sud s vodou, valím ho před sebou do svahu a krčím se za ním na kolenou. V polovině cesty mě přestává chránit, a tak ho odkopávám a posledních několik metrů ke stěně překonávám poklusem. Do země kolem mých nohou se zarývají šípy z kuše.

Malegant už je na místě, s prostřílenou mrtvolou pohozenou opodál. Je to smrtící bojovník a já mu chci být nablízku. Sálá z něj aura nezranitelnosti a já doufám, že ochrání i mě.

Zbytek našich mužů je dosud u kaple. Malegant na ně volá, ať se k nám připojí. Jeden si bere místo štítu knězovu bibli se stříbrnou vazbou, druhý se snaží odrážet šípy veslem. Ostatní se spoléhají na štěstí.

Jejich úkol ale spočívá jen v tom, aby odlákali pozornost obránců. Malegant mě odvádí po úzkém schodišti vzhůru k závěsu. Nízké dveře vlevo vedou do nitra věže. Jsou zamčené, ale jeden z klíčů, které Malegant vzal v sakristii, se hodí do zámku.

Obránci nečekali, že pronikneme dovnitř. Stojí u oken a míří na naše muže na nádvoří. Dva z nich zabíjíme, než si další vůbec všimnou, že jsme u nich. Třetí se ke mně otáčí a kuší mi míří přímo na hruď. Kdyby v tu chvíli vystřelil, neměl bych šanci. Malegantova aura mě však opravdu chrání. Střelci se strachem zachvěje ruka a šíp mě míjí tak těsně, že se mi jeho pírka téměř otřou o tvář. V další vteřině ho jedinou ranou mečem srážím k zemi.

Malegant mezitím vyřídil ostatní. V chodbě zůstávají jen mrtvoly, krev a zásobní šípy – a v polovině chodby jsou dvojkřídlé dveře.

Vstupujeme jimi do velké síně s ohništěm uprostřed a dřevěnými lavicemi odstrčenými ke stěnám. Na opačném konci vidíme dvoje vysoké dveře: jedny jsou černé jako plody moruše, druhé slonovinově bílé. Připomínají mi zlatníkův šachovnicový stůl v troyeském sklepení. Jedny jsou dokořán, ale právě je zavírá paže v bílém rukávu. Malegant vytrhává z opasku nůž a plavným pohybem ho vrhá přes síň. Ďábel dnes stojí na jeho straně. Ozývá se výkřik a nůž přišpendluje ruku ke dřevu. Dotyčný teď už nemůže dveře zavřít, protože mu v tom brání jeho vlastní paže.

Malegant je prudce rozráží a obránce musí vystoupit z úkrytu. Jenže to není muž, ale ta žena v bílých šatech, které jsem si všiml cestou ke kapli. Po paži jí stéká krev a vsakuje do látky kolem jejího lokte. Rána ji musí silně bolet, ale nevydá ani hlásku.

Nevidím její tvář – aspoň ne její skutečnou tvář. Znovu se ocitám v Tourcy, u kaple na okraji lesa. Ženiny vlasy a pleť zesvětlely a její šaty nahradila roztrhaná košile. Ada.

Malegant vytahuje nůž ze dveří a jediným rozmachem jí podřízne hrdlo.

Je to zvláštní, ale z celého výjevu si pamatuji jen to, co vidím otevřenými dveřmi. Místnost vypadá jako další kaple, i když bez světců a křížů. Určitě stojí na skalním výběžku, protože ve třech stěnách jsou okna, za nimiž je vidět moře, a celá komnata tak připomíná loď. Strop tvoří oblouková klenba tmavě modré barvy se zlatými hvězdami sestavenými do souhvězdí. Pod prostředním oknem leží na slonovinovém stole bílý kámen, nad kterým visí černé kopí, zavěšené hrotem dolů na provaze ze stropního trámu. V šeru působí dojmem, že se jen tak vznáší v prostoru.

Ženino tělo se hroutí na zem a na hrudi se jí šíří krvavá skvrna jako květ růže. Něco se ve mně láme a já zvedám meč. Malegant to jistě očekával, protože se otáčí a odráží můj výpad s břinknutím, které se nese ozvěnou do chodby. Má čepel se tříští na kousky. Zbývá z ní jen ulomený pahýl.

Malegant se směje. „Říkal jsem si, kdy se probudíš, Petere z Camrosu.“

Nevím, odkud zná moje jméno. Potácím se mlhou a vynořuji se z noční můry do ještě horší skutečnosti. Zdálky slyším praskání požáru a zvuky probíhajícího masakru. Moji druzi plení zbytek hradu.

Házím Malegantovi pahýl meče do obličeje a utíkám po chodbě k hlavnímu schodišti. Zdola stoupají další muži – tudy nemohu uniknout. Místo toho vybíhám po schodech nahoru až k železem pobitým dveřím, které chválabohu nejsou zamčené.

Ve srovnání s temnotou točitého schodiště mě i mlha, jež se převaluje venku, oslňuje. Ocitám se v otevřené strážnici na vrcholu věže. Potácím se k hradbě. Dveře nemají zástrčku, takže se tu nemohu opevnit. I kdybych je dokázal zevnitř držet, představují jedinou cestu ven.

Rozepínám řemínek přilby a strhávám si ji z hlavy. Po schodech se blíží dusot četných nohou. Kolik mi zbývá času? Chci si svléknout zbroj, ale kožené uzly se ve vlhku zadrhly. Přeřezávám je nožem. Drátěná košile padá na zem. Kroky už jsou skoro za dveřmi. Stahuji ze sebe prošívaný kabát; pod ním mám už jen tenkou lněnou tuniku.

Sedám si na hradbu. Pod sebou vidím bíle zpěněné vlny, které mi připomínají zuby nějakého netvora. Točí se mi hlava.

Dveře se prudce otvírají a já skáču dolů.

33. kapitola

Oxford

„Ellie?“

Doug vyhlédl ze dveří do tmy. Kolem jeho siluety se vytvořila gloriola teple žluté záře. Z nitra domu se linula vůně smažené cibule a slaniny. Ellie si uvědomila, že padá hlady.

„Můžu dál?“

„Jistě. Jsi v pořádku? Proč jsi neodpovídala na moje vzkazy?“

Zahlédla se v nástěnném zrcadle na chodbě a pochopila, proč na ni Doug tak civí. V šedivé tváři měla vepsané vyčerpání, nad pravým okem špinavou šmouhu a po tvářích dlouhé stopy od slz, i když si ani nepamatovala, že plakala.

Únavou se zhroutila, ale Doug ji zachytil, usadil ji v obývacím pokoji a odešel uvařit čaj. Měl staromódní konvici, která při varu pískala; vůně plynu a vodní páry v Ellii vyvolala vzpomínky na zimní večery strávené v kuchyni s matkou, a znovu se rozplakala.

„Nechceš se vykoupat?“

Odvedl ji po schodech nahoru a napustil jí vanu. Elliin vnitřní hlas protestoval, že na podobné věci nemá čas a že to není bezpečné. Vnímala rostoucí tlak, jako kdyby v ní odtikávalo nějaké časovací zařízení. Nic ale nenamítala. Voda byla tak horká, že Ellii rázem zrudla kůže.

Ležela ve vaně, na tváři jí vyrazily kapky potu a vlasy jí splývaly po hladině jako utopenci. Doug seděl na zemi vedle držáku na ručník. Ellie si pomyslela, že v tom rybářském svetru a se šálkem čaje v ruce vypadá absurdně klidně a konejšivě.

„Dostal jsem zprávu o tvé matce. Je mi to moc líto.“

Řekl to opatrně, ale zároveň s jasně rozeznatelnou výčitkou. Ellie se ponořila hlouběji do vody.

„Kdy byl pohřeb?“

„Včera.“ Měla pocit, jako kdyby od té doby uplynulo nejmíň milion let.

„Býval bych se ho rád zúčastnil. Nevím sice, jak jsme na tom, ale…“

„O to nejde. Všechno je… bláznivější, než si dokážeš představit.“ Z očí jí znovu vyhrkly slzy a mísily se s potem. „To, co se stalo mamce, není zdaleka všechno. Já…“ Na pár vteřin se celá potopila. „Potřebuju pomoc.“

Doug se předklonil a zmateně ji pozoroval.

„Povíš mi, o co jde?“

Vyprávěla mu celý příběh od začátku, i když mu neříkala všechno. Uvažovala, jestli to postřehl, jestli si všiml míst, kde se vyprávění nevysvětlitelně zamlžuje, a jestli si uvědomil, že se tato místa vždy týkají Blancharda. Blanchard byl jako prázdná propast v centru jejího příběhu a Ellie viděla, jak malý smysl bez něj její slova dávají.

Její vyprávění však bylo možná natolik neuvěřitelné, že si Doug ničeho nevšiml. Mlčky ji poslouchal, a když domluvila, položil jí jedinou otázku.

„Kvůli čemu to všechno bylo?“

Ellie zírala do stropu. „Nevím. Netroufala jsem si otevřít tu krabici na veřejnosti.“

Doug se podíval do rohu, kde vedle hromádky šatů ležel Elliin batoh. „Mrkneme se?“

Ellie si našla pár kusů oblečení, které tu zbyly od léta, a natáhla si přes ně Dougův silný svetr. Jeho váha ji uklidňovala, stejně jako Dougova vůně, která svetr obklopovala.

Zatáhli v obývacím pokoji závěsy a klekli si na zem jako nedočkavé děti o Vánocích. Ellie otevřela batoh.

Vážně se všechno odehrálo kvůli tomuhle?

Doug si očividně myslel totéž. Lepenková krabice a kožený tubus. Opravdu mají tyhle věci takovou cenu, aby kvůli nim někdo umíral? Na okna zabubnoval poryv deště a oba se polekaně ohlédli. Ellie si vzpomněla na Blanchardova slova. Peníze jsou fikce. Hodnota věci je to, na čem se dvě strany v dané chvíli dohodnou.

Blanchard se domníval, že za to stojí zabíjet. Její otec věřil, že za to stojí umírat. I tak může vypadat dohoda na hodnotě.

Doug rozřízl lepenkovou krabici kuchyňským nožem a Ellie zvedla víko. Oba nahlédli dovnitř.

Londýn

Destrier už zažil špatné dny, dokonce velice špatné, ale tenhle byl ze všech nejhorší. Byl vzhůru od jedné hodiny v noci a Ellii ještě nenašel. S nedostatkem spánku se dokázal vypořádat, ale absence výsledků představovala problém. Toho dne už zaletěl do Paříže a zpátky. Čekal na Gare du Nord se svými muži a sledoval pasažéry vystupující z vlaku. Signál mobilu zůstával ve vagonu, a tak Destrier zvedl odhozenou jízdenku a přemluvil zaměstnance, aby ho pustili dovnitř s tím, že si ve vlaku zapomněl zavazadlo. Elliin telefon ležel na zavazadlové polici – nádražní zaměstnanci nemohli pochopit, proč Destrier tak zuří, když našel svůj majetek.

Musel se vrátit do Londýna a předstoupit před Blancharda a Saint-Lazara.

Praskal klouby prstů a nutil se ke klidu. Nevinil sám sebe – nikdy se netýral výčitkami svědomí. Cítil-li vůbec něco, byl to čirý vztek namířený proti těmhle lidem, kteří narušili jeho pečlivě organizovaný život. Nenáviděl je za to a nenávist v něm probouzela touhu po pomstě. Najde je a přetrhne je jako hady. Zaplatí mu za to, co provedli. Najde Ellii, získá zpátky tu krabici a všechno bude v pořádku.

Ale musí se mu to podařit co nejdřív. Možná to není jeho chyba, ale rozhodně to má na triku. A lidé, kteří čekali v generálním štábu na pátém patře, nejsou zrovna trpěliví.

Kam tedy jela? Do Newportu se nevrátila – ten nechal sledovat. Ani do svého bytu v Barbicanu. Prohledal ho od stropů po podlahy a nic nenašel, ačkoliv ani nepředpokládal, že by byla tak hloupá. Odjela na předem domluvenou schůzku s protivníky?

Prolétl její nedávné e-maily a telefonní hovory, jestli nenarazí na cokoliv neobvyklého. Čísla, na která volala, ale zavěsila, než někdo zvedl sluchátko, hovory, které trvaly méně než jednu minutu. Nikde nic. Musel přiznat, že si Ellie počínala chytře.

U jednoho čísla se zastavil. Oxfordská předvolba. Naťukal ho do Elkina telefonu a okamžitě se vynořila odpověď. Doug.

Copak mu nedala kopačky?

Vyhledal nahrávku posledního telefonátu a poslechl si ji. „Miluju tě.“ Výmluvná odmlka. „Já tebe taky.“

Nešlo o nijak přesvědčivé vodítko, ale Destrier instinktivně věděl, že se nemýlí. Sjel výtahem do podzemního parkoviště, sedl za volant svého vozu a nastartoval. Tichou garáží se rozlehlo bručení motoru.

Satelitní navigace ho informovala, že cesta potrvá devadesát sedm minut. Destrier odhadoval, že ji zvládne za necelou hodinu.

Oxford

Ellie sáhla oběma rukama do krabice. Uvnitř spočívala krychle o hraně přibližně třiceti centimetrů. Její hladký povrch byl černý, studený a tvrdý jako obsidián. Ellie ji položila na koberec a otočila ji, aby našla nějaký pant či štěrbinu víka. Viděla jen svůj vlastní odraz. Krychle byla překvapivě těžká a dalo se poznat, že její váha není uvnitř rozprostřena rovnoměrně. Jedna strana byla rozhodně těžší – Ellie předpokládala, že půjde o dno. „Mám tu kladivo,“ poznamenal Doug.

Ellie neodpověděla. Vzpomněla si na první den v novém zaměstnání, na dvě plastové krabičky, které našla ve svém stole a které jí připadaly jako artefakty nějaké zmizelé civilizace nebo mimozemšťanů. Otočila krychli lehčí stranou nahoru a přejela dlaní po lesklém povrchu.

Okamžitě na ně zazářilo červené světlo, stejné jako na telefonu: pod povrchem se ve tmě vznášel zářivý obrázek. Jenže místo číslic tu byla klávesnice se všemi písmeny.

„Patrně neznáš heslo,“ řekl Doug.

Ellie zavrtěla hlavou.

„Mám na katedře matematiky jednoho kámoše, který se zabývá kryptografií. Třeba nám dokáže pomoct.“

Ellii se nechtělo uvádět na pravou míru váhání v Dougově poznámce. Na nástěnných hodinách viděla, že od jejího příjezdu uplynula už více než hodina. Vnitřní neklid se vrátil s dvojnásobnou silou.

Odložila černou krychli stranou a sejmula víčko z koženého tubusu. Uvnitř byl svitek papíru – ne, pergamenu, jemného na dotyk. Co nejopatrněji ho vytáhla a rozvinula ho na Dougově stolku.

Poprvé od chvíle, kdy zaklaply čelisti krypty, spatřila na konci černého tunelu světélko naděje. Konečně držela cosi s potenciálním významem. Vypadalo to jako báseň, osm veršů zapsaných rázným středověkým rukopisem, který jí připomínal Blanchardovo písmo.

„Není to…?“

„Stará francouzština,“ vydechl Doug. Ellie postřehla jeho ohromení a vzhlédla.

„Co je? Píše se tam něco užitečného? Je to nějaké vodítko?“ Zavrtěl hlavou. „Tohle už jsem viděl.“

„Tu báseň?“

„Tenhle pergamen.“ Zadíval se jí do očí. „Držel jsem ho v ruce, jako ho teď držíš ty.“

Ellie na něj zmateně zírala. „To není možné. Vyzvedla jsem ho až dnes ráno.“

Doug ukázal na spodní polovinu stránky, kde se text obratně vyhýbal nepatrné dírce.

„Víš, jak se vyráběl pergamen? Kůže se napnula na rám, jako když se dělá buben, a oškrabovala se nožem, dokud nebyla tenká jako papír. Ostří nože je zahnuté, ale občas kůži přece jen protrhne, a vzhledem k tomu, jak je napjatá, i nepatrné poškození se roztáhne do větší díry, kterou bys mohla prostrčit prst.“

Ellie přikývla. Doug neříkal nic nového.

„Jenže pergamen byl taky pěkně drahý, zvlášť v dvanáctém století, takže se kvůli malé dírce nevyhodil celý. Písaři se jí při psaní prostě vyhnuli. Ta dírka v osmém řádku tam byla už v době, kdy někdo báseň zapisoval, a byla tam před třemi měsíci, když jsem ten pergamen prohlížel já.“

Ellii to pořád nedocházelo.

„Vzpomínáš si na pana Spencera a jeho skotský hrad?“

Ellie si nebyla jistá. Od té doby se toho odehrálo tolik…

„Ten stařec na vozíku, který chtěl, abych se podíval na jednu báseň.“ Doug ukázal na list pergamenu a jeho prst se zastavil milimetr nad křehkým materiálem. „Tohle je ona.“

Pan Spencer. Spencerova cena. Tenkrát nad tím Ellie mávla rukou jako nad shodou jmen.

Spencerova nadace. Legrande Holdings. Saint-Lazare Investments.

Stočila pergamen a vrátila ho do tubusu, kam s dutým zaduněním dopadl na dno. Doug se na ni překvapeně podíval. „Ty nechceš vědět, co se tu píše?“

„Musíme zmizet.“

„Kam?“

„Kamkoliv. Majitel té krypty, Michel Saint-Lazare, a tvůj pan Spencer jsou jedna a táž osoba. Nevím, proč do všeho zatáhli tebe, ale Saint-Lazare o tobě zjevně ví a určitě ví i o našem vztahu. Přijedou sem.“

Poodhrnula závěs a vyhlédla na ulici. U chodníku stála zaparkovaná auta, v jejichž mokrých oknech se odrážela oranžová záře pouličních lamp. Čeká v některém z nich někdo?

„Další vlak odtud jede až za hodinu.“

„Nesmíme jet veřejnou dopravou. Budou sledovat nádraží i letiště. Potřebujeme auto.“

Doug beznadějně rozpřáhl ruce. Ani jeden z nich neměl vůz.

„Snad se nám podaří nějaké pronajmout na nádraží.“

„Nic si nesmíme pronajímat. Nesmíme používat kreditky.“ Všimla si, jak se na ni dívá. „Ty jsi to ještě nepochopil? Jsou schopní slídit všude, a jestli nás najdou, bez milosti nás zabijí. Jestli si myslíš, že jsem se zbláznila, stačí říct a vyrazím sama.“

Doug zaletěl očima ke koženému tubusu s básní. „Tak pojďme.“

„Seženeš auto?“

„Myslím, že ano.“ Zdálo se, že se mu nechce říkat víc, ale Ellie ho sežehla takovým pohledem, že povolil.

„Lucy mi ho už jednou půjčila.“ Vykročil ke schodům. „Jenom si zabalím věci.“

34. kapitola

Morbihanský záliv, Francie, 1142

Jak to, že znal moje jméno?

Momentálně čelím větším problémům, ale nedokážu na to přestat myslet. Jako kdyby se mé myšlenky odpoutaly od těla, které se zmítá a zápasí s osudem. Jsem jako Jonáš, který bojuje s vodou, s mořem, se samotným živlem. Vím, že nemohu zvítězit, ale musím to zkoušet. Chce-li nade mnou Bůh vyhrát, ať se snaží.

Jak to, že znal moje jméno?

Z člunů moře vypadalo klidně, ale když v něm teď plavu, i nejmírnější vlna se zvedá nad mou hlavu. V brázdách mezi vlnami vidím jen vodu, na jejich hřebenech zase mlhu. Svlékl jsem si zbroj, ale i tak musím vynaložit veškerou sílu, abych se udržel na hladině. Voda je mrazivě studená, mé tělo se pohupuje na vlnách a noří se pořád níž. Brzy se utopím.

Něco se mi otírá o rameno, silněji než vlna. Jsem znecitlivělý chladem, ale i tak mě naplňuje vztek. Nechci, aby mě někdo pobízel. Ohlížím se. Kolem mě proplouvá černá masa jako nějaká obrovská ryba. Jenže místo šupin je ze dřeva a dehtu.

Loď.

Zvedám paži a chytám se okraje trupu. Posádku člunu nejspíš děsím k smrti, ale vytahují mě na palubu. Jsou tu tři muži – podle věku a tváří soudím, že otec se dvěma syny. Pozorně si mě prohlížejí. Je vidět, že se jim nelíbím. Ležím na dně a vdechuji pach soli, krve a mrtvých ryb. Nikdo nemluví.

Vplouváme do skalnatého zálivu, kde z černých kamenů visí chuchvalce zelených řas. Synové se brodí ke břehu, aby zkontrolovali vrše. Otec na mě vrhá zachmuřený pohled – nechce mě mít ve svém člunu. I zpola utopený a téměř nahý představuji nebezpečí. Hladí amulet, který má přinášet štěstí a odhánět zlo. Myslím, že se mě možná pokusí zabít. Namáhavě se přehupuji přes bok člunu a vleču se k pobřeží. Schránky vilejšů a ústřic se mi zařezávají do bosých chodidel jako žiletky. Rybáři sledují můj odchod a nikdo se mě nepokouší zadržet.

Padá noc. Odpoledne se mlžný opar zvedl, ale teď ze země stoupá čerstvá hustá mlha. Klopýtám tmou a neodvažuji se zastavit. Mrznu – mokrá halena se na mě lepí jako mé hříchy. Jestli ulehnu ke spánku, pravděpodobně se už nevzbudím.

Uf. Narážím do kamene, uskakuji a třu si koleno. Uf. Další kámen mě udeří do lokte. Vracím se o krok zpátky a zakopávám o třetí.

Mezi mraky se vynořuje měsíc. Jsem uprostřed vztyčených kamenných desek obrácených stejným směrem. Připomínají hřbitov, ale nejsou tu žádné nápisy. Stojí v těsných zástupech, jedna řada vedle druhé, a ztrácejí se v chuchvalcích mlhy, jež víří kolem nich.

Vím, kde jsem. Na onom světě. Z toho pomyšlení se mi ihned ulevuje. Uvažuji, jestli jsem zemřel už v hradě a ti rybáři byli duchové, kteří mě převezli do zásvětí, nebo jestli mě smrt dostihla až na břehu. Na tom koneckonců nezáleží. Teď je ze mě duch.

Jsem v nebi? Nevypadá to tu jako peklo.

Z mlhy se ozývá nějaký zvuk. Břinkot zbroje, zadunění nárazu do kamene a tlumené zaklení.

Někdo je tu se mnou. Anděl? Démon? Jiný duch? Krčím se za kamenem.

„Petere!“ volá nový příchozí. „Petere z Camrosu!“

Ten hlas nepoznávám. Nepatří Malegantovi.

Jak to, že zná moje jméno?

Bůh je vševědoucí. Netuším, jestli andělé taky, ale Bůh jim jistě mohl sdělit potřebné údaje.

Jenže co to zaklení? Andělé přece neklejí.

Jsem vážně mrtvý? Už si tím nejsem tak jistý. Svatý Jan o nebi říká: Nebude v něm žádná bolest, žal ani pláč. V nebi by mě při zakopnutí určitě nebolel palec u nohy. A určitě by mi tak divoce netlouklo srdce.

Strach mě přesvědčuje, že žiji. Kdybych zemřel, žádný strach bych necítil. Jestli ale žiji, kde jsem? A kdo je tu se mnou?

Další zvuk: cinkání kroužkové zbroje, jako když chrastí mince v měšci. Rozhlížím se a snažím se odhadnout, odkud se ozvalo. Vidím jen samé kameny.

Daleko ve stromech po mé levici houká sova. Napadá mě, že ten zvuk jistě rozptýlil cizincovu pozornost. Opatrně se narovnávám a vyhlížím zpoza kamene.

V měsíčním světle vidím rytíře. Seskočil z koně a stojí uprostřed kamenů, jež mu dosahují po pás. Nemá přilbu, ale kroužková zbroj se leskne jako rybí šupiny.

„Petere!“ volá znovu.

Jak to, že zná moje jméno?

Měsíc se ukrývá za mraky a rytíř se noří do tmy, stejně jako já. Přikrčeně se plížím pryč.

Možná nejsem mrtvý, ale určitě jsem uvízl v nějaké noční můře, na nekonečném, jednotvárném hřbitově, pronásledovaný neviditelným nepřítelem. Na útěku vrážím hlavou do jednoho ze vztyčených kamenů, až se mi zajiskří před očima. Ale hlavně že prchám. Moje bosé nohy našlapují zcela nehlučně, zatímco rytířova zbroj při každém kroku chřestí. Proplétám se mezi kameny směrem k houkající sově. Rytíře slyším z větší dálky.

Vybíhám k lesu, rozechvělý hrůzou. Občas sleduji krátké úseky cestiček, jindy se prodírám podrostem. Drápají mě větve stromů a záhy přicházím i o halenu, ale nezastavuji se.

Zakopávám o kořen a padám na zem. Třeští mi hlava, jsem poškrábaný, zkrvavený a nahý. Zůstávám ležet. Nevím, jestli se ještě někdy zvednu.

Nedaleko cosi šramotí. Slyším hlasité čenichání. Je tu nějaké zvíře? Liška, nebo vlk? Představuji si, jak se do mě zakusuje a jak mi rve vnitřnosti z těla, zatímco já jen bezmocně přihlížím. Možná jsem přece jen v pekle.

Tvor vychází z houští, sklání se ke mně a dýchá mi na tvář. Na zádech cítím jeho tlapu nebo ruku.

Převrací mě na záda a já se dívám do jeho tváře.

35. kapitola

Oxford

Destrier nechal auto na konci ulice a vydal se k nalezené adrese pěšky. Nutil se nespěchat, protože k sobě nechtěl přitahovat pozornost. Aston martin byl sám o sobě dost nápadný.

Zpoza zatažených závěsů domu prosvítalo světlo – výborně. Na prsty pravé ruky si navlékl boxer a levou rukou zaklepal.

Nikdo nepřišel otevřít.

Vytáhl z kapsy Elliin mobil a vytočil Dougovo číslo. Zvedl poklop poštovní schránky a uslyšel, jak uvnitř zvoní telefon. Nikdo ho nezvedal. V domě se nic nehýbalo.

Počkal další minutu, ale nakonec se rozhodl vejít. Dům patřil univerzitě a využívaly ho generace studentů – zámek Destrierovi nedal žádnou práci. Za třicet vteřin byl uvnitř a do dvou minut se přesvědčil, že tu nikdo jiný není.

Obyvatelé nicméně museli odejít teprve před chvílí. Konvice ještě nevychladla, v koupelně bylo zamlžené zrcadlo a na podlaze našel mokré stopy. I ručník přehozený přes dveře byl ještě vlhký. Za košem na prádlo ležela dámská ponožka.

Destrier vyběhl před dům a rozhlédl se na obě strany. Ulice byla liduprázdná.

O tři ulice dál seděli Doug s Ellií ve vypůjčeném nissanu a čekali, až se odmrazí okna. Na chodníku nervózně přešlapovala drobná dívka v těsných džínách a přiléhavém svetru.

„Je to jenom kamarádka,“ řekl Doug. Ellie se ho neptala. Seděla na vedlejším sedadle a modlila se, aby se zamlžené okénko co nejrychleji projasnilo. Neměla Dougovi co vyčítat.

V předním skle se objevila srpkovitá mezera a Doug stáhl okénko.

„Ještě jednou díky,“ řekl Lucy.

„Jeď opatrně.“

Vyrazili, než si to stačila rozmyslet. Na konci ulice ale Doug prudce šlápl na brzdu.

„Co je?“ zeptala se Ellie polekaně.

„Nechal jsem doma rozsvíceno.“

„Nech to být,“ prosila ho. „Slibuju, že ti to zaplatím.“

Jestli se někdy vrátíme. Neřekla to nahlas, ale Doug vycítil její rozpoložení. Zařadil rychlost a rozjel se.

„Kam máme namířeno?“

Motorová loď Noordwind, Severní moře

Seděli u umělohmotného stolu a nimrali se v jídle před sebou. Měli vejce, fazole a chudokrevnou slaninu s klobásami, na nichž pomalu tuhla vrstva tuku. Svět za okny se pohupoval pod šedivým nebem.

Bylo by rychlejší, kdyby pluli z Doveru, ale Ellie trvala na tom, aby se vyhnuli Londýnu i dálnicím. Doug nad tím obracel oči v sloup, ale nehádal se. Přes noc projeli celou zemi po vedlejších silnicích a k ránu dorazili do Harwiche. Čekání na trajekt bylo krajně nepříjemné: Ellie se pořád dívala do zpětného zrcátka, zatímco Doug si aspoň na chvilku zdříml. Když museli předložit pasy, v Ellii by se krve nedořezal, ale celník se na ně skoro ani nepodíval. Teprve když se za nimi zavřela příď lodi, Ellie si prohlédla tváře všech pasažérů a trajekt odrazil od přístavní hráze, trochu se uvolnila.

Doug se zkoumavě podíval na klobásu a rozhodl se, že ji ochutná.

„Vezmi to ještě jednou od začátku.“

Ellie postavila na stůl hrnek s kávou. „V téhle záležitosti vystupují dvě strany. Jednak je tu Monsalvat, Blanchard a tihle všichni – a potom nějaká konkurenční organizace.“

Můžete ji označit jako bratrstvo, ačkoliv nemáme nic proti ženám.

„Za Monsalvatem stojí francouzský miliardář Michel Saint-Lazare. Tvůj pan Spencer. Ať je v té krabici cokoliv, Saint-Lazarovi předkové to před mnoha staletími vzali bratrstvu.“

„Podle tvého kámoše Harryho.“

„Musím mu věřit.“ Před dvěma měsíci by ji ani ve snu nenapadlo, že někdy řekne něco takového. „Sama to nedokážu.“

Doug se na ni opatrně zahleděl. Vyčerpání mu zvýraznilo kruhy pod očima a na únavou zšedlé tváři mu vyráželo strniště, ale přesto se pokusil o úsměv. „Nejsi sama.“

Ellie mu stiskla ruku. „Já vím. Ale dlouho utíkat nevydržíme. Brzy nám dojdou peníze. Všechny moje bankovní karty spravuje Monsalvat. Jakmile zjistí, že jsem s tebou, pravděpodobně najdou způsob, jak zrušit i tvoje – nebo nás podle nich přinejmenším vystopují.“ Doug se nevěřícně zamračil. „Nezapomeň, že mluvíme o bance. Takové věci pro ně nejsou problém. Nevím, co jsme jim ukradli, ale vím, že udělají všechno, aby to získali nazpátek.“

„Mohla bys jim to vrátit.“

„Už jsem si zvolila, na čí straně stojím. Lidé z Harryho organizace, nebo bratrstva, jsou jediní, kteří nás dokážou ochránit.“ Doufala, že se nemýlí. „Musíme je najít.“

„Jak?“

Ellie si usrkla kávy a ušklíbla se. Káva chutnala jako mycí prostředek.

„Nevím,“ přiznala. „Kromě Harryho jsem se s nikým nesetkala.“ Z Harwiche zkusila třikrát zavolat na telefonní číslo, které od něj dostala. Jestli se vám nikdo neozve, nechte vzkaz pro Harryho od Jane. Zapnula se hlasová schránka, ale Ellie nenechávala žádný vzkaz.

„Ten je nejspíš mrtvý – nebo dopadl ještě hůř.“

Loď se zhoupla o něco víc, batole se žlutým balónkem v uličce mezi stoly ztratilo rovnováhu, upadlo na obličej a začalo vřískat. Ellie se po něm soucitně ohlédla.

„Monsalvat právě převzal kontrolu nad jednou lucemburskou společností.“ Je to obyčejná středné velká evropská společnost. Shodou okolností ale vlastní něco, co patří nám. „Mají něco, co souvisí s Harryho kolegy. Jestli to najdeme, třeba najdeme i je.“

„Jestli to najdeme?“ zopakoval Doug. „Hodláš k nim nakráčet a zeptat se jich, jestli budou tak laskaví a dají ti adresu na starodávné tajné bratrstvo?“

Ellie se unaveně usmála. „Něco takového. Leda že bys měl lepší nápad.“

Dougovi se ale zavřely oči a hlava mu klesla na prsa. Celonoční jízda ho vyčerpala – dál už spánek odkládat nemohl. Ellie ho podepřela těsně předtím, než se zhroutil do talíře se snídaní.

Nedaleko Bastogne, Belgie

Doug řídil a Ellie seděla vedle něho se dvěma papíry rozloženými na otevřené mapě v klíně. Na jednom byl přepis básně, na druhém její překlad.

„Pan Spencer mě požádal, abych ji přeložil,“ vysvětlil Doug. „Chtěl jsem zachovat formu originálu, takže jde o osmislabičné osmiverší. Osm slabik na verš – to je pro raně francouzskou románskou poezii standard.“

„Románskou, nebo romantickou?“

„Románskou, podle jazyka. Ve starém Římě vedle sebe existovaly psaná latina a její hovorová verze. Když se říše rozpadla, psaná latina se v podstatě nezměnila, ale její hovorová varianta dala vznik francouzštině, španělštině, italštině a tak dále. Ve dvanáctém století v nich začali první autoři psát příběhy, kterým se říkalo romance, aby se odlišily od děl psaných latinsky. Na romancích tehdy nemuselo být nic romantického. Ostatně i dnes se pro dlouhý psaný příběh používá označení román bez ohledu na to, jestli jde o milostnou literaturu, nebo ne.“

„Dobře.“ Ellie se předklonila a začetla se do překladu. Doufala, že se jí při čtení za jízdy neudělá špatně.

Po turnajích rytíř Krista

stezkou bludnou v tichá místa

z Troyes dojel ke Carduelu,

podlehl však panny pelu,

zvedla mísu, on vzal kopí,

krví jako rubín skropí

vyschlý list ta dívka bledá,

rytíř marně poklad hledá.

Auto poskočilo na nerovné vozovce a na Ellii z nějakého důvodu padla deprese.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se.

„Tak zaprvé myslím, že vím, kdo to napsal. Chrétien de Troyes.“ Všiml si, jak sebou Ellie trhla. „Co je?“

Jeho knihu mi dal Blanchard k Vánocům. Jenže Doug netušil, že byla na Vánoce ve Švýcarsku, netušil, že je trávila s Blanchardem, a už vůbec by netušil, proč by jí Blanchard měl dávat darem drahocenný rukopis z dvanáctého století. Rukopis, který nechala spolu se vším ostatním v Barbicanu.

„Viděla jsem jeho knihu v jednom ze Saint-Lazarových sídel. Proč tě napadl zrovna on?“

„Kvůli jazyku a rytmu básně, které odpovídají jeho stylu. Sedí i námět: rytíři a panny. Carduel je jedním z míst, kde se údajně nacházel dvůr krále Artuše. Domníváme se, že jde o současné Carlisle.“

Odmlčel se, aby se soustředil na řízení, protože je právě míjela bílá dodávka. Projížděli Ardenami a silnice procházela přes strmé hřebeny a zalesněná údolí. V takové krajině si člověk dokázal snadno představit rytíře, kteří pátrají po milovaných dívkách a ztracených pokladech.

„Skutečné vodítko je ale v textu. Rytíř Krista… z Troyes. Chrétien je francouzský termín pro křesťana a Troyes je starověké město. Chrétien de Troyes.“

„Když to říkáš.“

„Celá báseň je hádanka. Když pan Spencer tvrdil, že podle něj vede k nějakému pokladu, myslel jsem si, že se zbláznil. Ale čím víc o tom přemýšlím, tím víc si myslím, že má pravdu. Vyschlý list označuje pergamen a podle mě tím autor naznačuje, že do něj něco ukryl. Jinak nevím, proč by se o něm v té básni zmiňoval.“

„Jak by do něj něco ukrýval?“

„Zašifroval to do textu. Turnaje, bludné stezky, tichá místa… třeba máme najít nějaké bludiště, které vede ke hřbitovu.“ Viděl, jak se po něm Ellie dívá. „Nebo tak něco.“

„Vybíráš jednotlivá slovíčka a snažíš se jim vnutit bůhvíjaký význam.“ Ellie zavřela mapu i s básněmi. „Jestli ale ten tvůj pan Spencer je ve skutečnosti Michel Saint-Lazare, co vlastně hledá? Ten poklad už přece měl ve své kryptě.“

„Proč mě potom oslovil?“

„Kvůli mně. Blanchard se mě do toho snažil co nejvíc zatáhnout. Přijal mě do banky. Odvedl mě dolů k trezorům. To, že ti ukázali tu báseň, je jistě součást stejného plánu. Určitě čekal, že mi o tom povíš.“

„Proč?“

Tuto otázku si Ellie kladla od chvíle, kdy našla ve své oxfordské schránce obálku s pozvánkou do Monsalvatu. Proč já? Teď znala odpověď.

„Využíval mě jako návnadu. Věděl, že můj otec patřil k tomu bratrstvu, a určitě se domníval, že když mě přijme do banky a předloží mi všechny kousky skládačky, přiměje bratrstvo k nějaké akci.“

„Což se mu podařilo.“ Dojeli na hřeben a Doug přeřadil na vyšší rychlostní stupeň. Nespouštěl oči ze široké a prázdné silnice před sebou.

„Jenže teď už nejsi návnada, ale kořist.“

Lucemburk

Z návratu do Lucemburku měla Ellie zvláštní pocit podobný návratům domů z univerzity. Jako kdyby navštívila město duchů, které však během její nepřítomnosti žilo svým životem, a tím duchem se stala ona.

Na budovu Talhouettu padlo stísněné ticho. Ellie viděla přehled připravovaných změn: za šest měsíců bude budova prodána, polovina zaměstnanců propuštěna a druhá polovina přesunuta do kancelářské čtvrti na okraji města. Na sobě měla černou polyesterovou sukni a sako, které k ní téměř dokonale padlo: oba kusy oblečení byly levné už jako nové, a ještě levnější v second handu, kde je koupila. Celkový dojem dotvářely punčochy z automatu na nádraží. Nebylo to nic moc, ale s kartou Monsalvatu se Ellie přece jen dostala přes recepci do kanceláře projektového manažera. Doufala, že si recepční nevšimla, jak se třese.

„Povězte mi všechno, co víte o Mirabeau.“

Projektový manažer Claude Doerner se ve svém křesle opřel a zamračil se. Byl to tělnatý muž středního věku – nejtenčí na něm byl jeho ježatý knírek.

„Co je Mirabeau?“ zeptal se.

„Nehrajte si se mnou.“ Strach dodal jejímu chování na důrazu. Co když Blanchard uhodl, že sem pojedu? Co když sledují budovu? „Jsem součástí pracovní skupiny pro začlenění,“ zalhala, „kde budeme hodnotit, kteří zaměstnanci jsou vhodní pro další spolupráci. Buďte ujištěn, že vezmu v úvahu, jestli jste se ke mně choval vstřícně, nebo ne.“

„Vyhrožujete mi?“

Ellie se posadila a s hranou sebedůvěrou si přehodila nohu přes nohu. „Povězte mi o Mirabeau.“

„Přísahám, že jsem o ničem takovém nikdy neslyšel.“ Možná říkal pravdu. Ellie se podívala na jeho počítač. „Můžete mě tu připojit?“

Doerner k ní natočil monitor, naťukal svoje heslo do klávesnice a přesunul ji přes stůl před Ellii. „Poslužte si.“

Ellie klikla na políčko vyhledávače. Doerner vstal a vyšel ke dveřím. „Kam jdete?“

„Na toaletu. Nebo snad od vás potřebuju povolení?“

Ellie se začervenala. „Promiňte.“

Po jeho odchodu zadala vyhledávání hesla „Mirabeau“. Doerner se vrátil dřív, než čekala. Sedl si do svého křesla a začal si pohrávat s kravatou. „Bude to velký masakr?“

„Prosím?“

„Propouštění.“ Naznačil gestem popravu. „Pardon. Měl jsem použít termín synergie.“

Ellie neviděla důvod, proč by měla lhát. „Bude to ošklivé. Slíbili jsme lucemburské vládě, že nic nepodnikneme až do voleb, ale pak sekera dopadne tvrdě.“

Doerner se ušklíbl. „Před dvanácti sty lety vybudoval vévoda Siegfried Lucemburk jako hrad. Moc se toho od té doby nezměnilo.“

Ellie sledovala, jak na obrazovce narůstá obdélník informující o postupu vyhledávání, a cítila, že se jí každou vteřinou utahuje kolem krku smyčka.

„Přes veškerý technologický pokrok uznáváme jediný organizační princip: nadvládu silného. Feudalismus. Dělníci nechtějí větší moc, ale bezpečí: stálý příjem a ochranu před proměnlivostí – je to správné slovo? – světa. Na oplátku se nechávají využívat. Vědí, že se o ně jejich pán stará jen proto, že pro něj představují příjem, ale je lepší, když vás zneužívá jen jeden tyran, ne víc. A pokud se jich válkou nebo záborem zmocní nový pán, vědí, že budou trpět.“

Dopil zbytek kávy. „Stává se ze mě filozof. Asi bych měl přijmout nabídku na předčasný odchod do penze, bezpochyby neadekvátní, kterou mi předloží.“

Ellie ho přestala poslouchat. Civěla na monitor.

Aucune légende correspondant aux critères de recherche n’a été trouvée.

Jedním slovem: nic.

Otočila obrazovku k Doernerovi. „Co to znamená?“

Zazvonil mu telefon. Doerner omluvně zvedl prst a přijal hovor.

„Oui? J’attends.“

Když položil sluchátko, jeho výraz se změnil. Tvářil se přívětivěji, jako kdyby chtěl Ellii vyjít vstříc.

„Mohu vám donést šálek kávy?“ zeptal se.

„Nejdřív chci slyšet o Mirabeau.“

Doerner pokrčil rameny. „Nevím víc než počítač.“

„Michel Saint-Lazare právě utratil přes miliardu euro za tuhle společnost jen kvůli Mirabeau. Nevěřím, že o tom nikdo nic neví.“

„Někdo pochopitelně ano, pokud taková věc existuje. Ale není jednoduché zjistit kdo. Talhouett je velká firma: máme pobočky v řadě zemí. Patrně u nás nenajdete nikoho, kdo by věděl všechno.“

„Potřebuju se podívat do vašich záznamů.“

„Všechny složky jsou ještě v dočasném archivu. Během bitvy o převzetí zůstávaly zamčené.“

„Tak mě tam odveďte.“

„Musíme počkat. Klíče jsou u sekretářky, a ta si na chvíli odskočila.“

Ellie čekala deset vteřin – dost dlouho na to, aby se ujistila, že úsměv na jeho tváři je stoprocentně falešný. Sáhla do kabelky, jako kdyby hledala rtěnku, ale místo toho nahmatala rukojeť kuchyňského nože, který si dopoledne koupila.

Jediným plynulým pohybem ho vytáhla a přiložila jeho špičku k Doernerově hrdlu. Doerner znehybněl.

„Vy ve skutečnosti nepracujete pro Monsalvat,“ řekl.

„Ne. Se mnou je mnohem snazší pořízení než s nimi.“

Pozorně ho sledovala a přemítala, jestli tu není nějaké poplašné tlačítko, které by mohl stisknout. Byli ale v kancelářské budově jednoho z nejnudnějších měst v Evropě – tady úředníci nečekali, že by jim někdo držel na krku nůž. Přinejmenším ne doslova.

„Kdo vám volal?“ Trochu pohnula nožem – chtěla ho jen vystrašit, ale byla tak nervózní, že Doernerovi proťala kůži. Do jeho naškrobeného límečku se vsákla kapka krve.

„Vaše šéfka, Christine Lafargeová.“

Ellie mu málem uřízla hlavu. „Kde je?“

Stočil pohled k oknu, ale dával si pozor, aby přitom držel hlavu nehybně. „Prý tu bude za pět minut.“

Na zlomek vteřiny Ellii vážně napadlo, jestli ho nemá zabít. Měla pocit, že si musí zvolit: buď on, nebo ona. Podřízne mu hrdlo, vezme si klíče a Christine Lafargeová ať najde jeho tělo. Ukáže jim, s kým mají tu čest. Bylo by to tak jednoduché.

Vzápětí se zastyděla. Co se z tebe stalo za člověka?

„Dejte mi svoje klíče,“ přikázala. „A mobil.“

Přestal si vymýšlet, že klíče jsou u sekretářky, sáhl do kapsy saka pověšeného na opěradle křesla a položil na stůl svazek klíčů i mobil. Ellie oboje zvedla.

„Zůstaňte tady.“

Přeřízla nožem přípojku k telefonu i k počítači. Neviděla žádný další prostředek komunikace a neměla čas se tu rozhlížet. „Který klíč je od archivu?“

„Ten se žlutým kroužkem.“

„A od téhle kanceláře?“

„Ten s modrým.“

Vyšla z místnosti a zamkla za sebou. Pět minut, říkal. Jak je to už dlouho? Vyběhla po chodbě k výtahům v zadní části budovy. Kolik času jí zbývá?

Archiv vypadal přesně tak, jak si ho Ellie pamatovala, a působil snad ještě bezútěšněji. Zamkla za sebou, rozsvítila a rozhlédla se po levných stolech a posuvných regálech s policemi. Jsou tu určitě miliony lejster. A jí zbývalo nanejvýš pět minut.

Aspoň ale tušila, odkud by měla začít. Byla si jistá, že na jméno Mirabeau už někde narazila. Rychle naťukala číslo příslušného oddílu.

„Sezame, otevři se,“ zašeptala.

Regály se daly do pohybu jako obři, které někdo probudil z dlouhého spánku. Se zasténáním se rozhučely a rozestoupily se. Mezi nimi se objevila úzká ulička. Ellie měla pocit, že to trvá celou věčnost.

Vmáčkla se mezi ně, ještě než se regály zastavily. Podobné zařízení měli i v univerzitní knihovně a Ellie nikdy nedokázala setřást obavu, že se regály znenadání sevřou a rozdrtí ji. Teď ale měla plno mnohem naléhavějších starostí. V polovině uličky našla složku s účty a zalistovala v ní. Mirabeau. Kde to jenom viděla? Vždycky uměla rychle vyhledávat věci, které už jí někdy prošly pod rukama, ale ještě nikdy tuto schopnost nepotřebovala tak zoufale jako nyní.

Obracela stránky, čekala, jestli se jí něco nepřipomene, a nutila se ke klidu, aby jí nic neuniklo. Měla pocit, jako kdyby jí srdce svírala obří pěst, která zesílila sevření pokaždé, když se z chodby ozval nějaký zvuk. Všimla si povědomého zubatého grafu připomínajícího obrys horského svahu a zpomalila.

O dvě stránky později to našla. Jediný řádek textu v rozpočtu jedné z francouzských poboček Talhouettu. Průzkum Mirabeau (Ref 890112/A/S2727).

Znala zdejší katalogizační systém. S2727 označovalo číslo složky. Podívala se na soupis oddílů. S2650-F2900: regál 7. Vrátila se ke klávesnici a stiskla tlačítko pro otevření nové uličky.

Zlomek vteřiny předtím, než se regály daly do pohybu, zaslechla od dveří nějaký hluk. Otočila se a spatřila, jak se hýbe klika. Čas vypršel.

Christine Lafargeová rozrazila dveře a strčila před sebou Doernera, který se vpotácel dovnitř. Nikdo ho nebodl. Rozhlédl se po prázdné místnosti se zaprášenými stoly.

„Tvrdil jste, že bude tady.“

Doerner ještě nikdy neslyšel žádnou ženu tak výhružně vrčet. Vzpomněl si na Elliina slova: Se mnou je mnohem snazší pořízení než s nimi.

„Říkala, že sem půjde. A svítí se tu.“

Na podlaze ležela otevřená složka. Christine Lafargeová ji zvedla, přejela stránku pohledem a zabodla dlouhý nehet k jedné položce. „Mirabeau.“

„Jak jsem vám říkal. Kvůli tomu sem přišla.“

„Co jste jí řekl?“

„Nic. Nikdy jsem o tomhle projektu neslyšel. Talhouett je velká společnost. Nemůžeme…“

„Co znamená ten odkaz?“

„Oddíl archivu, kde je uložená příslušná složka.“ Nahlédl své společnici přes rameno. „Regál 7.“

Dva metry od něj, ve čtvrtém regálu, ležela Ellie na prázdné polici pod účetními záznamy, snažila se potlačit chvění a poslouchala, co se děje.

Slyšela Doernerovy kroky a tiché odpočítávání čísel složek. Sevřela ruce v pěst a zlostně si zaryla nehty do dlaní. Naservírovala jim to jako na stříbrném podnose.

Doerner se shýbl. Ellie slyšela šustění složek – a pak nečekaně zaklení.

„Je pryč.“

Ellie ztuhla.

„Určitě ji odnesla.“

„Jak je to dlouho, co od vás odešla?“

„Pět minut. Možná deset.“

„Informoval jste bezpečnostní službu, že ji má zadržet?“

Doerner se naříkavě ohradil: „Sebrala mi mobil.“

„Má tahle budova ještě jiný východ?“

Doerner zaváhal. „Na konci jižní chodby jsou dveře, které vedou na požární schodiště. Měly by mít zapnutý alarm, ale kvůli kuřákům ho vypínáme. Možná utekla tudy.“

Ellie si dokázala živě představit, jak se Christine Lafargeová asi tváří. Skoro Doernera litovala.

„Jestli utekla, všichni v téhle budově máte padáka. Je to jasné?“

Ellie slyšela vzdalující se cvakání vysokých podpatků a povrzávání Doernerových podrážek, které je následovalo. Klaply dveře a Ellie osaměla.

Počkala dvě minuty, jestli se nevrátí. Mohla tu čekat třeba celé hodiny, ale měla naléhavější starost.

Jak se dostanu ven?

Ulička se otevřela mezi sedmým a osmým regálem. Ellie ležela ve čtvrtém. Cestu ke svobodě jí blokovaly tři regály plné složek. Mohla počkat, až někdo přijde, ale tuhle místnost nikdo nepoužíval celé měsíce.

A i kdyby někdo přišel, nejspíš by to pro mě nevěstilo nic dobrého.

Myslela si, že víc už se skrčit nemůže, ale teď zjistila, že když se odsune o kousek dozadu, vznikne na kraji police trochu volného prostoru, kterým může sáhnout do sousedního regálu a začít přerovnávat složky kolem sebe.

Připadala si jako červ, který si projídá cestu knihami. Knihomol. Tak jí vždycky říkala její matka. Ta vzpomínka jí vlila energii do žil. Vmáčkla se do dutiny ve vedlejším regálu a pustila se do práce na další polici.

Druhý štos složek se dal přesunout snadněji než první a poslední byl ze všech nejjednodušší. Ellie zabrala a prorazila si cestu ven. Na podlahu se zřítila kaskáda papírů, které se rozletěly do všech stran, a Ellie se vyplazila po břiše jako lední medvěd z brlohu. Pokrýval ji prach z lejster, v ústech cítila chuť papíru a netušila, kdy se vrátí Christine Lafargeová. Chtěla jen co nejrychleji utéct.

Musela se ale přesvědčit na vlastní oči. Přistoupila k místu, kde se měla nacházet složka číslo 2727.

Doerner se nemýlil. Nic tu nebylo – jen malá mezera, přes niž se číslo S2726 opíralo o S2728.

Kdo ji vzal? Doerner ne. Ani Christine Lafargeová nebo Blanchard.

Pokoušely se o ni mdloby. Tolik úsilí, takové riziko, a pronic zanic. Našla jen prázdný prostor na zaprášené polici. Sedla si do dřepu a zahleděla se do regálu, jako kdyby se chybějící složka mohla jako zázrakem objevit.

Vtom si všimla malého hrbolku a zkusmo na něj sáhla prstem. Stará přilepená žvýkačka.

36. kapitola

Bretaň, 1142

Opat nemá radost. Zastrkuje ruku do kapsy svého bílého roucha a vydouvá líce jako kočka, která ježí chlupy, aby vypadala větší. Dívá se na poustevníka, který ve své hnědé tunice a s dlouhým bílým plnovousem připomíná biblického proroka nebo patriarchu, a prohlíží si muže vedle něj: jeho jizvy, nos, který před časem vychýlil ze správného směru úder štítem, i jeho svalnaté paže.

„Klášter je plný,“ říká.

Je to tlustý muž v zemi štíhlých – a blahobyt si nezajišťuje přijímáním mnichů, kteří si na sebe nedokážou vydělat. Má zájem o mladší syny z dobře situovaných rodin, kteří mu přinesou dary, mecenáše a dědictví. Nechce sirotka nalezeného v lese – chudého, obtížného a obtěžkaného bůhvíkolika hříchy. Poustevník se však těší duchovní vážnosti a opat musí přinejmenším předstírat, že mu naslouchá.

„Jak se jmenuješ?“

„Chr… Chrétien.“ To jméno mi ještě nepadne, ale jsem pevně rozhodnut, že si na ně zvyknu. Opat se ušklíbá. Domnívá se, že se na něj snažím udělat dojem zbožností.

Dívá se mi na temeno. Poustevník mi oholil vlasy skoro k lebce, ale pořád je patrný zbytek falešné tonzury, kterou jsem měl při přepadení hradu. Myslí si, že jsem ničemný mnich, který utekl z nějakého kláštera? Nebo se doslechl o mužích převlečených za mnichy, kteří vyvraždili všechny obyvatele na Île de Pêche? To sotva. Pochybuji, že by Malegant zanechal svědky.

„Složil jsi slib?“

„Jen základní. A je to už dávno.“

Rozhlížím se po místnosti. Opat je sice tělnatý, ale není marnotratný: pracovnu má spartánsky zařízenou, přesně jak by se dalo čekat. Jeho jedinou slabostí jsou knihy. Má tu obvyklou literaturu související s jeho postavením: bibli, misál, breviář a účetní knihy, ale i mnoho dalších děl – pěkné svazky vázané v kůži. Vidím tu Vergilia, Ovidia, Cicera i Caesara.

Sleduje můj pohled. Uvažuje, jestli ho chci okrást.

„Umím číst a psát,“ říkám. „Latinsky i románsky.“

Opat si olizuje rty. „Bratr Edward, který pracoval ve skriptoriu, před dvěma měsíci zemřel. V těchto končinách se těžko shání náhrada.“

„Přijmi ho aspoň jako novice,“ přimlouvá se za mě poustevník.

Pořád nechápu, co se odehrálo mezi těmi vztyčenými kameny – jestli jsem načas opustil tento svět jako hrdinové matčiných příběhů, jestli se mi to zdálo, nebo, což by bylo nejpodivnější, jestli se to opravdu stalo. Peter z Camrosu té noci v každém případě zemřel.

Vstup do nového života byl těžký a bolestný. Poustevník pomáhal při mém znovuzrození jako porodní bába. Našel mě v lese a odvedl mě do svého domova, postaveného z travnatých drnů u potoka. Šest dnů jsem ležel na kapradinových márách a blouznil jsem v horečkách. Poustevník mě krmil medem a chlebem namáčeným v mléce, vtíral mi do čela vlastnoručně připravené masti a šeptal mi do ucha modlitby.

Když má horečka opadla, navrhl, abych se mu vyzpovídal.

„Něco svírá tvé srdce. Chceš-li být znovu celým člověkem, musíš odstranit příčinu svého trápení.“

Jeho dlouhé zplihlé vlasy byly špinavé od bláta, ale z tmavě hnědých očí mu vyzařoval hluboký klid, který vzbuzoval mou důvěru.

Klekl jsem si před ním a vyprávěl jsem mu o letech, kdy jsem nenáviděl Boha, o tom, jak slepě a bezcílně jsem putoval z místa na místo a páchal samé zlo. Přiznal jsem se ke všemu. K cizoložství s Adou. Řekl jsem mu o všech mužích, které jsem zabil, od Atholda du Laurriera po strážné na Île de Pêche. Po tvářích mi stékaly slzy. Hříchy zakořenily hluboko v mé duši, ale já jsem je vytrhl a předložil svému zpovědníkovi. Uvažoval jsem, jestli ve mně po jejich odstranění vůbec něco zůstane.

Poustevník mě mlčky vyslechl. Když jsem domluvil, podíval jsem se mu do očí, abych viděl, co si myslí. Měl je zavřené, ale nedokázal potlačit výraz hrůzy. Byl to poustevník, ne světec.

„Hrozné zločiny,“ zašeptal.

Ta slova mě zasáhla jako kopí. Zrudl jsem. Část mé osobnosti ho chtěla udeřit a vytlouci z jeho licoměrného těla odpuštění, po němž jsem toužil. Jiná část, možná i větší, ale věděla, že si to nezasloužím. Schoulil jsem se do klubíčka a kolébal jsem se na kolenou.

Ucítil jsem dotyk na čele, lehký jako křídla můry. Zvedl jsem ruku, abych ji odehnal, ale dotyk se vrátil. Otevřel jsem oči. Poustevník na mě položil svou rozechvělou ruku.

„Bůh je láska a podle Písma ten, kdo setrvává v lásce, setrvává v Bohu i Bůh v něm.“

Zahleděl se mi do očí. Ve tváři se mu dal vyčíst niterný svár.

„Setrváš v Kristu? Prokážeš svou lásku těm, kterým chybí, pomůžeš nemajetným a slituješ se nad bezcitnými?“

Přikývl jsem. Vyzval mě, abych jeho slova zopakoval, a já jsem dychtivě poslechl, až jsem se přitom zakoktal. Potřeboval jsem rozhřešení jako semínko potřebuje slunce.

„Kristus ti odpustil všechny hříchy a učinil tě ve všech směrech dokonalým.“

Nabral vodu z potoka do dřevěné misky. Vzpomněl jsem si na příběh, který mi vyprávěla matka. Byl o kouzelném potůčku, jehož voda po vypití povolávala rytíře do bitvy. Poustevník mi nalil obsah misky na tvář. Voda smyla všechny slzy a já už jsem necítil na rtech jejich slanost.

Zaslechl jsem, jak si skoro sám pro sebe šeptá: „Požehnán budiž milosrdný, neboť na něj čeká milost.“

A tak se narodil Chrétien.

Chtěl jsem zůstat u poustevníka, ale on odmítl. Den za dnem jsem viděl, jak v něm roste netrpělivost, i když se ji snažil co nejlépe zakrývat. Narušil jsem jeho samotu a on se o ni se mnou na chvíli rozdělil, ale teď ji chtěl zpátky.

Jakmile jsem zesílil natolik, abych mohl chodit, odvedl mě do kláštera.

Být mnichem je snazší, než jsem čekal – tolik se to neliší od rytířského života. Mnichové jsou Kristovi vojáci střežící nejnebezpečnější hranice křesťanského světa a opatství je jejich pevnost. Zdejší řeholníci svedli proud řeky tak, aby z něj vytvořili vodní příkop, a postavili vysoké hradby i strážní věže. Také vykáceli kus lesa, takže se ke klášteru nemůže nikdo nepozorovaně přiblížit. Samotný klášter je hradbami rozdělen na vnější a vnitřní část. Já pracuji ve skriptoriu vedle křížové chodby ohraničené z jedné strany kostelem a z druhé refektářem a dormitářem. Jen zřídka opouštím křížovou chodbu, neřkuli vnitřní část kláštera.

Jako novic sdílím celu s chlapci, kteří jsou o polovinu mladší než já. Jako kdybych se vrátil na Hautfort. Naše šarvátky se vedou slovy a snažíme se překonávat jeden druhého zbožnými skutky, nikoliv obratností ve fyzickém zápase, ale jinak je to skoro totéž. Jsem znovu dítětem.

Děti však rostou. Nějakou dobu si užívám nový život; jsem jako pergamen, z něhož byla seškrábána všechna stará slova. Jejich stíny jsou však stále vidět. Když se podíváte mezi řádky úhledného textu, spatříte duchy starých přízraků. Někdy se s křikem budím z nočních můr, v nichž jsem se přenesl zpět do hradu na tom ostrově, nebo ke kapli u lesa. Ta dívka z hradu a Ada mi nedají pokoje – vstupují do mých snů, někdy jedna, jindy druhá, ale vždy s hrudí proklátou kopím, takže je příliš pozdě na jejich záchranu. Ostatní novicové si myslí, že ve mně sídlí démon.

Ubíhají měsíce. Každý den sedám u stolu a přepisuji cizí slova. Dopouštím se řady chyb a knihovník mě plísní, ale já zírám z okna a nořím se do starých vzpomínek.

Říkal jsem si, kdy se probudíš, Petere z Camrosu.

Peter je mrtvý – teď jsem Chrétien. Ale ani pevné hradby a uklidňující rituály kláštera mě nemohou uchránit před minulostí. Celý život jsem byl vláčen po cestě, kterou jsem si nezvolil. Zklamal jsem všechny blízké: svou rodinu, svého pána Guye i Adu. Život v klášteře mě neočistí; jen mě pohřbí.

Potřebuji znát odpovědi. Musím najít Maleganta.

Jednoho dne za mnou přichází opat. Chce, abych se vydal do mateřského kláštera našeho řádu, do převorství nedaleko od Châteaubriantu. Tamní knihovník svolil, že smíme opsat několik vzácných knih. Opat zasněně vypráví o jejich knihovně a nejvzácnějších rukopisech, jež obsahuje. Dostávám seznam, mulu na přepravu knih a malý obnos, abych zaplatil za pergamen a inkoust. Nemusím si dělat starosti s cestováním o samotě. Správce kláštera a dva z jeho pomocníků pojedou na trh s vozem ovčí vlny.

Vyrážíme k východu. Mí souputníci předstírají, že si mě nevšímají, ale každou chvíli někoho z nich přistihnu, jak po mně nervózně loupe očima. Nenuceně si povídají, když si myslí, že s nimi nejsem, a umlkají, jakmile mě spatří. Hledím si cesty a neberu to osobně. Když jste zabili tolik mužů jako já, přestane vám záležet na tom, co si o vás myslí ostatní.

Celou cestu do Remeše si nalhávám, že na této pouti není nic zvláštního. Opíšu rukopisy, naložím je na mulu a vrátím se. Vím, že jde o lež, ale pomáhá mi zvládat obavy. Jižně od Remeše nás stezka zavádí do údolí řeky Chère a já se pomalu smiřuji s pravdou. Den za dnem, krok za krokem ji vidím stále jasněji, až už nedokážu myslet na nic jiného. Když dorážíme k Châteaubriantu, vím přesně, co musím udělat.

Opatství je pouhé dva dny cesty od města. Správce kláštera a jeho pomocníci ve městě zůstanou a budou prodávat vlnu, takže bych měl pokračovat sám. Krátce a neupřímně se s nimi loučím, a jakmile se mi ztrácejí z dohledu, vracím se na trh s látkami. Přijelo sem mnoho krejčích, z nichž každý je ochotný nabízet tu nejlepší cenu. Obnos, který mi opat dal na pergamen a inkoust, bohatě stačí na novou tuniku, punčochy a kabát. Za zbylé groše si kupuji čepici, která mi chrání i tváře, a pár pevných bot.

Čeká mě daleká cesta.

37. kapitola

Lucemburk

Na dveřích byl výstražný nápis „opatřeno poplašným zařízením“, ale Doerner nelhal: alarm byl vypnutý. Ellie vyklouzla z budovy přes úzký pruh pustiny posetý cigaretovými nedopalky a s několika popelnicemi, prošla špinavou uličkou a ocitla se na hlavní třídě. Nikdo si jí nevšiml. Doug na ni s vozem čekal v postranní ulici.

Podíval se na její rozcuchané vlasy, zaprášené oblečení a krev z říznutí o papír. „Co se ti stalo? Bál jsem se o tebe. Už jsem skoro volal na policii.“

Ellie se na sedadle skrčila, aby nebyla zvenku vidět. „Hlavně jeď. Pak ti všechno řeknu.“

„Máš to, co jsi chtěla?“

„Zastav někde u telefonního automatu.“

Na ústředně jí sdělili požadovanou linku a hned ji přepojili. „Dobrý den, pane Lechowski. Tady je Ellie Stantonová.“

Měla štěstí – Lechowski mohl být bůhvíkde, ale jakmile se představila, okamžitě zvedl sluchátko.

„Ellie, jaké nečekané překvapení. Myslel jsem si, že jste na mě možná zapomněla.“

Ellie se otřásla hnusem a málem praštila sluchátkem do vidlice. Lechowski patřil k její minulosti, příliš spojené s Monsalvatem. Už když s ním mluvila, bála se, že vstupuje do pasti.

Co když se s ním spojil Blanchard?

„Převzetí proběhlo a já jsem připravená dodržet svou část dohody.“

Snažila se hovořit věcně, jako kdyby nešlo o nic významného. Téměř slyšela, jak si na druhém konci linky Lechowski olizuje rty. Možná ale jen žvýkal.

„Bydlíte v Sofitelu? Sejdeme se tam?“

„Napadlo mě, že bychom mohli jít někam… do většího soukromí.“

Zasmál se. „Bojíte se o svou reputaci? Lechowského to neuráží.“ Jmenoval restauraci ve starém městě. „Těším se na společný večer.“

Ellie zavěsila. Bylo jí na zvracení. Ani v tunelech podzemní dráhy se necítila takhle špinavá.

Spala jsi přece s Blanchardem, připomněla si. To ale bylo v jistém smyslu, o jehož přesné povaze momentálně nechtěla uvažovat, něco jiného.

Otočila se. Doug ji ostražitě sledoval.

„Jakou jste uzavřeli dohodu?“

Byla příliš unavená, než aby lhala. „Měl zařídit, že nám při převzetí Talhouettu nikdo nebude házet klacky pod nohy, výměnou za to, že se s ním vyspím.“

Pohled na Dougův bezútěšný, pochmurný výraz ji zasáhl. Správná reakce, ale ze špatného důvodu. Vzpomněla si na Lucy a netrpělivě dodala: „Nedělej ze sebe takového skauta. Nikdy bych ten slib nedodržela.“

„Teď se k tomu ale chystáš. Abys dostala tu složku o Mirabeau.“

„Abych se spojila s bratrstvem. Bez nich jsme v koncích.“

V restauraci seděly samé manažerské typy. Ellie se hned od dveří rozhlédla, aby zjistila, jestli nehrozí nějaké nebezpečí. Lechowski byl při převzetí Talhouettu jejich protivníkem, ale to nehrálo žádnou roli. Jestli mu Blanchard nabídl vyšší odměnu, vzdá se Ellie bez mrknutí oka.

Kromě Lechowského neviděla žádnou známou tvář a Lechowského nemohla přehlédnout. Měl na sobě červenobíle kostičkované sportovní sako, tak křiklavé, až se z něj Ellii roztočila hlava, ačkoliv pravděpodobně stálo několik set liber. Objednal pro ni, aniž se zeptal, co by chtěla.

„Při svádění je třeba postupovat směle a rozhodně,“ poznamenal, jako kdyby citoval poučku, kterou si přečetl v nějaké knize. „Jakmile svůdce zaváhá, kouzlo se vytratí. Neexistuje žena, která by nedávala přednost troše hrubého zacházení před přílišnou ohleduplností. Víte, kdo to řekl? Žena.“

Ellie si ještě nikdy nevyšla s mužem, který by ji průběžně seznamoval se svou taktikou, jak ji dostat do postele. Přitiskla nohy k sobě a snažila se nemyslet na to, co přijde.

Číšník přinesl šampaňské a Lechowski se při ochutnávce tvářil jako přední světový odborník. Přiťukl si s Ellií. „Proč jste přijela do Lucemburku?“

„Kvůli Talhouettu.“

Lechowski si přihnul ze sklenky šampaňského, až mu několik kapek steklo po bradě. „Získala jste svou cenu a přišla jste si s ní pohrát?“

Jednalo se o záměrný dvojsmysl. Ellie se opatrně napila a uvažovala, jak se jí podaří ten večer zůstat střízlivá.

„Prozradím vám tajemství.“ Naklonila se k němu, aby mu předvedla svůj výstřih. „Blanchard podplatil předsedu privatizační komise, aby nám řekl, kolik jste nabídli. Nemohli jste vyhrát.“

Lechowski se zakuckal a poprskal ji. „Kdybych náš rozhovor nahrával, za tohle byste mohla jít do vězení,“ řekl s hranou zlostí a ušklíbl se. „Ale když jsme k sobě tak upřímní, povím vám jedno tajemství na oplátku i já. My jsme za Talhouett nic nenabídli. Hodinu před posledním termínem jsme informovali předsedu komise, že už nemáme o koupi zájem.“

Bylo to tím šampaňským? Ellie zmateně civěla na svého společníka.

„Kdybychom zveřejnili stažení nabídky, vypukl by skandál. Pro komisi by bylo krajně trapné, že po zúžení výběru na dva zájemce jeden z nich odstoupil. Souhlasili jsme, že se budeme navenek tvářit, jako kdyby bylo všechno v pořádku, a předložíme nabídku, která bude o pět milionů eur nižší než nabídka Monsalvatu.“ Rozlomil chlebovou rolku a namázl si ji máslem. „Ať předseda říkal Blanchardovi cokoliv, šlo o výmysl.“

Ellie tomu pořád nerozuměla. „Proč? Abyste se vyhnuli té rumunské žalobě?“

„Myslíte toho soudce, pana Lazareska? Tolik mi chtěl vyprávět o svém případu…“ Lechowski se protáhl, až se mu vyhrnula košile zpod opasku a Ellie zahlédla jeho chlupaté břicho. „Považujete Lechowského za hlupáka, který nepozná, že někde něco smrdí?“

„Když jste věděl, že Lazarescu ten rumunský problém zveličuje, proč jste svou nabídku stáhli?“

„Našel jsem něco, co uniklo všem ostatním – je to tak tajné, že o tom nevědělo ani vedení. Pasivum, které může společnost položit.“

„Cože?“

Lechowski otevřel ústa k odpovědi, ale pak je zase s pobaveným úsměškem zavřel. „Teď tu společnost vlastníte vy, tak si to zjistěte. Můžete se podívat do složek.“

„Jde o Mirabeau?“

Lechowski ztuhl. „Zdá se, že jsme se navzájem podcenili.“

„Odstranění té složky bylo dost jasnou nápovědou.“

„Přesto jste Talhouett koupili.“

„Což znamená, že ta složka je mým majetkem.“

Číšník jim donesl jídlo, Ellie nasadila přívětivý úsměv a horečně přemýšlela. Po číšníkově odchodu se narovnala.

„Když jste nikdy neměli v úmyslu koupit Talhouett, naše dohoda tím padá.“

Lechowski se pustil do jídla. „Caveat emptor. Střež se, kupče.“

„Zatajil jste před námi důležité materiály.“ Pod stolem přejela Lechowskému dlaní po stehně, ale najednou ruku stáhla. „Mám právo pozdržet splátku.“

„To přece neuděláte,“ ohradil se. Ellie ale na něm viděla, že jí věří. Jakmile svůdce zaváhá, kouzlo se vytratí.

Ochutnala kousek ze své porce a zapila ho douškem šampaňského. Přinutila se pokračovat. „Snad bychom mohli naši dohodu pozměnit. Zatajil jste přede mnou Mirabeau, což je pochopitelné, ale obchod proběhl. Teď už ta složka pro vás nemá žádnou cenu.“

Lechowski se na ni díval, jako kdyby Ellie už byla nahá. „Neřekl bych, že nemá žádnou cenu.“

Hleděla mu do očí a sáhla si pod blůzu, aby si upravila ramínko podprsenky. Přejela prstem po svém ňadru.

„Mohla bych její cenu trochu zvýšit.“

„To jste mi slibovala už posledně.“

„A teď jsem tady. Já svoje sliby plním.“

Lechowski ani nemrkl. „Mám tu složku u sebe v kanceláři. Můžeme se tam zastavit zítra ráno.“

„Brzy ráno odlétám,“ vymýšlela si Ellie. „Nemůžeme ji vyzvednout cestou domů?“

„Myslím, že bych rád viděl nějaký důkaz vaší upřímností.“

Ellie polkla další doušek šampaňského, naklonila se přes stůl a políbila ho. Vyrazil proti ní jazykem jako ještěr a Ellie měla co dělat, aby neucukla. Cítila z něj žvýkačku a nadbytek vody po holení. Dopila svou sklenku, aby se zbavila pachuti v ústech.

„Stačí vám to jako záloha?“

„Cestou do hotelu se pro ni zastavíme.“

Ellie se lekla. „Vy bydlíte v Sofitelu?“

„V Hiltonu.“

Lechowski měl sportovní vůz, který řídil jako šílenec, patrně proto, že v jeho knize o svádění psali, jak tím zapůsobí na ženy. Ellie počkala v autě, zatímco Lechowski došel pro složku do kanceláře. Její dech zamlžoval okno a kožené sedadlo ji studilo do stehen.

Okamžitě věděla, že jde o pravou složku – viděla jich toho dne dost na to, aby ji poznala. Na jejím hřbetu bylo vyražené číslo, S2727. Začala listovat dokumenty, ale Lechowski desky s plesknutím zavřel.

„Je tam všechno. Lechowski umí držet slovo.“ Ušklíbl se. „Doufám, že totéž platí o vás.“

„To brzy zjistíte,“ zamumlala.

Dokud byli v restauraci, Ellie dokázala odsouvat nejbližší budoucnost z mysli. Ve voze se ale iluze počala tříštit, a když dorazili do hotelu, nemohla ji popírat už ani vteřinu. Měla-li ještě nějaké pochybnosti, rychle zmizely, když ji Lechowski cestou přes vstupní halu hotelu objal paží kolem ramen, majetnicky jí přejel dlaní po ňadru a prsty jí zasunul do výstřihu.

Ellie se přinutila dojít k výtahům, aniž by vykřikla. V kabině se na ni vrhl, natlačil ji na prosklenou stěnu a přitiskl se k ní. Ellie neprotestovala. V pokoji si hned začal rozepínat opasek a druhou rukou hmátl po jejích knoflíčkách.

Ellie se mu vymanila a vykročila ke dveřím.

„Kam jdeš?“

Neuniklo jí, jak je nervózní. Považujete Lechowského za hlupáka, který nepozná, že někde něco smrdí? Hrál si sice na kašpara, ale byl zvyklý, že je po jeho. Vzpomněla si, co jí Doug řekl ještě v létě. Při první známce slabosti tě rozsápou na kusy.

Zamávala, na něj plastovou cedulkou Nerušit a navlékla ji na kliku z vnější strany dveří.

„Nechceme přece, aby nás někdo rušil. Nikam nepospíchám.“ Ústa měla vyschlá na troud a doufala, že její chrapot zní svůdně.

„Já myslel, že hned ráno odlétáš.“

„Monsalvat si může dovolit koupit jinou letenku.“

Zavřela oči. Lechowski jí rozepnul blůzu, zabořil tvář mezi její ňadra a stiskl je, jako kdyby z nich chtěl vymačkat šťávu. Jestli postřehl, že je Ellie ochablá jako hadrová panenka, nijak si nestěžoval. Třeba se mu to tak líbilo.

Neexistuje žena, která by nedávala přednost troše hrubého zacházení před přílišnou ohleduplností.

„Já to věděl!“

Ellie vykulila oči. Do zešeřelé místnosti se linulo světlo z chodby. Ve dveřích stál Doug s tváří zrůzněnou vztekem.

„Ty couro.“

„Prosím, Dougu…“

Ellie před ním couvla. Lechowski s rozepnutým poklopcem jen ohromeně zíral. „Kdo…?“

„Zavři zobák!“ Doug vrazil do Lechowského ramenem jako na ragbyovém hřišti, až Lechowski odletěl na postel. Než stačil zareagovat, Doug ho zvedl za košili a hodil ho na zem.

„Jestli cekneš o tom, že Ellie byla dnes tady, najdu si tě a ty si budeš přát, aby ses jí nikdy ani nedotkl. Uříznu ti péro a nacpu ti ho do huby! Rozumíš?“

Chňapl Ellii za zápěstí a odtáhl ji ke dveřím. Ellie měla sotva čas popadnout složku ze stolku.

„Uříznu ti péro a nacpu ti ho do huby? Fuj. Kde jsi to sebral?“

Projížděli kolem šedivých bloků lucemburského předměstí. Doug se za volantem zahanbeně zarděl.

„Asi jsem to slyšel v nějakém filmu.“

„Byl jsi skvělý. Vážně z tebe šla hrůza.“ Pohladila ho po koleně, ale Doug ucukl.

„Tohle mi už nikdy nedělej. Bylo to hrozné.“

„Pro mě to nebylo o nic lepší.“

Doug nespouštěl oči ze silnice před sebou. Rozhostilo se napjaté ticho.

„Tady zastav.“

Střelil po ní očima, a když viděl, jak se Ellie tváří, nijak se nedohadoval. Poslušně zastavil před jedním obchodem. „Co se děje?“

Přitáhla ho k sobě a tvrdě ho políbila. Jeho ústa ji hřála na rtech. Přivřela oči. Doug se jí po poměrně dlouhé době pokusil vymanit, ale Ellie ho nepouštěla, dokud neucítila, jak uvolňuje krční svaly, a dokud ji neobjal. Chtěla, aby ji pochopil.

„Omlouvám se.“

Neřekla za co. Kdyby se zeptal, pravděpodobně by se mu se vším svěřila, ale Doug se nezeptal. Napětí v jeho tváři trochu povolilo, a dokonce se pokusil o úsměv.

„Mám dojem, že jsme tomu úchylovi dali lekci, na kterou jen tak nezapomene. Kam teď?“

Ellie otevřela složku. Na třetí stránce byla mapa.

„Na jih.“

38. kapitola

Francie, 1142

Slyšte příběh starý velmi,

jejž kdys poutník vyprávěl mi,

určen je pro pány ctěné

a velmože urozené.

Ukláním se obecenstvu. Síní se nese smích. Urozených velmožů je tu jen poskrovnu, ale všichni mají rádi lichotky.

Chrabrý Erik kterak s pannou

k sobě žhavou láskou vzplanou,

příběh pranic nudný není,

o tom buďte ujištěni.

Mé chvástání si získává jejich pozornost. Všichni se předklánějí, aby si mě poslechli a ověřili si, zda splním slib. Sedím vedle krbu, takže mou tvář z poloviny halí stíny. Posluchači mě nevidí: představují si rytíře, hrady, krále a panny, jejichž obrazy před nimi črtám. Já je ale vidím. Rozhlížím se po nich a hledám známou tvář.

Mám-li najít muže, který si mě najal, musím se vrátit do Troyes. Potřebuji mluvit s tím zlatníkem se stříbrnou rukou a nebesky modrýma očima. Troyes je však daleko od Châteaubriantu a peníze od opata mi nevystačí dlouho. Proto mířím na východ, jezdím po turnajích jako kdysi, střádám groše a nocuji, kde se dá.

Už nejezdím v bitevních šicích – aspoň tolik ze svého slibu poustevníkovi dodržuji. Ráno sloužím jako herold a ohlašuji rytíře, kteří defilují kolem diváků. Všichni sledují bojovníky a nikdo si nevšímá muže, který stojí přímo před nimi a vyvolává jména. Heroldovou povinností je všechny znát. Večer před kláním procházím mezi stany i po okolních hostincích a vyptávám se na jména a erby všech rytířů. Navštěvuji náborové ringy a rozhlížím se po mužích, kteří sledují jednotlivé zápasy. Malegant takhle našel všechny členy družiny – někdo se jistě vrátil ke starým zvykům.

Stýská se mi po bývalém životě. Chybí mi jízda na koni i vůně oleje, pryskyřice a horkého kovu. Chybí mi dokonce i vzrušení a strach, který člověk cítí těsně před ztečí, a důvěra k mužům kolem mě. Občas sotva odolávám nutkání vstoupit do ringu, naštěstí však nepodléhám. Slib, který jsem dal tomu poustevníkovi, byl sice poměrně neurčitý, ale rozhodně se vztahoval na boj kvůli zisku.

Večery trávím na hostinách, kde vyprávím příběhy o dávných rytířských činech z doby krále Artuše. Rytířům se taková vyprávění líbí. Představují si v úlohách hrdinů sami sebe a mají pocit, že se tím ospravedlňují jejich skutky.

Svíce v síni dohořívají a posluchači mi visí na rtech. Vyprávím o tom, jak Erik spatřil Enidu a na první pohled se do ní zamiloval, jak je život na hradě nudil, jak spolu vyjížděli na různá dobrodružství a naučili se důvěřovat jeden druhému. Vyprávím, jak bojovali proti stovce rytířů a dvěma obrům, i jak osvobodili říši krále Evraina. A nakonec jak Erik přivedl Enidu do Carduelu a učinil z ní královnu, s níž žil šťastně až do smrti.

Když vyprávíte příběh, můžete si zvolit libovolný konec.

Láskyplné políbení

– nad takový konec není,

kdo snad jiný vykládal by,

ten je věru plný šalby,

na toho se velmi hněvám,

vězte to, že v hrdlo lže vám.

Síní zní smích a potlesk. Sleduji, jak se tváře posluchačů proměňují. Všichni se vynořují z minulosti a vracejí se do současné chvíle. Vytržení z příběhu připomíná kouzlo. Správnými slovy lze měnit lidská srdce.

Láskyplné políbení – nad takový konec není. A oni chtějí věřit, že tak opravdu vše končí. Chtějí žít ve světě, kde štěstí nikdy neodchází. To je ve všech mých příbězích ten největší výmysl.

Přicházejí minstrelové a všichni odnášejí lavice ke stěnám, aby udělali místo na tanec. Někteří se vracejí do svých hostinců, jiní si jdou vyprázdnit měchýř, další si domlouvají milostná dostaveníčka ve stájích. Sleduji dveře i jednotlivé tváře. Jeden muž v plášti pošitém lvy mi věnuje nebývalou pozornost – chvíli se na něj dívám, ale on se pouští do rozhovoru s dámou vedle sebe a já ho přestávám sledovat.

Tamhle je. Šedá jednooká tvář, kterou jsem už viděl. Stojí u ringu a přihlíží. Pracuju pro muže, který odměňuje dobré bojovníky. Tenkrát měl na sobě černý plášť, dnes šarlatový, ale na tu tvář si vzpomínám zcela jasně. Na vrásčitý oční důlek se tak snadno nezapomíná. Poznal mě?

Vychází ze dveří. Prodírám se davem hostů a spěchám za ním. Než stačím vyběhnout před síň, muž je už na opačné straně dvora. V zakouřeném světle, jež se line od koše na oheň, připomíná pohyblivý stín. Mám pocit, že se mé kroky po dlažbě rozléhají nepřirozeně hlasitě, ale muž se neotáčí.

Město stojí na kopci: hrad je úplně nahoře a domy se rozkládají na svazích pod ním. Sleduji jednookého muže dolů k řece. Hlavní ulice je dosud plná lidí, kteří se přijeli podívat na turnaj, a teď zpívají a popíjejí. Snadno se mezi nimi schovám, ale mám co dělat, abych neztratil toho muže z očí. Dvakrát už se bojím, že mi zmizel. Pro jistotu se k němu přibližuji.

Zástavba končí a já se ocitám na otevřeném prostranství za hradbami. Obvykle se tu pasou ovce, ale dnes je tu provizorní tábor účastníků turnaje. Potlačuji vzpomínky na noci, jež jsme v takových táborech strávili s Adou – možná jsme navštívili přímo toto město.

Jednooký muž podle všeho přesně ví, kam má namířeno. Pouští se po úzké, bahnité stezce mezi dvěma stany. Jestli se ohlédne, uvidí mě. Vyrážím po rovnoběžné pěšině za dalším stanem. Ve tmě je těžké nezakopnout o provazy a kolíky.

Po plátně přede mnou tančí odlesky táborového ohně. Přikrčeně se plížím kupředu a vyhlížím zpoza stanu. Kolem ohniště sedí čtyři muži v prošívaných tunikách, jež se nosí pod zbrojí, a opékají si nad plameny ulovené ptáky. Jednooký muž se k nim sklání, až se lem jeho drahého pláště otírá o bláto, a něco jim tiše říká. Neslyším ho, ale vidím, jak doprovází svá slova naléhavými posunky.

Plížím se ještě o kousek blíž. Jednooký muž předává rytířům kolem ohně měšec.

„… přinést mi to sem.“

„A jak…?“

Jednooký muž však neodpovídá a dívá se směrem ke mně. Vrásčitá kůže kolem jeho prázdného očního důlku se napíná, jako kdyby se mě snažil zahlédnout chybějícím okem. Na druhé oko ale vidí dobře – a když jsem se pokoušel zaslechnout, o čem hovoří, vstoupil jsem do ostrůvku světla vrhaného plameny.

„To je on.“

Až příliš pozdě mi dochází, že je najal, aby mě zabili. Víc už jsem jim jejich úkol zjednodušit nemohl. Rytíři se chápou zbraní, které mají položené kolem ohně, a vstávají. Na vteřinu tuhnu strachem – nikoliv ze smrti, ale z toho, že když mi teď má kořist unikne, už ji nikdy nespatřím. Nikdy nenajdu Maleganta a nikdy nezjistím odpovědi na své otázky.

Když však budu mrtvý, nenajdu ho tím spíš. Otáčím se a vybíhám pryč, přeskakuji provazy stanů a protahuji se kolem překvapených přihlížejících, než mě stačí zadržet. Na silnici uhýbám doleva a probíhám pod obloukem brány na most. Na protějším břehu stojí strážnice a za ní se jim jistě dokážu ztratit v lese. Popadám železný kruh v bráně a vší silou zabírám.

Brána je zamčená. Kastelán se jistě bál, že turnaj přiláká lupiče. Buším, ale v barbakanu se nesvítí. Strážný se patrně šel bavit a netušil, že mi tím podepisuje rozsudek smrti.

Tisknu se zády k bráně. Nad jejím obloukem visí jediná lampa. Čtyři rytíři obcházejí těsně za ostrůvkem světla jako vlci. V rukách třímají meče.

Slíbil jsem poustevníkovi, že nebudu bojovat – nemám ani obyčejný nůž. Zoufale se rozhlížím po nějaké pomoci, ale na mostě je kromě nás už jen žebrák, který se o holi belhá směrem k nám. Jeden z rytířů ho varovným posunkem odhání pryč.

„Proč mě chcete zabít?“ ptám se hlasitě. Můj výkřik však polyká tma.

Nejbližší rytíř krčí rameny. Nezná důvod. Ví jen, že dostal zaplaceno za mou smrt. Napřahuje se mečem k smrtící ráně, ale na poslední chvíli se zarazí. Žebrák jde pořád blíž a poklepává hůlkou do dřevěného mostu. Možná je slepý. Rytíř naznačuje svým společníkům, aby se ho zbavili. Chci žebráka varovat, ale nedokážu ze sebe vydat ani hlásku.

V šeru se dá těžko rozeznat, co se odehrává v dalším okamžiku. Vidím jen jakýsi rychlý pohyb a slyším šplouchnutí. Na mostě náhle stojí pouze tři rytíři a zdá se, že žebrák povyrostl o patnáct centimetrů. Odhazuje plášť a drží svou hůl jako kyj. Vybíhají proti němu dva rytíři, ale jednoho žebrák zasahuje do prsou takovou silou, že se nocí nese praskot žeber a rytíř se bezvládně hroutí k zemi. Druhý klopýtne o ležící tělo a nestíhá se vyhnout ráně, která ho odhazuje až k zábradlí. Stačí jediné další šťouchnutí holí a rytíř se kácí z mostu.

Už jsme tu pouze tři. Žebrák sklání hůl k zemi a pomalým krokem se blíží k poslednímu rytíři. Ten před ním ustupuje k zábradlí. Nemá kam utéct. Zvažuje své šance a rozhoduje se pro dobrovolný skok do řeky.

Po celou dobu stojím jako solný sloup. Jsem zachráněn? Žebrák se otáčí ke mně.

„Peter z Camrosu?“

Ten hlas je mi povědomý, ačkoliv nedokážu určit, odkud ho znám. Civím na svého zachránce. Pod pláštěm má vínovou tuniku pošitou lvy. Je to ten muž, který mě sledoval už v síni.

Jak to, že zná moje jméno?

„Jsem Chrétien. Peter je mrtvý.“

„Pro nás ne.“

Inkasuji úder do spánku a propadám se do temnoty, jako když člověk sfoukne svíci.

39. kapitola

Chalon-sur-Saône, Francie

Ellie se chtěla vyhnout dálnicím a jet celou noc, ale Doug ji v obou bodech přehlasoval.

„Neznají naše auto a netuší, kam jedeme. Nemůžou hlídkovat na každém mostě ve Francii.“

„Nebude jim trvat dlouho, než přijdou na to, kam máme namířeno. Někdo v Talhouettu určitě ví, co je Mirabeau. Jen co ho najdou, vydají se po naší stopě.“ Vzpomněla si na Saint-Lazarovo soukromé letadlo. „Tihle lidé neztrácejí čas.“

„O důvod víc, proč jet po dálnici.“

Ellie nakonec souhlasila. A když kolem půlnoci Doug zatočil na odpočívadlo a zaparkoval u motorestu, nijak neprotestovala. V posteli se k němu přitulila a spala ještě dřív, než zhasil světlo.

Lidé, kteří pějí ódy na francouzskou kuchyni, nikdy nesnídali v šest hodin ráno v motorestu u dálnice. Zatímco Doug jedl, Ellie zkusila z automatu znovu zavolat na číslo z Harryho vizitky. Opět se ozval pouze nahraný vzkaz.

Žvýkali mastné croissanty a pročítali si ukořistěnou složku. Po dálnici hřměly kamiony jako těžká obchodní kavalerie.

Složka byla v angličtině, ale moc to nepomohlo. Většina dokumentů hovořila neproniknutelným odborným žargonem a Ellie pořádně nechápala, o co v nich jde. Zřejmě popisovaly nějakou velkou uhelnou sloj nedaleko Lyonsu. O Mirabeau našli jenom jednu zmínku, a to skoro u konce. Objevil ji Doug, když Ellie dolévala kávu.

Projekt Mirabeau: nekonvenční průzkum uhlovodíků

DŮVĚRNÉ

Vzhledem k obavám souvisejícím s ochranou životního prostředí při hydraulickém lámání byl tento projekt ukončen.

„To je všechno?“

Doug zalistoval několika dalšími stránkami. „Následuje hodnocení environmentálních dopadů.“

Prošli je společně. O Mirabeau ani slovo.

„A co tohle?“

V polovině stránky pod nadpisem „Lokality historického/kulturního významu“ si Ellie přečetla:

Zatopená KAPLE svatého Donáta, normanská, 12.-14. století.

Odkaz na mapu: D5

Riziko: nízké

„Aspoň jsme ve středověku,“ poznamenala pochybovačně. Doug překvapeně povytáhl obočí. „Co je?“

„Je to o pět set kilometrů dál, než tenkrát Normané stavěli.“

„Ty věříš, že důlní společnost pozná rozdíl mezi normanskou a jinou stavbou? A co myslí tím zatopením?“

Doug nahlédl do mapy z přední části složky a zabodl prst do modré skvrny v centru stránky.

„D5 je uprostřed jezera.“

Sjeli z dálnice na dlouhou klikatou silnici, která vedla temnými jehličnatými lesy na východ do hor. Občas v dálce zahlédli zubaté vrcholky Alp, ale vzápětí je vždy zakryly bližší kopce. Ellii to připomnělo, jak blízko jsou švýcarským hranicím a Saint-Lazarově hradu. Podívala se do zpětného zrcátka. Mravenčení v žaludečním důlku jí naznačovalo, že Blanchard nemůže být daleko.

„Tohle bude ono.“

Vlevo se objevil plot s ostnatým drátem, který ohrazoval část lesa podél silnice. Zprvu za ním bylo vidět jen stromy, ale jak dále stoupali, náhle se jim otevřel pohled na údolí se strmými svahy. Určitě se jednalo o přírodní kotlinu, ale těžké stroje ji proměnily v černou jámu se širokými terasami zakousnutými do úbočí. Mezi stromy vedla silnice připomínající ošklivou jizvu na tváři krajiny a po ní se plahočila řada nákladních vozů.

Nad údolím visel černý opar. Nikde ani stopa po jezeru. Ellie se znovu podívala do mapy.

„Z dalšího hřebene by měla dolů k jezeru vést nějaká cesta.“

„Mám tam jednoduše dojet autem?“

„Uvidíme.“

Silnice stoupala ostrými zatáčkami k hřebenu. Za jednou z nich Ellie spatřila strážní domek a červeno-bíle pruhovanou závoru.

Doug zpomalil. Brána byla otevřená. Ve vjezdu stál černý mercedes s běžícím motorem. Zřejmě právě dorazil, ačkoliv Ellie neviděla, že by před nimi jel.

„Jeď dál.“

Doug se po ní podíval. Ellie mu stiskla paži. „Jeď.“

Jestli je někdo sledoval, musel poznat, co se děje. V jednu chvíli jejich vůz zpomaloval, ale v další ujížděl tak rychle, jak jen slabý motor stačil. Všimli si jich? Postřehli, že jejich auto má britskou poznávací značku? Ellie se ohlédla. Měla dojem, že na silnici stojí nějaký muž a ukazuje na ně. Pak projeli zatáčkou a Ellie si nebyla jistá, jestli si to celé nevymyslela.

„Špatný vjezd?“ zeptal se Doug.

„Spíš jsem měla špatný pocit z toho mercedesu.“ Měla dojem, že si na poznávací značce všimla švýcarské vlajky.

Doug se podíval do zrcátka. „Nikdo nás zatím nesleduje.“

Přehoupli se přes hřeben a začali sjíždět z protějšího svahu. Stromy houstly, takže neviděli daleko za sebe. Po jedné straně se pořád táhl nepřerušovaný drátěný plot.

„Tady zastav.“

V protisměru ze silnice odbočovala lesní cesta. Doug dupl na brzdu a zatočil. Nemohli jet daleko, protože cestu blokovala zrezivělá brána, ale aspoň nebyli vidět z hlavní silnice.

„Tak pojďme.“ V Ellii se probouzel tentýž strach, který cítila od okamžiku, kdy vkročila do krypty pod bankou. „Jestli si nás u té strážnice všimli, nezbývá nám moc času.“

Doug si hodil na záda batoh a oba se vydali podél silnice. Drželi se mezi stromy a cestou se dívali, jestli v plotu nespatří nějakou díru, kudy by se dostali dovnitř. Urazili sotva pár kroků, když se tichým lesem rozneslo barytonové bručení motoru.

„K zemi!“

Lehli si do mechu a čekali. O půl minuty později kolem nich projelo auto a zmizelo za zatáčkou. Ellie měla tvář zabořenou do mechu a jehličí, takže si ho nestihla pořádně prohlédnout. Počkali, dokud zvuk motoru zcela neodezněl, a pokračovali dál, tentokrát rychleji.

Ellie si brzy uvědomila, že se v lese cosi změnilo. Dříve stromy tvořily neproniknutelnou zelenou stěnu, teď většina z nich zhnědla, z mrtvých větví visely rezavé jehlice a řada kmenů se dokonce vyvrátila a ležela na zemi.

„Tady.“

Jeden strom spadl tak šikovně, že vytvořil vratký most přes ostnatý drát. Doug Ellii zvedl, ta objala kmen pažemi a vytáhla se na něj. Ulomené pahýly větví ji tlačily do rukou a jeden jí dokonce málem vydloubl oko.

„Unese tě to?“ zeptal se Doug.

Ellie se opatrně posouvala po mrtvém stromě. Když byla v polovině, uslyšela, že se auto vrací, a zrychlila. Zvedla se na všechny čtyři, opírala se o pahýly větví a sunula se kupředu jako mravenec.

Vtom pod ní s hlasitým prasknutím povolila jedna větev. Ellie instinktivně vymrštila paži, aby udržela rovnováhu, a chytila se ostnatého drátu. To ji uchránilo od pádu, ale rozťala si dlaň. Vykřikla bolestí. Jestli se pustí, zřítí se dolů a dost možná si rozřízne krk.

„Hned jsem u tebe!“

Doug se vyhoupl na kmen a začal lézt za ní. Zvuk motoru sílil. Doug se k ní natáhl a chytil ji za zápěstí, takže se mohla konečně pustit plotu. Krev z ruky skapávala na zem. Když se zkoušela opřít o poraněnou dlaň, bolestí málem omdlela.

„Držím tě.“

Zaťala zuby a s Dougovou pomocí pokračovala dál. Auto už bylo těsně za zatáčkou.

Jejich váha ale byla pro mrtvé dřevo příliš. Ozvalo se prasknutí a tentokrát nepovolila jen nějaká větev, ale přelomil se celý kmen. Doug se na poslední chvíli odrazil, takže oba s hlasitým žuchnutím dopadli za plot.

Kolem projel černý mercedes, tentokrát mnohem pomaleji. Ellie zatajila dech. Plot se při pádu stromu rozhoupal. Nemohli si toho pronásledovatelé všimnout? Určitě slyšeli prasknutí kmene. Viděla ale jen pneumatiky a netroufala si zvednout hlavu. Nezpomalují?

Vůz zmizel z dohledu. Zůstali ležet, dokud se nerozhostilo ticho.

Pak se Ellie zvedla a otřela si jehličí z obličeje. „Jak se dostaneme ven?“

„Na to je teď čas.“ Vytáhl kapesník a obvázal jí s ním dlaň, aby zastavil krvácení. Hodil si batoh na rameno. „Třeba najdeme další most.“

Silnici nechali za sebou a zanořili se do lesa. Jehličnatá půda tlumila jejich kroky jako sníh. Čím níž scházeli, tím víc uschlých stromů míjeli. Ať je zachvátilo cokoliv, neušetřilo to žádného z nich. Ellie si vybavila formulaci z té složky. Obavy související s ochranou životního prostředí při hydraulickém lámání. Co to znamenalo?

Lesní šero se před nimi projasňovalo a mezi korunami stromů začala prosvítat obloha. Přidali do kroku. Stromy prořídly a náhle zmizely. Oba zůstali zírat.

„Co se s tím jezerem stalo?“

Vynořili se na dně dlouhého, širokého údolí, sevřeného ze všech stran kopci. Kdysi se mohlo jednat o malebné místo, teď to byla pustina. Od jednoho svahu k druhému se táhla souvislá plocha černého bahna. Na úbočích ležely mrtvé stromy, jako kdyby tu došlo k nějaké explozi. Uprostřed zkázy stál pískovcový kostel se čtvercovou věží a bez střechy.

„To je Mirabeau?“

„Jsme v lokalitě, která byla vyznačená na té mapě. To je určitě ten zaplavený kostel.“

Sklouzli po příkrém srázu a vydali se po břehu bývalého jezera. Doug opatrně zkusil šlápnout na bahnitou krustu. Na první pohled vypadala pevně, ale jakmile přenesl váhu, probořil se. Ellie ho zdravou rukou chytila za paži a vytáhla ho zpátky.

„Snad najdeme cestu někde dál.“

Celková spoušť na ni těžce doléhala. Z původního jezerního dna vyčnívaly různé zbytky: boty, bóje, zčernalé pařezy a kameny. Uprostřed jezera hnila pramice, za kterou se táhly vodní rostliny jako rybářská síť. Především tu ale byly kosti bezpočtu ryb. Ptáci tu museli mít nebývalé hody.

Mezi stromy zavál slabý poryv větru. Mrtvý les zavrzal a odněkud z vyšších míst svahu se ozvala rána: k zemi se zřítil další strom. Šedé nebe ani nemrklo.

„Co to je?“

Doug se náhle zastavil. Ellie, která se dívala pod nohy, si toho nevšimla a vrazila do něj.

Asi tři metry od břehu ležel v bahně plochý kámen. Sám o sobě nevypadal nijak zajímavě, dokud se člověk nepodíval za něj a nespatřil další a další, přibližně v metrových rozestupech jako šňůra matných perel vedoucí ke kostelu. Příliš rovná a pravidelná, než aby vznikla náhodou.

„Nášlapné kameny,“ vydechla Ellie. „Ale jak se dostaneme na první?“

„Všude kolem jsou spousty suchých větví.“ Doug se vydal k linii stromů a za pár vteřin se vrátil s dlouhým prknem.

„Tohle jsem našel hned za prvním stromem,“ oznámil. „Někdo nám tu nechal padací most.“

Ellie se rozhlédla po pusté krajině. „Kdo?“

„Tvoji kolegové patrně ne.“ Doug hodil prkno na dno jezera. Kolem dřeva se rozlilo bahno. „Ti by si nechtěli ušpinit nohy.“

Přeskakovali z jednoho kamene na druhý a rychle se blížili ke kostelu. Podle hnědých ploch na stěnách věže Ellie poznala, jak vysoko původně dosahovala hladina. Nad vodu vyčnívala jen špička. Ellii se vůbec nelíbilo pomyšlení, že se prochází po území, které ještě nedávno bylo sedm metrů pod vodou.

„Kdy se to tady takhle změnilo?“ zeptala se nahlas.

„Zpráva o dopadu na životní prostředí měla datum z minulého roku. Tehdy byl kostel nejspíš ještě zaplavený.“

Poslední kámen byl pořád dost daleko od kostela, ale půda kolem něj byla o něco výš než zbytek dna, a tak se Doug s Ellií rozhodli, že to risknou. Opatrně sestoupili z kamene. Pod nohama jim začvachtalo bahno, pod jehož tenkou vrstvou ucítili skálu.

„Ten kostel by se potopil, kdyby ho nepostavili na něčem pevném,“ poznamenal Doug.

„Ale kdo ho postavil?“

Doug se k údajům ze složky stavěl skepticky, ale ve skutečnosti se opravdu jednalo o učebnicový příklad normanské architektury: čtvercová věž s cimbuřím, soustředné kružnice kolem dveří a vzor připomínající žraločí zuby, jenž ve vás vyvolával dojem, že vás budova spolkne zaživa. Dveře už dávno ztrouchnivěly a zbyly z nich jen zrezivělé panty. Uvnitř Ellie viděla dvě řady sloupů a vyvýšený kamenný oltář. Uspořádání kostela jí připomnělo monsalvatskou kryptu.

„Je nádherně zachovalý,“ pravila okouzleně. „Ta budova je skoro tisíc let stará a bůhvíjak dlouhou dobu strávila pod vodou, ale přitom by jí stačila jenom nová střecha a malba.“

„Normani uměli stavět.“

Prošli prostřední uličkou k oltáři. Ellie se rozhlížela po hlavicích pilířů. Voda je ohladila dojemných vlnek připomínajících kontury mořského dna, ale tu a tam rozeznala orla, člověka či nějakého bájného tvora. Byly ty reliéfy nějak důležité?

V transeptu jich našli ještě víc. Z bahna na dně vystupovaly kamenné hrbolky – Doug s Ellií se nejprve domnívali, že jde o kousky zdiva ze stropu, ale na to byly rozmístěné příliš pravidelně, a když se k nim Ellie shýbla, rozeznala hrubé obrysy lidských těl ležících na zádech.

„Sochy,“ řekl Doug. Ukázal na jednu z nich, která se z nějakého důvodu dochovala lépe. „Vypadá to, že má na hrudi štít. Nejspíš to byli rytíři.“

„Nemohlo by být něco uvnitř?“

Zkusili kamennou desku nadzvednout, ale voda ohladila všechny výstupky, takže se neměli za co chytit. Ať se snažili sebevíc, nedokázali s ní pohnout.

Za sebou zaslechli cizorodý zvuk – nikoliv zašramocení padajícího kamene či výkřik polekaného ptáka, ale cvaknutí oceli. Ohlédli se.

Z rohu u vlhkem skvrnité stěny na ně mířil puškou muž v maskáčové uniformě.

40. kapitola

Francie, 1142

„Hledá tě hodně lidí, Petere. Máš štěstí, že jsme tě našli jako první.“

Předpokládám, že to myslí ironicky. Ruce mám zvednuté nad hlavou a připoutané k háku ve stěně. Musím napínat prsty na nohách, abych vůbec dosáhl na podlahu. Bolí mě nohy, paže mám v jednom ohni a polovinu obličeje mi pokrývá seschlá krev. Třeští mi hlava, jako kdyby mi nedávný úder rozpoltil lebku.

Muž si všímá mého nevěřícného výrazu. „Nevíš, co by ti provedli ti druzí.“

Mžourám kolem sebe okem, které není slepené krví. Vězní mě v kamenné kruhové místnosti s obloukovými okny, za nimiž však vidím jen prázdnotu. Do mozku se mi zavrtává šedé světlo. Dopadá sem z velké výšky, jako z vrcholu věže. Nevidím žádné dveře.

„Kdo jste?“

Můj věznitel ustupuje. Je to impozantní muž: vysoký, svalnatý a mohutný. Je zhruba o deset let starší než já, ale v jeho tváři se zračí nadčasová vážnost. Připomíná mi mého otce.

„Patřím ke svatému řádu.“

Nedokážu si představit nikoho odlišnějšího od hubených bohabojných mnichů, s nimiž jsem žil.

„K bratrstvu mužů a žen rozhodnutých chránit tajemství.“

Odplivuji na zem krvavou slinu. „Co s tím mám společného já?“

„Celý život jsi jeho součástí.“ Kříží ruce na hrudi a přistupuje kousek přede mě. I když visím na háku ve zdi, musím vzhlédnout. Jeho pohled mě drží ve své moci jako železná pěst. „Tvůj otec patřil k našemu řádu.“

Stojí příliš blízko a hovoří příliš hlasitě. Přál bych si, aby zastínil okna – to světlo mě ubíjí.

„Můj otec?“

„Jeho vrazi prahli po našem tajemství. Po tajemství, které jsme ukrývali na Île de Pêche.“

Odvracím se jako spráskaný pes. Vím, co řekne dál.

„Pomáhal jsi Malegantovi s jeho krádeží. Zradil jsi sám sebe i svého otce. Zradil jsi tajemství, které jsme střežili po řadu generací.“

Podlamují se mi nohy. Klesám k zemi, ale řetězy mě nepouštějí. Zarývají se mi do zápěstí a málem mi vykloubí paže.

Muž mě chytá za boky a zvedá mě. Má neuvěřitelnou sílu – drží mě tak snadno, jako kdybych byl dítě.

„Hodnota pokladu, který Malegant ukradl, se nedá vyčíslit. Zabíjeli jsme i za menší provinění, Petere z Camrosu.“

Konečně mi dochází, kde jsem ten hlas už slyšel. „Tenkrát v noci za té mlhy. Mezi těmi kameny. To jste byl vy.“

„Doslechli jsme se o Malegantově plánu a vydali jsme se ho zarazit. Přišli jsme pozdě. Nalezli jsme jen mrtvá těla.“

Smutek v jeho hlase mě bob víc než pohmožděniny od řetězů. Na jazyku cítím sůl z krve a mořského vzduchu. Nikdo nesmí uniknout.

„Malegant po útoku zmizel, jako by se po něm slehla zem. Ty jsi poslední živý člověk, který ho viděl.“

„Co se stalo s ostatními?“

Nevšímá si mě. „Malegant tě hledá po celém křesťanském světě.“

„Znal moje jméno,“ mumlám.

„Věděl o tobě všechno. Pobavilo ho, když tě mohl využít ke svému sprostému plánu a vetřít sůl tvé zrady do našich ran. Když jsi unikl, bojí se, že nás k němu zavedeš. Proto máš štěstí, že jsme tě našli první.“

Zvedá mě, aby mě sejmul z háku, a jemně mě pokládá na zem. Zakrývám si tvář dlaněmi.

„Proč mě nezabijete?“ ptám se, skoro jako kdybych ho o to prosil.

„Protože jsi dostal vzácný dar – možnost odčinit své hříchy.“

Troyes

Když projíždíme Pařížskou bránou v městských hradbách, na chvíli tajím dech. Krev mi divoce tepe v žilách jako ráno před bitvou: svět je plný zářivých barev a každý zvuk i pohyb vnímám s nebývalou jasností.

Žaludek mám jako na vodě. Rozhlížím se po okolních lidech, jestli nespatřím tváře ze svých nočních můr, toho zlatníka se stříbrnou rukou, nebo Maleganta.

Jsem sám, ale jen zdánlivě. Hugh, rytíř, který mě zajal, jede přede mnou, oblečený jako vlámský obuvník. Za mnou jsou dva jeho muži, kteří mě neustále sledují. Nemusejí se namáhat – nehodlám se pokoušet o útěk. Dokud mě Hugh povede za Malegantem, za tajemstvím, jejž ukradl z Île de Pêche, a za odpověďmi na mé otázky, budu ho následovat třeba do horoucích pekel.

Ve zlatnické čtvrti hledám krámek pod znamením orla. Znak se změnil – teď je to zlatý kohout –, ale u stolů pořád sedí účetní a přesunují mince po kostkovaném ubruse jako při šachách. Dohlíží na ně otylý muž v hermelínovém plášti, který kontroluje, jak počítají, a štěká na ně pokyny. Z číše v jeho ruce šplíchá víno. Říkám mu, že hledám Maleganta de Mortaine.

„O tom jsem nikdy neslyšel,“ odpovídá. Nevšímá si, že se při vyslovení toho jména chvěji po celém těle; má příliš mnoho práce se sledováním peněz.

„Jak dlouho už jste v tomhle obchodě?“

„Šest měsíců.“

„A ten člověk, který ho měl před vámi?“

„Když jsem přišel, byl obchod prázdný. Převod zařizoval jeden normanský obchodník.“

Rozhoduji se pro lest. „Má rodina tady měla uložený pohár. Kde ho najdu?“

Muž krčí rameny. „Nic tu nebylo.“

Odcházím od něj, ale rozhlížím se po jeho obchodě. Koutkem oka vidím Hugha, který stojí ve dveřích a předstírá, že smlouvá s prodejcem ryb. Majitel zlatnictví se změnil, ale činnost zůstává stejná: italští obchodníci přinášejí svoje mince z domova a odcházejí s menší hodnotou mincí zdejších. Někteří nedostávají ani to. Odevzdají mince a výměnou získají jen kousek papíru.

Obracím svou pozornost na účetní. Dva z nich jsou Italové a domlouvají se s obchodníky svojí mateřštinou. Třetí sedí stranou a mračí se na účty. Je mi povědomý; když zlatnictví přes poledne zavírá, sleduji ho po ulici a zastavuji ho na náměstí před kostelem Notre Dame.

„Viděl jsem vás u zlatníka.“

Podezřívavě si mě měří. Zlatníci ani jejich účetní nejsou rádi, když někdo strká nos do jejich věcí. Pokouším se o úsměv. „Koupím vám něco k pití.“

Vcházíme do hostince a sedáme si ke stolu vedle dveří. Hugh nás stále sleduje.

„Před pár měsíci jsem navštívil váš obchod, když byl ještě pod znamením orla. Tenkrát jste tam taky pracoval.“

Nepopírá to.

„Chtěl bych vědět víc o tehdejším majiteli. Byl to stařec se světle modrýma očima a stříbrnou rukou. Vysedával dole v kryptě.“

Ustrašeně se rozhlíží po ostatních návštěvnících.

„Jmenoval se Lazar de Mortain.“ Sklopí oči ke stolu. „Viděl jsem ho jenom dvakrát. Většinou nechával všechno na svém správci.“

„Na tom jednookém muži?“

Účetní přikyvuje. „Na Alberikovi. Pokyny nám dával on.“

„Víte, odkud pochází?“

„Myslím, že z Normandie.“

„A nevíte, kam odešel?“

Vrtí hlavou. Měním téma. „Ti obchodníci, kteří vám dávají peníze a místo nich dostávají jenom papír – o co jde?“

Má otázka ho překvapuje, ale je rád, že už nejsme na tak zrádné půdě. „Ty papíry jsou směnky. Potvrzují, že si u nás obchodník uložil jistou sumu peněz. Obchodník pak pojede domů, donese směnku do příslušné banky v Pavii nebo Piacenze a tam mu vyplatí jeho peníze.“

„Když přijímají papíry a vydávají zlato, neskončí brzy na mizině?“

„Probíhá to i v opačném směru. Francouzský obchodník, který se vrací z Itálie, jim dá svoje peníze a přinese nám jejich směnku. Dvakrát do roka sečteme, kolik jsme vyplatili a kolik jsme přijali. Italská banka udělá to samé a ten, kdo tomu druhému dluží peníze, mu je pošle. Většinou nevznikají velké rozdíly. Desítky obchodníků takhle nemusejí přenášet přes Alpy zlato a bát se lupičů.“

„Lazar taky vydával směnky?“

„Ano.“

„Ale teď je pryč. Kdybych měl některou z jeho směnek, přišel za vámi a požadoval peníze, které mi dlužíte, co byste mi řekl?“

„Guillermo – náš mistr – by vás vyplatil a poslal by směnku po kurýrovi ke směnárníkovi v Bruggách.“

Bezděčně svírám ruku v pěst. „Takže Lazar je v Bruggách?“

„Ne. V Bruggách je jen další prostředník.“

Ve spletité síti peněz a směnek s příslibem bohatství se začínám ztrácet. To je taky bezpochyby Lazarův záměr.

„Víte, jak se peníze nakonec dostávají k Lazarovi?“

Účetní se vychytrale usmívá. „Když nám bruggský směnárník posílá účty, zanáším je do knih. Jednou se spletl a poslal nám účet, který si měl ponechat. Nebylo na něm jméno, ale poznal jsem rukopis.“

„Odkud ten účet byl?“

„Přišel z Londýna.“

41 kapitola

Mirabeau, Francie

Muž k nim opatrně vykročil. Jeho dlouhé zrzavé vlasy byly rozcuchané a plné suchých listů. Vypadalo to, jako kdyby měl do tváře vyryty hluboké brázdy, ale když se přiblížil, Ellie zjistila, že jde o maskovací barvu. Jeho široké a kulaté oči připomínaly oči sovy a kolem krku mu visel fotoaparát.

„Dejte ruce tak, abych na ně viděl.“

Mluvil anglicky s německým, nebo holandským přízvukem. Ellie s Dougem zvedli ruce nad hlavu.

„Patříte k bratrstvu?“ zeptala se Ellie zkusmo. „Jste přítel Harryho?“ Příliš Harryho nepřipomínal – vypadal daleko divočeji. „Já jsem Ellie. Vloupala jsem se do Monsalvatu.“

Muž na její slova nijak nereagoval. Trhl zbraní. „Jste od společnosti?“

Ano? Ne? Jak zní správná odpověď? Nezdálo se, že by muž patřil k místní ostraze.

„Už ne.“

Hlaveň zbraně se o centimetr pozvedla. Ellie si nikdy nedokázala představit hrůzu člověka, který se dívá do ústí hlavně. Téměř cítila, jak se mužův prst napíná na spoušti – nepatrný pohyb, který rozhoduje o tom, jestli přežije, nebo zemře.

„Dřív jsem pracovala pro společnost, která vlastní Talhouett. Donesly se mi zvěsti…, že tu možná dělají něco špatného.“

„Hm.“ Muž uvažoval nad jejími slovy. Ellie začínala mít dojem, že je zmatený stejně jako oni. Jenže on měl zbraň.

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Joost. Patřím k organizaci Zelení rytíři. Už jste o nás slyšeli?“

Ellie zamumlala jakousi neutrální odpověď.

„Jsme environmentalistická skupina. Znáte ten starý příběh, ne? O Zeleném rytíři, který vám setne hlavu, pokud lžete nebo pácháte zlo? My to děláme korporacím.“

„Provádíte špionáž proti Talhouettu?“

Joost poklepal na svůj fotoaparát. „Sbírám o nich informace.“

„V tom případě jsme na jedné lodi.“ Doug pomalu sáhl do batohu a vytáhl z něj složku dokumentů, kterou hodil na podlahu před Joosta. Hlaveň zbraně sledovala každý jeho pohyb.

„Tohle je jejich složka o téhle lokalitě.“

Joost se shýbl a zalistoval materiály. Ellie viděla, jak se mu po tváři pokryté maskovací barvou a prachem rozlévá široký úsměv.

„Narazili jste na zlatý důl. Geologické zprávy, faktury, analýzy vlivu na životní prostředí. Hodnocení rizik.“

„Jakých rizik?“ zeptala se Ellie. „Co se tu stalo? Kam zmizelo to jezero?“

Hlaveň o kousek poklesla. „Hydraulické lámání.“ Joost viděl, že jim to nic neříká. „Talhouett tady provozoval uhelný důl. Brzy vyprší povolení – museli se rozhodnout, jestli ho mají obnovit. Uhlí už vytěžili, ale napadlo je, že je tady možná něco dalšího. Znáte břidlicový plyn?“

„Co to je?“

„Přírodní plyn zachycený v horninách. Dá se používat k vaření a tak podobně. Jenže horniny jsou pro něj neprostupné, takže je musíte rozlomit, aby se plyn uvolnil. To se dělá tak, že napumpujete hluboko do skalního podloží vodu a chemikálie, abyste ho rozlomili. Hydraulické lámání. Někdy se nepovede.“

„Talhouett ho nasadil tady?“

„Velice tajně. A nelegálně. Nikomu o tom neřekli, ale před obnovováním povolení chtěli vědět, jestli tu je nějaký plyn. Jenže udělali chybu. Navrtali horninu moc hluboko a něco narušili. Voda odtekla.“

„Tím se odhalil ten kostel,“ pochopila Ellie. „A když Saint-Lazare začal čenichat kolem Talhouettu, bratrstvo se leklo, že o tom ví.“

„Co je tady ale tak cenného?“ zeptal se Doug.

Ellie se rozhlédla po budově bez střechy, se zeleným slizem na stěnách a s ohlazenými sochami rytířů. „Něco tu být musí.“

Joost škubl zbraní a Ellii znovu přeběhl mráz po zádech.

„Vy si myslíte, že tu Talhouett něco schoval?“

„A zoufale se to snaží ochránit,“ přikývla Ellie. „Jenže nevíme, o co jde. Je to něco starého.“

Joost se nad tím zamyslel a přenesl pohled na Dougův batoh. „Co v tom máte?“

„Něco, co jsme sebrali společnosti.“

„Ukažte mi to.“

Namířená zbraň jim nedávala na vybranou. Doug rozepnul batoh a ukázal Joostovi kartónovou krabici.

„Co je to?“

Doug zvedl černou krychli, jejíž lesklý povrch se zamlžil párou z jeho dechu.

„Co to sakra je?“

„To bychom taky rádi věděli,“ povzdychla si Ellie.

„Nehrajte si se mnou. Vypadá to jako bomba.“

„Ukradli jsme to z trezoru společnosti. Nevíme, co to je, ale doufáme, že v téhle kapli najdeme nějakou stopu.“

Joost povytáhl obočí. „Jste větší blázni než já. Jestli ovšem mluvíte pravdu. Možná se něco stane, když do toho vystřelím.“

Pozvedl pušku. Ellie se instinktivně postavila před krychli.

Joost se bouřlivě rozchechtal. „Takže je to cenné.“

„Pro někoho ano.“ Ellie se rozhlédla a přemítala, kde asi jsou Harryho přátelé.

„Dejte mi to.“

Kdyby byla statečnější, nebo sledovala celou scénu jako nezúčastněný divák, možná by ji napadlo, jestli ji Joost chce skutečně zastřelit. Když ale stála ve studené zablácené kapli a srdce jí tlouklo tak překotně, div jí nevyskočilo z hrudi, vůbec o tom nepochybovala. I tak ale zaváhala. Joost se na ni díval přimhouřeným okem přes mušku zbraně jako střelec ze starých filmů a Ellie zkameněla jako sochy rytířů na podlaze.

Nye Stanton zahynul při pokusu získat to zpátky.

Cítila, jak jí Doug svírá paži – táhl ji stranou. Myslela na svou matku, na dlouhé osamělé roky, jež prožila, protože její manžel obětoval život… kvůli čemu vlastně?

Nakonec polkla úzkost, zavřela batoh a posunula ho po zemi k Joostovi, který si ho přehodil přes rameno. Ellie si připadala jako matka, která se vzdává dítěte.

„Kde chcete najít stopu?“ zeptal se Joost.

Mysli. Soustředění pomohlo utlumit bolest. Podívala se na sochy rytířů.

„Nejdou otevřít,“ oznámil jí Joost. „Zkoušel jsem to, pro případ, že by uvnitř byl nějaký poklad.“

Točila se jí hlava. Musela se opřít o jeden ze sloupů. Dotyk chladného kamene jí znovu připomněl monsalvatskou kryptu.

Kde je nejvýznamnější místo v kostele?

V zadní části kaple se bahnitá podlaha o trochu zvedala a Ellie odhadovala, že pod bývalým oltářem je nějaký vyvýšený stupínek. Přešla k němu a klekla si. Džíny jí okamžitě nasákly vlhkostí z podlahy, ale Ellie na to nedbala a zabořila ruce do bahna.

Na pravém prostředníčku se jí něco pohnulo – Blanchardův prsten. Nosila ho už tak dlouho, že na něj úplně zapomněla. Stáhla si ho z prstu a zastrčila ho do kapsy.

„Našla jsi něco?“ zeptal se Doug.

Znovu zaryla rukama do bahna. „Zatím ne.“

Vrstva bláta jí dosahovala do půlky předloktí, když konečně narazila na jakýsi hladký, pevný povrch. Začala hrabat oběma rukama jako pes. Doug se k ní připojil. Brzy vyhloubili jámu, která sahala až k původní podlaze kostela. Pod jezerními nánosy Ellie rozeznala matné linky připomínající nějaké schéma či mapu.

„Je tady nějaký obrázek.“

S novou energií odhazovali bahno a odkrývali nezřetelný obrazec pod ním. Nakonec odhalili plochu přibližně jednoho čtverečního metru. Joost přinesl láhev vody a vylil ji na kameny. Tím se spláchly poslední zbytky bahna.

Civěli na odkrytou mozaiku, zřetelnou jako v den, kdy byla vytvořena. Vzdáleně připomínala bludiště, ale s rovnými linkami a přísně geometrickými rohy, které vyčnívaly do všech stran jako cípy hvězdy nebo koruny. Obrázek byl symetrický, jako kdyby odkazoval k nějaké matematické rovnici.

„Labyrint,“ zašeptal Doug. „Stezkou bludnou… To musí byt ono.“

„Ale nejde přece o bludiště,“ namítla Ellie. „Není tu žádná trasa. Linky se všude protínají.“

Vytáhla z kabelky pilníček na nehty a vkleče začala vyškrabovat špínu z jednotlivých rýh. Přitom zkoušela, jestli nenarazí na nějakou puklinu nebo madlo, za které by mohla zatáhnout.

Dopadl na ni stín. Joost mířil na obrazec fotoaparátem a mračil se na displej.

„Co to děláte?“

„Pořizuju dokumentaci. Tohle je umění, ne? Je to cenné.“ O kousek se přesunul, aby si našel lepší úhel. „Jsme ve Francii. Když už politikům nesejde na tom, že Talhouett ničí životní prostředí, možná jim bude záležet aspoň na kultuře.“

Oškrabování pilníčkem na nehty nebude v televizi vypadat moc dobře, pomyslela si Ellie, ale přestala si Joosta všímat a pokračovala v práci. Žádný kámen se ani nepohnul. Jednotlivé části mozaiky do sebe dokonale zapadaly.

„Co tady?“ Joost nepřestával filmovat, ale ukázal do středu obrázku, kde linky vytvářely jakýsi kříž. „Jako označení křížkem na mapě.“

Ať se ale Ellie snažila jakkoliv, pořád neměla úspěch. Soustředila se dokonce tak, že ani neslyšela hučení motorů, dokud ji Joost nepopadl za límec kabátu a nepřitáhl ji k oknu. Na protějším břehu jezera se po cestě mezi stromy blížil černý džíp a dvě červené dodávky.

„Ty jste sem přivedli vy?“

Ellie se roztřásla tak silně, že skoro nedokázala promluvit. „Chtějí nás zabít.“

Její výraz čiré hrůzy rozptýlil veškeré pochyby, jež snad Joost mohl mít. Pustil ji a vyhlédl z okna. Vozidla zastavila nad svahem a vyskočilo z nich asi půl tuctu mužů, kteří se rozhlédli po vyschlém jezeře a začali klouzat dolů k bahnitému dnu.

„Oni mají zbraně?“

„Říkal jsem vám, že to, co tu dělali, bylo nezákonné.“ Joost uložil fotoaparát do batohu a hodil si pušku přes rameno. „Jestli je chytí, bude je to stát stovky milionů eur. Myslíte, že váš život je pro ně cennější?“

„A co ta mozaika?“ Doug zoufale rýpal do kamenných dlaždic. „Ještě jsme nic nenašli.“

„Chcete tu být, až sem dorazí? Jak je ctěná libost.“

Ellie se podívala z okna. Ozbrojenci zůstávali na břehu a opatrně zkoušeli, jestli je bahno udrží. Přijeli z opačné strany, než odkud vedly nášlapné kameny. Potrvá jim dost dlouho, než jezero obejdou.

„Vede sem i jiná cesta?“

„Ne. Jedině že by měli vrtulník.“

Zpoza okolních kopců se k nim doneslo dunivé tepání, které se převalovalo nad údolím jako ozvěna střelby. Ellie se ohlédla na Joosta.

„Doufám, že žertujete.“

Nad hřebenem se vynořil malý vrtulník v barvách Talhouettu a dosedl vedle aut. Z kabiny se vyklonili dva muži.

„Co teď?“

Joost vytáhl z batohu pistoli s absurdně širokou hlavní jako z kresleného komiksu a zastrčil si ji za opasek.

„Myslím, že bychom měli okamžitě vypadnout.“ Přiskočil ke stěně a trhl palcem. „Oknem. Kdybychom utíkali dveřmi, uvidí nás.“

Doug se ještě naposledy podíval na mozaiku, ale Ellie na nic nečekala. S Joostovou pomocí se vyšvihla k úzkému normanskému oknu a protáhla se ven. Dopadla na skálu těsně u kostela. O chvilku později ji následoval Doug, který se na okamžik zastavil v okenním otvoru, aby vytáhl nahoru Joosta.

Přes budovu kostela sice nebylo vidět, ale podle zvuků věděli, co se děje. Slyšeli kvílení startujícího vrtulníku a tepání listů vrtule. Stroj se blížil. Ellie nevěřila, že uteče, ale věděla, že se o to musí pokusit.

Našlapovací kameny jí tentokrát připadaly dál od sebe, a taky zrádnější. Při každém kroku se bála, že uklouzne a uvízne v bahně. Ohlédla se po Joostovi.

Ten s nimi však neběžel. Krčil se za stěnou kostela a něco kutil se svou nadměrně velkou pistolí. Ellie zaváhala. Hřmění vrtulníku znělo čím dál hlasitěji. Ale Joost měl u sebe batoh.

Vtom se helikoptéra vynořila zpoza kostela a Ellii zasáhl poryv vzduchu, který ji málem srazil na zem. Jeden z mužů vykloněných z kabiny ji spatřil a namířil na ni pušku. Ellie zvedla ruce nad hlavu. Vzdávám se.

Posádka vrtulníku neviděla Joosta, který se tiskl ke zdi skoro přímo pod vznášejícím se strojem. Vrtulník se naklonil ke straně: pilot hledal místo k přistání. A v té chvíli Joost vystoupil z úkrytu.

Z ruky mu vyšlehl oslnivý záblesk mířící přímo k helikoptéře. Kabina vzplála jako supernova. Čas jako by se zastavil. Stroj se zazmítal ve vzduchu jako umírající pták a vzápětí se zřítil k zemi.

Ellie hypnotizovaně sledovala padající stroj a ani si neuvědomovala, co ji smetlo – vnímala jen náraz a v další vteřině se ocitla na zádech. Ze všech stran ji obklopovalo bahno, které ji vtahovalo do sebe a stoupalo kolem jejích boků. Země se chvěla. Oblohu zaplavila oslepující záře a kolem Ellie se přehnalo zaburácení nesené vlnou horkého vzduchu.

Doug se pro ni shýbl, vsunul jí ruku pod záda a zvedl ji. Přiběhl i Joost. Z kaple stoupal sloupec plamenů a černého kouře. Normané sice byli zruční stavitelé, ale takový nápor budova nemohla vydržet. Staré zdi, poškozené dlouhodobým pobytem ve vodě, se zhroutily a pohltily je plameny posilované sérií druhotných explozí. Ellii proletěl kousek od hlavy kámen o velikosti pěsti. Menší úlomek ji škrábl na tváři.

Lezla dál a skákala z kamene na kámen jako vyděšené zvíře. Záda jí zasypávaly sutiny. Zaclonila si tvář paží a ohlédla se přes rameno. Viděla, že muži z vozů stojí na březích vyschlého jezera a z hlavní jejich zbraní šlehají záblesky.

„Nevšímejte si jich!“ zavolal na ni Joost. „Na takovou vzdálenost nic netrefí.“

Zapráskaly další výstřely a Ellie si všimla, jak se nedaleko od nich zvedají gejzírky bahna.

„Nezastavujte se.“

Seskočili z posledního kamene a klopýtavě vyběhli do svahu mezi stromy. Ellie pořád nemohla popadnout dech a v uších jí tepala krev. Zdálo se jí, že vpravo na kopci slyší motor auta, ale přesto pokračovala původním směrem. Joost jí položil dlaň na rameno a otočil ji k sobě.

„Máme tam auto!“ vykřikla.

„Oni taky.“ Joost si strhl ze zad batoh a podal ho Dougovi. „Je moc těžký. Ke střílení potřebuju volné ruce.“

„Jak se odtud dostaneme?“ Ellie se tolik soustředila na přechod jezera, že úplně zapomněla na plot.

Joost už ale běžel do lesa. Ellie ho slepě následovala a doufala, že Joost ví, kam utíká. V dálce bouchly dveře auta a o minutu později se lesem rozlehlo štěkání samopalu. Z mrtvých stromů kolem nich odletovaly třísky a kousky větví.

Joost si lehl do mělkého příkopu za padlým kmenem, namířil pušku a dvakrát vypálil. Střelba na okamžik utichla, ale vzápětí se ozvala s ještě větší zuřivostí. Jejich úkryt zasáhlo několik kulek, ale žádná neprošla na druhou stranu.

„Myslím, že jsou jenom dva,“ zasupěl Joost. „Říkali jste, že tu máte auto?“

„Nechali jsme ho v lese na protější straně silnice.“

Joost ukázal za sebe. „Dvě stě metrů tímhle směrem najdete strom ovázaný červenou stuhou. Za ním je díra v plotě. Běžte k autu, tam se sejdeme. Foťák je v batohu. Jestli se mi něco stane, pošlete ty obrázky Zeleným rytířům. Ti už budou vědět, co s nimi podniknout.“

„A ti ozbrojenci?“

„O ty se postarám.“ Joost sáhl do kapsy a vytáhl bavlněný kapesník, zapalovač a skleněnou láhev od piva naplněnou čirou tekutinou. Odzátkoval ji, nalil pár kapek tekutiny na kapesník a nacpal ho do hrdla lahve. Ellie ucítila pach benzinu.

„Vážně jste environmentalista?“

„Jo, a pořádně naštvaný.“

Škrtl zapalovačem. Kapesník v hrdle lahve okamžitě vzplanul, Joost vyskočil na nohy, přikrčil se jako nadhazovač v baseballu a mrštil láhev daleko před sebe.

Láhev zasáhla kmen stromu a roztříštila se. Mrtvý les zachvátily plameny, které se suchou trávou a borovým jehličím bleskově rozšířily do všech směrů.

„To je moje uhlíková stopa,“ poznamenal Joost a zvedl pušku.

Až později si Ellie uvědomila, že výstřely zaslechla ještě předtím, než Joost stiskl spoušť. V tu chvíli byla jen zmatená a měla dojem, že se nějak narušil přirozený řád věcí. Vteřinu poté spatřila důvod.

Joost se zapotácel a na hrudi mu vykvetly tři červené skvrny. Puška mu vypadla z prstů a Joost se zhroutil vedle ní. Nehodil svou zápalnou bombu nijak daleko – plameny už téměř olizovaly jeho tělo.

Doug na něj hypnotizované zíral, dokud ho Ellie nechytila za ruku.

„Jestli nezmizíme, budeme na řadě jako další.“

Vyběhli nahoru k plotu. Našli strom s červenou stuhou omotanou kolem větve a za ní úsek plotu, který se dal snadno odstranit. Prolezli otvorem, přesprintovali silnici a zanořili se do lesa na druhé straně. Ellie prchala jako štvané zvíře – hrbila se a řítila se lesem po čtyřech. Na silnici se objevila první oblaka dýmu.

Ellie před sebou zahlédla stříbřitý záblesk a vyrazila k němu. Byl to jejich vůz, nepoškozený a nikým nehlídaný. Škubla dveřmi tak prudce, až je málem vytrhla z pantů. Doug vycouval na silnici, přeřadil a sešlápl pedál plynu k podlaze. Pach spálené gumy se rozplynul v dýmu z mnohem většího pekla, jež za nimi vznikalo.

42. kapitola

Londýn, 1143

Plujeme v člunu po Temži. U woolwichského ohybu vidíme na obzoru Londýn střežený bílou kamennou věží, která se tyčí nad městem a vedle níž vše ostatní vypadá malé. Jeřáby a lešení dokládají, že její stavba dosud neskončila.

„Město je dobře chráněné,“ poznamenávám.

Hugh, který stojí na přídi zahalený do tmavého pláště, jen zavrčí. „Ta věž tam není na obranu města. Je tam, aby mu dominovala. I ta barva je cizí – Normané sem přivezli bílé kameny přes moře z Caen.“ Odfrkne si. „Ukazují nám, že mají naši zemi pod palcem.“

Cestujeme spolu už šest týdnů, ale vše, co o Hughovi vím, by se pohodlně vešlo do osmislabičného verše. Je to Angličan. Jeho rodina zřejmě uzavřela nějaký kompromis s Normany, jinak by se nestal rytířem, ale i tak každou chvíli dává průchod své nenávisti vůči nim. Nevím, jestli mě náhodou taky nepovažuje za Normana. Má tolik jiných důvodů, proč mě nenávidět, že to těžko poznám. Je to už skoro osm let, co jsem naposledy navštívil Anglii. Tehdy v celé zemi panovalo jaro – s úrodnými poli, bezpečnými cestami, malebnými městy a milovaným králem Jindřichem. Teď na krajinu padla zima. Občanská válka otevřela v tváři země hlubokou ránu, jež navíc začala hnisat. Král Jindřich zemřel, aniž po sobě zanechal syna. Trůnu se chopil jeho synovec Štěpán, ale nárok si na něj dělala i Jindřichova dcera Maud. Už čtyři roky proti sobě bojují a přetahují se o dobytá území.

Cestou proti proudu řeky míjíme města s uzavřenými bránami a ve strážních věžích vidíme planout ohně. Občas z roviny vyrůstají podivné pahorky, kde byla během války budována a dobývána opevnění. Na některých jsou dosud vidět stopy požárů a připomínají zčernalé šrámy. Na kůlech podél řeky vidíme nabodnuté lidské hlavy v různém stupni rozkladu.

Londýn vypadá, jako kdyby se připravoval na obležení. U přístavních hrází kotví tolik lodí, že nám trvá tři hodiny, než nacházíme volné místo. Úředníci nejvyššího soudu nám kladou nepříjemné otázky – neodrazuje je od nich ani bečka vína, kterou je obdarujeme. Ale neobjevují prostor pod falešným dnem lodi s kroužkovou zbrojí, štíty, meči a oštěpy, jež dodávají našemu plavidlu stabilitu.

Ubytování si nacházíme v hostinci na West Chepe. Hugh si vybírá pokoj v prvním patře s okny do postranní uličky a dává hostinskému tučné spropitné, abychom ho měli sami pro sebe. Přistavuje k oknu dvě židle a hodinu po hodině sledujeme a posloucháme zvuky pitek, her a rvaček, jež k nám vzlínají přes prkna podlahy. V Londýně vládne neustálý hluk a ruch jako v Troyes v čase trhu, jenže každý den a stokrát větší. Kováři, výrobci cínového nádobí, tesaři a zedníci tlučou kladivy do kovu, dřeva a kamenů, podomní obchodníci pokřikují své nabídky, aby byli slyšet přes zvonění kovadlin, a trhovci se snaží překřičet všechno ostatní.

V téhle uličce stojí, aspoň podle účetního z Troyes, dům, kde se vyrovnávají Lazarovy dluhy. Chtěl jsem se tam jít podívat, ale Hugh se bojí, že by mě poznali. Místo mě tam jdou jeho dva muži, Beric a Anselm, a vracejí se s tím, že dům je zamčený a má zabedněné okenice. Dvakrát během dne se ještě projdou okolo, aby se podívali, jestli se někdo nedostavil, zatímco já zůstávám v hostinci, sleduji muže procházející pod špinavým oknem a pokouším se rozeznat jejich tváře pod klobouky, šátky a za vysokými límci. I jídlo si necháváme nosit do pokoje.

Ubíhají dny. Jednoho odpoledne se ptám Hugha: „Co Malegant ukradl?“

Ke své otázce jsem sbíral odvahu snad celou hodinu. Čekám Hughovo odseknutí, abych byl zticha. Mlčí tak dlouho, až si říkám, že se mě rozhodl ignorovat. Nakonec odpovídá: „V našem světě existují věci, kterým nemůžeme porozumět.“

„Chcete říct, že mi to nepovíte?“

Mračí se. „Chci říct, že bys tomu nerozuměl.“ Protahuje si nohy. „Existují předměty, jejichž schopnosti máme ve své moci. Džber zadržuje vodu. Sekera štípá dřevo. Ale něco nedokážeme vysvětlit. To, že jediné semínko může obsahovat celý strom, nebo jak vzniká z ženského břicha nový život.“

Ochutnávám kousek úhoře. Olizuji si slanou šťávu z prstů a vzpomínám, jak jsem poprvé potkal Adu. Té noci nesla tác s podobným pokrmem.

„Mluvíte v hádankách.“

„Protože tomu sám nerozumím.“

„Tak proč se tolik snažíte získat ty věci zpátky?“

„Protože dobře vím, co dokážou, i když to neumím vysvětlit. Mají hrozivou moc.“

„Viděl jste je?“

„Ano.“

„Prozradíte mi, jak vypadají?“

„Vypadají obyčejně, jako kterýkoliv předmět v téhle místnosti. Ale jejich moc…“

Začíná mi lézt na nervy. „Jaká moc?“

Mává rukou z okna. „Podívej se na Anglii. Před deseti lety to byla nejšťastnější země křesťanského světa. Teď je z ní úhor. Takový druh moci Malegant ukradl.“

Ke konci ledna se na mě usměje štěstí.

Je pátek odpoledne a Hugh šel někam ven, takže sedím u okna sám. Do uličky vchází muž a na chvilku se zastavuje, aby zavětřil jako pes. Tvář mu stíní čepice z bobří kožešiny, ale je příliš opatrný. Zvedá hlavu a rozhlíží se, jestli mu nehrozí nějaké nebezpečí shora. Přitom jeho pohled přejíždí i přes náš hostinec a já mu krásně vidím do tváře. Do šedivého obličeje lemovaného kožešinami a jediného oka, kterým se zkoumavě dívá do uličky.

Potlačuji nutkání ustoupit od okna. V temném pokoji mě patrně nevidí, ale mohl by postřehnout pohyb. Ještě několik vteřin stojí na místě a pak se vydává dál.

Běžím z pokoje, dolů po schodech a na ulici. Slunce už téměř zapadlo, ale v davu ještě zahlédnu vrcholek jeho čepice. Zatáčí doprava k řece, do ulice, která páchne rybinou. Stoky jsou plné rybích vnitřností a na dlažebních kostkách se válejí kluzké šupiny. V kádích před prodejnami se plácají polomrtvé ryby.

Jednooký muž vchází do hostince na rohu kousek od Temže, kterou však přes flotilu plavidel přivázaných u hráze sotva vidím. Pouštím před sebou dva nosiče, kteří vstupují do putyky, a schovávám se za nimi. Jestli se jednooký muž podívá ke dveřím, uvidí jenom je.

Místnost je nízká, šerá a zakouřená – těch několik zapálených lojových svíček produkuje víc stínů než světla. Nahlížím do nejtemnějších rohů a všímám si jednookého muže, který si stahuje z hlavy kožešinovou čepici. Vycházím k němu, ale když jsem v polovině cesty, vzhlédne a zadívá se přímo na mě.

Zastavuji se na místě. Nejsem ozbrojený a v téhle hospodě jsou zřejmě boje na denním pořádku. Majitel je patrně zvyklý vynášet těla zadními dveřmi a házet je do řeky.

Kolem mě se protahuje jiný muž a potřásá jednookému rukou. Nedíval se na mě. Pomalu vydechuji.

„Alberiku,“ zdraví ho nový příchozí. Mluví hlasitě, jako Londýňan zvyklý halekat na trzích a v obchodech.

„Pane radní.“

Nově příchozí si sedá proti Alberikovi. Zpod čapky mu trčí bílé pramínky vlasů jako květní plátky hyacintu. Má skobovitý nos a brunátné tváře plné prasklých žilek. Bere si od Alberika číši a poslouchá. Neslyším, co Alberic říká, protože ke mně sedí zády a šeptá jako člověk, který je zvyklý kout pikle po tmavých zákoutích. Odpověď je ale dostatečně zřetelná.

„Londýn podporuje krále Štěpána. Uznali jsme ho jako první. Když sem přijela paní Maud, vyhnali jsme ji jako tyranku a uchvatitelku.“

Alberikova slova opět neslyším, ale vidím, jak se výraz radního mění.

„Londýn bude vždy věrný především obchodu a válka je pro obchod špatná.“

Alberic upíjí ze svého poháru. Jeho hlava se pohupuje, jako kdyby se smál, ale jestli ano, směje se tak tiše, že ho neslyším. Přitahuji si židli o kousek blíž.

„Válka je pro obchod naopak skvělá. Ještě nikdy jsme nevydělali tolik peněz jako po vpádu Maud a její armády. Slabí podlehnou a silní si mohou účtovat, kolik chtějí.“

Radního Alberikova slova znepokojila. „Já myslel, že hovoříme o míru.“

Alberic ho konejšivě chytá za paži. „To ano. Chceme jen uhájit své výhody i po Štěpánově vítězství.“

„A má odměna?“

Alberic sahá do čepice pro kus pergamenu. „Napadlo mě, že na takovémto místě by byl měšec zlata příliš nápadný.“

Radní se usmívá. Vytahuje vlastní pergamen a posouvá ho přes stůl ke svému společníkovi.

„Tohle vám zařídí audienci.“

Oba dopíjejí zbytek vína. Radní odchází, Alberic čeká ještě několik minut a zamyšleně hladí pergamen. Pak se zvedá i on. Netroufám si ho hned následovat, a když se konečně vydávám ke dveřím, v přeplněné místnosti mi zastupuje cestu několik lidí. Když vycházím na ulici, Alberic je už pryč.

43. kapitola

Nedaleko Lyonu, Francie

„Co teď?“

Doug a Ellie seděli v malé restauraci stranou od hlavní třídy. Ellie ani pořádně nevěděla, kde jsou: v nějakém anonymním městečku s pěkným náměstím sevřeným obvyklými pilíři moderního světa: hypermarkety, skladišti a fast-foodovými pobočkami. Už se stmívalo, i když bylo teprve kolem páté. Ellie hltala hovězí nudle a požádala o druhý přídavek smažených bramborů – naposledy jedla ráno v motorestu u dálnice. Doug dopil pivo a vrhl žíznivý pohled po baru.

„Myslím, že už jsem to celé pochopil,“ řekl. „Něco jsme ukradli, i když netušíme, co to vlastně je, ve jménu nějakého neznámého bratrstva a snažíme se mu to předat, jenže nevíme, kde sídlí, ani jak se s nimi máme spojit. To je zhruba všechno, ne?“

Ellie bezvýrazně přikývla. „Mirabeau bylo jediné vodítko, které jsem měla. Teď…“ Rozmáčkla brambor vidličkou. „Nevím, jak postupovat dál.“

„V té kapli něco muselo být. A bratrstvo to chtělo chránit před Monsalvatem.“

„Kdybychom to tak našli… Aspoň by Joost nezemřel pronic zanic.“ Hlodaly v ní výčitky svědomí. Nesmí na to myslet, jinak se zblázní. Nejdřív Harry, teď Joost: muži, kterým zkřížila cestu a kteří kvůli ní přišli o život.

Zemřeli, aby mě zachránili. Není náhodou hlavním padouchem celého příběhu ona? Není divoženka či bludička, která svádí muže na smrt? Při pohledu na Douga se jí útroby sevřely úzkostí, až se jí málem zvedl žaludek.

Doug takhle dopadnout nesmí.

„Na co myslíš?“ zeptala se, aby nějak vyplnila ticho.

„Na básně a bludiště.“

Beznadějně si povzdychla. „Jsme úplně ztracení a ty chceš ještě najít nějaké bludiště?“

„Báseň mluví o bludných cestách a na podlaze v té kapli byl načrtnutý labyrint. To určitě něco znamená.“

„Nešlo o labyrint, ale o geometrický vzor. Mohlo to symbolizovat cokoliv – a třeba šlo jen o ozdobu.“

„Možná je to návod k trase, která tě provede bludištěm.“

„Ale kde vlastně je to bludiště? V Carduelu?“

Doug svěsil ramena. „Zabývám se tou básní už tři měsíce. Zkoušel jsem všechno. Rozkládal jsem si mapy a kreslil úsečky mezi Troyes a Carlisle, ačkoliv je to nesmysl, protože v době, kdy báseň vznikla, takové mapy ještě neexistovaly.“

„Jinak v té básni nic není? Žádná další vodítka?“

„Myslím, že celá báseň je vodítkem.“

Jeho tón ji přiměl, aby se na něj pozorně zadívala. Zamračila se. Nechtěla, aby před ní něco skrýval.

Doug zaraženě sklopil oči. „Víš, čím Chrétien z Troyes nejvíc přispěl západní civilizaci?“

„Romantickou poezií?“

Doug se zhluboka nadechl. „Svatým grálem. Ta legenda začíná u něj. On je první osobou, která se o něm zmiňuje.“

To jí připadalo tak absurdní, že téměř vyprskla. Doug se ale neusmíval a Ellie honem nevěděla, co má říct.

„Nepíše se o něm v bibli? Já myslela, že svatý grál je pohár z poslední večeře, do kterého později při ukřižování zachytili Ježíšovu krev.“

„To je součást legendy, která kolem něj vznikla. V Chrétienově původní básni Le Conte du Graal se píše jen o tajemném podnose, který sir Perceval zahlédne, když jedné noci hoduje na nějakém odlehlém hradě. Podnos nese krásná dívka a patří k němu kopí, z jehož hrotu skapává krev.“

„Svaté kopí, kterým bodli Ježíše, když byl na kříži?“

„To Chrétien neuvádí. I tohle je součást doprovodné legendy.“ Doug se předklonil. „Chrétien skoro nic dalšího neříká. V jeho básni se objevuje grál – ne jako pohár, ale jako servírovací podnos – a kopí, ale to je všechno. Perceval sleduje, jak kolem něj ta dívka prochází, ale na nic se neptá, protože to považuje za neslušné. Když se ráno vzbudí, hrad je prázdný a on se po zbytek života snaží grál znovu najít.“

„Podaří se mu to?“

„Pokud víme, tak nikoliv. Chrétien báseň nedokončil – ta končí v polovině verše. Předpokládáme, že při jejím sepisování zemřel, ale jistě to nevíme. Někteří badatelé se domnívají, že ji nedokončil schválně. Rozhodně tím přidal příběhu na tajemnosti.“

Ellie zavřela oči a přemítala, jestli nesní. Když je ale otevřela, Doug na ni stále vyčkávavě hleděl.

Ztišila hlas. „Myslíš, že báseň popisuje, jak najít svatý grál?“

Znělo to bláznivě a Ellii se téměř ulevilo, když Doug zavrtěl hlavou.

„Řekl bych, že se podle ní dá najít bratrstvo.“

„A grál?“

Doug šťouchl botou do batohu pod její židlí. „Myslím, že ten už máme.“

Mirabeau, Francie

Ty boty představovaly miniaturní umělecká díla. Vyrobil je starý vrásčitý švec na pařížské třídě Saint-Michel, který změřil zákazníkovi nohy, nařezal kůži, ručně je ušil a leštil je tak dlouho, dokud se ve špičkách neodrážel zákazníkův spokojený obličej. „Každý pár je jedinečný jako jeho majitel,“ chvástával se stařec. Kdyby viděl své dílo nyní, zabořené do bahna a popela, zřejmě by zaplakal.

Blanchard se o svoje boty nestaral. Jestli si vůbec všiml, jak se do nich vsakuje bláto a nevratně je ničí, nedával to nijak najevo. Díval se na rozvaliny kaple, z nichž trčela ocasní vrtule helikoptéry jako nějaký pokřivený kříž.

Už padla noc, ale na obloze nezářily žádné hvězdy: buď zůstaly skryté, nebo snad popadaly na zem. Břeh jezera se změnil v jednolitý kruh ohně s dosud žhnoucími zbytky mrtvého lesa. Nad ním tepaly rotory jeho vlastního vrtulníku, který se vznášel ve vzduchu, protože tu neměl kde přistát. Poryvy větru od vrtule mu vháněly kouř do očí.

Vedle něj stál velitel ostrahy Talhouettu. „Byli tři. Naši strážní jednoho zastřelili, ale zbývající dva unikli.“

„Stíhali jste je?“

„Naší úlohou je chránit tuhle lokalitu, ne suplovat práci policie. Moji muži se především pokoušeli uhasit požár.“

Blanchard vytáhl z kapsy doutník, ale zase ho uložil. Už tak tu bylo příliš mnoho dýmu.

„Chci, abyste tu kapli rozebrali na prvočinitele. Dopravte sem jeřáby, bagry a další techniku, kterou budete potřebovat.“

„Nějakou dobu potrvá, než se sem dostanou, pane. Přístupové cesty jsou dosud uzavřené kvůli ohni.“

„Tak je sem dopravte letecky. Nebo prorazte novou silnici buldozery. Peníze nehrají roli. Chci prozkoumat všechny kameny, které přečkaly tu havárii.“

Velitel ostrahy byl rázný muž, který sloužil dvacet let jako výsadkář ve francouzské armádě. Polovinu služby strávil v Africe, kde bojoval proti tyranům a bránil demokracii (nebo obráceně), jak po něm jeho vláda chtěla. Setkal se s některými z nejkrutějších megalomanů na západní polokouli. Ani v jejich klimatizovaných palácích s bodyguardy, kteří se oháněli mačetami a jejichž zorničky jasně dokládaly konzumaci kokainu, se však nebál tolik jako teď.

Ze starého zvyku, o kterém se domníval, že už ho zapomněl, zasalutoval a odběhl s vysílačkou u úst.

Blanchard hleděl na zničený kostel. Miliardy eur přišly vniveč kvůli kovbojskému pilotovi a signalizační pistoli.

Pořád nedokázal pochopit, co se tu odehrálo. Proč sem posílali Ellii, když věděli, jak usilovně ji on, Blanchard, stíhá?

A co znamenalo to vloupání v Lucemburku? Vnucovala se mu stejná otázka – proč Ellie? Jako kdyby se snažili přilákat pozornost k věci, kterou se ve skutečnosti ze všeho nejvíc snaží utajit.

Jednalo se snad o past? O lest, která nevyšla? Nebo…

„Ona operuje na vlastní pěst,“ zahučel sám pro sebe a po tváři se mu rozlil široký úsměv. „Hledá totéž co my a ani netuší, co to je.“

Nedaleko Lyonu

Ellie hrábla nohou pod židli, aby se ujistila, že tam batoh pořád je.

„Myslíš, že mám pod sebou v kartónové krabici ústřední předmět z největší legendy v dějinách?“

Doug přikývl. Pochybnosti zmizely a oči mu zasvítily nezvratným přesvědčením. Ellie viděla, že si je naprosto jistý. Ona sama by nemohla přísahat ani na to, že věří v existenci svatého grálu.

Ale co když vážně existuje? ozval se její vnitřní hlas. Co když je to celé pravda a ty ho skutečně máš v batohu? Největší legenda v dějinách – a našla jsi ji ty.

„Co s ním tedy podnikneme?“ Znělo to jako zcela chabá otázka.

„Zachráníme svět? Dosáhneme duchovní jednoty s Bohem?“ Doug se pokusil o úsměv, ale bylo vidět, jak je napjatý.

Ellie se opřela. Dolehla na ni závažnost celé věci.

„Ukradla jsem ho,“ zašeptala. „Šla jsem do té krypty a ukradla jsem ho.“ Vzápětí jí došlo ještě něco. Doslova vnímala, jak se kolem nich stahují černá bouřková mračna. „Monsalvat nás nikdy nenechá na pokoji.“

„Musíme ho dopravit k bratrstvu. Jen kdybychom věděli jak.“

Ellie se opatrně odstrčila od stolu. „Pro začátek najdeme internetovou kavárnu. Ať už je v tom batohu cokoliv, máme i Joostův fotoaparát a Joost položil za svoje snímky život. To nejmenší, co můžeme udělat, je poslat je jeho přátelům.“

Jediná internetová kavárna, kterou dokázali najít, měla velké výlohy a jasné zářivky, jež osvětlovaly interiér jako televizní obrazovka. Ellie s Dougem zaplatili tři eura, sedli si k počítači skoro vzadu a zanedlouho objevili domovskou stránku Zelených rytířů. Uprostřed se skvěl oskenovaný právní dokument informující o zrušení společnosti a přes něj červenou tužkou vyvedený nápis jděte do prdele.

Doug vytáhl z fotoaparátu paměťovou kartu a vsunul ji do počítače. Na monitoru se otevřela složka souborů.

„Je tady toho tuna – včetně videí. Jestli se to pokusíme odeslat elektronicky, budeme tu do příštího čtvrtka.“

Ellie klikla na několik odkazů. „Mají poštovní schránku v Utrechtu. Můžeme jim tu kartu poslat poštou.“

„A co my? Jsou na ní jediné snímky kaple, které se nám nejspíš kdy dostanou do rukou.“

Cedule nad pokladnou nabízela CD disky, flashdisky a další paměťová média. Doug si koupil jedno z nich a začal na ně kopírovat soubory z Joostova fotoaparátu. Ellie mezitím skočila naproti do trafiky pro obálku. Když se vrátila, na obrazovce potichu běželo Joostovo video z kaple. Zachycovalo ji, jak přejíždí pilníčkem ve škvírách mezi dlaždicemi. Ellie byla ráda, že Joost zůstal za kamerou. Vzpomínka na jeho smrt byla příliš čerstvá.

Záběr se pohnul a zaostřil na mozaiku z černých linek. Doug zastavil přehrávání a za dvacet centů si vytiskl daný obrázek, na který zůstal zamyšleně zírat. Ellie ho mlčky pozorovala.

„Na co myslíš?“ Nad pravým koutkem úst mu naskočila vráska, kterou u něj Ellie vídala, když hloubal nad studijními materiály nebo hleděl u večeře do neurčita.

Doug nepřítomně vzhlédl. „Na Annelise Stirtovou. Je to odbornice na Chrétiena a legendu o grálu. Když jsem studoval tu báseň od pana Spencera, všechna vodítka podle všeho odkazovala na jednu z jejích knih.“

„Spojil ses s ní?“

„Chtěl jsem, ale podepsal jsem přece dohodu o mlčenlivosti.“ Smutně se pousmál. „Neřekl bych, že ještě platí.“

„Kde ji najdeme?“

Doug se obrátil ke klávesnici. „To nám prozradí vševidoucí oko internetu.“

Do vyhledávacího okna napsal dvě slova.

Svatý grál.

Před stisknutím Enteru se ještě zarazil.

„Kéž by to bylo tak jednoduché.“

Doplnil jméno „Annelise Stirtová“, a teprve poté klikl na ikonu s nápisem Hledej. O chvilku později už si prohlíželi stránku Fakulty literatury na Université de Reims Champagne-Ardennes. E-mailovou adresu a telefonní číslo Annelise Stirtové našli pod obrázkem šedovlasé ženy s přimhouřenýma očima a s brýlemi s kulatými obroučkami.

Doug se podíval na hodinky. „Je šest hodin. Doufejme, že pracuje dlouho do večera.“

U počítače byla připojena sluchátka s mikrofonem, jejichž prostřednictvím se dalo telefonovat přes internet – Doug věřil, že takový hovor nepůjde vystopovat. Koupil si kredit, nasadil si sluchátka a zrovna se chystal vytočit číslo, když ho Ellie chytila za ruku.

„Víš jistě, že je to dobrý nápad? Říkal jsi, že je světovou odbornicí na Chrétiena de Troyes. Co když o ní ví i Monsalvat?“

„Máme snad jinou možnost?“ Doug položil na stůl peněženku. „Zbývá mi sedmdesát pět eur a nějaké drobné. Jak jsi na tom ty?“

Ellie se podívala k sobě. „Já mám zhruba padesát.“

„To je pár nádrží benzinu nebo noclehů v hotelu. A musíme taky jíst. Jestli brzy nenajdeme bratrstvo, dojdou nám peníze, čas i štěstí. A co budeme dělat pak?“

Ellie se zamyslela, jestli si nevzpomene na nějaké další vodítko Harryho. Nic ji však nenapadalo.

„S Mirabeau jsme neuspěli,“ pokračoval Doug. „Ta krychle se sama neotevře. Takže zbývá jediné: pokračovat v pátrání kolem té básně.“ Stiskl jí rameno. „Podívej se na to z té lepší stránky. Monsalvat neví, v jak zoufalé situaci jsme. Nejspíš se domnívají, že nás bratrstvo uklidilo někam do bezpečí. Tohle je poslední, co by očekávali.“

Ellie neochotně přikývla a Doug stiskl tlačítko hovoru.

„Annelise Stirtová.“

Ženin hlas zněl docela přátelsky. Možná to bylo tím skotským přízvukem.

„Tady doktor Douglas Cullum z oxfordské koleje Svatého Jana.“

„Obávám se, že mi vaše jméno nic neříká.“

„Studuji poezii Chrétiena de Troyes a učinil jsem zajímavý objev, o kterém bych si rád poslechl váš názor. Myslím, že byste to také ráda viděla.“

Nastala chvilka ticha. „O co se jedná?“

„Bude jednodušší, když vám to ukážu.“

„Můžete přijet?“

„Jsme kus cesty od Remeše.“ Doug se podíval na hodinky. „Nedostaneme se k vám dnes večer před desátou.“

„Ani já nepracuji tak pozdě,“ odtušila Annelise pobaveně. „Ale budu vzhůru. Když je váš objev tak důležitý, co kdybyste se stavil u mě doma?“

Doug si zapsal adresu, vytiskl si mapu a přerušil spojení. Vyměnil si pohled s Ellií. Přes celkovou únavu se na sebe usmáli.

„To je šílené,“ vydechla Ellie.

„Mně už to ani tak nepřijde.“

44. kapitola

Nedaleko Winchesteru, Anglie, 1143

Za svou snahu jsem si málem vysloužil podříznuté hrdlo. Po návratu do hostince jsem ještě ani nevstoupil do pokoje, a Hugh už mě přitiskl ke zdi.

„Kdes byl?“

Myslel si, že jsem utekl a že jsem ho znovu zradil Malegantovi. Po tom, co jsem provedl na Île de Pêche, mu to ani nemůžu vyčítat.

Počkal jsem, až spustí paži, a pak jsem mu řekl všechno, co jsem vyslechl. Trochu se uvolnil, ale zároveň se zachmuřil.

„Nerozumím tomu,“ přiznávám. „Nejdřív Alberic kázal o válce, a pak najednou mluvil o králově vítězství.“

Hugh začal házet svoje věci do vaku.

„Vyznáte se v tom?“

„Ano.“

„Tak o co se snaží?“

Nečekám odpověď – přinejlepším další hádanku. Hugh se ale otáčí a hledí mi přímo do očí.

„Chtějí zabít krále.“

Jedeme nocí na vypůjčených koních a ve vypůjčeném čase. Čtyři rytíři, dva nákladní koně s naší zbrojí a já. Kolem uší mi sviští vítr.

Někdy uprostřed noci se ocitám vedle Hugha. Ženeme své koně, jak si jenom troufáme, ale čeká nás dlouhá cesta a momentálně nejedeme o mnoho rychleji než klusem.

„Já myslel, že honíme Maleganta.“

„Však taky ano.“ Na mosazné hrušce sedla se skví erb se dvěma bojujícími lvy, jejichž obrysy se ve tmě strašidelně lesknou. „Malegant ukradl zbraň nepředstavitelné síly a teď ji chce použít.“

„Aby zabil krále?“

„Malegant nenávidí řád. Chce chaotický svět bez zákonů, ve kterém nerušeně vzkvétá zlo.“

„A smrtí krále toho dosáhne?“

Čekám. Hughova další slova jsou tišší a zasněnější, jako slova proroka.

„Moc protéká světem jako voda. Občas se odpařuje, občas se hromadí v hlubokých tůních. Shromažďuje se v lidech, ale i v předmětech. Některé předměty a někteří lidé drží náš svět pohromadě, jiní se ho pokoušejí rozbít. Když se násilně střetnou…, rány se nikdy nezhojí.“

Umlká. Později si nejsem úplně jistý, jestli se mi jeho odpověď nezdála.

Za úsvitu projíždíme širokým údolím. Připadá mi povědomé a za chvilku mi dochází, odkud ho znám. Zaplavuje mě smutek. Sem jsem už před mnoha lety zavítal jako mladé páže, které mělo za úkol přivézt nevěstu svému pánovi. Tehdy bylo léto, nyní pokrývá stromy a keře jinovatka. Ve tmě jsem si to neuvědomil. Nedaleko odtud stojí síň, v níž jsem poprvé spatřil Adu, kde si vplétala do vlasů zlaté nitě a kam přinášela podnos jako služebná.

Námraza se třpytí v paprscích vycházejícího slunce. Vysoko ve svahu zalévá sluneční světlo boky zářivě bílého koně vytesaného do skály. Uvažuji, kdo asi tak velké dílo vytvořil a kdo udržuje jeho neposkvrněnou bělost. Přemítám, jestli jsem v noci nepřekročil neviditelnou hranici do jiného světa plného znamení a zázraků. Uniknu z něj někdy?

Dorážíme do nuzné vesnice u řeky. Ani zdejší kostel nevypadá lépe – od okolních chatrčí ho odlišuje jen skutečnost, že má nepoškozenou střechu. Ostatní chýše jsou zpola otevřené, jako kdyby je někdo chtěl naráz přebudovat a v polovině prací přestal. Kdo ale mění střechy domů v lednu?

„Co se stalo se střechami?“

„Strhali z nich došky, aby nakrmili zvířata.“

Rozhlížím se. „Nevidím žádný dobytek.“

„Tak možná proto, aby nakrmili sami sebe.“

Z chatrčí se plouží zbědovaní vesničané jako mátožní duchové a sledují náš průjezd. Jejich ubohé šaty je ani zdaleka nemohou ochránit před lednovým chladem. Několik lidí nám zastupuje cestu. Křečovitě svírám uzdu, ale vesničané se netváří nepřátelsky. Jsou tak vychrtlí, že by jimi snadno prorazila i má unavená kobyla.

„Kde jsou ženy?“ šeptá Anselm.

Má pravdu. Vesničané jsou tak hubení, že se to dá těžko poznat, ale při bližším pohledu vidím, že jsou tu samí muži. I ti, kteří nesou v náručí děti či nemluvňata, vychrtlé, naříkající kojence sotva odlišitelné od hadrů, do nichž jsou zabaleni.

Zastavujeme se před nimi. Upírají se na nás zasmušilé, zapadlé oči. Jeden z vesničanů, v čepici lemované kožešinou, která se vůbec nehodí ke zbytku jeho oděvu, předstupuje před ostatní. Předpokládám, že je to místní starosta.

„Kde máte ženy?“ ptá se ho Hugh.

Jako když člověk hodí zrní hejnu hus. Vesničané rázem zapomínají na podřízenost a odpovídají jeden přes druhého, takže v celkové vřavě nedokážu rozeznat, co říkají.

Nakonec je utišuje starosta. „Odvedl je hrabě. Když jsme mu nedokázali posílat úrodu nebo desátky, vzal si naše ženy. Musejí pro něj pracovat jako pradleny a šičky – jejich výrobky draze prodává, ale nic jim neplatí. Když nejsou tak rychlé, jak by si přál, svlékne je a zbije. Drží je zamčené v hradní stáji. Tři z nich už tam zemřely.“

„Kdo je váš hrabě?“

„Hrabě z Wantage. Jocelin z Hautfortu.“

Snad jsem to měl čekat. Možná jsem opravdu překročil hranice do jiné říše – do světa, kde ožívá minulost a zavaluje mě svou tíhou. Letitá tkáň zdánlivě zhojených jizev se vmžiku odlupuje a mé rány jsou čerstvé jako v den Adiny smrti.

„Kdo?“

„Jocelin z Hautfortu. Má sídlo v Normandii, ale přišel o ně. Král Štěpán mu jako náhradu věnoval anglickou půdu, která patřila jeho nevlastní matce, a nový titul.“

Muž se ohlíží po našich nákladních koních. Sejmuli jsme z kopí hroty, ale to nestačí k jejich zamaskování. Jedna ze sedlových brašen se otevřela a uvnitř je vidět kroužkovou zbroj.

„Vy jste rytíři?“

„Poutníci,“ odpovídá Hugh stroze. „A vy nám stojíte v cestě.“

Vesničané se dávají do pohybu. Tlačí se kolem Hugha, který na svém koni připomíná ostrůvek v moři zoufalých tváří. Starosta chytá jeho koně za uzdu a zvedá hlavu. Hugh se musí předklonit, aby ho slyšel.

„Naše pole rodí málo, to vidíte sami. Jocelin z nich nic nedostane. Zbývá mu jediný zdroj příjmu: cesta.“

„Jak to myslíš?“

„Sleduje ji. Bude na vás čekat. O půl míle dál, kde stezka prochází hustým hájkem, vám bude bránit v jízdě ohořelý vůz. Seskočíte z koní, abyste ho odsunuli, ale vůz bude naložený kameny z řeky, a než si uvědomíte, co se děje, budete mít hrdla probodnutá šípy.“

„Proč nám to říkáš?“

„Podívejte se na nás. Není tu ani zrnko obilí, které by si Jocelin už nevzal. Nezbývá nám vůbec nic.“

Hugh vytrhuje muži uzdu z rukou. „Kdybychom se pokoušeli napravit každé zlo, s nímž se cestou setkáme, nikdy bychom nevyjeli ani z Londýna. Někudy tu past objedeme.“

„Prosím.“ Starosta si kleká do bláta a objímá koni nohu jako dítě, které nechce pustit svou matku. Je na něj žalostný pohled. Má štěstí, že je kůň příliš unavený, aby ho odkopl. „Jestli se vyhnete té pasti, Jocelin bude vědět, že jsme vás varovali. Zničí nás i naše ženy. Může jim udělat horší věci, než je nutit k předení.“

„Neví, že se blížíme. Pokud jsi mu o nás neřekl!“

Starosta cení zuby, i když polovina z nich mu už kvůli podvýživě vypadala.

„Jak jsem říkal, sleduje cestu. Viděl vás. Projel tudy před malou chvílí.“

Oblékáme si kroužkovou zbroj a sestavujeme plán. Neměl jsem na sobě zbroj od chvíle, kdy jsem ze sebe strhl svůj starý plášť na Île de Pêche. Když si přetahuji přes hlavu drátěnou košili, celý se chvěji. O chvíli později ji už ale beru jako nedílnou součást svého těla.

Zahajujeme přípravy. Hugh s ostatními se vracejí po cestě o kousek dál, zatímco já a Abelard šplháme na obnažené trámy chatrčí. Třesu se po celém těle. V duchu vidím Adu připoutanou ke stromu a probodenou kopím. Zpívá ve mně anděl pomsty a já cítím, jak se mi tělem rozlévá příjemné teplo. Jocelin nikdy neoplýval trpělivostí – zajímalo by mě, jak dlouho mu potrvá, než se přižene zjistit, co se stalo s jeho kořistí. Najednou je tady.

V těchto časech není třeba mnoho k tomu, aby se člověk stal hrabětem. Jeho družinu tvoří dva rytíři a tucet pěších pomocníků, kteří nevypadají lépe než obyčejní lapkové. Na Jocelinovi je vidět, že si užívá plodů svého panství – narostla mu druhá brada a jeho kroužková zbroj má na zádech pruh z nově přidaných kroužků, aby se do ní vůbec vešlo Jocelinovo břicho.

Svírám ruce v pěst, až se drápu do dlaní a mezi prsty se mi objevují kapky krve.

Jocelin přikládá starostovi kopí k hrdlu. Málem se zalykám vzpomínkami na Adu. „Kde jsou?“

Dokonce i jeho hlas zní tučně. Jde o pomalé, jednotvárné bručení, kterému zcela chybí jemnost jeho otce. Takhle mluví muž spokojený se snadnými úlovky.

„Jeli jinudy.“ Starosta klopí oči k zemi. Po líci mu probíhá široká zčernalá jizva. Znamení Jocelinovy krutosti.

„Lháři!“ vybuchuje Jocelin. „Jiná cesta tu není. Varoval jsi je?“

„Nic jsme jim neřekli.“

Jocelin zvedá muži bradu hrotem kopí. „Zradil jsi mě. Varoval jsem tě, ale ty jsi neposlechl. Teď…“

Vesnicí se rozléhá vřeštění. Z jednoho domu vybíhá sele a prchá po cestě pryč. Za ním se do vzduchu vznáší kouř: někdo mu přivázal k oháňce hořící věchet slámy.

Jocelinovi nohsledi s bujarým pokřikem vybíhají za zvířetem. Někteří dokonce odhazují kopí. Jocelin se směje a nesnaží se je zarazit. Otáčí kopí špičkou k sobě a tvrdě starostu uhodí do hlavy.

„Co je to za pořádek, když pána zrazují jeho nevolníci?“

Náhle mu mizí úsměv z tváře. Ulice se plní muži, kteří vybíhají z chatrčí a stahují se kolem Jocelinových pomocníků. Mají jen primitivní zbraně – nože, srpy, palice, a dokonce i kusy trámů z chatrčí –, ale útočí se smrtící výkonností. Někteří z nich slouží jako živé štíty a vykrývají rány vlastními těly, aby se jejich druzi dostali k protivníkům. Vyrážejí Jocelinovým vojákům zbraně z ruky, strhávají je na zem a cupují je na kusy.

Jocelin a jeho rytíři pobízejí koně. Gornemant kdysi říkal, že rytířem se člověk nestává díky svému původu, výcviku ani dovednostem, ale díky svému koni. Dav vesničanů dokáže rozsápat oddíl pěších vojáků, ale rozeženou ho jediní tři jezdci.

Uprostřed ulice leží hromada odpadků a sutin, kterou sem vesničané nanosili před necelou hodinou. Rytíři ji objíždějí a přibližují se k chatrčím natolik, že se rameny téměř dotýkají trámů. Mám štěstí – Jocelin vyráží mým směrem.

Odpočítávám kroky. Skočím-li příliš brzy, spadnu pod kopyta koně. Skočím-li pozdě, jen se odrazím od koňského zadku. Mé načasování je dokonalé. Odrážím se od střechy, přesně jak jsme to trénovali v ovocném sadu na Hautfortu, objímám pažemi jezdce a nechávám působit setrvačnost. Jocelin ztrácí rovnováhu a já tisknu hlavu k jeho hrudi, abych se chránil před dopadem. Při nárazu o zem cosi praská, ale já jsem v pořádku. Mám jen vyražený dech.

Na opačné straně cesty mezitím Anselm strhl z koně dalšího rytíře a nyní s ním zápasí na zemi. O kousek dál Hugh s ostatními obklíčili třetího jezdce. Sbírám štít, který Jocelin upustil, a vytahuji z došků schované kopí. Za sebou slyším cvaknutí kovu: Jocelin si strhl přilbu a nejistě se zvedá na nohy.

Tolik let jsem snil o pomstě, ale když si ji teď konečně mohu vychutnat, je to skoro příliš jednoduché. Od posledního boje mi ochably svaly, ale pořád jsem štíhlý a silný. Jocelin pravděpodobně nepoužil meč už řadu let. Chlapec, který se kdysi pyšnil fyzickou zdatností, ztloustl a zpohodlněl. Změnil se v surovce, který ve špatně padnoucí zbroji týrá bezbranné. Navíc se zranil při pádu z koně.

Tasí meč. Uskakuji před jeho výpadem a štítem mu zasazuji ránu do obličeje. Z nosu se mu spouští krev. V duchu opět vidím Adu. Chytám ho za paži s mečem, kroutím mu s ní a vrážím mu do ní okrajem štítu. Slyším prasknutí kosti. Jocelin uskakuje, ale škobrtá o ostruhu a padá na záda, kde zůstává bezmocně ležet jako ryba uvízlá na souši.

Šlapu mu na krk a pozvedám nad jeho tvář kopí. Jocelin šilhá na hrot mé zbraně. „Podívej se na mě.“

Nedokáže odtrhnout pohled od kovové špičky. Napřahuji se k ráně. Jocelin sleduje kopí jako uhranutý.

Zhojí se mé rány, když ho zabiju?

Váha kopí v mé ruce odpovídá: ano. Cuká mi ramenem a ponouká mě k úderu. Chci tomu věřit.

Má paže je ale jako ztuhlá – nedokážu se pohnout. Vzpomínám na poustevníka: Prokážeš svou lásku těm, kterým chybí, pomůžeš nemajetným a slituješ se nad bezcitnými‘?

Za Adinu smrt můžu já. Myslel jsem, že dokážu hrát úlohu Tristana a vyhnout se tragickému konci. Zapomněl jsem, že vedle každého Tristana a Yseult je i král Marek. Kdybych chtěl Jocelina zabít, mohl jsem ho už dávno vyhledat. Skutečným důvodem, proč jsem to neudělal, proč jsem jezdil z jednoho turnaje na druhý, nechával se najímat jako žoldák a jen jalově snil o tom, jak beru Hautfort útokem, bylo mé vědomí, že to všechno byla moje chyba.

Jocelin ji unesl a přivázal ke stromu. Zabilo ji kopí jednoho z Jocelinových mužů. Kdybych teď ležel v blátě já a on nade mnou třímal kopí, už bych byl po smrti. Kolik let jsem čekal na tenhle okamžik?

Slitování s bezcitnými.

Kopí mi těžkne v ruce jako olovo. Chvěje se mi paže – už ho nedokážu udržet ani o vteřinu déle.

Bude jednodušší, když ho prostě pustím.

45. kapitola

Nedaleko Remeše, Francie

Annelise Stirtová žila jihovýchodně od Remeše v kraji zvlněných údolí s vinicemi na všech svazích. Ellie s Dougem projížděli za měsíčního svitu vesnicemi se zavalitými pískovcovými domky se zavřenými okenicemi a zamčenými dveřmi. Nikde nikoho neviděli. Ve chvíli, kdy Ellie usoudila, že určitě zabloudili, Doug zastavil u brány z tepaného železa před dlouhou příjezdovou cestou vysypanou štěrkem.

„Víš jistě, že jsme tu správně?“ Ellie si představovala, že všichni vědci bydlí v podobných domech jako Doug: omšelých barabiznách sloužících jen jako skladiště knih. Doktorka Stirtová však žila v úplném zámku: bylo to tříposchoďové sídlo s vysokými obloukovými okny, shlukem vedlejších přístaveb a věžičkou v rohu.

„Podle mapy je to tady. Zdá se, že je ještě vzhůru.“

Cesta trvala déle, než očekávali – už bylo po jedenácté –, ale v oknech přízemí se dosud svítilo. Ellie se rozhlédla po stínech kolem domu a uvažovala, co se v nich asi skrývá.

„Auto radši necháme tady,“ navrhla.

„Jestli tam někdo je, už nás stejně viděl.“

„Tím jsi mě zrovna moc neuklidnil.“

„Půjdu to omrknout. Jestli se něco semele, dupni na plyn a zmiz.“

Už tak jsem tě uvedla do příliš velkého nebezpečí, chtěla Ellie odpovědět. Doug už ale otevřel dveře a vystoupil do noci. Ellie sledovala, jak jeho štíhlá postava cílevědomě rázuje po příjezdové cestě. Jestli se bál, nedával to nijak najevo. Ellie se chvěla napětím.

Tohle si nezasloužíš, šeptala mu v duchu. Zvlášť po tom, co jsem ti provedla.

Doug dospěl ke konci cesty, rozhlédl se a šel se podívat i za oba rohy sídla. Když zmizel za jedním přístavkem, zřejmě garáží či dílnou, vystoupalo Ellii srdce až do krku, ale o chvilku později se znovu objevil a zamával na znamení, že je vzduch čistý.

Ellie dojela až k domu a připojila se k němu u dveří. Doug zvedl klepadlo, ale než stihl zaklepat, dveře se otevřely. Stála v nich vysoká žena, pohlednější než na fotografii z internetových stránek. Její srdčitou tvář s kulatými tvářemi a dolíčky na lících rámovaly prošedivělé tmavé vlasy stažené do ohonu.

„Doktor Cullum?“

Doug jí potřásl rukou. „Tohle je má kolegyně Ellie Stantonová.“

Ellie si uvědomila, jak umolousaně nejspíš vypadá. V restauraci si sice umyla obličej a odrolila ze sebe co nejvíc bahna, ale na džínech měla špinavé skvrny po pádu do jezera a vlasy jí páchly kouřem.

„Píchli jsme, a když jsme vyměňovali kolo, upadla jsem do škarpy,“ vymyslela si honem.

„Chudinko.“ Annelise Stirtová ji objala paží kolem ramen a odvedla ji vydlážděnou chodbou lemovanou obrazy loveckých psů. „Nechcete se převléknout? A jedli jste?“

Doug namítl: „Už tak kvůli nám musíte ponocovat.“

Annelise je odvedla do elegantního salonku. V krbu, nad nímž visely dvě naleštěné brokovnice, doutnalo několik polen. Okna zakrývaly dlouhé brokátové závěsy. Všechen nábytek vypadal nejméně sto let starý.

„Jenom postavím vodu na čaj.“

Annelise odešla. Ellie si sedla na krajíček křesla se zlatem vyšívaným polstrováním a doufala, že ho nezablátí. Připadala si jako ztracená duše, která objevila oázu v poušti a odmítá uvěřit, že nejde jen o fatu morgánu. Všechno se tu zdálo být měkké, pohodlné a příjemné, až jí z toho bylo do pláče.

Annelise se vrátila s podnosem, na kterém stála čajová konvička, tři hrnky a talíř naložený krájeným masem, kousky bagety a salámem.

„Prohrabala jsem lednici. Mám dojem, že byste potřebovali něco na zub.“

Ellie se udržela sotva pár vteřin, než se vrhla na kus masa. „Máte krásný dům,“ zamumlala s plnými ústy.

„Můj otec byl Skot a matka Němka, ale oba se chtěli stát Francouzi. Tímhle domem toho hodlali dosáhnout.“ Annelise si sedla na pohovku a stočila nohy pod sebe. „Určitě jste sem ale nepřijeli, abyste obdivovali moje bydlení.“

„Chtěli jsme si promluvit o vašich badatelských zájmech,“ řekl Doug.

„Jen to řekněte – o svatém grálu. Já vím, že ve vědeckých kruzích není zvykem říkat to takhle naplno.“ Pohodlně se opřela. „Vlastně jsem docela ráda, že trochu váháte. Potkávám až příliš mnoho fanatiků.“

Ellie si namazala kousek bagety máslem a navrch položila plátek šunky.

„V tomhle oboru narazíte na dva druhy lidí: na učence a na blázny. Bláznům se snažím vyhýbat, ale občas se to nepovede. Blouzní o templářských rytířích, o tarotových kartách, o Ježíšově pokrevní linii, svobodných zednářích a dalších oblíbených námětech konspiračních teorií. Kolikrát musíte obdivovat jejich důvtip, ale pořád jde o snůšku nesmyslů.“

„My se spíš zajímáme o Chrétiena de Troyes a jeho poezii.“

Annelise zamyšleně přikývla. „Když jste se ohlašoval, vyhledala jsem si o vás nějaké informace. Zabýváte se francouzskými básníky a jejich klasickými tématy. O Chrétienovi jste zatím nic nepublikoval.“

„Teprve na tom pracuji.“

„A říkal jste, že mi něco ukážete?“

Doug se podíval na Ellii, ta vytáhla kožený tubus a rozvinula pergamen. Podala ho Annelise i s Dougovým překladem.

„Kde jste to objevili?“

„Jeden rodinný přítel to našel na půdě,“ odpověděl Doug. „Věděl, že studuji staré rukopisy, a věnoval mi ho.“

Annelise si nasadila brýle, které měla na červené šňůrce kolem krku, a přečetla si osmiverší. Zasvítily jí oči.

„Domníváte se, že jde o Chrétienovo dílo?“

Doug přikývl.

„A jste přesvědčeni, že se nejedná o podvrh?“

„V opačném případě bychom vás neobtěžovali.“

„Použitý jazyk je správný. Dobový žargon i některá použitá slovíčka. Báseň zjevně souvisí s grálem. Jsou tu všechny patřičné narážky: mísa, kopí i panna. Ale na to jste přišli sami. Jak vám podle vašeho názoru mohu pomoci já?“

„Myslíme si, že je to nějaká hádanka,“ vyhrkla Ellie a začervenala se. „Teď si určitě říkáte, že mluvíme jako šílenci.“

„Abych parafrázovala Henryho Kissingera, to, že je člověk blázen, ještě neznamená, že nemůže mít pravdu.“ Annelise si sundala brýle a očistila je cípem šálu. Zamžourala na pergamen. „I někteří učenci – opravdoví učenci se vším všudy – věří, že Chrétienovy básně jsou plné hádanek. V rukopisu Lancelota je ve verši číslo čtyři tisíce čtyři sta jedna úplně zbytečně velké iluminované písmeno. Celá báseň má sedm tisíc sto osmnáct veršů. Sedm tisíc sto osmnáct děleno čtyři tisíce čtyři sta jedna je jedna celá šedesát dva, tedy zlatý řez. Číslo fí. Náhoda? Nikdo neví.“ Zamíchala si čaj prstem. „Přemýšleli jste o šachových úlohách?“

Doug překvapeně zavrtěl hlavou. „Ne. Proč?“

„Chrétien se k šachům často vracel. Zapracoval je do řady svých děl. To jistě víte. Navíc u něj najdeme řadu příkladů šachovnicových vzorů, zpola černých a zpola bílých koní, černo-bílých erbů, šachovnic používaných jako štít…“

Usmála se na ně, jako kdyby je zkoušela, a odmlčela se.

Ellie se chytila jako první.

„Ta báseň je taky jako šachovnice. Osm řádků po osmi slabikách.“ Annelise se podívala na Dougův překlad.

„Po turnajích rytíř Krista stezkou bludnou v tichá místa… To slovo, které jste z originálu přeložil jako turnaje, jste mohl přeložit i jako procházky. Slyšel jste někdy o jezdcově procházce?“

Ellie i Doug zavrtěli hlavami. Annelise vstala z křesla a otevřela stříbřitý laptop položený na pozlaceném stolku. Naťukala odkaz do vyhledávače.

„Jezdcova procházka je šachová úloha. Cílem je projít jezdcem přes všechna políčka šachovnice za použití povolených tahů – o dvě políčka dopředu a jedno do strany.“

„Je to možné?“

„Jistě. Úloha je známa po staletí a první evropská řešení pocházejí už ze středověku.“

„Jak to souvisí…?“

„Vaše báseň je šachovnice – políčka odpovídají slabikám. Když je přečtete v pořadí, v jakém by se po nich pohyboval šachový jezdec, dostanete možná něco nového.“

„Ale jak se dozvíme správné pořadí?“

Annelise ťukla do klávesnice a Ellie s Dougem zůstali zírat. Na monitoru se objevil geometrický vzor černých linek, které se křížily a vytvářely změť trojúhelníků s ostrými vrcholy. Obrázek nebyl úplně stejný jako mozaika v kapli Mirabeau, ale podobnost mu nemohl nikdo upřít.

Annelise k nim byla otočená zády, takže nepostřehla jejich ohromení. „Takhle vypadá jedno z řešení.“

„Jedno z řešení?“ zopakovala Ellie. „Kolik jich je?“

Annelise sjela na internetové stránce o kousek níž. Obrázek nahradily odstavce textu. „Víc, než byste čekali.“ Chvilku četla a pak se zasmála. „Tady se píše, že přesný počet tras nikdo nezná, ale podle posledních odhadů jich je víc než sto trilionů.“

Posbírala hrnky a postavila je na podnos. „Obávám se, že jsem vám moc nepomohla.“

„Právě naopak,“ ujistila ji Ellie. „Poskytla jste nám plno námětů k přemýšlení.“

„Nejspíš je to celé nesmysl. Grál podněcuje lidskou fantazii i u takových starých cyniků, jako jsem já. Před osmi sty lety Chrétien de Troyes popsal ozdobný servírovací tác, který se v další generaci proměnil v Kristův pohár. V německých bájích jde o kámen, který spadl z nebes. Teď se nás někteří snaží přesvědčit, že jde o Ježíšovo dítě nebo ezoterické prozření. Věděli jste, že podle jistých učenců Chrétien zamýšlel svou báseň udělat co nejprovokativnější? Vrší na sebe jeden symbol za druhým jako ve snu, ale nikde neprozrazuje, co ty symboly znamenají, jeho zápletka spěje k závěru bez rozuzlení a celé dílo zůstalo nedokončené. Snad jde jen o žert, který má čtenáře pobloudit.“

„Ale vy si to nemyslíte,“ řekla Ellie. Zastrčila kožený tubus zpátky do batohu a vstala. „Už jsme vás zdrželi příliš dlouho.“

„Máte kde přespat?“

„Najdeme si nějaký hotel.“

„Nikde v okolí žádný není a beztak je hluboká noc. Zůstaňte tady. Jste srdečně vítáni.“

Ellie se podívala na Douga. Před očima se jí zhmotnila vidina postele, čistého povlečení, měkké přikrývky a horké koupele. „To je od vás moc laskavé…“

Annelise s rozpačitým úsměvem opsala rukou oblouk, do kterého zahrnula celý dům. „Je tu plno místa.“

Pokoj byl teplý a útulný. Doug musel Ellii doslova vyvléct ze sprchy, aby se na něj taky dostalo. Ellie nechala šaty pohozené v koutě a nahá se stulila pod těžkou přikrývku. Hlavou se zabořila do měkkého polštáře, a když se k ní o deset minut později připojil Doug, už skoro spala. Přitiskl se k ní a objal ji.

„Jezdcova procházka…“

„Já vím…“

„Mám ten obrázek v tašce. Mohli bychom…“

„Pssst…“ Nechtěla na to myslet.

Probudila se ještě za tmy. Svítící ručičky budíku na nočním stolku ukazovaly, že je čtvrt na čtyři. Chvíli nehybně ležela a upomínala se, kde vlastně je. Vychutnávala si noční klid. Byla v teple a v bezpečí; neměla kam spěchat. Poslouchala Dougovo tiché oddechování, jako když matka naslouchá spícímu dítěti.

Potřebovala si odskočit, a tak vstala z postele a přešla po dřevěné podlaze. Toaleta byla na konci chodby, až na geometrické obrazce vytvářené měsíčním svitem, který sem dopadal oknem, zcela temné. Ellie nemohla najít vypínač.

Jsem jako duch, pomyslela si. Ploužím se uprostřed noci starým domem. Tato představa nebyla o mnoho fantastičtější než vše, co v poslední době prožila.

Sáhla po splachovadle, staromódním řetízku, za který bylo třeba zatáhnout. Vtom koutkem oka zahlédla cosi venku. Podívala se pozorněji.

Po příjezdové cestě se sem blížila světla.

46. kapitola

Údolí Bílého koně, Anglie, 1143

Kopí se zarazilo do bláta jen o vlásek vedle Jocelinova obličeje. Ze šrámu na tváři mu teče krev. Bylo to hodně těsné. Ještě ve chvíli, kdy mi kopí vyklouzlo z prstů, jsem netušil, co zasáhne.

Jocelin má vytřeštěné oči a mě napadá, jestli strachy nezemřel. Poprvé se na mě opravdu dívá.

Nemám, co bych mu řekl. Když jsem se teď rozhodl, že ho nezabiju, už ho nikdy nechci vidět. Klopýtám do stínu jedné z chatrčí a zvracím do bláta. Anselm mě udiveně sleduje – nechápe, proč jsem to udělal. Sám tomu nerozumím. Mám jen mlhavý pocit, že jedna rána nezhojí jinou. Milosrdenství snad ano.

Pokračujeme po stezce o pět mil dál, k farmě, kde Jocelin vězní ženy z vesnice. Stráže se stavějí do střehu, ale když vidí, že jejich pán je svázaný provazem, rychle zahazují zbraně. Anselm vylamuje dveře sekerou. Na ženy, které klopýtají ven a mžourají na denním světle, je žalostný pohled: jsou rozcuchané a mají tak rozedrané šaty, že je pod nimi vše vidět. Jsou vychrtlé a hlady pobledlé, přesto ale z jejich prstů splývá zlato – zlaté příze, z nichž šijí šaty pro urozené dámy na královském dvoře. Každé vlákno stojí jistě víc, než kolik Jocelin utratí za celý měsíc, aby své otrokyně udržel naživu. Skoro lituji, že jsem ho opravdu nezabil.

Anselm přeřezává Jocelinovi pouta. „Jestli se doslechnu, že zacházíš se svými nevolníky tak špatně jako dosud, nacpu ti ty nitě do chřtánu, dokud se jimi nezalkneš.“ Trhá palcem ke mně. „Nejsem tak shovívavý jako můj přítel.“

Necháváme je stát na dvoře. Jocelin vypadá stejně omámeně jako vesnické ženy. Nikdo neví, co teď, když je na svobodě.

Je pozdní odpoledne a slunce se už dotýká obzoru, když konečně dorážíme ke královskému dvoru. Ocitáme se v přední válečné linii, ale momentálně se příliš nebojuje. Při pohledu z hřebene vidíme mezi lesem a břehem řeky skvrny červených a zelených stanů. Probíhá obléhání: vojsko sestrojilo obrovský katapult, který se každých deset minut zachvěje a vyšle balvan k městu na opačném břehu. Některé kameny přeletí hradby a vyruší někoho u večeře, jiné neškodně padají do vody. Pár jich zasahuje cíl, ale nepůsobí nijak zásadní škody.

Půl míle od řeky stojí sídlo, z jehož věže vlají prapory: dva angličtí lvi a vedle nich ještě zlatá standarda.

„Štěpán přiznává královně stejné postavení jako sobě,“ poznamenává Hugh. V jeho hlase zní obdiv, byť není určen Štěpánovi.

„Ve Winchesteru vedla svá vojska do boje osobně královna Matilda a rozdrtila síly paní Maud,“ říká Anselm. „Je to divná doba, když ženy táhnou do boje proti ženám.“

„Divná doba,“ souhlasím.

Projíždíme vojenským ležením. Na těchto polích letos neporoste žádná úroda. Vojsko se přesouvá krajinou jako obr: každým došlápnutím drtí půdu a vše, co na ní stojí či roste. A takoví obři teď táhnou Evropou. Otisky jejich šlápot zůstanou dlouho poté, co vojáci odejdou.

Na trávě před bránou sedí muž se zavalitýma nohama a ořezává jasan. Na dvoře se hemží dvořané, kteří se však starají o svoje věci, takže si nás nikdo nevšímá. Seskakujeme z koní a vstupujeme přímo do síně.

Ještě nikdy jsem neviděl krále. Kdyby mi ho Anselm neukázal, patrně bych ho nepoznal. V čele dlouhé síně sklíčeně sedí tmavovlasý muž a kolem stolu si povídají jeho rytíři. Nejsou ani zdaleka tak hluční, jak by měli být. Aniž bych slyšel, co si říkají, je jasné, že jsou mrzutí a skleslí.

„Býval to nejmocnější panovník v celém křesťanstvu,“ mručí Anselm. „Teď se na něj podívej.“

Hugh říká cosi pobočníkovi, který odchází dveřmi pro služebnictvo, a o chvilku později se vrací s mužem v jasně modrém rouchu a dlouhém koženém kabátě.

„Jindřich, biskup z Winchesteru a opat glastonburský,“ ohlašuje sluha.

„Náš přítel,“ šeptá mi Anselm.

Biskup vypadá jako starší a boubelatější verze muže na trůně. Jeho prsty se téměř ztrácejí pod spoustou zlatých i stříbrných prstenů vykládaných kameny ve všech barvách letní zahrady. Kdykoliv pohne rukou, prsteny zacinkají jako zvonečky.

Poznává Hugha a vítá se s ním. Pak vrhá pronikavý pohled na mě. „Kdo je to?“

„Jeden z Malegantových mužů, který se napravil.“

„Oni se mohou napravit?“

Hugh odpovídá přikývnutím. „Malegant má namířeno sem. Musíme varovat krále.“

Biskup se ohlíží přes rameno. Král pořád sklíčeně sedí v křesle a zírá do zlatého poháru. Měl by být duší říše, zdrojem veškeré její energie. Na jeho deprimované samotě je cosi hrozivého.

„Raději si promluvte s královnou. Můj bratr dnes není ve své kůži.“

Královnu zastihujeme v chladné čtvercové místnosti s výhledem na řeku a probíhající obléhání. Vypadá majestátněji než její manžel, má smetanovou pleť a tak světlé vlasy, že se zdají téměř bílé. Splývají jí v dlouhých loknách až k pasu. Na sobě má bílé hedvábné roucho s jemně vetkanými ozdobami v podobě zlatých květů.

Hugh ji seznamuje se svými obavami. Nezmiňuje se o předmětech moci ani nezhojitelných ranách. Oznamuje jen, že se blíží muž, který chce zabít krále. Královna si pohrává s přezkou náramku, ale jinak nedává najevo žádné emoce. Od chvíle, kdy se stala anglickou královnou, řada lidí zpochybňovala právo jejího manžela na trůn – a obvykle své pochybnosti podepřeli celou armádou. Co pro ni znamená jeden člověk navíc?

Hughova slova ji však matou. Když Hugh domluví, královna se ho ptá: „Ale jak ho mohou zabít? Je to král.“

Jde o rozumnou otázku. Minulý rok paní Maud zajala Štěpána při bitvě u Lincolnu a věznila ho několik měsíců, dokud Matilda na oplátku nezajala Maudina bratra a nevynutila si výměnu. Netuším, co se honí panovnici hlavou, ale vsadím se, že Maud ani ve snu nenapadlo Štěpána zavraždit.

„Ani Caesar neodolal bodnutí Brutova nože.“

Královna je vzdělaná žena a chápe Hughovu narážku. „To se ale odehrálo v pohanských dobách. Zabít panovníka posvěceného Bohem…“ Vrtí hlavou. Taková možnost není jen hrozná – je prostě nemyslitelná.

„Tihle lidé nejsou šlechtici,“ trvá na svém Hugh, „ale bezbožní bandité. Zabili hraběte z Pêche a teď chtějí uvrhnout celé království do anarchie.“

„Zabít krále není totéž jako zabít hraběte.“

To Hugh mlčky uznává.

„Jistě sis všiml stavu našeho království.“ Královna vyhlíží z okna. Padla noc, ale na obzoru problikává šarlatová záře hořícího domu nebo pole. „Úroda je zničená, baroni zastrašují své poddané, těla zůstávají ležet bez pohřbu a synové se obracejí proti svým otcům. Někteří kněží říkají, že Kristus a andělé opustili Anglii nadobro.“

Hugh rozvážně přikyvuje. „Jestli král Štěpán zemře, ti samí kněží se budou ohlížet na tuto dobu jako na požehnaný čas – jako na zlatý věk v porovnání s tím, co nastane.“

V jeho hlase zní zoufalství, které proniká královniným klidem. Obrací se k biskupovi. „Znáš tyhle muže? Důvěřuješ jim?“

Biskup přikyvuje.

„V tom případě mi přiveď Williama.“

Hugh a já se uchylujeme do předpokoje. Ze stropních trámů tu dosud visí svazky cibule – než se sídlo změnilo v provizorní královský palác, jistě to bývalo skladiště. Hugh přechází po místnosti sem a tam a já se dívám z okna. Na obzoru vykvetly další požáry – zdá se, že hoří celé království.

Zlatý věk.

Dveře se otvírají, dovnitř vchází vojenský kapitán William z Ypres a rázným krokem míří do královniny komnaty. Následujeme ho. Je to vysoký, pohledný muž s ostře řezanými rysy a velitelským pohledem. Prošedivělé nitky ve vlasech mu ještě přidávají na autoritě a jeho povytažený koutek úst ve vás budí touhu nějak se mu zavděčit. Znám jeho pověst – po léta je nejobávanějším žoldákem západně od Rýna. Teď je králův kapitán. Je to zvláštní doba.

„Tihle muži přijeli z Londýna,“ oznamuje mu královna. „Tvrdí, že nějaký jednooký obchodník plánuje útok na krále.“ Jemně krčí ramenem, aby dala najevo, že toto absurdní tvrzení nepochází z její hlavy. „Můžeš zkontrolovat bezpečnostní opatření a ujistit se, že je král dobře ochráněn?“

Za řeči se obrací na Hugha a na biskupa, takže nepostřehne Williamovu reakci. Z tváře se mu vytrácí sebedůvěra a jeho obličej šedne.

„Před hodinou přijel jednooký muž. Měl dopis od našich londýnských příznivců – a měšec zlata určeného pro naši věc. Chtěl nám pomoct.“

„Kde je teď?“

„Požádal o audienci u krále.“ V té chvíli se William tváří vyděšeně jako desetileté páže. Poslední slova dodává téměř šeptem. „Myslel jsem, že ho to potěší.“

Jsou povolány stráže a rozžehnuty lampy. Desítky mužů prohledávají celé sídlo. Za patnáct minut máme potvrzenou základní skutečnost.

Král zmizel.

47. kapitola

Nedaleko Troyes, Francie

Po štěrkové cestě se přiblížily dva černé mercedesy a zastavily před domem vedle jejich nissanu. Z aut se vyhrnulo na půl tuctu mužů. Jeden z nich byl vysoký, měl velitelské držení těla a stříbrné vlasy, které se leskly v měsíčním světle.

Ellie se rychle vrátila do ložnice a zatřásla Dougem.

„Je tady Blanchard!“

„Jak…?“

„To je fuk.“ Ellie už se oblékala. Pach bláta a potu, který ze sebe večer tak ráda smyla, ji opět obklíčil ze všech stran. Doug vyskočil z postele a nasoukal se do trička.

„Jak věděla, že má zavolat Blanchardovi?“

„Můžeš se ho zeptat, jestli odtud hned nevypadneme.“

Vyhlédla z okna. Za domem panoval klid – měsíční záře zalévala dlouhé trávníky a živé ploty. Zeď pod ní byla strmá a dokonale hladká. Nikde žádný okap ani ozdoba.

„Skočíme?“

Ellie zavrtěla hlavou. „Možná bychom si nesrazili vaz, ale nejspíš bychom nedokázali odejít po svých.“

Popadla batoh a pokradmu vyšla ke schodišti. Dole zářilo světlo a z haly se k ní nesly tlumené hlasy. Na podlaze se převalovaly stíny, ale přes ohyby schodiště nebylo vidět, čí jsou.

Doug se k ní připojil. Ellie zaslechla, jak o tři poschodí níž zavrzal schod.

„Jsme v pasti.“

Zavalila ji černá beznaděj. Urazili tak dlouhou cestu, jen aby je nakonec tak snadno chytili. Mělo ji napadnout, že jim neunikne. Doug už ale zkoušel jednotlivé dveře na chodbě a Ellie se vydala za ním.

„Neschováme se jim,“ zasykla. „Když nás nenajdou v našem pokoji, prohledají celý dům.“ Kroky dorazily k prvnímu patru – znělo to, jako když se hromotlukové pokoušejí našlapovat jako myšky.

„Takhle velký dům musí mít zadní schodiště pro služebnictvo.“

Na konci chodby Doug sáhl za roh. Stěna byla natřená bílou barvou a obložená dřevem jako všechny ostatní.

„Tady je pod římsou nějaký otvor.“ Strčil do něj prstem, ozvalo se cvaknutí a stěna se skřípavě otevřela. „A je to.“

Rozsvítil světlo na mobilu a namířil je před sebe na příkré točité schodiště, které mizelo dole ve tmě. Ellie za sebou zavřela dveře a následovala Douga. Generace sluhů ošlapaly kamenné schodiště dohladka; když se Ellie ohlédla, uklouzla a málem se zřítila po hlavě dolů. Doug ji na poslední chvíli chytil a přiložil si prst k ústům.

„Opatrně.“

Ellie se zaposlouchala. Zase slyšela hlasy – ozývaly se odněkud zpoza rohu, ale byly příliš tlumené, než aby se dalo poznat, co říkají. Před nimi se objevil světelný paprsek, který pronikal do schodištní šachty kulatým otvorem ve stěně.

„Tady je určitě druhý vstup na schody.“

Ellie si klekla a přiložila oko k otvoru. Dívala se do salonku, kde předtím seděli. Oheň v krbu vyhasl, ale ostatní světla zářila naplno. Annelise Stirtová stála vedle krbu se sklenkou v ruce a hleděla na člověka, jehož Ellie ze svého místa neviděla.

„Už je to dvacet pět let a já si pořád pamatuju chvíli, kdy mi to ukázal,“ říkala zrovna Annelise. „Dodnes mám schované vaše číslo, pro všechny případy.“

„To je velice potěšitelné.“ Blanchardův hlas, chladný a vyrovnaný jako vždycky. Ellii vyschla ústa na troud. „Pana Spencera velice potěší, že získá svůj majetek zpátky.“

Annelise se napila. Bylo vidět, že je nervózní: když odkládala sklenku na krbovou římsu, ozvalo se hlasité cinknutí.

„Ani nevíte, jak moc jsem to chtěla znovu spatřit. Od chvíle, kdy mě pan Spencer pozval do svého sídla, si připadám jako sir Perceval. Přenocovala jsem na hradě, kde jsem viděla zázračné věci, a od toho okamžiku se je snažím znovu spatřit. Nikomu jsem samozřejmě neřekla ani slovo.“

„Kdyby ano…“

Domem se rozezněly výkřiky, které k nim dolehly otvorem ve dveřích i shora schodištní šachtou, takže vyvolávaly dojem, jako kdyby přicházely ze všech stran. Vzápětí se ozvalo zabušení. Někdo nahoře tloukl do dveří.

Doug odtáhl Ellii od otvoru ve stěně. „Už vědí, že jsme zmizeli.“

Bušení neustávalo. Následovalo zavrzání, hlasitá rána a zlostný ryk. Ellie se rozhlédla. Sestoupili do přízemí, ale schody tu nekončily. Dům byl podsklepený. Netroufala si vpadnout do salonku, když je v něm Blanchard, a tak pokračovali dolů.

Dougův mobil ozářil staré dřevěné dveře se železným kováním. Naštěstí nebyly zamčené a Doug s Ellií rychle vběhli dovnitř. Zabouchli je za sebou a Doug je zajistil dvojicí těžkých petlic.

„To by je mělo na chvíli zadržet.“

„Kde jsme?“

Doug přejel kuželem světla po cihlové klenbě a rozlehlé místnosti. Ve stínech stálo několik zaprášených sudů.

„Ve starém vinném sklepě. Někdy v minulosti zřejmě k zámku patřila i vinice.“

„Kam teď?“

Doug znovu obkroužil světlem sklepení, tentokrát pomaleji. „Šampaňské kvasí ve velkých sudech. Ty sem ani náhodou nemohli dopravovat vchodem pro služebnictvo.“

Ze schodiště se ozvaly kroky, které se zastavily přímo za dveřmi. Ellie upírala pohled na petlice a uvažovala, jak dlouho asi vydrží.

„Jste tam, Ellie?“

Blanchard. Ellie ztuhla, stáhlo se jí hrdlo a nedokázala promluvit.

„Jste v pasti, Ellie. Otevři dveře.“

Na chvíli se odmlčel.

„Vždycky jsem věděl, že jsi výjimečná, Ellie. Vedla sis lépe než kdokoliv před tebou za osm set let. Dala jsi nám docela zabrat. Ale teď už je po všem. Máš u sebe pár věcí, které patří nám. Vrať je a nikdo ti nebude nic vyčítat.“

Doug za ní cosi kutil v jednom rohu. Ellie pořád nemohla mluvit. Do Blanchardova hlasu pronikla stopa podráždění.

„A vy, Douglasi Cullume, přišel jste zachránit svou přítelkyni? To je od vás velice šlechetné – zejména když uvážíme, jak se k vám zachovala.“ Suše se zasmál. „Možná vám to ani neřekla. Zradila vás. Cele se mi odevzdala. Neznamenal jste pro ni nic, dokud jí nedošlo, že by vás mohla využít.“

Ellie si připadala jako skleněná figurína, kterou úder kladivem roztříštil na milion kousků. Ohlédla se přes rameno. Doug zpola zmizel ve výklenku mezi dvěma sloupy a s něčím se potýkal.

„Má trpělivost není nekonečná, Ellie. Otevři dveře.“

Slyšela nějaké zvuky, které nedokázala rozluštit – šourání, tlumené hlasy a klapnutí. Co…?

Sklepením zaduněla mohutná exploze, jejíž zvuk se ještě chvíli ozvěnou odrážel od jednotlivých výklenků. Ellie se bála, že jí z hromového rachotu snad praskne lebka. Dveře se zachvěly a zvedl se z nich oblak prachu jako ze starého koberce. Ale vydržely.

Někdo jí zezadu položil ruku na rameno. Vykřikla, ale uši měla zalehnuté výbuchem a sotva se slyšela. Byl to Doug. Něco jí zamračeně říkal, ale Ellie mu nerozuměla. Přitáhl ji k vyklizenému výklenku, kde byly otevřené široké nízké dveře. Zaburácela další rána a Doug naznačil rty jakési slovo. Ellie měla dojem, že říká „brokovnice“.

Odvedl ji nízkou kamennou chodbou, která končila dřevěným žebříkem a poklopem. V závoře visel odemčený zámek – Doug ho sejmul a odklopil padací dveře.

Vynořili se v jednom z přístavků – dvacet metrů za oknem v zadní stěně bylo vidět hlavní sídlo. Přístavek zřejmě původně patřil k výrobně vína, ale teď sloužil jako garáž. Stál tu zelený land rover a na stěnách viselo různé zahradnické nářadí. Doug vyvlékl klíčky z háčku a hodil je Ellii.

„Budeš řídit.“

„Kam jdeš?“

„Hlavně buď připravená.“

Vzal z police zrezivělé kladivo. Kabonil se přitom tak, že se Ellii ulevilo, když s ním vyběhl ven. Sedla si za volant a nastartovala. Třásla se tolik, že netušila, jestli bude schopná řídit. Dívala se na zablácený a odřený batoh položený na zadním sedadle a napadlo ji, jestli ho nemá vyhodit z auta, nechat ho Blanchardovi a utéct někam, kde je nikdy nenajdou.

Noční ticho narušilo tříštění skla. O vteřinu později do garáže vpadl Doug a udýchaně skočil na sedadlo pro spolujezdce.

„Jeď!“

Ellie zařadila rychlost a dupla na plyn. Vrata garáže nebyla úplně otevřená, takže do nich při vyjíždění vrazila a smykem zatočila na příjezdovou cestu. Zpětné zrcátko ozářily reflektory kolem zámku. Ellie v něm zahlédla nějaký pohyb – postavy mužů, kteří utíkali k autům. S hrůzou sledovala, jak se vozy rozjíždějí.

„Já myslela, žes je rozbil.“

„Rozbil jsem jim přední světla. Nemůžou nás honit, když neuvidí na cestu.“

Před nimi se ze tmy vynořila brána a za ní silnice.

„Kudy?“

„To je jedno.“

Ellie zatočila doprava a sešlápla pedál plynu k podlaze. Neměla ani čas ohlédnout se dozadu.

Destrier projel bránou a zastavil. Bez světel se na těchhle venkovských silnicích daleko nedostane. Vyskočil z mercedesu a oběhl kapotu. Z batohu vytáhl dlouhou pušku s teleskopickým hledáčkem, opřel ji o střechu auta a zamířil. V hledáčku se objevil land rover mířící k hájku. Dálková světla před ním vytvářela ostrůvek záře, proti níž se jasně rýsovala silueta řidiče.

Sevřel prst na spoušti.

48. kapitola

Westshire, Anglie, 1143

Aspoň jsme nenašli žádné tělo.

Hugh říká: „Mají to schované někde v bezpečí. Odvedou tam krále a spustí to.“ Nevysvětlí, co tím myslí.

Jsou povolány a vyslechnuty hlídky. Každý strážný něco viděl, i kdyby si to měl vymyslet jen proto, aby potěšil královnu. Ubíhají drahocenné hodiny, po které musíme sedět na místě a třídit skutečnost od lží. Do všech směrů vyrážejí zvědové. Vědí jen to, že hledají jednookého obchodníka. Královna nechce nikomu prozradit pravdu.

„Umíte si představit, jak by paní Maud využila toho, že krále unesl obchodník.“

Tím chce říct, že už teď polovina Anglie nepovažuje Štěpána za právoplatného krále. Jestli se rozkřikne zpráva o únosu, bude po všem, i kdyby se nám ho podařilo zachránit.

Sluhové přinášejí nařezaná polena a oheň hoří po celou noc. Královna sedí ve svých komnatách s biskupem, zatímco Hugh s Williamem shánějí muže, zásoby a zbraně. Já čekám u gobelínu a snažím se, aby si mě nikdo nevšiml. Na nádvoří se brzy shromáždí družina rytířů, ale nikdo pořád neví, kam by se mělo vyrazit.

Těsně před rozedněním se vrací jeden ze zvědů. Na monmouthské cestě potkal pastýře, který prý viděl šestici mužů prchajících k Walesu. Tři jeli vedle sebe a prostřední z nich měl na sobě plášť s kápí. Velel jim obr v černé zbroji na mohutném černém koni.

To Williamovi stačí. Nasedáme na koně a vyjíždíme.

Nemůžeme se přesunovat s celým vojskem – táhli bychom příliš pomalu a prozradili bychom královým nepřátelům, že se něco děje. William vybral třicet rytířů včetně Berika, Anselma, Hugha a mě. Myslím na zbraň, kterou Malegant ukradl a kterou hodlá použít proti králi, a uvažuji, jestli je nás dost.

Cesty jsou skoro prázdné. Lidé v okolí zdaleka slyší naše břinkající meče a zbroj a předpokládají, že se schyluje k nejhoršímu. Všude kolem nás se chvějí živé ploty a stromy ševelí s ozvěnou sotva utichlých hlasů.

Časně odpoledne dorážíme k řece, tak široké, že by přes ni nepřeletěl šíp. Jsme blízko moře – kolihy vybírají z písku červy a z chuchvalců řas stoupá nepříjemný zápach. Zdejší krajina vypadá tak cize, že když Hugh říká jméno řeky, skoro mu nevěřím. Severn. Naposledy jsem tu byl jako desetiletý sirotek při cestě do Hautfortu. A tehdy jsem plul v loďce.

„Tady se nemohli přebrodit.“ William přechází na břehu. Takový proud by nepřeplaval žádný kůň. Jsou tu uvazovací kůly, ale z převozní pramice zbývá jen vrak, který se skoro neudrží na hladině.

Anselm ukazuje na její trup. V přídi vidíme otvory s dosud viditelnými stopami po úderech sekerou. Nejsou však nijak čerstvé – jejich okraje už zčernaly.

„Někdo nechce, abychom tudy přejeli na druhý břeh.“

Jedeme podél řeky až k velkému balvanu, který nám blokuje cestu. Brodíme se mělčinou kolem něj, když tu spatříme loďku se dvěma muži, která pluje kousek od nás. Zastavujeme a čekáme, až je proud zanese blíž, ale zůstávají zakotveni na místě. Muž na přídi nahazuje udici se střevlí jako návnadou.

Hugh vyjíždí co nejdál do proudu a volá na ně. „Je tu někde brod nebo most?“

Rybář se mračí a tahá za udici. Hugh svým křikem plaší ryby.

„Ne.“

„A loď?“

„Ne větší než tahle.“ Dívá se na rytíře shromážděné na břehu. „S koněm se na druhou stranu dostanete až o dvacet mil dál.“

„Neviděli jste tady jinou družinu rytířů? Pět mužů a vězně?“

„Projížděli tudy dnes ráno.“

„Překročili řeku?“

„Tady ne.“ Ukazuje proti proudu. „Jeli tímhle směrem.“

Řeka se zužuje. Nastává odliv a z vody se vynořují široké písčité břehy. Hugh se pořád ohlíží na řeku – vidím na něm, že je v pokušení ji překročit. Písečné břehy jsou ale rovněž nebezpečné: svádějí proud do úzkých, hlubokých kanálů, kudy voda protéká hodně rychle a prudce.

Nakonec Hugh volá na Williama, aby zastavil. „Tady se přebrodíme.“

William vrtí hlavou. „Je to příliš nebezpečné.“

„Zdržení taky.“

Protější břeh je velice strmý – proud tu vymlel písečný břeh až na podloží. Řeka je ale docela úzká – vím jistě, že už jsem na koni překonával skokem větší vzdálenosti.

„Já to zkusím.“

Svlékám si zbroj, aby mě netížila, o kousek couvám, zlehka se dotýkám slabin koně ostruhami a vyrážím s ním cvalem kupředu. Kůň se odráží ke skoku. Jeho hřbet se pode mnou zvedá a já se předkláním. Svírám koňské boky koleny, omámený rychlostí.

S mohutným šplouchnutím dopadáme do vody. Špatně jsem odhadl vzdálenost, ale kůň ne. Zaklání hlavu a snaží se plavat; silnýma nohama bojuje s proudem. Připadá mi, že sedím na kulatém sudu: mám co dělat, abych se nepřekotil. V další chvíli se kůň dotýká kopyty dna. Hrabe se na břeh a z boků mu crčí voda. Podklesávají mu kolena a sotva popadá dech.

Já na tom nejsem o moc líp. Namáhavě se zvedám ze sedla, otáčím se k ostatním, vykašlávám vodu z plic a křičím: „Vidíte, že to jde!“

Pohled mi se směsí obdivu a nevíry oplácí třicet párů očí. I na tu dálku vidím, že mě nikdo nehodlá následovat.

„Drž se řeky,“ volá Hugh. „Dívej se po stopách, kde překročili řeku. My je budeme hledat tady a připojíme se k tobě.“

Ten plán se mi nelíbí. Blíží se noc, je zima a já jsem promočený do poslední nitky. Nevím, jak daleko mě můj kůň ještě unese, a nemám ani zbroj.

Hugh mi hází přes řeku kopí. „Vezmi si to a pospěš si.“

Sleduji, jak odjíždějí. Když mizí z dohledu, odepínám koni sedlo a pokládám ho do trávy, aby oschlo. Sedlovou přikrývkou otírám zvířeti vodu ze hřbetu, boků i nohou. Jakmile se zdá, že nabral trochu sil, navlékám mu uzdu a odvádím ho pryč.

Pár set metrů od řeky nacházím stezku vedoucí rovnoběžně s řekou. Rozhlížím se po nějakém statku, ale nic nevidím. S povzdychem vyrážím k severu. Zapomínám na Maleganta, krále i Hughův poklad – toužím jen po noclehu a teplé večeři.

Přicházíme k hájku bříz a trnitých keřů. Je tu šero, v němž bílá kůra bříz září stříbrným svitem. Nezpívají žádní ptáci – zajímalo by mě, kam zmizeli.

Slyším prasknutí větvičky a otáčím se. Mezi stromy stojí muž a pozoruje mě. Na sobě má špinavou halenu a podivné vysoké boty z králičí kožešiny, ale mě ani nenapadá, abych se mu posmíval. Drží luk a hrotem šípu míří přímo na mé hrdlo.

49. kapitola

Nedaleko Troyes, Francie

Klaply dveře spolujezdce a mercedes se zhoupl.

„Mám dobrý úhel,“ oznámil Destrier. Hledáčkem nepřestával sledovat ujíždějící auto. „Chcete, abych vystřelil?“

Nestávalo se často, že by Blanchard zaváhal. Destrier otevřel druhé oko a podíval se na svého nadřízeného. „Ano, nebo ne?“

Blanchard hleděl za vozem, jehož zadní světla zářila do noci jako drahokamy, a mlčel.

Destrier zvýšil hlas. „Každou chvíli se mi ztratí mezi stromy.“ Žádná odpověď. „K čertu, Blancharde – mám vystřelit?“ Otočil stupnicí hledáčku, aby upravil nastavení vzdálenosti, a napjal prst na spoušti. „Jdu do toho.“

Ve chvíli, kdy vypálil, se kolem hlavně zbraně sevřela ruka a strhla ji vzhůru.

Destrier sklonil pušku a vztekle se na Blancharda obořil: „Jenom proto, že jste s ní spal…“

Přes tvář ho zasáhl úder otevřenou dlaní, tak tvrdě, až v ústech ucítil chuť krve a polovina obličeje mu zmrtvěla. Nebyl zvyklý na to, aby ho někdo fackoval. Musel se držet, aby Blanchardovi nerozbil nos pažbou.

„Do toho ti nic není.“ Blanchardovi stoupal do nočního vzduchu od úst oblak páry. „Jestli chceš dál pracovat pro Monsalvat, nikdy se o tom nezmíníš.“

Land rover zmizel mezi stromy na opačné straně údolí.

Během hodiny jízdy ještě nepromluvili ani slovo. Ellie těkala očima mezi zpětným zrcátkem a silnicí; vyhýbala se pohledem Dougovi. Až když míjeli ceduli nonstop otevřeného supermarketu, Doug promluvil: „Zatoč sem.“

Obchod byl téměř liduprázdný. V papírnickém oddělení našli milimetrový a pauzovací papír a školní rýsovací soupravu. Cestou k pokladnám Ellie přidala do vozíku dvě krabice sušenek, instantní kávu a balení šesti plechovek koly.

„Je tady někde hotel?“ zeptali se pokladní.

„Pět kilometrů tímhle směrem je kemp.“

Na obzoru začalo svítat a šedá oblaka lemovaly krvavě červené paprsky. Za ukazatelem ke kempu zatočili na blátivou silnici. Po několika stech metrů jim cestu přehradil plastový řetěz s cedulí zákaz vstupu, za kterým viděli několik karavanů podepřených cihlami, malou zděnou toaletu a holé pole. Podle zprohýbaného oznámení přibitého na nedaleký strom kemp otvíral až v dubnu.

Doug vystoupil a odhákoval řetěz, aby Ellie mohla vjet dovnitř. Zaparkovala mimo dohled ze silnice, Doug mezitím vytáhl kapesní nůž a po chvilce se mu podařilo odemknout zámek na jednom karavanu.

„To je užitečná dovednost.“

„Mám za sebou tvrdé dětství.“ Neusmál se.

Karavan připomínal muzeum: byly tu stěny s nikotinovými skvrnami, podlahy z oranžového linolea a hnědé laminované povrchy. V protějším rohu ležela holá matrace prožraná od myší. Ellie zatáhla závěsy – nechala v nich jen škvírku, aby viděli, jestli se někdo neblíží, Doug vyndal z tašky nákup a rozložil ho po stole. Kývl ke kuchyňce zabudované do přepážky karavanu.

„Myslíš, že funguje?“

Ellie už to napětí nedokázala vydržet.

„K tomu, co říkal Blanchard…“

„Dal bych si kafe.“

Šla ven, aby Doug neviděl, že pláče. Ze stromů kapala voda a na elektrickém vedení sedělo hejno havranů. Pod karavanem objevila plynovou bombu, a když otočila kohoutkem, ke svému překvapení uslyšela zasyčení plynu.

Dovnitř se vrátila mnohem klidnější. Nebyla tu konvice, ale zpod dřezu vylovila pánev a krabičku zápalek. Ohřála vodu na kávu a Doug se zatím hrbil nad papíry. Nejdřív si na milimetrový papír načrtl šachovnici o osmi sloupcích a osmi řádcích a zapsal do ní původní báseň ve francouzštině, slabiku po slabice. Druhou šachovnici narýsoval na pauzovací papír a podle výtisku z internetové kavárny do ní překreslil mozaiku z kaple Mirabeau.

„Používal se ve středověku pauzovací papír?“ zajímala se Ellie.

„Mohli namočit pergamen, aby byl zpola průhledný. Nebo použili jenom tužku. Nebo to nikdy nikdo neudělal.“

Přiložil diagram nad báseň. Šachovnice do sebe dokonale zapadaly a slabiky se propojily do nového pořadí podle tahů šachového jezdce.

Něco tu však nesedělo. „Je to nekonečná smyčka,“ uvědomil si Doug. „Můžeš začít číst odkudkoliv – a taky postupovat kterýmkoliv směrem.“

„Začni tady.“ Ellie zvedla originál rukopisu a ukázala na pozlacené E tvořící začátek pátého verše. „Tím se vysvětluje přítomnost tak pracné iniciály uprostřed básně. A mezi rameny toho písmene jsou spirály, které se otáčejí proti směru hodinových ručiček.“

„Stejným směrem míří i většina bludišť ze středověkých kostelů.“

Doug vzal další papír a přepsal báseň v novém pořadí – začal první slabikou na pátém řádku a skončil třetí slabikou řádku šestého. Ellie mu nahlížela přes rameno a kontrolovala, jestli se Doug nespletl.

Sporák syčel a vroucí voda šplíchala přes okraj pánve. Ellie našla dvojici otlučených hrnků a zalila v nich kávu. Měla co dělat, aby přitom nepobryndala celou linku. Jeden hrnek postavila na stůl vedle Douga, který jí nepřítomně poděkoval. Jsme jako dvě děti, které si hrají na čajovém dýchánku, pomyslela si. Dougův neotřesitelný klid ji ohromoval.

Doug odložil tužku a usrkl kávu z hrnku. „Pořád to nedává smysl. Musí tam být nějaký druhotný kód.“

Na Ellii dolehlo vyčerpání. Snažila se potlačit zívnutí, ale marně. Doug k ní zvedl oči.

„Měla by ses vyspat. Já na tom budu ještě chvíli pracovat.“

Ellie si rozložila na matraci deku ze zavazadlového prostoru land rovem a zabalila se do zdejší přikrývky, prožrané od molů. Předstírala, že má zavřené oči, ale ve skutečnosti sledovala Douga, skloněného nad stolem. Zadumaně cumlal tužku a poklepával nehtem do hrnku. Ellie ho toužila obejmout a přivést ho k sobě do postele.

Po chvíli se jí oči zavřely doopravdy. Doug vstal od stolu a vstoupil do jejích snů: některé byly příjemné a jiné strašlivé, po všech v ní však zůstával nekonečný smutek.

Po probuzení ji ze všeho nejdřív napadlo, že skoro nespala – úzký výsek světa mezi závěsy vypadal pořád stejně jako za svítání. Když se ale podívala na hodinky, ukazovaly čtyři hodiny. Spala až do pozdního odpoledne.

Karavan byl prázdný. Doug odešel, vrátil se a zase někam zmizel: na stole ležela nová nákupní taška, úhledný štos papírů a zelená kniha. U dřezu stály dva hrnky od kávy, umyté a osušené.

Ellie přistoupila ke stolu. Horní list papíru pokrývala jakási čmáranice z náhodně seřazovaných a přeškrtávaných slabik, zakroužkovaných písmen a spojovacích čar. Uprostřed se skvělo jediné zarámované slovo.

LOQMENEZ.

Kniha byla turistický průvodce po Bretani, založený na stránce s mapou západního poloostrova. Finistère – Konec světa. Kousek od Brestu, do prázdného místa mapy ve vnitrozemí s názvem Montagnes Noires, Doug vyznačil křížek.

X jako označení cíle. X jako políbení. X jako expřítel.

Vyhlédla z okna. Land rover stál pořád za karavanem, ale Douga nikde neviděla. Odešel na další nákup? Nebo na procházku? Na opěradle židle visel jeho kabát – očividně se hodlal vrátit.

Ellie věděla, co musí udělat, i když se jí do toho vůbec nechtělo. Teď už víš, jaká doopravdy jsem. Už ti nezpůsobím víc bolesti.

Naskládala papíry do průvodce a spěšně si ho uložila do batohu. Nechtěla, aby ji tu Doug zastihl. Věděla, že by jí nedovolil, aby ho tu nechala. Takhle budeš ve větším bezpečí, slíbila mu v duchu. To byla ta poslední, a taky jediná dobrá věc, kterou mohla udělat.

Doufala, že mu nebude vadit, když si vezme nakoupené jídlo. Na stole nechala dvacet eur, aby Doug nezůstal o hladu, a na kousek milimetrového papíru načmárala krátký vzkaz. Nebyl čas, aby vyjádřila všechny pocity, svoji vděčnost ani provinilost. Napsala jednoduše:

Za všechno se omlouvám.

Pak bez ohlédnutí odjela.

50. kapitola

Caerleon, Wales, 1143

Luk je primitivní a sukovitý – není z rohu ani tisu jako luky normanské, ale ze zakrslého jilmu s ponechanou kůrou. To však neznamená, že by mě s ním ten muž nedokázal zabít. Velšští lučištníci dokážou s podobným vybavením v noci zasáhnout netopýra do oka.

Odhazuji kopí a zvedám ruce nad hlavu na znamení, že se vzdávám. Ukazuje se, že jsem se rozhodl správně. Mezi stromy se vynořují další muži v zelenohnědých pláštích a s tvářemi potřenými blátem, takže to vypadá, jako kdyby ožíval samotný hájek. Svazují mi ruce a odvádějí mě pryč.

Kráčíme nocí. Ať už u cesty číhají jakákoliv nebezpečí, tihle muži se jich nebojí. Mám pocit, jako bych byl uvězněn v dlouhém tmavém tunelu. Dívám se pod nohy a nevyhlížím dál než na metr před sebe. Nemyslím na krále ani na Maleganta, ale na Jocelina. Vzpomínám na tíhu zbraně ve své ruce, na to, jak se hrot kopí chvěl těsně nad Jocelinovou tváří, i na záblesk milosrdenství. Uvažuji, proč jsem ho nezabil. Do zápěstí se mi zařezává provaz a já se ptám Boha: Tohle je má odměna?

Za svítání dorážíme k městu u řeky uprostřed lesů a luk. Na dřevěné hráze vynášejí dělníci náklady lodí od moře a nad mohutnými hradbami se tyčí vznešená kamenná věž. Při bližším pohledu se ale výsledný dojem mění. Město připomíná starý kožešinový kabát vyspravený záplatami z ručně vyráběné látky. Otvory ve zdech jsou vyplněné štěrkem s maltou nebo jednoduše dřevěnými kůly a z elegantních červených střech trčí v místech, kde se propadly tašky, sláma. Uprostřed stojí velký kruhový dům s kamennými stěnami překrytými doškovou střechou. Kameny vypadají staře, došky jsou dosud žluté.

„Čí je to hrad?“

Moji věznitelé mi neodpovídají. Pátrám v hlubinách paměti po správných slovech a opakuji svou otázku ve velštině. Zdá se, že je to překvapuje.

„Morgana ap Owaina, krále Morgannwgu.“

Zamykají mě do proutěné ohrady, která páchne prasečinou, a odcházejí. Mezi proutím fičí studený vítr s deštěm a já jsem ještě ani neuschl od koupele v řece. Choulím se do klubíčka a usínám.

O několik hodin později se stráže vracejí. Svazují mi ruce za zády, zasunují mi pod lokty tyč a vlečou mě ulicí ke kruhové stavbě. Před vraty čeká na dešti ubohá skupinka vězňů. Bez zbroje je nejprve nepoznávám, ale pak postřehnu Hugha.

„Jsou to tvoji přátelé?“ ptá se jeden ze strážných. Přikyvuji, strážný mi vytrhává zpod paží tyč a neurvale mě postrkuje k ostatním vězňům. Málem padám na tvář do bláta, ale Hugh mě chytá.

„Zajali mě chvíli poté, co jsem překročil řeku.“

„Nás taky. Našli jsme brod, který použil Malegant, a o pár okamžiků později nás obklíčili.“

„Co s námi udělají?“

„Udělí nám audienci u krále Morgannwgu.“

Říká to s jasným opovržením. Z dětství vím, že království Morgannwg neexistovalo nejméně padesát let. Když Normané dobyli Wales, zrušili ho stejně jako všechna další stará království. Předpokládám, že za nynějšího zmatku způsobeného občanskou válkou nějaký místní pán či zbojník využil příležitost a vzkřísil zastaralý titul, aby upevnil svou moc.

Hned za Hughem stojí William. „Nezmiňuj se o králi,“ sykne na mě, když ho míjím.

Strážní nás odvádějí dvojkřídlou bránou do síně krále Morgana. Síň je kruhová a zcela otevřená, až na prostřední kůl podpírající střechu. Obvod místnosti lemuje stůl, za nímž sedí rytíři a baroni jako soudci.

Síň je plná králů – nebo lépe řečeno mnoha zobrazení jediného krále, vetkaných do gobelínů kolem místnosti. Mladý král se zlatým kroužkem na hlavě, naslouchající proroctví bělovousého starce. Tentýž král, starší a s pořádnou korunou zabíjí snědého obra, poráží římského císaře, vede vojsko do velké bitvy a nakonec leží ve člunu, ošetřovaný ženou v bílé říze. A v čele stolu proti dveřím, majestátně usazený na trůnu s vyřezanými draky a lvy.

Král se pohne a já překvapeně zamrkám. V zakouřené síni jsem se spletl: poslední obraz není gobelín, ale zlatý závěs a král, který před ním sedí, je zcela skutečný: jde o muže z masa a kostí, přibližně mého věku, s úhledně upraveným vousem a zlatou korunou, která se velice podobá té, jež je zachycena na gobelínech.

Nevím, jak se dostal k moci, ale musím přiznat, že vypadá vznešeněji než král Štěpán. Mlčky si prohlíží zajatce. William ustoupil se sklopenou hlavou do středu skupiny, aby ho někdo nepoznal. Hugh stojí vepředu a dívá se králi do očí.

„Kdo jste?“

„Rytíři z Anglie. Pronásledujeme nepřítele, který nám něco ukradl.“

Král k sobě tiskne konečky prstů. „Měli jste mě požádat o pomoc. Co vám ukradl?“

Hugh mlčí. To na krále nedělá dobrý dojem.

„Jestli chce anglický král vpadnout do mého království, budu proti němu bojovat. Zaženu ho až k moři a sjednotím celou Británii jako za Artušových časů.“

Chvástá se. Má obstojný hrad, ale Štěpánovo vojsko by ho během týdne porazilo. Štěpán ho dosud nedobyl jen proto, že měl naléhavější starosti. Morganovým mužům se ale králova slova líbí. Vestoje křičí a tleskají. Někteří z nich po nás házejí zbytky z talířů. Uhýbám chlebové kůrce a poslouchám, co skandují. Opakují jediné jméno, pořád dokola.

Artuš, Artuš, Artuš.

Konečně rozumím těm gobelínům, koruně i trůnu. Morgan není jen uchvatitel, který důmyslně zastřel svou krádež velkolepým titulem, jenž se přestal používat. Titul, na který si činí nárok, je mnohem starší a mocnější než zchátralé království Morgannwg.

Morgan zvedá ruku a v síni nastává hrobové ticho. Hugh se chystá promluvit, ale než stihne cokoliv říct, předstupuji kupředu. Vybírám si nejjasnější místo, kde se slévá světlo několika loučí. Tenhle trik jsem se naučil jako trubadúr – nikdo neposlouchá muže, který stojí ve stínu.

„Budu vám vyprávět příběh.“

Král stáčí oči ke mně. „Chci odpovědi. Pravdu. Na vyprávění příběhů mám ty nejlepší minstrely a pěvce ve Walesu.“

„Je to ten nejvelkolepější příběh, jaký kdy byl na královském dvoře vyprávěn.“

Další trubadúrský trik. Nikdo neplatí za to, aby si mohl poslechnout něco průměrně zajímavého.

„Pojednává o Percevalovi z Walesu. Je plný tajemství, jaká dosud nikdo neslyšel.“

Král se na mě pořád dívá. Má slova ho zaujala. Přikyvuje.

„Pověz mi svůj příběh. Uvidím, jak se mi bude líbit.“

Pozvedám ramena a tahám za svoje pouta. „Snadněji se mluví s volnýma rukama.“

Jeden ze strážných mi přeřezává provaz. Mnu si zápěstí, přistupuji ke stolu a upíjím z poháru vína, abych si svlažil hrdlo. „Před dávnými lety, když panoval král Artuš…“

Příběh dotvářím během vyprávění. Občas odbočuji nebo se příliš opakuji, ale jakýsi instinkt mě pokaždé přivede zpátky k hlavnímu ději, jako když slepec ohmatává okraje cesty svou hůlkou. Sleduji královu tvář stejně, jako jsem sledoval Adu, když jsme seděli na břehu řeky u Hautfortu, všímám si věcí, které se mu líbí, a zdůrazňuji je, jak jen mohu. Něco si vypůjčuji z příběhů své matky, něco z úryvků, které jsem zaslechl v jiných síních, nebo jež jsem jako dítě četl v knihách. Zbytek splétám z událostí mého života, dobarvuji je a tkám vlastní gobelín, podobný těm, které jsou rozvěšeny po okolních stěnách.

Vyprávím králi o tom, jak se Perceval narodil v pustém velšském lese. Jeho otec a bratři byli Artušovi rytíři, kteří přišli o život v jeden a týž den. Matka ho nevychovávala jako jeho starší sourozence, aby ho uchránila stejného osudu, ale když Perceval spatřil družinu rytířů projíždějící lesem, hned věděl, že se stane jedním z nich.

Vyprávím, jak se Perceval vydal do Caerleonu, kde se nacházel Artušův dvůr. Významně se rozhlížím po síni.

„Nebyl to nijak zvlášť velký nebo majestátní dvůr…“

Morgan brunátní. Je citlivý na všechny urážky.

„Působily na něm jen asi tři tisícovky rytířů.“

Všichni se smějí, Morgan pleskne paží o opěradlo a souhlasně přikyvuje. Odezva posluchačů mi pomáhá k co nejlepšímu výkonu.

Vyprávím dál. O tom, jak Artuš pasoval Percevala na rytíře a jak se Perceval vydal za dobrodružstvím. Setkal se s lady Blancheflor, zachránil její hrad před zlým Clamadeuem a učinil ji svou družkou, byť nikoliv manželkou. V mém příběhu nestojí milenecké lásce v cestě žádný manžel.

V síni se stmívá – sluhové zapomínají nahrazovat dohořívající louče. Předkláním se, aby na mou tvář nepřestávalo dopadat světlo. Vyprávím o tom, jak Perceval opět vyrazil na cesty, až se dostal k široké řece a setkal se s rybářem, který ho nasměroval k hradu v odlehlém údolí. Tehdy u večeře Perceval zahlédl zázračný výjev, jemuž nerozuměl.

Když si Perceval povídal se svým hostitelem, do síně vstoupilo páže s kopím. Jinoch prošel před ohněm, takže každý viděl dřevo i kovový hrot zbraně. Z hrotu skápla jediná kapka, která dopadla pážeti na ruku.

V tu chvíli se objevila další dvě pážata se zlatými svícny. V každém svícnu hořel tucet svící, jejichž plameny se odrážely v glazurovém reliéfu. Za nimi kráčela krásná a vybraně oblečená dívka, která nesla grál. Podnos byl vyroben z nejryzejšího zlata ozdobeného těmi nejvzácnějšími drahokamy ze souše i moře a linula se z něj tak jasná záře, že zcela zastiňovala světlo svící, jako slunce zrána pohlcuje svit hvězd.

Dívka vstoupila s grálem do jiné komnaty, stejně jako předtím páže s kopím. Rytíř sledoval, jak odcházejí, ale neodvážil se zeptat, jakému účelu ty předměty slouží.

Nikdy později jsem nedokázal odhalit, jak mě to napadlo. Vím jen tolik, že v tu chvíli nebyl v síni jediný muž, který by nezůstal vzhůru do rána, aby se dozvěděl, co grál a kopí symbolizují.

Vyprávím, jak se Perceval následující ráno vzbudil a zjistil, že hrad je opuštěný. Když odjel po padacím mostě, most se za ním sám od sebe zavřel a Perceval už hrad nikdy nenašel, i když se ho pokoušel najít tak dlouho, až z toho ztratil rozum. Přišel o paměť, a dokonce zapomněl i na Boha. Takto bloudil světem pět let, dokud ho na Velký pátek k sobě nepřijal jeden poustevník a nevyléčil ho. Perceval složil přísahu, že nikdy nestráví dvě noci za sebou pod jednou střechou, dokud nezjistí, proč z kopí skápla krev a co obsahoval grál.

Náhle umlkám. Morgan se nejprve domnívá, že jde o dramatickou pauzu, a čeká, až budu pokračovat. Když mu dochází, že jsem skončil, předklání se jako muž, který se probral ze snu.

„A dál?“

Krčím rameny. „Konec neznám. Příběh ještě není uzavřen.“

51. kapitola

Londýn

Blanchard seděl ve své kanceláři a díval se na šachovnici, kterou měl položenou na stole. Partie byla v poslední fázi: zbývali jen oba králové a bílý jezdec. Blanchard si pohrával s figurkou koně a zkoušel různé tahy.

Kudy teď?

Byl dobrý hráč – ne přímo skvělý, ale těžko porazitelný. Dobře si uvědomoval, že hru je třeba sledovat nejen z vlastní perspektivy, dokonce ani podle pouček z učebnic, ale z hlediska toho, jak ji chápe soupeř. V čem vidí své silné stránky? Své slabiny? Co udělá příště? Při těch vzácných příležitostech, kdy hrál proti počítači, většinou neuspěl: potřeboval proti sobě člověka z masa a kostí, kterému by se dostal pod kůži a nakonec ho porazil.

Vynikající příklad představovala Ellie. Jakmile vkročila do jeho kanceláře, i v těch nevkusných šatech, s vykulenýma očima a nevinným výrazem, hned věděl, že půjde o nelehkou protivnici. Saint-Lazare ji nazval pěšákem; Blanchard viděl, že je pěšcem, který se stane královnou. Přesto ji však nakonec podcenil. Nepodařilo se mu zablokovat její postup a Ellie byla téměř v cíli.

Zbývala mu poslední šance. Kaple Mirabeau byla zcela zničená – ať už ukrývala jakékoliv tajemství, havárie vrtulníku ho roztříštila na milion kousků. Ellie se ještě mohla někde objevit, ale po tom setkání v domě Annelise Stirtové si bude počínat obzvlášť opatrně.

Kam se vydá? A kam by se měl vydat on?

Odstrčil šachovnici stranou – přitom porazil jednoho z králů. Otevřel počítač a chvilku zaváhal, ale nakonec stiskl příslušnou klávesu. Během čtyřiadvaceti hodin se to dozví.

Caerleon, Wales

Třicet pět rytířů natěsnaných za palisádou představuje spolehlivý recept na nepohodlnou noc. Není tu ani místo, abychom si ulevili, takže musíme močit mezi kůly ven. Aspoň nám není zima.

Kolem půlnoci králův senešal odemyká vrata a odvádí nás zpátky do síně. Oheň dosud doutná, ale strážní odešli. Král sedí o samotě a v zakouřeném přítmí to vypadá, jako kdyby se draci na jeho trůně probudili k životu.

„Vrátíme vám koně i zbraně a zaručíme vám bezpečný průchod mým královstvím.“

Hugh otvírá ústa k odpovědi, ale Morgan ho nenechá promluvit.

„Mám pro vás novinku. Muži, které pronásledujete, opustili Morgannwg dnes odpoledne. Mířili na severozápad. Zastavili se v hostinci, aby nakrmili koně, a stájník je slyšel, jak si povídají o místě zvaném Cwm Bychan. To je v Gwyneddu, nedaleko od moře. Tři dny namáhavé jízdy přes hory.“

Hugh se nepatrně uklání. „Děkujeme, Vaše Veličenstvo.“

Král se mírně usmívá. „Dávejte pozor na svého vyprávěče. Chci, aby mi někdy dopověděl svůj příběh.“

Putujeme tři dny a tři noci. Odpočíváme a jíme, kdykoliv se nám naskytne příležitost, ale nikdy déle než půl hodiny. Pak znovu naskočíme do sedel a pokračujeme dál. Jízda je náročná a terén obtížný. Chápu, proč Normané Wales nikdy tak úplně nedobyli – proč je Morgan ap Owain mohl svrhnout, jakmile se králova pozornost upřela jinam. Je to divoká krajina příkrých údolí, ledových močálů a tmavých lesů, které se táhnou až k horizontu. Koně postupně ochabují a hroutí se vyčerpáním. Jejich jezdce necháváme za sebou, i když je čeká dlouhá a nebezpečná cesta domů.

Mám pocit, jako kdyby nás tato země pohlcovala. Každým dnem jsou údolí hlubší a hlubší, zatímco vrcholky se vzpínají výše k nebi. Na nejvyšších z nich leží bílá pokrývka, v místech, kde dlí jen Bůh a orli.

Druhé odpoledne se zastavujeme na vrcholu jednoho hřebene. Hugh přijíždí ke mně a otáčí se v sedle.

Ukazuje za nás. „Vidíš je?“

Napínám zrak, ale nic nezahlédnu. „Koho?“

„Jezdce. Sledují nás celou cestu z Caerleonu.“

„Malegantovi muži?“ Znovu se ohlížím, ale pořád je nevidím.

„Morganovi.“

„Změnil snad názor? Pronásledují nás?“

„Jen nás sledují.“ Hugh se ponuře směje. „Vážně si myslíš, že se nad námi Morgan slitoval kvůli tvému poutavému příběhu? Pochopil, o čem vyprávíš, i když jsi to zamaskoval. Ví, že chceme získat nějakou mocnou zbraň, a chce ji sám pro sebe.“

Rozhlížím se po dlouhém údolí, porostlém řadami stromů, které připomínají brázdy pole. Hnědá barva přechází ve stínu hory v šedou. Krajina je bezútěšná jako konec světa.

Třetího dne za soumraku přijíždíme k dlouhému údolnímu jezeru. Všude kolem ční k obloze vysoké vrcholky jako spící obři. Na jednom z nich, u východního konce jezera, se od nebe odráží oheň.

Hugh seskakuje z koně. „To jsou oni. Prosím, Bože, ať nepřijdeme pozdě.“

Sesedáme a necháváme koně u vody, aby se mohli napít. Nemusíme je ani přivazovat – nemají sílu na to, aby se vzdálili. My na tom nejsme o mnoho lépe, ale nezbývá nám nic jiného než pokračovat. Klusáme po zešeřelém břehu a doufáme, že protivníci neslyší břinkot našich zbraní.

Svah kopce se nám zdá být příliš příkrý, ale na opačném konci jezera narážíme na schody vytesané do skály, které míří k průsmyku mezi dvěma vrcholky. Nijak mě to nepřekvapuje. Pamatuji si na matčino vyprávění o Walesu coby divoké zemi, kde každý kámen i strom mohou představovat bránu do kouzelného světa. Kameny tu stojí vzpřímeně jako stromy a někdy, za obzvlášť silného odlivu, se na mořském dně objevují celé lesy. Tyhle schody jsou jistě něco podobného, tajná stezka, kterou otvírá měsíční paprsek nebo píseň střízlíka.

Stoupání po schodech je za tmy krajně namáhavé. Všechny svaly v těle mě po několikadenní jízdě bolí. Měsíc se schoval za mraky. Škrábeme se ve zbroji vzhůru jako neohrabaní krabi a opatrně zkoušíme každý kámen, jestli při došlápnutí nezpůsobí hluk. Údolím se valí vzdálené hřmění – blíží se bouře. Nad námi se stále do noci mihotají plameny.

Poslední metry jsou nejobtížnější: musíme šplhat téměř kolmo po vlhké skalní stěně. Určitě tu je i jiná cesta, ale Hugh nechce narazit na hlídky. Přivazujeme si meče k zádům, visíme ze skály na znecitlivělých prstech a modlíme se, aby praskání ohně překrylo naše hekání a šramocení.

Konečně přelézám okraj srázu, lehám si na břicho do vřesu a rozhlížím se po otevřeném prostranství na vrcholu kopce.

Francie

Land rover byl vybavený satelitní navigací, ale Ellie ji vypnula. Nevěřila, že by někdo dokázal sledovat auto podle jeho jednotky GPS, ale pomyšlení na čip vysílající signál o své poloze ji příliš znervózňovalo. Místo toho si prostudovala mapu a sepsala si seznam míst, kudy by měla projet. Pokud to šlo, držela se na vedlejších silnicích a přála si, aby Annelise bývala vlastnila něco méně nápadného – renault nebo citroen.

Nikdy si neuvědomila, jak je Francie velká. Jela několik hodin, ale když se podívala na mapu, pořád měla před sebou větší kus cesty. Kolem třetí hodiny ranní málem usnula – proti její vůli se jí zavřely oči. Šok jí pomohl ujet dalších několik kilometrů, ale když se jí opět začala klížit víčka, neměla jinou možnost než zastavit na polní cestě a schoulit se na zadním sedadle. Za svítání ji probudil traktor, který s rachotem projel kolem ní.

Přibyla jí nová starost. Nádrž byla skoro prázdná. Zastavila u malé benzinové stanice a utratila poslední eura za pár litrů paliva, ale ručička ukazatele se sotva pohnula.

Přejela hranici Bretaně a pokračovala pořád dál. Hlavní silnice většinou kopírovaly pobřeží, ale Ellie našla jednu z nich, která probíhala klikatým údolím mezi vysokými hřebeny kopců ve vnitrozemí poloostrova. I na Francii se jednalo o divoké místo s vlastním jazykem, obyčeji, duchy a magií. Ukazatel paliva začal červeně svítit.

Nakonec se jí podařilo dojet skoro do cíle. Motor zhasl na vedlejší silnici, tak úzké, že ji málem minula, přibližně pět kilometrů od Dougova křížku na mapě. Ellie sjela z kopce a zaparkovala land rover na travnaté krajnici. Po tolika hodinách uklidňujícího bručení motoru jí náhlé ticho připadalo strašidelné. Několik minut zůstala sedět ve voze a sbírala odvahu. Pak vystoupila a vydala se mezi stromy.

Zdejší les vypadal jako z jiného světa. Stromy kolem Mirabeau byly mrtvé a hnědé, tyto naopak kypěly životem. Z větví visely šlahouny zeleného břečťanu a plazily se po kmenech, na zemi se rozkládal mechový koberec, který tlumil její kroky. Ellii to zprvu bylo příjemné, protože jí svěží zeleň připomínala jaro uprostřed zimy, ale čím dále šla, tím sklíčeněji se cítila. Okolní barva už v ní nevyvolávala představy probouzejícího se života, ale jedu, který všechno udusí.

Na obloze se stáhla mračna a les potemněl. V dálce zaduněl hrom. Zanedlouho se spustil liják, proti němuž neposkytovaly opadané stromy žádnou ochranu. Voda jí zatékala za krk a promáčela jí šaty až na kůži. Batoh jí ztěžkl na zádech. Napadlo ji, jestli ještě někdy vyjde z tohoto opuštěného lesa, nebo jestli tu zemře. Do tváře ji bičovaly poryvy lijáku a oslepovaly ji.

Zdálo se, že se obloha před ní trochu projasnila. Ellie se vlekla dál. Podrážky jí klouzaly na mechu a mokrých kamenech. Na hřebeni stromy skončily a Ellii se naskytl výhled do úzkého údolí, které se zařezávalo do lesa jako jizva. Rostlo v něm jen několik stromů. Celé údolí bylo plné kamenů: žulových balvanů vyšších než Ellie, naskládaných na sebe jako obří golfové míčky. Mezi nimi probublával potůček, který přes ně občas kaskádovitě přepadával a občas mizel v ukrytých kanálech pod nimi. Všechno porůstal mech.

Něco se v ní zlomilo. Sedla si na břeh, ačkoliv se jí do džínů vsakovala voda z promáčené země, a zírala do kamenného bludiště pod sebou. Byla příliš unavená, než aby plakala. Už několik dní jen utíkala – i když jí to připadalo jako měsíce – a nezbývala v ní žádná energie. I kdyby tam dole něco bylo, nikdy to nenajde.

Vymnula si vodu z očí. Zničehonic se v zelenošedé mozaice údolí objevila jasně barevná skvrna. Uprostřed pole balvanů stál muž v červené bundě, jako kdyby tu byl odnepaměti.

Zamával na ni, slezl z balvanu a začal stoupat do svahu. Mohl to být kdokoliv – lovec, lesník nebo turista, který zabloudil –, ale Ellie si to nemyslela. Neměla sílu k dalšímu útěku, a tak zůstala jednoduše sedět na místě.

Muž se v polovině svahu zastavil a vzhlédl.

„Ellie Stantonová?“

Ellie němě přikývla.

„Čekáme tu na vás.“

Cwm Bychan

Kolem velkého ohně stojí tucet mužů a všichni hledí na vztyčený kamenný prst na protějším kraji vrcholu. Je k němu přivázaný král, oblečený jen do bílé plátěné tuniky. Dívám se na něj přes oheň, takže to vypadá, jako kdyby ho olizovaly plameny. Před ním je plochý kámen připomínající oltář. Cosi na něm leží, ale přes plameny pořádně nevidím, o co jde. U oltáře stojí dva muži – jeden je učiněný obr v černé zbroji, druhý drobnější a nahrbený stařec s hlavou ukrytou v kápi pláště. Nevidím jim do tváří, ale Maleganta bych poznal kdekoliv. Jeho společníkem je jistě ten zlatník s blankytně modrýma očima a stříbrnou rukou, Lazar de Mortain.

Malegant zvedá z kamenného oltáře černé kopí a vychází s ním kupředu. Štěpán má oči vytřeštěné hrůzou – nechápe, co se děje. Ani teď nedokáže uvěřit, že by někdo skutečně mohl zabít krále. Malegant napřahuje kopí.

Jedná se o výjev ze všech mých nočních můr za posledních pět let. Nechybí v něm spoutaná oběť bledá jako duch, kat ani kopí. Nesmím dopustit, aby se to stalo znovu. Zarývám prsty do měkké půdy, zvedám se na nohy a vrhám se k ohni. Malegant je tak blízko králi, že k němu nemohu doběhnout včas. Vytrhuji zpoza opasku dýku, chytám ji za špičku a vrhám ji přímo přes plameny. Zasahuje Maleganta do zad, ale odráží se od něj – nemá sílu prorazit kroužkovou zbroj. Malegant však aspoň cítí úder a otáčí se.

Není sám. I muž přede mnou si všiml, jak mu kolem obličeje proletěl nůž, a otáčí se, aby zjistil, kdo ho hodil. Plameny ozařují mou postavu. Stojím proti němu s prázdnýma rukama a nevypadám příliš nebezpečně. Vychází proti mně.

Sahám si k ramenu, jako kdybych se vzdával, ale v ruce svírám jílec meče připevněného na zádech. Můj protivník ho nevidí. Čekám, dokud mi nedojde nadosah, tasím meč z pochvy a jediným plynulým pohybem mu stínám hlavu.

Odpusť mi, omlouvám se v duchu tomu poustevníkovi.

Vrchol kopce se mění v bitevní pole. Muži se míhají kolem ohně jako stíny, rozmachují se meči i pěstmi a kopají. Část Williamových rytířů mezitím stačila vyšplhat až nahoru, ale není jich dost. Mají co dělat, aby je obránci nezatlačili zpátky ze skály. Vidím, jak Malegant chytá jednoho muže za vlasy a shazuje ho ze srázu.

Znovu se obrací ke králi, ale musí se bránit dalšímu útoku. Hughovi se podařilo proniknout linií obránců a vrhá se na Maleganta. Začíná tvrdý souboj – Hugh je mohutný muž, ale Malegant je ještě větší. Prvním úderem roztříští Hughův štít a druhým mu málem odsekne paži.

Vybíhám k nim, ale v polovině cesty si přede mě někdo stoupá. Vidím soupeřovu šedou tvář, na které se mihotají červené odlesky plamene, a vrásčitý oční důlek. Alberic. Drží meč, ale pochybuji, že ho umí používat. Naznačuji výpad jedním směrem, na poslední chvíli se obracím a probodávám mu mečem rameno.

Předpokládám, že Alberic křičí, ale v ryku bitvy ho neslyším. Uvědomuji si jen, jak otvírá ústa, zdravé oko má vytřeštěné bolestí a kůže v prázdném důlku se mu napíná tak, až čekám, že každým okamžikem praskne. Uskakuje a já překvapeně pouštím meč z ruky. Vrhám se za ním, abych ho získal zpátky, ale Alberic se potácí pořád pryč. Poslední, osudový krok, jeden hrozivý okamžik balancuje na okraji srázu a vzápětí se řítí dolů i s mým mečem.

Otáčím se. Nedá se poznat, kdo vítězí, jen že boj je pořád stejně lítý a zuřivý. Malegant přitiskl Hugha ke kamennému oltáři. Hugh levou rukou drží cosi u hrudi a mečem v pravé se brání proti Malegantovým útokům.

Dostal jsi vzácný dar – možnost odčinit své hříchy.

Beru z ohniště hořící větev a vybíhám k nim. Malegant sráží Hughův meč stranou a druhou rukou vyškubává Hughovi jeho kořist. Je to bílý vejčitý kámen. Hugh se zmítá jako pták chycený v síti, ale nemůže se osvobodit.

Malegant ledabyle odhazuje kámen, jako kdyby šlo o bezcenný kousek ovoce, rukou v rukavici vytrhuje Hughovi meč a přikládá mu ho k hrdlu.

Větev v mé ruce žhne jako kometa. Malegant si mě na poslední chvíli všimne, uskakuje a otáčí se ke mně. Teď třímá v každé ruce jeden meč, jako anděl smrti, který si pro mě přišel z nebes. Za vedlejším kopcem ozařuje oblohu blesk. Divoce se rozmachuji pochodní.

Malegant by mi snadno mohl oběma meči odseknout hlavu jako nůžkami, ale Hugh k němu přiskakuje a sevře ho pažemi. Je u svého protivníka tak blízko, že na něj Malegantovy meče nedosáhnou. Malegant se ho pokouší setřást, ale Hugh se ho drží jako klíště. Oba muži se potácejí pryč.

Teď je řada na mně, abych zachránil Hugha. Znovu vybíhám, ale o něco zakopávám a klesám na kolena. Uprostřed bitvy bych si toho normálně nevšímal, ale jakýsi šestý smysl mě přiměje, abych se ohlédl a zjistil, o co jsem škobrtl.

Je to kopí.

Malegant ho zřejmě upustil, když na něj zaútočil Hugh. Shýbám se a zvedám ho z bláta. Přitom ale koutkem oka vnímám pohyb napravo ode mě. Celý vrchol se změnil v dějiště ukrutného násilí, ale na turnajích jsem si vypěstoval instinkt, který mě varuje, když někdo míří přímo na mě. Otáčím se ve směru útoku.

Běží ke mně Lazar. Kápě se mu svezla na záda a jeho kostnatá tvář vypadá ve světle ohně ještě vychrtleji. Přes svoje stáří se pohybuje velice rychle. Stříbrnou rukou si přidržuje u hrudi bílý vejčitý kámen a v druhé má zahnutý nůž.

Reflexivně zvedám kopí – je těžší, než jsem čekal. Nevím, z čeho je vyrobené, ale zdá se, že pohlcuje světlo, a Lazar si ho ve tmě nevšímá. Stačí, když ho udržím s hrotem namířeným proti němu, a Lazar se sám postará o zbytek.

Loqmenez

Ellie vykročila za mužem ze svahu. Nikde neviděla žádné značení, ale muž ji neomylně provedl k dutině ve stínu velkého kamene na protější straně údolí. Po jeho povrchu stékal proud vody a mizel ve skalní puklině, ve které Ellie hluboko pod sebou viděla bílou pěnu.

„Je to trochu těsné,“ omluvil se její průvodce. „Snažte se vyhnout vodě.“

Ellie nejistě hleděla do otvoru. „Chcete, abych seskočila tam dolů?“

„Není to tak hrozné, jak to vypadá. Mimochodem, jsem Leon,“ představil se a podal Ellii ruku. Byl starší, než zprvu předpokládala, nejspíš už mu táhlo na šedesátku, ale měl štíhlé a šlachovité tělo. Se svými řídnoucími vlasy a brýlemi bez obrouček jí připomínal jejího učitele zeměpisu z páté třídy.

„Odvedla jste vynikající práci. Už jsme skoro na místě.“

Ellie si podle jeho pokynů klekla a spustila nohy do otvoru. Rukou se chytila žlábku ve skále – uvažovala, jestli je přírodní. Nohy se jí komíhaly nad prázdnotou a na lýtka jí dopadala ledová tříšť z několik centimetrů vzdáleného vodopádu.

„Pusťte se.“

Vzhlédla k jeho starostlivé tváři na pozadí tmavé oblohy. Unaveně se na ni usmál. „Důvěřujte mi.“

Ellie poslechla. Klesla dolů, ale ne tak hluboko, jak se bála. Půl metrů pod ní byla skalní římsa, ve tmě neviditelná. Přes podrážky bot cítila křižující se linky vytesané do kamene, které bránily tomu, aby jí uklouzly nohy.

Nad ní se objevila Leonova hlava v červené kapuci. „Když o kousek popojdete, narazíte na chodbu.“

Ellie se přikrčila a natáhla před sebe ruku. Nahmatala jen prázdný prostor. Vydala se opatrně kupředu a máchala před sebou paží, aby do něčeho nevrazila. Za sebou slyšela žuchnutí a šplouchnutí. Mdlé světlo, které sem dopadalo od vchodu, zmizelo – zastínil ho Leon, který ale vzápětí rozsvítil baterku.

„Už se můžete narovnat.“

Ellie se obezřetně napřímila a pokračovala v chůzi. Po třiceti krocích se vzduch kolem změnil: byl tu chladnější a čistší, jako kdyby se ocitli v rozlehlém prostoru.

Leon se zastavil vedle ní. Záře čelové svítilny dopadala na kamenné hradby, fragmenty reliéfů v omítce, znázorňujících rytíře a panny, vysoka úzká okna vyplněná zeminou a větrací oblouky mizející v inkoustové temnotě nad nimi.

Ellie vydechla. „Kde to jsme?“

„V hradě Loqmenez.“

Kužel světla se vrátil dolů, mihl se po dlážděné podlaze a zastavil se na lesklém benzinovém generátoru v jednom z výklenků. Leon se k němu sklonil a trhl za provaz startéru. Motor třikrát zakašlal, ale pak se rozburácel a po několika vteřinách se ustálil na pravidelném tichém vrčení.

Místnost ožila. Žárovky rozmístěné mezi skalními stěnami zalily prostor světlem. Byli v jakési velké síni s krbem na jednom konci a vytesaným kamenným obloukem vedoucím do přístupové chodby na konci druhém. Jediné moderní vybavení představovala světla a změť kabelů kolem generátoru. O kus dál Ellie viděla vysoké ocelové lešení na kolečkách a v duchu zauvažovala, jak sem asi tohle všechno dopravili.

„My jsme na hradě?“

„Před dvěma sty lety ho pohřbil sesuv půdy. Už tehdy byl opuštěný a po sesuvu na něj lidé zapomněli úplně. Tehdejší stavitelé ale stavěli poctivě a dobře znali svoje řemeslo.“

Ellie přikývla. Nedívala se však na trosky hradu ani na zbytky reliéfů. Zírala na protější konec místnosti, kde se nad kamenným stolem vznášelo černé kopí jako ve stavu beztíže.

„To je… kopí z Chrétienovy básně?“ Zajíkla se. Točila se jí hlava, jako kdyby ve stavu beztíže byla i ona. Jako kdyby někdo obrátil celý svět naruby a najednou se ocitla v čarovné říši za zrcadlem.

Leon se nepatrně zamračil. „Chrétien používal básnickou licenci. Krev stékající z hrotu… Nevím, kde k tomu přišel.“

Ellie uchváceně natáhla ruku, aby se kopí dotkla, ale Leonův ostrý povel ji zarazil.

„Nesahat!“

Ellie ustoupila a rozhlédla se po prázdné síni. „Myslela jsem, že vás tu bude víc.“

„Tohle místo nepoužíváme už roky. Teprve když jsme se doslechli, co se stalo v Mirabeau, napadlo nás, že možná přijedete sem. Hledali jsme vás po celé Evropě.“

„Jsem ráda, že jste mě našli,“ řekla, i když si nebyla tak úplně jistá, jestli to myslí vážně. Leonovo ležérní chování ji zneklidňovalo: zdálo se, že si vůbec neuvědomuje, čím vším Ellie prošla. A plno věcí jí pořád nedávalo smysl. Připadala si jako oběť nějakého obludného žertu a napadlo ji, že kdyby posvítila na hrad nějakým jasným reflektorem, možná by se ukázalo, že je celý z kartonu. Znovu se podívala na levitující kopí. Když si teď její oči zvykly na panující šero, měla pocit, že rozeznává tenké dráty, na nichž byla zbraň zavěšená.

„A co ta báseň? Ten vzor, který jsme objevili v kapli?“

„Báseň je jen finta – vějička. Když Chrétien vydal Le Conte du Graal, potřebovali jsme něčím odvést pozornost Saint-Lazarových lidí, než sami zjistíme, co to všechno znamená. Jednalo se jen o nouzové opatření. Nikdy jsme nečekali, že tím bude tak dlouho posedlý. Ani že tu báseň o osm století později použijete k tomu, abyste nás našla.“ Obdivně se na ni podíval. „Jste první, kdo vyřešil tu zvláštní hádanku.“

Sama jsem to nedokázala. Přála si, aby tu s ní byl Doug. Z jeho nepřítomnosti se jí v hrudi usídlila tupá bolest.

Takhle je ve větším bezpečí.

Leon se podíval na její batoh. „A co ta druhá věc? Přinesla jste ji?“

Od okamžiku, kdy uprchla z monsalvatské krypty, toužila zbavit se svého nechtěného břímě. Neustále a palčivě si uvědomovala jeho tíhu. Když ale nyní rozevřela batoh a podala Leonovi ebenově černou krychli, ke svému překvapení pocítila smutek. Na hladkém povrchu se pod Leonovým dotykem rozsvítily červené symboly.

„Dokážete to otevřít?“ zeptala se. Potřebovala zjistit, co je uvnitř.

Leon pokrčil rameny. „Čekali jsme skoro devět set let. Můžeme si dovolit ještě trochu trpělivosti.“

Ellie se snažila nedat najevo své zklamání. „Co je uvnitř? Je to…?“ Ani teď to málem nedokázala vyslovit nahlas. „Svatý grál?“

„Není svatý, přinejmenším v křesťanském smyslu toho slova, a není to grál. Ale je to ta věc, o které Chrétien psal.“

„Chrétien de Troyes patřil k vašemu bratrstvu?“

Z Leonova výrazu se nedalo nic vyčíst. „Byl jako vy. Nepatřil k nám, ale nachomýtl se k naší věci. Nevím, jestli někdy viděl nebo aspoň zahlédl grál, ale po zbytek života jím byl posedlý.“

„Proto nedokončil svoji báseň,“ napadlo Ellii. „Proto jeho symboly po staletí nešly čtenářům na rozum. On sám nevěděl, co grál je.“

„Vymyslel ho,“ řekl Leon. „A od té doby to funguje jako hra na tichou poštu předávanou z generace na generaci. Ze servírovacího podnosu se stal pohár, z poháru kámen – tarotové karty, ezoterická moudrost, věčný život…“

Odnesl krychli do čela místnosti. Ellie očekávala, že ji položí na kamenný stůl, ale Leon ho místo toho obešel a postavil ji do krbu. Když míjel zavěšené kopí, zbraň se mírně zhoupla.

Ellie přešlápla z nohy na nohu. Byla promrzlá na kost.

„Takže to je taky jenom báje? Věčný život a to všechno kolem?“

Řekněte mi aspoň něco, pomyslela si. Cokoliv. Odůvodněte mi, co jsem pro vás udělala.

Leonovi zacukaly koutky úst. „Má jistou moc.“

„Jakou moc? Co dokáže?“

„Víc, než můžete pochopit.“ Za kamenným stolem a s kopím zavěšeným kousek před tváří vypadal jako kněz u oltáře. „V našem světě existují dva základní principy: život a smrt, nebo vznik a zánik, ať už je nazvete jakkoliv. Jisté předměty jim vládnou, podobně jako magnet dokáže uvést do pohybu železné piliny rozsypané po stole. Není u nich návod, žádná tlačítka, která by se dala mačkat, ale přísahám bohu, že jejich moc je reálná.“

Vznik a zánik. „Takže kopí ničí…?“

„Představte si ho jako atomovou bombu. Jako řetězovou reakci, která rozpáře předivo světa.“

„A grál?“

„Grál hojí. Jako příbojová vlna na pláži. Ať je písek jak chce narušen, voda ho vyhladí. Lidé z Monsalvatu chtějí kopí, protože mají prospěch z chaosu a nepořádku. My chceme grál, abychom se pokusili vykonat ve světě nějaké dobro. Po osm století jsme byli v patové situaci. My jsme měli kopí, oni zase grál. Teď, díky vám, máme obojí.“

Zápal jeho slov ji polekal. „Jsou ty předměty kouzelné?“

„Viděla jste někdy dítě, jak si hraje s dálkovým ovládáním? I ono si myslí, že jde o kouzla – a má pravdu. Magie je naše označení pro síly, kterým nerozumíme.“

„Nechápu to,“ posteskla si Ellie.

„O to právě jde. Víte, co znamená slovo racionální? Znamená, že můžete rozdělit věci na menší části a prozkoumat je jednu po druhé. Tři století jsme posedlí mechanikou: rozebíráním věcí na součástky, abychom viděli, jak fungují. Jenže život není věc. Když ho rozeberete, zmizí. Tohle Chrétien pochopil správně. Když se vydáte za svatým grálem jako za předmětem, který můžete vlastnit, jste odsouzeni k neúspěchu jako Gawain, Perceval a všichni další rytíři. To je důvod, proč nás přivádí k šílenství – protože ho nemůžeme vlastnit.“

V červené bundě, s rozsvícenou čelovou svítilnou a vášnivě planoucíma očima vypadal děsivě. Ellie náhle zoufale zatoužila po tom, aby mohla odejít.

„Kam půjdeme teď? Harry říkal, že mě odvezete někam do bezpečí.“

„Za chvíli. Teď už jenom…“

Zarazil se. Z chodby zaslechli šramot odkopnutého kamínku.

„Čekáte ještě někoho?“

„Nikoho z těch, kteří nás mají rádi.“

Ellii přeběhl mráz po zádech. „Přísahám, že mě nikdo nesledoval.“

„Nevěnoval vám Blanchard něco?“

Ellie zavrtěla hlavou, ale v tu chvíli ji začalo hryzat hrozivé podezření. Spustila ruku ke kapse džínů a nahmatala malou vypouklinu, která se jí zarývala do stehna. Vzpomněla si na podzemní kryptu v Monsalvatu a na to, jak jí Blanchard navlékl chladný prsten. Prsten moci.

Vytáhla ho z kapsy a podržela ho na otevřené dlani. „Dal mi tohle.“

Leon se nezlobil. Po tváři se mu rozlil zvláštní výraz nadpozemského klidu, skoro jako kdyby to očekával.

Z chodby vletěl do místnosti malý předmět, jednou se odrazil a dokutálel se do středu síně, kde zůstal nehybně ležet. Vypadal nevinně jako prázdná plechovka, kterou někdo vyhodil z projíždějícího auta.

„Zakryjte si oči!“ vykřikl Leon.

52. kapitola

Cwm Bychan, Wales, 1143

Blesk poltí svět od nebeské klenby až po zemi. Nad kopcem se převaluje zadunění, které mě zasahuje jako přílivová vlna. Mám pocit, jako kdyby mě jakási síla zvedla nad zem a já zůstal viset nad ní, lehký jako pírko. Vidím celý kopec jako na dlani, jediný okamžik bitvy zmrazený v modrobílém světle.

Pak světlo pohasíná, Lazar se s křikem potácí pryč a svírá si bok. Něco mi dopadá na hřbet ruky. Nejprve si myslím, že jde o kapku deště, ale když sklopím zrak, vidím krev. Je snad Lazarova? Kousek přede mnou leží na zemi štít. Malegant s sebou přece neměl žádné lučištníky.

Něco se mi odráží od rukávu kroužkové zbroje. Další šíp. Nevím, odkud přilétají, ale jestli hned nenajdu úkryt, bude to jedno. Vrhám se za kamenný oltář. Hugh se krčí u pilíře a osvobozuje krále. Vzápětí se připojují ke mně.

Od povrchu kamene se odráží šíp a nás zasypávají odštěpky.

„Kdo…?“

„Morganovi muži.“

Vedle mě leží na zemi rozbitý štít. Přitahuji ho k sobě, zvedám ho nad hlavu a opatrně vyhlížím zpoza oltáře. Takřka současně mě zasahují dva šípy a štít se chvěje po jejich nárazu.

Zdá se, že bitva je rozhodnuta. Vidím jen naše muže. Je na ně žalostný pohled – z třiceti rytířů, kteří se vydali na cestu, jich zbývá sotva tucet. Všichni se krčí u země a chrání se štíty před přilétajícími šípy. Kolem ohniště leží mrtvá a smrtelně zraněná těla. Některá sebou škubou, když jim šípy působí další rány. Maleganta nikde nevidím.

„Kde…?“

„Utekl.“ Kopec znovu osvětluje blesk. Ve zlomu vteřiny, než pohasíná, se zdá, jako kdyby šípy visely nehybně ve vzduchu. Následuje hrom, tentokrát s větším zpožděním. Bouře se vzdaluje. Na tvářích mě chladí vítr a cítím, že se blíží déšť.

Hugh ukazuje na kopí u mých kolen. Je obalené bahnem, takže vypadá jako obyčejná zbraň, zapomenutá na bitevním poli.

„Odnes ho k pobřeží. My půjdeme za tebou, jakmile budeme moci.“

„A co král?“

„William ho odvede do Harlechu – tamější posádka je mu věrná.“

„A vy?“

Hugh si otírá meč a zvedá se do přikrčeného postoje. „Lazar není poražen. Pořád má to, pro co jsme přišli.“

Loqmenez, Francie

I přes paži, kterou si stínila oči, a přes zavřená víčka Ellie viděla oslepující jas záblesku. Až do mozku se jí propálilo bílé světlo, jasnější než vše, co si dokázala představit. Zároveň, nebo jen s tak nepatrným zpožděním, že ho ani nepostřehla, se ozval nejhlasitější zvuk, jaký kdy slyšela – nikoliv dunění jako při bouři, ale spíš ostré prásknutí, které ji zasáhlo do lebky jako úder kladivem.

Ucítila dým a otevřela oči. Většina žárovek popraskala, ale ty, které vydržely, osvětlovaly zvířený prach snášející se ze stropu. Z nosu jí tekla krev a zvonilo jí v uších. Uvědomovala si, že v nich má nějakou tekutinu jako zbytek vody po koupeli, a uvažovala, jestli jí taky náhodou nekrvácejí.

Ohlédla se k chodbě. Těsně za vchodem stálo pět postav se samopaly a čelovými svítilnami. Pokusila se zvednout paže, ale tak se chvěla, že se nedokázala pohnout.

Jeden z mužů pokročil do světla a strhl si baterku z čela. Slzícíma očima Ellie viděla dobře známý krutý úsměšek. Destrier.

„Kde se vzali, tu se vzali…“ Zasmál se. „Tak jsem tě konečně dostal, ty mrcho.“

Podíval se za sebe, jako kdyby se chodbou blížil někdo další, ale Ellie nic neslyšela. I Destrierův hlas zněl jako z velké dálky, nebo jako kdyby k ní jeho slova pronikala přes nějakou vazkou kapalinu.

Z chodby zazářil nový kužel světla a o chvilku později do místnosti vešel Blanchard s baterkou v ruce. Rozhlédl se a usmál se na Ellii, ale nic neříkal. Zdálo se, že čeká ještě na někoho dalšího.

Do síně pomalu vjelo kolečkové křeslo. Ellie zírala na muže, který v něm seděl. Zdál se být neskutečně vetchý – bledý a vychrtlý jako kostra, a jeho kůže byla stářím téměř průsvitná. Z jeho blankytně modrých očí však zářila nezdolná energie. Ellii napadlo, jak umanutě asi ten stařec touží po tom, co odnesla, když riskoval přechod přes údolí plné balvanů a nechal se spustit do úzké trhliny u vodopádu.

„Eleanor Stantonová.“ Mluvil s pomocí krabičky na hrdle, která zbavovala jeho hlas posledních známek lidskosti, jež v něm snad zůstaly. Starcův kašel zněl jako chrastění mrtvých kostí. „Udělala jste vše, co jsme od vás očekávali.“

Ellie si uvědomila, že v dlani pořád svírá v dlani Blanchardův prsten, a otevřela ruku.

Blanchard si toho všiml. „Takže sis ho nechala. Můj prsten moci.“

Už podruhé toho dne se zeptala: „Je kouzelný?“

Vlastní hlas zněl jejím uším zastřeně.

Blanchard jí věnoval bezcitný úsměv.

„Je v něm vysílač GPS. Maják, který mi pomohl najít zatoulaného ptáčka. Baterie je tak malá, že po aktivaci vydrží jen dvacet čtyři hodiny, ale stačilo to.“

Přistoupil ke kamennému stolu. Leon ztuhl, ale namířené zbraně mu bránily v pohybu. Kopí se po výbuchu dosud pohupovalo. Blanchard se po něm natáhl, ale zarazil se, obešel stůl a zvedl černou krychli z krbu. Usmál se na Ellii.

„Přinesla jsi to zpátky. Podařil se ti pozoruhodný výkon. Očekávali jsme, že se pokusíš o krádež, ale ani já jsem nečekal, že uspěješ.“

„Proto jste mě přijali? Jako pěšáka ve vaší hře?“

„Snad sis nemyslela, že jsme tě přijali kvůli tvé odbornosti?“

Odnesl krychli Saint-Lazarovi a položil mu ji do klína. Starcova vychrtlá paže se zachvěla námahou, ale pevnou rukou vyťukal správnou posloupnost znaků a víko se otevřelo.

Blanchard se tázavě podíval na starce, který krátce kývl. To bylo poprvé, co Ellie viděla, že Blanchard přijímá od někoho nějaký pokyn. Pak sáhl oběma rukama dovnitř.

Cwm Bychan

Déšť ovlivňuje průběh bitvy. Čím silněji prší, tím méně šípů přilétá. Z rudě žhnoucích uhlíků se zvedají oblaka páry a zvuky bitvy střídá šumění deště, který smáčí zemi a slévá se do kaluží s prolitou krví.

Čekám, dokud střelba z luků nepřestává úplně, a vybíhám ze svého úkrytu. Přehazuji si přes rameno jedno mrtvé tělo a zahajuji zrádný sestup. Modlím se, aby už se nezablesklo. Snažím se slézat tiše, ale na tak příkrém svahu s rytířem na zádech a s kopím v ruce to není možné.

Třicet metrů pod vrcholkem slyším zvuk, jaký vydává tasená čepel nože. Odhaduji, že jsem narazil na jednoho z lučištníků. Skála je tu strmá a kluzká a Morganovi muži nevědí, co je čeká na vrcholu. Nijak se ztečí nepospíchají.

„Pomoz mi!“ volám na něj velšsky. „Je zraněný.“

Ve tmě mě nevidí, ale můj hlas ho zmátl. Blíží se ke mně. Pokračuji v chůzi a konejšivě mumlám k mrtvému muži na svých zádech.

Lučištník vrací nůž do pouzdra. „Co se stalo?“

„Snažil se dostat tam nahoru.“ Spouštím tělo k lučištníkovi, který ho objímá paží pod ramenem a přebírá ode mě jeho váhu.

„Bože, ten je těžký.“

Ustupuji o krok stranou, takže na lučištníkovi spočívá plná váha mrtvoly. Nepokouším se ho udeřit pěstí, protože má na sobě zbroj, a místo toho mu podkopávám nohy. Hroutí se na zem spolu s mrtvolou. Vytrhuji mu z opasku nůž, klekám mu na hruď a tisknu mu čepel ke krku. Snadno bych ho mohl zabít.

Té noci však už zemřelo příliš mnoho mužů. Rychle, než se stačí vzpamatovat, mu svlékám opasek a svazuji mu ruce. Má u sebe hadřík, kterým se otírá tětiva luku – cpu mu ho do pusy jako roubík, zouvám mu boty a odhazuji je do tmy. Nezdrží ho to nadlouho, ale bude to stačit. Nakonec mu beru štít.

Opírám se o vzácné kopí jako o hůl a s jeho pomocí klopýtám ze svahu. Ze všech stran mě bičuje liják. Jeho zvuk se za chvíli mění – slyším jemné šplouchání kapek dopadajících na vodní hladinu. Jsem na dně údolí u jezera. Spouštím se z posledního úseku svahu. Přestává pršet – vítr rozehnal bouřkové mraky a z jejich trhliny vykukuje měsíc.

Nikde nevidím koně. Zaplašili je snad Morganovi muži? Jsem na pokraji zhroucení a málem už to vzdávám, ale pak se zprava ozývá zaržání. Koně si zřejmě našli pod stromy úkryt před deštěm. Volám a jeden poslušně přibíhá. Je osedlaný – po příjezdu jsme se nezdržovali s jejich odstrojováním.

Nevím, kterým směrem leží moře, ale slyším tekoucí vodu a vydávám se po zvuku k místu, kde z jezera vytéká potok. Sleduji ho úzkou soutěskou mezi dvěma kopci.

Potok se brzy mění v říčku, vedle níž vede lehce schůdná stezka. Ohlížím se, ale vrchol kopce, na němž proběhla bitva, se noří do tmy. Oheň uhasl.

Nechávám se řekou vést k moři. Vím, že bych měl spěchat, ale dolehla na mě letargie a pobitevní únava. Pouštím uzdu z ruky, ať si kůň hledá cestu sám. Ve vzduchu se vznáší vůně soli a kousek přede mnou narážejí vlny na pobřeží. Kopyta šustí o stříbřitý písek.

Sesedám a snímám koni sedlo. Kůň si lehá na zem a já padám hned vedle, ohřívám se o něj a ruku nechávám položenou na kopí.

Noční děsy ještě neskončily. Někde je tu Malegant, Lazar a Morganovi muži. Měl bych střežit kopí. Už čtyři dny jsem však skoro nezamhouřil oka. Honil jsem se v sedle, šplhal po skalách a bojoval jsem do úplného vyčerpání. Vzrušení z bitvy opadá a já se poddávám únavě.

Zavírám oči a usínám.

Loqmenez

Ačkoliv byla Ellie předem varována, očekávala pohár: zlatou číši posázenou drahokamy, kterou do kolektivního podvědomí Západu zasadila slova básníka. Blanchard místo toho zvedl vejčitý kámen zhruba o velikosti rugbyového míče. Kámen byl mléčně bílý, ale i v matném světle se třpytil miliony jiskřiček jako diamant s nekonečným počtem faset. Odrážená záře kolem něj vytvářela gloriolu z částeček prachu.

Když Blanchard kámen otočil, Ellie spatřila, že jeho povrch na jednom konci vytváří mělkou prohlubeň a druhý konec je vyrovnán, aby kámen mohl stát. Blanchard ho odnesl ke kamennému stolu a postavil ho přímo pod kopí.

„Ve dvanáctém století byly rozděleny,“ zašeptal. „Od té doby čekáme na tento okamžik.“

„Proč?“ zeptala se Ellie prostě.

„Hrot zraňuje a kámen léčí. Ale jen kopí, které zranění způsobilo, je může zcela zhojit.“

Při těch slovech se Saint-Lazare prudce předklonil, skoro jako kdyby se chystal vstát z vozíku. Ellie uvažovala, jak dlouho asi byl stařec upoután na invalidní křeslo.

Blanchard se znovu natáhl po kopí a Ellie opět postřehla, jak Leon vedle ní ztuhl. Blanchard k nim byl otočen zády a ničeho si nevšiml, ale Saint-Lazarovi nic neuniklo.

„Moment.“ Jeho tvář se svraštila soustředěním. Starcovy modré oči se obrátily k Ellii.

„Udělejte to vy.“ Pořád ten umělý hlas bez emocí a bez slitování. Ellie zůstala stát jako přikovaná.

Na Saint-Lazarovo znamení Destrier vykročil kupředu, chytil Ellii za vlasy a odtáhl ji ke stolu.

„Chci na ni vidět,“ dodal Saint-Lazare.

Ellie se vysmekla z Destrierova sevření a obešla stůl, takže stála obrácená čelem k síni. Destrier ustoupil, ale nepřestával na ni mířit.

Blanchard se jí z protější strany stolu zahleděl do očí. Ellie pátrala v jeho tváři po nějaké známce vřelosti či posledním záchvěvu náklonnosti, nic v ní však nenašla. Do očí jí vhrkly slzy – ne kvůli Blanchardovi, ale kvůli tolika promarněným měsícům. Udělala tolik chyb, jež nikdy nebude moci napravit.

Blanchard si její pláč vyložil špatně. Pokrčil rameny. „Je mi to líto.“

Ellie se rozhlédla po celé místnosti – jako sebevrah na kraji propasti, když se naposled rozhlíží po světě. Destrier se vítězoslavně šklebil. Saint-Lazare upřeně sledoval Leona, který zase hleděl na Ellii. Cosi naznačil rty a významně se podíval ke krbu za ní.

Ať se jí ale snažil sdělit cokoliv, nezáleželo na tom. Přenesla pohled na kamenný grál, který se na stole v Blanchardově stínu už netřpytil, a na zavěšené kopí. Skládalo se ze dvou kusů černého železa, uprostřed propojeného naleštěným dřevem. Viděla i dva dráty, na nichž bylo kopí upevněno a které mizely v jeho nitru.

Položila ruce na železné konce a sevřela je v prstech. Saint-Lazare na vozíku přimhouřil oči.

Tělem jí proběhl záchvěv a Ellie cítila, jak jí pažemi prochází elektrický proud.

V další chvíli místnost vybuchla.

Cwm Bychan

Probírám se za svítání. Neprobudilo mě světlo, i když si to zprvu neuvědomuji. Nastal odliv a do šedého moře pod šedou oblohou s šedými mraky se táhne široký pás šedého písku. Monotónní šeď narušuje jen loď, jejíž šikmý trup zůstal za odlivu ležet na břehu.

Vítr ke mně přináší klapot kopyt na oblázcích nad pláží. Stavím se na nohy, ačkoliv je okamžitě jasné, že mi nehrozí nebezpečí. Jezdec se sotva drží v sedle, zhrouceně se předklání k hřívě koně a v ruce drží kopí, které ale vleče za sebou po zemi. Kůň na tom není o moc líp – plete nohama a potácí se jako opilý.

Nejprve se uklidňuji, neboť jezdec nepředstavuje hrozbu. Pak mě napadá, že je nejspíš blízko smrti. A nakonec si uvědomuji, kdo to je. Hugh.

Běžím k němu a chytám koně za uzdu. Pokouším se Hugha stáhnout za zem, ale nejde to: přehodil svůj opasek přes zadní rozsochu sedla, aby nespadl. Uvolňuji ho a opatrně ho pokládám. Má ošklivé rány na paži a v boku, utržené přes zbroj. Rozepínám mu přilbu a on mhouří oči, jako kdyby i mdlé světlo šedého dne bylo příliš jasné.

„Chrétiene?“

„Získali jste to?“

Po tváři se mu rozlévá bolestný výraz. „Lazar utekl. Chtěl jsem ho sledovat, ale dostihl mě Malegant.“

„A co ostatní? Anselm, Beric…?“

„Všichni jsou mrtví.“

Odhrnuji mu vlasy z tváře. V sedlové brašně u mého koně je láhev s vodou. Přináším ji a nalévám mu pár kapek do úst.

Nemáme šanci odtud odjet. I kdybych ho znovu přivázal na koně, nevydrží ani pět mil. Rozřezávám mu drátěnou zbroj a balím ho do přikrývky. Pořád neváží o moc víc než koník. Zvedám ho v náručí a potácím se s ním po pláži k lodi. Z trupu visí cáry chaluh a několik prken je zkřivených, ale ve člunu je dvojice vesel, stěžeň i plachta.

Napínám všechny síly, abych přenesl Hugha přes okraj člunu a položil ho na dno. Kopí dávám vedle něj. Hmatá po něm a smutně se ušklíbne. „Aspoň že nedostali tohle.“

Opírám se o záď člunu a malátně se ho pokouším odstrkat do vody. Ani se nepohne. Na jednoho muže je příliš těžký a písek ho tak snadno nepustí. Napadá mě, že bych mohl zapřáhnout oba koně, ale nemám postroje a patrně bych je jen strhl.

Vracím se do člunu a klekám si vedle Hugha. Říkám mu, že počkáme na příliv a pak odplujeme. Nevím, jestli mi rozumí. V očích má skelný výraz a sotva mě poznává.

Loqmenez

Tato exploze nijak nepřipomínala světelný granát, který do síně před chvílí hodili Saint-Lazarovi muži. Jeho výbuch se odbyl během zlomku vteřiny: záblesk, hromová rána a pak už nic, jenom slepota a zvonění v uších. Tentokrát se vše odehrávalo jako ve zpomaleném záběru: od stropu znělo dunivé burácení, které začalo jako hlasité hřmění a zesilovalo, dokud se z něj nestalo téměř cosi hmatatelného, tlaková vlna, která z místnosti vytlačovala vzduch. Ellie nad sebou postřehla několik záblesků a sloupů kouře a vzápětí na ni dopadly první kousky kamínků, ostrých jako nože. Vzápětí se zachvěla země.

Sebrala ze stolu vejčitý kámen a vrhla se ke krbu. Zvuk ještě zesílil a Ellie na vteřinku zahlédla, jak se strop síně hroutí a zavaluje Saint-Lazara, který před ním nemohl nijak utéct.

Nastala tma. Zakryla si hlavu pažemi a schoulila se do klubíčka. Ze všech stran s ní smýkaly údery a nárazy, až přestala rozlišovat jednotlivé zásahy. Svět kolem ní se rozmlžil – zvuky, sutiny a plameny se spojily do jediné masy, která na ni zuřivě dorážela.

Nedokázala by vysvětlit, jak poznala, že je po všem. Nebyla si ani jistá, jestli je pořád naživu – jen že v sobě vnímá jakousi jiskřičku života, která se probíjí na povrch přes znecitlivělé tkáně a pohmožděniny. Do břicha ji tlačilo cosi hladkého, kulatého a tvrdého, a to jí dodalo důvěru. Pootevřela oči.

Viděla světlo. To bylo nadějné. Pokusila se otočit hlavou a zjistila, že může. Rozhlédla se.

Ležela v krbu, zpola pohřbená pod zeminou a sutí, která se sem vysypala ze síně. Krb se zdál víceméně nepoškozený, ačkoliv z komína se uvolnilo několik cihel. Zvedla oči. Světlo sem nedopadalo z vrcholu komína, ale z otvoru v zadní stěně, odkud výbuch vyrazil několik cihel. Za otvorem Ellie viděla volný prostor a matné denní světlo.

Vyhrabala se ze sutin. Krb i komín byl tak široký, že se mohla klidně postavit. Zvedla jeden uvolněný kámen a vyrážela s ním cihly kolem otvoru jako kladivem. Exploze narušila maltu, takže to nebylo nijak těžké. Ellie brzy rozšířila otvor natolik, aby se jím dokázala protáhnout. Prostrčila kamenný grál ven a položila ruce na cihly, aby vylezla vzhůru. Ucukla bolestí. Dlaně jí křižovaly krvavé šrámy a modřiny. Dokonce měla nejspíš zlomené dva prsty.

Za sebou zaslechla šramot. V zavalené hradní síni rozhodně nepanovalo ticho. Trosky se dosud neusadily a ozývaly se praskáním, vrzáním i hukotem. Tenhle zvuk byl ale bližší. Podívala se pod sebe.

Z hromady hlíny se vynořila ruka, která tam ještě před chvílí určitě nebyla. Pomalu se otáčela a zčernalé prsty šátraly po sutinách. Země se zachvěla a vedle první ruky se vynořila druhá, se zlatým náramkem hodinek od Cartiera.

Ellie se chytila stěny a pokusila se vytáhnout. Cihly pod její váhou povolily a Ellie se jednu chvíli bála, že na sebe strhne celý komín. Bolely ji pažní svaly, ale Ellie nedbala na bolest a zabrala. Za ní se ozval hlasitý šramot padajících kamínků a ze suti se vynořil Blanchard. Hmátl po její noze, ale Ellie se mu vytrhla.

Prosmýkla se otvorem na jakési schodiště a začala se kutálet dolů. Než se stačila něčeho chytit, aby se zastavila, přistála na plošině pod posledním schodem. Tělo jí zaplavily další vlny bolesti.

Namáhavě se vyhrabala na nohy. Na schodech ležela slabá vrstva zeminy, ale jinak byly v pořádku. Denní světlo, jež viděla už z krbu, sem dopadalo shora, ačkoliv jeho zdroj zakrývala spirála schodiště.

Musí se odtud dostat.

Zvedla kamenný grál z podlahy a začala stoupat. Ve slabém světle skoro neviděla pod nohy – některé schody chyběly a jiné byly zavalené kameny, jež výbuch uvolnil ze stěn. Ostré hrany sutin jí brzy rozedraly nohavice džínů a z čerstvých šrámů na holeních jí tekla krev, která se mísila s prachem a špínou.

Na odpočívadle se zastavila. Bojovala s palčivou bolestí na hrudi – nejspíš si zlomila žebro – a každý nádech představoval nával bolesti. Předklonila se, aby si trochu ulevila, a zaposlouchala se do zvuku vlastního dýchání.

Slyšela však i něco jiného: ze tmy pod ní zněly rychlé kroky. Blanchard neběžel, ale pohyboval se rychleji, než dokázala ona. Vyčerpaně se narovnala a plahočila se dál.

Vzduch se projasňoval a pročišťoval. Blanchard ji doháněl, ale Ellie to sotva vnímala: uvízla ve svém vlastním světě a soustředila se na bolest. Tím aspoň jakžtakž zvládala zoufalství.

Náhle schodiště končilo a Ellie se ocitla na vrcholu věže. Omámeně se rozhlédla.

Po tak dlouhé době v podzemí jí denní světlo připadalo divné a nepřirozené. Slunce zapadalo za mraky a zalévalo krajinu krvavě červenou září. Chvíli trvalo, než se její oči přizpůsobily, ale pak se jí naskytl neuvěřitelný pohled.

Stála na vrcholu kamenné věže, čnící ze svahu kopce. Za sebou viděla keře a stromy, které dorůstaly jen o pár metrů výš než samotná věž. Před ní se rozkládal prázdný prostor. Zhroucením podzemní síně poklesla polovina svahu a vytvořila před nově obnaženou věží obrovský kráter. Bylo vidět několik kousků zdiva, ale většina síně zůstávala pohřbená pod hlínou. Na dně prohlubně ležely vyvrácené stromy.

Kroky pronásledovatele se zastavily těsně za ní. Ellie slyšela namáhavé oddechování, bolestný vzdych a pak kovové klapnutí. Neohlédla se.

„Působivý výhled,“ poznamenal Blanchard.

„Za ten výbuch… mohlo to kopí?“

Blanchard se chraptivě zasmál a Ellie se k němu otočila čelem, i když nerada. Bílé vlasy měl rozcuchané a špinavé, tvář i ruce mu křižovaly šrámy a z jeho šatů zbývaly jen cáry. Z rozšklebené rány na obličeji mu vytékala krev a pravou ruku měl bezvládně svěšenou u boku. Jedinou čistou věcí na něm byla lesklá černá pistole, kterou svíral v levé ruce.

„Kopí bylo jen návnada, která nás měla vlákat do pasti. Tvůj přítel k němu patrně připojil detonátor, a když ses dotkla obou kovových konců, uzavřela jsi elektrický obvod.“

Ellie si vzpomněla na lešení a na dráty vedoucí od generátoru. „A strop…“

„Plný nastražených výbušnin.“

Přemohl ho záchvat kašle a zbraň v jeho ruce se nebezpečně zatřásla. Vyplivl chuchvalec krve.

„Kopí bylo falešné.“ Ukázal na bílý kámen, který si Ellie tiskla k hrudi. „Tohle je nicméně pravé.“

Ellie skoro zapomněla, co drží. Instinktivně kámen objala, jako matka chránící své dítě.

„Dokázala jsi víc, než jsem očekával dokonce i já, Ellie. Víc než tvůj otec a víc, než se všem těmhle idiotům podařilo za celá staletí. Ale nemůžeš si to nechat. Dej mi to.“

Poodhrnul rozbité rty v děsivém úšklebku.

Málem mu ten kámen odevzdala, ale v hlavě jí pořád doznívala jeho slova. Víc než tvůj otec. Pomyslela na něj, na muže, jehož znala jen z fotografií, a představila si, jak prchal podzemním tunelem a pokoušel se odnést kámen, který ona nyní drží v rukách. Pomyslela na dlouhá léta, která její matka strávila jako zlomená vdova, i na matčinu osamělou smrt ve vězení Blanchardovy nemocnice. Vzpomněla si na Douga. Byla ráda, že po všem, co mu provedla, ho nepřivedla sem.

Objala kamenný grál ještě pevněji. „Ne.“

Blanchard přikývl. „Chápu.“

Stiskl spoušť.

Cwm Bychan

Na pláži zdánlivě vůbec neplyne čas. Chybí slunce i stíny, nezní tady žádné kostelní zvony: je tu jen šedá pustina a šumění vln. Zdá se, že se nehýbá ani hladina.

Prohlížím si kopí. Pořád nedokážu určit, z čeho je vyrobené. Na dotyk připomíná kámen, ale kámen by se jistě roztříštil. Zdobí ho zvláštní vzory, tak jemně vyryté, že je pod špičkou prstu sotva cítím. Odnáším ho k moři a omývám z hrotu Lazarovu krev.

Paží mi probíhá mravenčení. Možná jde jen o svalovou křeč, ale mám pocit, že ji způsobilo to kopí. Vracím ho na dno člunu a přehazuji přes ně cíp přikrývky.

Moc se občas hromadí v hlubokých tůních, řekl Hugh. Shromažďuje se v lidech, ale i v předmětech. Jestli je v kopí nahromaděna nějaká moc, myslím, že není nijak dobrá.

Den se líně vleče. Abych se nějak zabavil, přeřezávám lano, které poutá loďku ke kamenu. Hughův meč je tak tupý, že s ním vlákna provazu skoro ani nejdou přeseknout, a tak ho přejíždím brouskem ze sedlové brašny. Od hor vane chladný východní vítr, ale Hughovi se na tváři leskne pot a jeho čelo sálá vnitřní horkostí. Láhev s pitnou vodou je už prázdná.

Jestli se vydáme na moře, budeme potřebovat víc vody.

Ústí řeky je jen kousek od nás, ale neodvažuji se příliš vzdálit beze zbraně. Oblékám si zbroj, sedlám koně a beru si štít velšského lučištníka, Hughův meč a oštěp. Cenné kopí nechávám v loďce u Hugha. Příliv konečně dosáhl k trupu člunu, ale vlny se ho zatím jen dotýkají a vždycky rychle ustoupí. Myslím, že potrvá ještě nejméně hodinu, než budeme moci vyplout.

Klusám na koni přes písečné duny k řece. Voda u ústí je poloslaná a láhev není ani zdaleka dostatečně velká, ale bude muset stačit. Snažím se naplnit i přilbu, ale voda uniká nýty. Prohlížím si svůj odraz v hladině: jsem vychrtlý, zkrvavený a špinavý. Když jsem snil o rytířském životě, takhle jsem si ho nepředstavoval. Kdybych se takhle viděl jako osmiletý, v hrůze bych před sebou utekl.

Nad mým odrazem krouží mouchy, jako kdyby se chystaly obrat mrtvolu. Nasazuji si přilbu a naposled usedám do sedla. Zdá se mi, že příliv postupuje rychleji, a já se bojím, aby neodnesl loďku beze mě. Pobízím koně k vrcholku dun a dívám se dolů na pláž.

Člun pořád leží na místě – ale není sám. Po pobřeží se blíží kůň, černý hřebec s černým jezdcem. Všímá si mě a zastavuje.

„Peter.“

V jeho hlase zní překvapení. Je to sice obr, ale únavu v jeho hlase nelze přeslechnout. Má za sebou náročnou cestu a bojoval přinejmenším tolik co já.

Sjíždím se svým koněm na pláž a na dostřel luku od svého protivníka se zastavuji. Do písku narážejí vlny a koňská hříva vlaje ve větru. Mám pocit, jako bychom byli poslední lidé na zemi. Spouštíme svá kopí.

Malegant zasazuje koni ostruhy. Já sice žádné nemám, ale můj kůň ví, co má dělat. Vyrážíme proti sobě tak rychle, jak nás zvířata dokážou nést. Vítr mě šlehá do tváře, hrbím se nad kopím a mířím s ním přes koňský krk, krčím kolena a předkláním hlavu, přesně, jak mě to Gornemant učil.

Síla nárazu je obrovská. Lučištníkův štít není proti Malegantovu kopí o mnoho lepší než kus stromové kůry. Dokonce ani nevychyluje jeho hrot z původního směru – Malegantovo kopí proniká mou kroužkovou zbrojí a roztíná mi paži těsně vedle svalu. Malegant ujíždí dál a jeho setrvačnost mi vytrhává štít z ruky. Málem mě sráží ze sedla.

Celý se třesu a skoro ani nedokážu udržet kopí. Musím se ale otočit jako první. Přitahuji koni uzdu. Tentokrát nebojuji na turnaji pro peníze nebo slávu.

Jsem rychlý, Malegant se mi však vyrovná a já teď už nemám štít. Podruhé vyjíždíme z větší blízkosti, ale koně jsou pomalejší: zdá se, že trvá celou věčnost, než dojde ke střetu. Mám spoustu času, abych se vyhnul Malegantovu kopí, ačkoliv to zároveň znamená, že i můj výpad se ho sotva dotkne.

Znovu se otáčíme. Teď jsme tak blízko, že ani proti sobě nemusíme vyjíždět. Zasazujeme si údery, které však nejsou dostatečně silné, aby prorazily zbroj. Noha se mi vysmeká z třmenu a sedlo mi začíná sklouzávat ke straně. Vzápětí praská popruh. Mé výpady ale také nezůstávají bez účinku: i Malegant má co dělat, aby se udržel v sedle. Sklouzává dozadu a jeho kopí se zvedá do vzduchu. Okamžitě využívám šance a daří se mi ho zasáhnout do ramene. Padá ze sedla a tvrdě přistává do písku.

Prudkým pohybem však ztrácím rovnováhu i já. Než stačím plně využít výhodu vyvýšeného postavení, sedlo se s konečnou platností posouvá ke straně. Řítím se na zem a uhýbám stranou, aby mě nepodupal vlastní kůň.

Oba se zvedáme a tasíme meče. Potřebuji trochu času na vydýchání, a proto křičím: „Proč jsem pro tebe byl tak důležitý?“

Malegantovy rty pod přilbou se křiví v ošklivém úsměšku. „Vůbec jsi pro mě nebyl důležitý.“

„Proč jsi mě tedy bral na Île de Pêche?“

„Abych tě zabil.“

„Proč?“

„Chtěl jsem dodělat dávný rest.“ Směje se. „Zbytek tvé rodiny už jsem zabil.“

Po zbytek života budu uvažovat, jestli mluvil pravdu, nebo jestli lhal, jen aby mě vyprovokoval. Jeho slova rozhodně mají zamýšlený účinek. Jsem vyčerpaný a otřesený bojem, takže nepochybuji o tom, co říká. Najednou je mi zase deset let a stojím u otcova hořícího domu. A stejně jako ten chlapec tehdy myslím jen na útok.

Žádný boj není hezký, ale tenhle je jeden z nejhorších, jaké jsem kdy podstoupil nebo viděl. Jsme vyčerpaní z noční bitvy i z ran, jež jsme si už zasadili. Potácím se k Malegantovi a rozmachuji se k úderu, ale míjím, Malegant ustupuje a míří mečem na mou přilbu. Uhýbám, nejsem však dostatečně rychlý: úder zasahuje špičku přilby, řemínky povolují a přilba odlétá pryč. V hlavě mi hučí. Malegant zvedá meč, aby mi rozpoltil lebku. Instinktivně zvedám druhou paži.

Nemám však štít a úder mě tvrdě zasahuje do předloktí. Kost pod silou úderu praská a zlomená paže mi zůstává bezvládně viset podél těla. Mezi kroužky zbroje skapává krev do písku jako déšť. Cítím, že mi z kůže vyčnívá kost, která se při pohybu zachytává o kroužkovou zbroj, a málem omdlívám bolestí.

Malegant se směje.

Přesto jsem mohl dopadnout hůř. Meč mi měl odseknout paži i se zbrojí – úder byl rozhodně dost silný.

Můj protivník má očividně tupý meč: po noční bitvě si ho nenabrousil. Narozdíl ode mě.

Bolest mi projasňuje mysl. Klopýtám dozadu a meč ve zdravé ruce táhnu po zemi, jako kdybych už neměl sílu ho zvednout. Malegant vidí svou šanci a vyráží za mnou. Je stejně unavený jako já a chce mě dorazit co nejrychleji. Začínám se kymácet. Malegant ještě přidá do kroku a chystá se mi setnout hlavu.

Já však jsem nohama pevně zapřený do země. Náhle se vrhám kupředu a zvedám meč, takže Malegant nabíhá přímo na jeho špičku. Hrot meče probodává soupeřovu zbroj a otvírá mu širokou ránu v břiše. Malegant se napřahuje k úderu, ale jsem příliš blízko, Malegantovi chybí síla a jeho zbraň je příliš tupá, než aby mi ublížila.

Opírám se chodidlem o jeho rozkrok a vytrhuji meč z rány. Z břicha mu teče krev, ale ještě se drží na nohou. Další rána mu rozbíjí přilbu, přiráží mu chránič nosu k ústům a vylamuje mu tři zuby. Malegant se hroutí k zemi.

Přeřezávám popruhy jeho přilby a strhávám mu ji z hlavy. Pořád se brání. Vytahuje nůž a namáhavě se zvedá na kolena. Už nevypadá nebezpečně, jen uboze.

Sbírám všechny síly a jediným úderem mu odděluji hlavu od těla. Hlava se kutálí po pláži a zastavuje se těsně pod hranicí přílivu, kde se jemně pohupuje na vlnách. Z pahýlu krku u mých nohou tryská krev a vsakuje do písku.

Loqmenez

Ellie se domnívala, že už je imunní vůči bolesti. V první vteřině kulku vůbec necítila, ale pak se zhroutila v palčivých mukách. Z rány na boku jí prýštila krev. Padla na zem a chránila kámen vlastním tělem. Bolest ji napůl omámila, ale i tak si matně uvědomovala, jak se k ní Blanchard sklání a pokouší se jí vytrhnout grál z náruče. Jeho uhlazená, civilizovaná maska byla ta tam – drápal po ní jako divoké zvíře.

Země se znovu zachvěla, ale Ellie neviděla, co ten otřes způsobilo. Blanchard ani nevzhlédl.

Náhle ho od Ellie odtrhla jakási vysoká postava, jejíž silueta se odrážela na pozadí rudého nebe. Blanchard se otočil. Ellie zahlédla Dougovu tvář a varovně vykřikla, ačkoliv měla dojem, že jde nejspíš jen o předsmrtnou halucinaci. Blanchard pozvedl zbraň.

Doug ale byl připravený. Než Blanchard stačil vypálit, Doug do něj prudce vrazil ramenem, Blanchard se v předklonu odpotácel a…

Ellie ležela na zemi, takže ho neviděla padat; jen slyšela, jak se jeho výkřik odráží ozvěnou přes celé údolí a hned poté umlká.

Wales

Hugh leží na dně člunu s pažemi složenými na meči a se zavřenýma očima. Skláním se k němu a šeptám: „Zachránili jsme krále. Máme kopí.“

Neslyší mě. Už nikdy nic neuslyší. Nemotorně a nezkušeně vytahuji plachtu na stěžeň. Nejde mi to, ale plátno se nakonec napíná ve větru a pohání nás na moře.

53. kapitola

Glastonbury, 1143

Mnichové mě zneklidněně sledují. Nijak se nedá zakrýt, co vezu – zabalil jsem předmět do pytloviny, ale i tak dokáží uhodnout, o co se jedná. Pytlovina je jen znervózňuje, obzvlášť když oznamuji, že se chci setkat s opatem.

Z té velšské pláže jsem urazil dalekou cestu. Teď jsem zpátky v Anglii, stále zmítané válkou – ani Štěpán, ani Maud nedokážou s konečnou platností vyřídit protivníka. Místo aby spolu bojovali, pustoší navzájem svá území. Když nemůžete zabít krále, zničte jeho království.

Vzpomínám si na Hughova slova. Požehnaný čas – zlatý věk ve srovnání s tím, co by se stalo, kdyby kopí zabilo krále. Musím věřit, že měl pravdu. Jinak by všechny oběti byly nadarmo.

Zde v Glastonburském opatství ale mnichové vypadají docela dobře – rozhodně jsou tlustší a spokojenější než bratři, s nimiž jsem žil v Bretani. Občas na ně myslím, jako například nyní, když slyším z kaple žalm připomínající bzukot včel za letního dne. Uvažuji, jak by asi vypadal můj život, kdybych zůstal ve zdejší knihovně a opisoval díla starých učenců. Nebo kdybych se vydal po cestě, kterou mi vytyčili, když mi bylo osm let a měl jsem čerstvě vyholenou tonzuru. Byl bych šťastnější?

Opat mě přijímá ve své kapli, bohatě zdobené, jak se sluší na nejbohatší klášter v Anglii. Podlahu krášlí složitá mozaika z navzájem se křižujících linek vytvářejících síť, jež nemá konec ani začátek. Za oknem se tyčí Glastonburská věž, na jejíchž zvrásněných stěnách vyrůstá tráva jako v nějakém ztraceném bludišti nebo potopeném hradu.

„Pověz mi, co se stalo,“ vybízí mě opat Henry. Pohledem těká k balíčku v pytli. Vypadá starší než při našem posledním setkání. Propadly se mu líce a zešedly vlasy, ale kameny v prstenech se nezměnily, pořád se třpytí barvami léta. A pořád cinkají jako zvonky, když pohne rukou.

Vyprávím mu téměř všechno. O zajetí u Morgana ap Owaina, o trudné jízdě Walesem i bitvě na vrcholu kopce. Hodně věcí už slyšel od Williama z Ypresu a dalších mužů, kteří se vrátili, i přímo od svého královského bratra. Ale nemluvil s nikým, kdo by věděl, co se dělo dál.

Končím svůj příběh na mořském pobřeží.

„A kopí?“ ptá se opat. Odpověď zná – od chvíle, kdy jsem vstoupil do místnosti, se nepřestal dívat na můj balíček. Třesoucí se rukou mu ho předávám. Doufám, že neuhodne pravý důvod mého rozechvění.

Rozbaluje pytlovinu. Železo je černé a skvrnité, protože bylo ukuto ve spěchu. Kovář, který ho pro mě vyráběl, nedokázal pochopit, jak by někdo mohl chtít kopí celé ze železa. Tajím dech. Jestli Henry někdy viděl pravé kopí, nedá se mým padělkem oklamat.

Uctivě se ho dotýká a prohlíží si ho jako u vytržení. Prošlo mi to. Snažím se nedávat najevo svou úlevu.

„A ten druhý… předmět? Viděl jsi, co se s ním stalo?“

„Utekl s ním Lazar de Mortain.“

Nepřítomně přikyvuje. „Najdeme ho.“

Říká to s nezlomným přesvědčením, ale jeho mysl už se obrací k jiným záležitostem. Posloužil jsem účelu a opat má mnoho starostí. Nevím, jakou zastává funkci v Hughově bratrstvu, ale je rovněž glastonburský opat, biskup winchesterský, králův poradce a člen královské rodiny. U dveří se ještě zastavuje.

„Co budeš dělat?“

Nepředpokládám, že si dělá starosti s tím, jak se mi povede. Nic mi nedluží. Sice jsem mu přinesl kopí, ale to je přinejlepším jen částečná náprava minulých hříchů. Vím však příliš mnoho, než aby mě nechal jen tak odejít.

„Hodlám se vrátit do Francie.“

„Máš tam půdu?“

„Ne.“

„Rodinu?“

„Ne.“

Mračí se. Půda a rodina jsou základní pilíře jeho světa. Bez nich mi nerozumí.

„William říkal, že jsi skvělý vypravěč.“

„To dokáže posoudit jen publikum.“

Nevšímá si mé hrané skromnosti. „Můj bratr, hrabě z Blois, má příběhy rád. Dokázal bych ti zařídit dobré místo u jeho dvora v Troyes. Nepatří k bratrstvu, ale sympatizuje s naší věcí.“

Ukláním se.

Wiltshire, Anglie

I na dálnici bylo vidět, jak v tomto slunečném květnovém ránu raší z půdy život. Ellie s Dougem vyrazili z Oxfordu na jih, u Newbury se napojili na silnici M4 a pokračovali na západ. Moc toho nenamluvili. Ellie se dívala z okénka a ruku měla položenou na břiše.

Dougovi to neušlo. „Bolí tě zranění?“ zeptal se.

„Ne, jsem v pohodě.“ Za chůze ji jizva po průstřelu ještě bolela, ale v posledních dnech si toho příliš nevšímala. Zranění se zahojí. Věnovala mu úsměv, jemuž Doug nerozuměl. Ještě mu nic neřekla – jistá si bude až za týden nebo za dva –, ale už to věděla. Cítila, jak v ní klíčí semínko nového života, a byla šťastná.

Projížděli nížinami, kde nejmodernější továrny střídaly úseky starobylé krajiny se vztyčenými kameny označujícími stezky, po nichž lidé chodí již čtyři tisíciletí, a s vytesanými reliéfy zvířat na svazích kopců. Ellie stáhla okénko a nechávala si ovívat tvář větrem.

Monsalvatské kanceláře v Londýně obsadili nucení správci a účetní, kteří pomalu rozebírali aktiva banky. V novinách se objevilo pár článků o jejím kolapsu, ale mnoho ne. Nešlo o první banku, která letos zkrachovala, a nebude ani poslední. Komentáře uváděly, že Monsalvat vždy byl neřízená střela a hrál podle vlastních pravidel – dříve či později na něj muselo dojít. Většina ostatních bank, proti kterým v minulosti Monsalvat často uplatňoval svoje agresivní taktiky, jeho zániku nijak nelitovala.

Zabočili na dálnici M48 k Chepstowu, ale těsně před Severnským mostem z ní sjeli do malé vesnice a zastavili na říčním břehu mezi transformátorovými stanicemi a čističkami odpadních vod. Seděli vedle sebe jako páreček zamilovaných teenagerů a dívali se do vody.

„Takhle podle tebe vypadá romantický výlet na venkov?“ poškádlila ho Ellie.

„Podle toho, co myslíš tou romancí.“

Čekala, až bude pokračovat.

„Leon v tom hradu říkal, že báseň je jen vějička a že skutečná vodítka k místu, kde se nachází kopí, jsou v Chrétienově díle Conte du Graal.“

Ellie přikývla.

„Když Chrétien popisuje hrad s grálem, zmiňuje se metaforicky o dvou skutečných místech. O hradní věži říká: Odtud až po Bejrút nenajdete lepší. A v souvislosti s ochozy uvádí: Byly krásnější než všechny, jež můžete shlédnout odtud až po Limoges.“

„A dál?“

„Limoges i Bejrút kdysi byla římská města. Limoges se nazývalo Augustoritum a Bejrút zase Colonia Julia Augusta.“

„Obě byla pojmenovaná po císaři Augustovi?“

„Přesně tak. Díval jsem se do místopisného seznamu římských názvů v Británii. Kdysi tu bylo ještě další místo, nazývané Augusta. Dneska se jmenuje Aust – nejspíš půjde o zkomoleninu původního názvu.“

Ellie si vzpomněla na ceduli, kterou před chvílí míjeli. „Tak se jmenuje ta vesnice za námi.“

Doug se rozhlédl po Severnu. Právě byl odliv – k hladině řeky se svažovaly hnědé písečné břehy s vyrytými brázdami, kudy odtékala voda. Z proudu vyčníval velký balvan.

„Těsně předtím, než Perceval vstoupil do hradu s grálem, dojel k řece, ale netroufal si překonat její hluboký a prudký tok. Rybář mu oznámil, že ve vzdálenosti dvaceti mil oběma směry nenajde žádný most, brod ani přívoz.“

Podíval se doleva, kde se nad řekou pohupovaly bílé kabely visutého mostu.

„Dnes máme naštěstí dálnici.“

Vrátili se do vozu a přejeli řeku na protější břeh, kde je velká malovaná cedule přivítala ve Walesu.

„Řeka Severn vždycky byla přirozenou hranicí,“ poznamenal Doug tiše. „Mezi Anglií a Walesem, Sasy a Kelty, racionální civilizací a divokou, nezvladatelnou magií.“

Ellie se zasmála. „Nejspíš jsem vyrostla na špatném břehu.“

Na příštím sjezdu z dálnice odbočili a několik kilometrů jeli mezi poli. Zastavili u golfového hřiště a Doug vytáhl ze zavazadlového prostoru dva batohy. Jeden podal Ellii.

„Uděláme si piknik.“

Ellie se nemusela ptát, co je v druhém batohu. Od návratu z Francie cítila jeho neustálou přítomnost, jako kdyby vrhal stín nebo vydával nějaký zápach. Nepůsobil na ni dobře, ani špatně, jen tu pořád byl.

Našli schůdky přes plot a ukazatel k pěšince vedoucí dolů do údolí.

„Perceval se odvrátil od řeky a vyšplhal na vrchol kopce,“ ocitoval Doug. „Odtud spatřil věže hradu, jež se téměř ztrácely mezi stromy.“

„Já žádný hrad nevidím.“

„Jde o místo obestřené tajemstvím. Objevuje se, a zase mizí.“

Vydali se po pěšině do mělké kotliny. Kolem zpívali ptáci, bzučel hmyz a Ellii do tváří pálilo slunce. Zastavila se, aby si svlékla vestu, a pokračovala v cestě s nahými pažemi. Vychutnávala si sluneční paprsky a hladila prsty dlouhá stébla trav. Pod kopcem protékal potůček; Ellie k němu přiklekla a napila se z něj. Z ledově chladné vody ji rozbolela hlava.

Údolí se zužovalo a stezka zatáčela mezi dva kopce. Doug nahlédl do mapy.

„Myslím, že jsme na místě.“

Odbočil z pěšiny a odvedl Ellii mezi stromy do prudkého svahu. Ellie cítila, jak jí v ráně na boku cuká, ale neprotestovala. Přešli pole a zastavili se u plotu s ostnatým drátem. Nebyla tu žádná brána ani schůdky a Doug rozpletl několik drátů, aby se Ellie měla kudy protáhnout.

„Nevstupujeme na soukromý pozemek?“

„Už jsme dělali i horší věci.“

Opět se zanořili do lesa. Po pobytu na osluněném poli chvíli trvalo, než si Elliiny oči zvykly na kropenaté světlo pod korunami stromů. V okolním podrostu si všimla kamenných rozvalin. Z břečťanem porostlého sloupu, který původně považovala za strom, se vyklubal roh zhroucené věže dosahující výšky sedmi metrů. Z rozbitého zdiva vyčnívaly hnědé kameny připomínající pahýly větví. Všude rostly pokroucené stromy – o kus dál stála nakloněná zeď, prorostlá kořeny velkého starého tisu.

Ellie se obrátila k Dougovi. „Jak ses o tomhle místě dozvěděl?“

„Je v seznamu velšských historických budov. Našel jsem ho online.“

„Kdyby tak sir Perceval měl přístup k internetu.“

Procházeli mezi stromy, kolem sutin starých budov, které nyní sotva vyčnívaly nad lesní půdu.

„Pochází z dvanáctého století, ale zchátral už dávno,“ vysvětloval Doug, i když ho Ellie skoro neposlouchala. „Všimni si, že trosky jsou orientovány z východu na západ. Panuje názor, že to mohla být kaple.“

„A co si myslíš ty?“

Ellie zaslechla zašustění listů. Prudce se otočila, až jí z rány na boku vystřelila rezavá bolest, a zůstala zírat.

Za nimi se objevil vousatý stařec v zelených gumovkách a prošívané vestě, s plochou tvídovou čepicí, zpod níž vykukovaly bílé zvlněné vlasy, a s jasanovou vycházkovou hůlkou v ruce. Mohl to být zemědělec nebo rybář – nebo majitel pozemků, na které neoprávněně vstoupili –, ale v jeho vážných očích se nezračila zvědavost ani zlost.

„Napadlo mě, že sem přijdete.“

„Kdo jste?“ zeptala se Ellie. Tajila dech, ale nikoliv strachem.

Stařec se opřel o hůl. „Můžete mi říkat George. Tak mě znal Harry i váš otec. Byl by na vás velice pyšný, Ellie.“

Obešel zbytek zdi z kamenů nahrubo pospojovaných maltou a poklepal na ně hůlkou. „Jestli hledáte kopí, obávám se, že jste zmeškali několik set let.“

„Tady ho Chrétien schoval?“

„Ano. Pokusil se ho před námi ukrýt v domnění, že ho tím schová i před Saint-Lazarem. Nechal ukovat repliku a tu nám odevzdal. Jeho lest nás oklamala na řadu let, když jsme si ale přečetli Le Conte du Graal, vydali jsme se po stejných vodítkách jako vy.“

„Kde je to kopí teď? Pravé kopí?“

„Na bezpečném místě.“ Zvedl žalud a promnul ho mezi prsty. „Každých pár set let dojde k jedné z takovýchto nečekaných příhod a někdo mimo bratrstvo získá jeden z našich pokladů. Vždycky se domnívá, že bude bezpečnější, když ho před námi schová, ale my ho nakonec stejně dostaneme zpátky. Tak je to nejlepší.“

Významně se zadíval na Dougův batoh. Doug o krok ustoupil a podrážděně se zamračil.

„Mohli byste se k nám přidat. Oba dva. Rozhodně jste si vysloužili rytířské ostruhy.“

„Ke komu bychom se měli přidávat?“ odsekl Doug. „K organizaci, která nedokáže ochránit vlastní členy? Která využívá nevinné lidi, a pak se na ně vykašle? Klidně byste pod tím závalem ve Francii nechali zahynout i Ellii, jen abyste zvítězili nad Saint-Lazarem.“

Po starcově tváři přeletěl bolestný výraz. „S Monsalvatem jsme byli v patové situaci déle než osm set let. Nechtěli jsme použít zbraň, kterou jsme měli v ruce, a nemohli jsme zhojit rány, jež způsobili. Nedokážete si představit, jak nás to vysilovalo. Ke konci jsme možná poněkud pozapomněli na to, kdo vlastně jsme.“

„V tom případě je tohle možná cena, kterou musíte zaplatit.“

„Dej mu to,“ řekla Ellie tiše. Doug se k ní otočil.

„Odnesla jsi to z banky a chránila to při cestách přes polovinu Evropy – mělo by to patřit tobě.“

„Jestli má ten předmět nějakou moc a jestli dokáže vykonat něco dobrého, u něj bude v lepších rukách.“

Doug ještě chvíli odolával a vzdorně se jí díval do očí. Pak ale s nevlídným zabručením odevzdal batoh starci. I když se ho Ellie ani nedotkla, cítila, jak se jí z ramen zvedá velká tíha, a věděla, že se rozhodla správně.

Stařec vážně přikývl. „Děkuji.“

„Jak tomu říkáte?“ napadlo Ellii. „Můžete mi to prozradit?“

K jejímu překvapení se stařec začervenal.

„Ani my se nedokážeme tak úplně vymanit z Chrétienova kouzla. Říkáme tomu grál.“

K autu se vraceli mlčky. Doug zprvu rázoval vepředu a sám, ale postupně zpomalil, aby ho Ellie mohla dohnat. Chytila se ho za ruku a opřela si hlavu o jeho rameno. Do kopce vyšli společně a rozdělili se jen při přelézání schůdků přes plot.

Doug se posadil na kapotu jejich vozu a Ellie ho objala. Položila mu hlavu na hruď. Ještě se jim nechtělo odjet.

„Uvědomuješ si to taky?“ zeptala se. „Že se sem už nikdy nebudeme moci vrátit?“

Doug pomalu přikývl. „V Chrétienových dílech najdeš uspořádaný svět královského dvora se zákony, zvyky a protokoly, a vedle něj divoký svět lesa, kde se pátrá po pokladech, bojuje a kouzlí. Myslím, že se právě chystáme vrátit do toho prvního. Příběh končí.“

„Některé příběhy končí,“ opravila ho s jistotou, „ale ten náš má před sebou ještě dost dlouhou budoucnost.“

Zbývalo vyřídit poslední věc, která jí nedávala spát. Chtěla to říct hned teď, dokud kouzlo nezmizí jednou provždy. Zadívala se Dougovi do očí.

„K tomu, co Blanchard říkal tu noc, když jsme byli ve sklepě u Annelise Stirtové…“

Doug ji umlčel polibkem.

„Nechci to vědět.“

Bruggy, 1184

Svíce téměř dohořela. Sedím ve vysoké věži a namáhám si oči při psaní. Během let jsem odvyprávěl mnoho příběhů o mužích i ženách uvězněných v podobných věžích. V mých příbězích jde o překážku, kterou je třeba překonat. Skutečnost je jiná.

Přežil jsem konec svého příběhu. Ten skončil už před čtyřiceti lety, ale já tu pořád zůstávám jako zpěvák na jevišti dlouho po odchodu publika. Sloužil jsem hraběti z Blois i jeho synovi, hraběti z Champagne – oba jsou po smrti. Muž, kterému sloužím nyní, Filip Flanderský, nebyl v čase mého příběhu ještě ani na světě. Platí mi rentu a já mu lichotím – píšu o něm, že je váženější než Alexandr Veliký. Předstírá skromnost, ale v skrytu duše mi chce věřit. Opěvuji jeho moudrost, lásku k pravdě, spravedlnost a věrnost. Chválím i jeho štědrost, zejména před každou výplatou.

Bruggy jsou zvláštní místo. Lidé tu jsou mrzutí a vážní a nezajímá je nic jiného než obchod. Místo silnic mají kanály, což je horší pro chůzi, ale usnadňuje to přepravu jejich zboží. Městský obchod je postaven na ovcích, ale nikdy tu neslyšíte bečení jehňat ani křik z jatek. Ovce žijí jinde, za hradbami a za mořem. Tady jsou to jen položky v účetních knihách. Připlouvají sem jako pytle hrubé vlny, jako žoky barvených látek, jako kůže pro koželuhy a tenké kůžičky na pergameny. Vlámové pasou jen svoje peníze.

Já se od nich nijak neliším. Zůstávám ve své věži zavřený před světem a s životem jsem ve styku jen prostřednictvím klepů a pověstí. Když na tom hrabě Filip trvá, sepisuji vyprávění z druhé ruky, ale především píšu svůj vlastní příběh – už čtyřicet let. Neuběhne ani hodina, abych nemyslel na ten kámen i na kopí, jež působí rány, které se nikdy nezhojí. Domníval jsem se, že když ho odevzdám, osvobodím se z jeho moci. Místo toho se mi natrvalo usídlilo v mysli.

Sepsal jsem svůj příběh, ale poslední stránky pergamenu jsou prázdné. Jako vypravěč si můžu zvolit vlastní konec, ale já nevím, jak mám příběh ukončit. Pořád ne a ne zaplnit poslední listy.

Žena na balkoně zaslechla nářek a seběhla dolů k síni, přistoupila ke královně a zeptala se jí, co se stalo.

Co se stalo?

Příběh nekončí. Pátrání pokračuje. Mohu jen vyprávět příběh, jak ho znám.

Odkládám pero. Na pergamenu se rozpíjí tmavá inkoustová skvrna, ale nedosahuje ke slovům.

Zhasínám svíci.

Poznámky a poděkování

Chrétien de Troyes je dokonalý umělec, protože ho známe jen prostřednictvím jeho díla. Do dnešních dnů se po něm dochovalo jen pět artušovských básní sepsaných v druhé polovině dvanáctého století, které se staly základem celého žánru romancí o králi Artušovi. Bez Chrétienovy imaginace bychom neznali Kamelot, Lancelota, jeho zakázanou lásku ke královně Guinevere – ani svatý grál.

Dnes si skoro nedokážeme představit svět, v němž by neexistovala legenda o svatém grálu. Chrétienova tajemná a prchavá vize byla tak silná, že ji během jediné generace jeho čtenáři začali rozšiřovat, upravovat a rozpracovávat, a tento proces probíhá dodnes. Mnozí učenci věnovali pokusům o vystopování bájných předchůdců grálu obrovské úsilí a energii. Je jasné, že archetyp životadárné nádoby se v lidské mytologii objevuje stále znovu, ale konkrétní pojetí svatého grálu můžeme připsat výhradně Chrétienovi.

Všechny obchody popisované v knize jsou zcela vymyšlené a případné podobnosti se skutečně existujícími společnostmi či jejich zaměstnanci jsou buď ryze náhodné, nebo jde o výsledek mnohem hlubšího spiknutí, než si dokážu představit.

Podobně jako Chrétien jsem sestavoval svůj příběh z řady existujících materiálů. Jsem velice vděčný všem, kteří mi pomáhali pochopit fungování londýnské City, zejména Marku Kleinmanovi, Sophii a Marcusu Greenovým, Nickovi, Edwardu Sawyerovi, Donu Simonu Wappingovi a Marku Hallamovi. Výrazně mi pomohly také zdroje z Bibliothèque Nationale de France, Britské knihovny, Knihovny Yorkské kaple a Knihovny Yorkské univerzity. Představení Tristana a Isoldy popisované v 15. kapitole je založeno na skutečném ztvárnění v Královské opeře režírovaném Christofem Loyem a s výpravou Johannese Leiackera.

V nakladatelství Random House bych chtěl poděkovat třem redaktorům, kteří na této knize pracovali – Oliveru Johnsonovi, jenž ji přijal, a Kate Eltonové a Georgině Hawtrey-Wooreové, které ji dovedly do zdárného konce –, stejně jako všem lidem, kteří se podíleli na utváření její podoby, jejím vydání a propagaci. Jednu z konstant v jinak proměnlivých časech představovala má agentka Jane Conway-Gordonová, která mi neustále poskytovala dobré koláče a rady.

Podobně jako můj hrdina Chrétien jsem začal psát, abych zapůsobil na milovanou ženu. Mé příběhy se možná nevyrovnají jeho, ale náš vztah je šťastnější: Emma stále zůstává základním kamenem všeho, co dělám. Na dlouhých únavných cestách při sbírání materiálu k této knize mě doprovázel náš syn Owen, byl v dobrém rozmaru a spokojil se s kompenzací v podobě občasného croissantu a moules frites.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai