Obléhání nebes

Tom Harper

(2013)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery, Historie

TOM HARPER je pseudonym autora historické trilogie z dob křížových výprav. Obléhání nebes je po Mozaice stínů a Rytířích kříže její závěrečnou částí. Mimoto napsal čtyři napínavé romány, z nichž Ztracený chrám, Kniha tajemství a Lazarova krypta vyšly česky. Pod vlastním jménem Edwin Thomas publikoval tři historické knihy z doby Napoleona. Narodil se v roce 1977 v Německu, vyrůstal v Belgii a Americe. Vystudoval dějiny na britské univerzitě v Oxfordu a nyní s manželkou žije v Yorku. V letech 2005 a 2006 uspořádal soutěž Asociace spisovatelů detektivních příběhů (CWA) pro začínající, dosud nevydávané autory.

OBLÉHÁNÍ NEBES líčí závěr putování Demetria Askiata v řadách Boží armády k branám Jeruzaléma.

Křesťanským bojovníkům se podaří Svaté město dobýt až po urputném boji, který se uvnitř hradeb změní v nelítostný masakr všech, kdo obléhání přežili.

Demetrios se vrací do Konstantinopole, protože svůj úkol splnil, ale úspěch první křižácké výpravy byl jen dočasný…

BOJOVNÍCI první křížové výpravy překonali mnohé útrapy, vyhráli četné bitvy a dorazili na dohled Jeruzaléma. Tam se ale jejich postup zastavil. Velitelé, zmítaní žárlivostí, sahají ke všem prostředkům, i k podvrženému nálezu svatého kopí.

Byzantský „detektiv“ Demetrios Askiates působící jako císařův vyslanec, úspěšně rozplétá četné intriky, dostává se až do Egypta a je i aktérem rozhodujících bojů při nichž jde o krk jemu i jeho rodině.

V závěru Harperovy trilogie je cíle dosaženo, Jeruzalém je dobyt, ale za úděsnou cenu neslýchaných zločinů a krveprolití, které natrvalo znepřátelily Východ a Západ.

TOM HARPER

Přeložil Pavel Vereš

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2013

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2006 Tom Harper

All rights reserved.

Z anglického originálu Siege of Heaven

(Published by Century, London, 2006)

přeložil © 2013 Pavel Vereš

Redakce textu: Jiří Pacek

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky © 2013 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-270-1

Dějiny

Pád města Říma nepřinesl zánik říše. Ta přežívala na východě, v hlavním městě císařství Konstantinopoli. Ještě tisíc let po prvních císařích zůstávala největší velmocí křesťanstva. Ale ohrožovala ji nová nebezpečí a stará říše už nebyla schopna se bránit. Císař Alexios se proto v zoufalství obrátil na západ, na potomky týchž barbarských kmenů, které vyvrátily první Řím. Hledal tam žoldnéře, jenže papež Urban vycítil příležitost pro papežství ve svém věčném zápase se světskou mocí a zareagoval úplně jinak. Zahájil svatou válku – ozbrojenou pouť, jež se měla probojovat až do Jeruzaléma a vysvobodit město z rukou Turků, kteří ho měli v držení. Na jeho kázání odpověděli muži i ženy v celé Evropě, jak rytíři a vznešení páni, tak desetitisíce prostých rolníků.

Vojsko dorazilo koncem roku 1096 do Konstantinopole a po obtížných jednáních, jež se málem zvrhla ve válku, jeho předáci složili přísahu, že země, které získají, předají císaři Alexiovi. V létě roku 1097 se armáda přehnala Malou Asií, kde dosahovala jednoho vítězství za druhým, ale nakonec se zastavila před nedobytným pevnostním městem Antiochií. Následovalo osm měsíců úporného obléhání. Když byli křižáci na pokraji zkázy, město konečně dobyli. Bylo to opravdu na poslední chvíli, protože už za pár dní dorazilo obrovské muslimské vojsko, jež mělo město vyprostit. Teď se křižáci, kteří právě dobyté město zpustošili, sami ocitli v pasti. Neměli na vybranou, a tak sami podnikli útok, a třebaže stáli proti ohromné přesile, na hlavu porazili armádu muslimů, jejichž moc tak zlomili na celé pokolení.

Bitva o Antiochii, u níž nastala krize první křížové výpravy, tak byla vyhrána. Ale armáda Boží se jak po fyzické, tak psychické stránce zcela vyčerpala a její vůdci se ihned rozkmotřili kvůli dělbě kořisti, jež jim právě spadla do klína. Cesta se sice otevřela, ale v srpnu 1098, dva roky poté, co vojáci opustili vlast, zůstávalo dobytí Jeruzaléma stále v nedohlednu.

I Pustina

srpen až prosinec 1098

Rekviem

Davy se srotily brzy, neboť lidé věděli, že už jim zřejmě moc života nezbývá. Vyhrnuli se ze svých chatrčí a vydrancovaných domů a postavili se na okraj ulice, kterou vroubili celou půlmíli, aby uviděli tu mrtvolu. Kojenci, kteří záhy osiří, seděli tatínkům na ramenou, zatímco děti, které sotva přežijí žně, se honily v davu všemi směry. Opatrnější lidé si tváře zahalili šátky nebo si ruce ovinuli nějakou látkou, ale většina lidí dosud té hrozbě ani nevěřila. Vyšplhali na popraskané střechy starých kolonád, vylezli na polámané pilíře a zaplnili horní poschodí okolních domů, aby měli lepší vyhlídku. Mnozí z nich v nadcházejících týdnech a měsících zemřou, ale nikomu z nich nebude dopřán tak velkolepý pohřeb jako tento. Kdekdo by byl rád, kdyby jeho hrob byl aspoň označen. A tak se jich tu mačkaly tisíce – natahovali krk, aby viděli co nejlépe, a možná pochopili, že tahle památná příležitost bude nakonec muset stačit jim všem.

Věděli jsme, že se průvod dal do pohybu, když se rozhlaholily zvony. Matky utišily děti a dav upřel zraky k jihu. Srpnové slunce se vyšplhalo přes hřeben hory nad městem a nevanul žádný vítr, který by zvedl prach, jenž na nás ulpěl. Doufal jsem, že nosiči rakve se nebudou v tom parnu s mrtvolou loudat.

Průvod vedla čtveřice kněží pohupujících zlatými kadidelnicemi. Z tepaných nádob se vznášely obláčky kadidla, jež plnily a osvěžovaly jitřní vzduch. Pak následovalo osm dalších kněží s dlouhými svíčkami, jejichž plameny byly v prudkém slunečním žáru neviditelné. Za nimi se objevilo cosi vskutku zvláštního: šel tam úplně sám jakýsi dlouhán oblečený nikoli jako kněz, nýbrž jako poutník. Když před sebe zvedl ruce, rukávy roucha mu splývaly dozadu. Nesl zlatou skříňku vykládanou křišťálem a perlami. Tak ho to oslňovalo, že měl úzké oči skoro zavřené, až málem neviděl. Všichni v davu se pokřižovali, když je míjel, poněvadž skříňka obsahovala relikvii svatého kopí, toho, které Kristovi na kříži probodlo bok. Jenom díky jeho božské moci jsme město dobyli. Aspoň si to lidé mysleli.

Za ním nesla čtveřice rytířů na katafalku mrtvé tělo. Zahalovala ho bílá rouška, od níž se tam, kde ji spínaly jehlice, odráželo stříbrné světlo. Slunce prosvítalo látkou a naplňovalo ji jasem, takže se proměnila v jakousi zamženou svatozář kolem mrtvoly. Viděl jsem obrysy jeho těla pod ní. Ruce měl zkřížené na hrudi. Ležela na něm také biskupská mitra a dřevěný kříž.

Všichni lidé kolem mě bez vyzvání padli na kolena a přidali se k mohutnícímu antifonátnímu zpěvu, který zanotovali kněží.

Kéž tě andělé odvedou do ráje,

kéž ti mučedníci vyjdou v ústrety na uvítanou

a odnesou tě do Svatého města, Jeruzaléma.

Jinde jsem slyšel poutníky, jak vzývají jeho jméno a šeptají slova požehnání a na rozloučenou. Adhemare. Bůh tě provázej do ráje. Bůh ti žehnej, Adhemare.

Po horké tváři se mi skutálela studená slza. Biskupa Adhemara jsem moc dobře neznal, ale byl jsem u něj, když umíral, a slyšel jsem jeho poslední zpověď. Věděl jsem, s jakým úsilím působil jako pastýř Boží armády, jak se snažil udržet její jednotu proti prudkým rozepřím a ambicím, které ji rozdíraly. Věděl jsem, jakou úzkostí trpěl při tomto úkolu. To ho vlastně zabilo, a právě proto tolik mužů i žen, kteří ho znali jenom z jeho kázání, nyní plakalo. Upřímně nad ním truchlili, ale ještě víc cítili obavu z toho, co bude teď.

Modlitby ustaly, jako když utne. Katafalk už byl pryč a za ním následoval průvod mužů. Každý z nich se snažil okázalostí smutečního šatu předstihnout ostatní. Jako první kráčel na základě svého postavení i podle práva přednosti Raymond, hrabě de Saint-Gilles. Byl to jednooký muž se šedivými vlasy i vousem, jenž vypadal ještě šedivější, když se hrbil s berlí v ruce. Patrně to měla být poutnická berla určená pro nejzbožnější věřící, ale spíš sloužila jako opora v nemoci, kvůli níž ho nedávno málem potkal týž osud jako biskupa Adhemara. Za ním šel mladší muž, Bohemund, jenž ani neskrýval svou netrpělivost a šel tak rychle, že šourajícímu se Raymondovi málem šlapal na paty. Bohemund byl o hlavu vyšší než všichni ostatní přítomní, tmavé vlasy měl nakrátko zastřižené a na bledé tváři se mu zračila nezkrotná pýcha. Měl v sobě něco, co přitahovalo zraky lidí, kteří z něj pak nespouštěli oči – nebylo to jenom jeho mohutnou postavou, ale také jakousi aurou moci nebo nebezpečí. Náklonnost rozhodně nevzbuzoval: když šel kolem, tváře lidem tuhly a několik hlasů se přidalo k dalšímu chorálu, který představoval vzdorný kontrapunkt prozpěvování kněží. Vladaři této země jsou jenom prach. Bohemund se tvářil, že si toho nevšímá.

Trochu stranou od ostatních šel třetí muž z této skupiny: plavovlasý lotrinský vévoda Godefroi, jenž měl široká ramena a plnovous. Podle názoru většiny lidí to byl po Bohemundovi a Raymondovi nejmocnější z knížat. Jeho moc ještě násobilo to, že byl natolik moudrý, aby se nezaplétal do jejich sporů. Kráčel ztuha, pohledem mířil přes muže před sebou a upřeně sledoval katafalk vpředu.

V průvodu teď následovala hrabata a vévodové, méně významná knížata a rytíři, biskupové a další duchovní. Jakmile prošli, vyhrnuli se za nimi lidé z davu. Vpředu dorazil katafalk do chrámu a já jsem uviděl, jak se velké vyřezávané dveře otevřely dokořán, aby jimi tělo prošlo ke kněžišti. Nad ním odrážela stříbrná kupole chrámu světlo oblohy. Kněží teď spustili novou píseň:

Tys mne učinil z hlíny

a obdařil mne tělem:

ach, Pane, můj vykupiteli, pozvedni mne

o posledním dni.

Jakmile vznešení páni zaujali svá místa u otevřeného hrobu pod kupolí, prostí lidé se mezi sebou začali strkat, aby se vmáčkli dveřmi dovnitř. Byl jsem mezi nimi. Zmocnilo se jich jakési záštiplné šílenství – připomínali spíš krysy utíkající před požárem než smuteční hosty vstupující na svaté místo, ale vydělával jsem si na chlebíček v přeplněných ulicích Konstantinopole dost dlouho, abych se uměl mezi nimi protlačit. Rozdával jsem rány i šťouchance loktem a nakonec jsem přešel práh chrámu a prodíral se kolem kněžiště, až můj další postup s konečnou platností zastavilo samo sevření okolních postav.

Na opačném konci chrámu začal pohřeb. Tělo bylo zvednuto z katafalku a nyní se vznášelo na hedvábných provazech nad hrobem, u něhož klečela shromážděná knížata. Hrabě Raymond před sebou pevně sepjal ruce a kolébal se na kolenou vpřed a vzad. Bohemund sklonil hlavu, i když mu pořád poškubávala kradmými, ostražitými pohyby. Za nimi jsem viděl dvě potemnělé postavy, jak čekají ve stínech s rýči obrácenými nahoru jako srpy – byli to hrobníci. Moc dřiny na ně nečekalo, protože hrob byl vykopán před pouhými sedmi týdny. Na dně jámy totiž byla nalezena relikvie svatého kopí, které teď spočívalo ve zlatém relikviáři, i když se ozývaly i hlasy, že připomíná spíš pokrývačský hřebík než hrot kopí. Sám Adhemar se hodně zpěčoval, než uvěřil jeho pravosti, a ocitl se v notných rozpacích, když musel potvrdit jeho moc. Myslím, že by se sám sotva rozhodl strávit věčnost na jeho místě.

Tichý sbor mramorových svatých přihlížel, když bylo tělo spouštěno do jámy. Víko sarkofágu bylo se skřípotem odtaženo na své místo a kolem stříbrné kupole se rozlehlo zadunění. Antiošský patriarcha učinil u hrobu znamení kříže a pak do jámy vhodil vavřínovou snítku, zatímco přítomní věřící na rozloučenou smutně vzdychli – bylo to jako zvuk meče vytahovaného z hrudi umírajícího člověka.

„Kéž Bůh soudí jeho hříchy milostivě,“ pronesl patriarcha. „Kéž Kristus, náš dobrý pastýř, ho dovede v bezpečí domů. A kéž žije šťastně na věky věkův, se všemi svatými, v přítomnosti věčného Krále.“

Amen.

O kámen zaskřípal rýč, když hrobníci začali zahazovat jámu zeminou.

1

Pohřební hostina se konala v paláci, což ovšem nebylo nic jiného než rozlehlé nakupení zanedbaných nádvoří a všelijak nevhodně pospojovaných věží na jižním konci města. Před jeho branami se již shromáždil dav truchlících, kteří čekali, až na ně po hostině zůstanou různé zbytky, zatímco rota normanských rytířů se opírala o kopí a nevraživě si je prohlížela. Zato já jsem se těšil větší přízni. Prošel jsem strážnicí na vnitřní nádvoří, kde jsem si rovněž vysloužil nepřívětivé pohledy Normanů. V plánech jejich nepřátel jsem zaujímal určité místo.

Duchovní a vznešení páni různého významu se srotili na nádvoří, zatímco horký vzduch prosytil pach pečeného masa a hořícího tuku. Vzal jsem si od sluhy číši vína, usrkával z ní a držel jsem se ve stínu u zdi. Vzal jsem si svou nejlepší tuniku a boty, zastřihl jsem si vous, naolejoval vlasy a ovázal si ruku čerstvým obvazem, ale přesto jsem mezi tyhle lidi nezapadl. Byl jsem příliš obyčejný, a navíc Řek. Za to, že jsem se tam vůbec ocitl, jsem vděčil zbabělosti určitých urozených pánů. Kdysi jsem přišel s armádou Boží jako pozorovatel – tedy vlastně špicl –, ale když můj nadřízený důstojník, nekonečně vznešenější Tatikios, spěšně odtáhl od Antiochie, nebyl po ruce nikdo jiný, a tudíž jsem se stal císařovým vyslancem. Dokonce jsem nosil jeho pečetní prsten, který mi Tatikios odkázal, než ze strachu o život uprchl od Antiochie. Ne že bych po téhle roli zrovna toužil.

„Demetrie Askiate.“ Při zaznění svého jména jsem se otočil a uviděl po svém boku patriarchu Antiochie. Zůstal ve městě po celou tureckou okupaci, dokonce i během oněch osmi měsíců, kdy ho obléhali Frankové. Za svou víru draze zaplatil. Někdy ho Turci pověsili z hradeb a pokřikovali na naše lukostřelce, jen ať střílí, jindy ho vstrčili do klece na vrcholu věže nebo ho pálili žhavými železy. Nedovedl jsem pochopit, jak to všechno snesl, ale jakmile jsme Turky vyhnali z města, znovu se chopil svého ornátu a berly a vrátil se na své místo v katedrále. Úctu mu projevovali i Frankové, kteří jinak měli pro řeckou církev jenom pohrdání a nedůvěru.

Podíval se ven přes nádvoří. „Co myslíš, kolikrát ještě uvidíme všechny Franky, jak jsou v míru pospolu?“

Pokrčil jsem rameny. „Řekl bych, že dokud se jim nepovede dorazit až do Jeruzaléma.“

„To doufám. Když biskup Adhemar zesnul, ztratili svou vedoucí postavu. Je mezi nimi příliš těch, kdo třímají moc, ale nikdo s autoritou. A to je ještě čeká vskutku daleká cesta.“

„Pro mě příliš daleká, otče.“

Patriarcha pozvedl obočí. „Ty nepůjdeš do Jeruzaléma?“

„Ne,“ dovolil jsem si mu odporovat. „Než se dostanu domů, budu pryč přes rok. Mám dvě dcery, které zanedbávám, a – díky Bohu – už i vnuka, kterého jsem ale ani neviděl. Cesta do Jeruzaléma by mě zavedla ještě dál od domova a do horších nebezpečí.“

„Co na to řekne císař?“

Neodpověděl jsem. Každé vysvětlení by znělo chabě, ne-li ostudně před člověkem, který podstoupil tolik utrpení jako patriarcha. Naštěstí mne neodsoudil.

„Bůh povolává každého z nás na různé cesty,“ řekl. Nebylo mi jasné, zda to znamená útěchu, nebo varování. „Ale než tě On povolá nazpět do Konstantinopole, budu pro tebe mít úkol. Jeden člověk…“ Odmlčel se, když jeho oči pohlédly přes mé rameno, a já jsem se pootočil, abych se podíval, co sleduje. Čekala tam dvojice latinských biskupů, kteří zjevně usilovali o rozhovor s patriarchou. Ten se na ně mile usmál a jemným šťouchnutím do lokte mě odvedl stranou. „Najdu si tě později.“

Už jsem neměl s kým mluvit, protože jedinými Řeky jsme tam byli s patriarchou my dva a já byl příliš bezvýznamný, než abych kohokoli přitahoval. Mohl jsem proto v tom okamžiku klidně odejít – zmizet ze zchátralého paláce, města i samé země a honem spěchat do Konstantinopole. Prahl jsem po tom. Jenže jsem byl císařovým zástupcem, i když velmi prostého původu, a to s sebou neslo jisté závazky. Antiochie přece byla ještě před třinácti lety byzantským městem, než ji dobyli Turci, a císař Alexios nepovolal tuhle armádu barbarů jenom proto, aby místo Turků spadla do klína jim. Císař po ní toužil – zčásti pro bohatství jejího obchodu, zčásti pro její polohu klíčové pevnosti na jižní hranici jeho říše, zčásti pro svou pýchu. Ale Bohemund by Antiochii raději vydal zpátky Ismaelitům, než by ji vrátil císaři, i když mu odpřisáhl, že to učiní. A dokud jsem tam zůstával, připomínal jsem mu jeho závazek jako jakýsi lidský symbol císařova nároku. Nebylo to právě pohodlné postavení.

Pohrával jsem si na prstu s pečetním prstenem: díval jsem se, jak se sluneční svit odráží od jeho širokého kotouče a přebíhá po okolních obličejích. O upřímnosti jejich zármutku jsem sice nepochyboval, ale už jsem viděl, jak se vytrácí – byl pohřben do půdy pod katedrálou. Obzvlášť jeden člověk vypadal, že smutek rychle překonal, což možná vysvětlovalo, proč postává sám. Tenhle vyzáblý dlouhán s křivým nosem sice v pohřebním průvodu zaujal čestné místo, ale tady si ho nikdo nevšímal.

Mé zraky se proťaly s jeho, zúženými nevraživostí, ale pak si zřejmě řekl, že než samota, to už je lepší moje společnost, a v jeho očích polevilo napětí. Já bych se možná rozhodl jinak, ale než jsem se stačil vytratit, přiloudal se ke mně a zíral na mě shora – krk měl ohnutý jako jeřáb.

„Petře Bartoloměji.“ Pozdravil jsem ho beze špetky nadšení. „Tak se zdá, že jsme na téhle hostině jako dva žebráci.“

Uraženě se na mě podíval, což jsem ostatně očekával.

„O tomto památném dni by se ke mně neměli otáčet zády. Bez kopí – toho kopí, které jsem našel já – by biskupovým odkazem byly leda kosti a prach.“

Patrně měl pravdu. Vždyť právě Petr Bartoloměj měl ono podivuhodné vidění – i když kdekdo tvrdil, že mu lze sotva věřit –, které mu povědělo, kde je to kopí ukryto, a právě tak Petr Bartoloměj skočil do jámy a vyhrabal odtamtud holýma rukama onen úlomek, když už to všichni ostatní vzdali. Byla to tatáž jáma, kde nyní ležel hrob biskupa Adhemara.

„Knížata mají krátkou paměť,“ pravil jsem vyhýbavě.

„Tak krátkou, že dokonce zapomínají, proč nás sem Bůh povolal. Koukni na Bohemunda.“ Petr Bartoloměj ukázal vpravo od sebe, kde byl Bohemund zabrán do rozhovoru s vévodou Godefroiem. Oba muži se tentokrát kupodivu obešli bez hloučků rytířů a pochlebníků, kteří je obvykle doprovázeli. „Má Antiochii a to mu stačí.“

„Nebude ji mít, jestli císař prosadí svou vůli,“ řekl jsem. Petr Bartoloměj si mě nevšímal.

„Vojáci armády Boží mají větší význam než všechna knížata. Přece jsi dneska ráno viděl poutníky v průvodu. Už zuří, že jsme se dosud nevydali dál na Jeruzalém. Když je teď Adhemar po smrti, komu svěří svou důvěru, aby za ně poctivě mluvil, až se knížata sejdou?“

Na rozdíl od všech minulých vojsk nevypravil armádu Boží do pole žádný panovník ani za svůj vznik nevděčila náhlé potřebě. Utvořila se po kázání hlásajícím válku poutníků. Na výzvu odpověděli rytíři a vojáci, ale také ohromné množství prostých rolníků. Nenabízeli jiné služby než obyčejnou lopotu, ovšem potřebovali mnohem víc zásob i ochrany, než si zasloužili. Jenže v prapodivném světě armády Boží si svou nevinností získali vážnost. O spravedlivou věc usilovali tak, jak se tím nemohl pyšnit žádný z rytířů či knížat, a tudíž se těšili zvláštnímu přístupu jako ke svatým.

Upřel jsem na Petra pozorný pohled. Na jeho zkřivené tváři se zračila tak ryzí naděje, až vzbuzoval lítost. Po několik šťastných dní platil za zachránce armády, nálezce kopí a spasitele Antiochie. Ale teď tahle vzpomínka bledla a on sám zase upadal do bezvýznamnosti. Viděl jsem, jak ho to zraňuje, jak zarytě se snaží zadržet nevyhnutelný úpadek svého čelného postavení.

„I jiní muži se snažili postavit se do čela poutníků,“ varoval jsem ho, „ale nikdy to neskončilo dobře.“ Tím prvním, kdo tak učinil, byl samozvaný poustevník, jenž se rovněž jmenoval Petr. Ten svedl poutníky příslibem Boží ochrany před meči a šípy. Stačila jediná, strašlivá bitva a ukázalo se, jak falešný byl tento slib.

„Bůh z tebe učinil nástroj Svého úmyslu a dal ti zázračné vidění.“ Bylo těžké uvěřit, že by si kdokoli vybral pro takový účel právě Petra Bartoloměje, ale tak tomu snad bývalo s vizionáři vždycky. „O tomhle může většina lidí po celý život leda snít.“

Opět se podíval uraženě a škubl hněvivě hlavou, i když jsem ho tentokrát nechtěl dráždit. „Většina lidí ani nesní. Lezou po zemi s čenichy u půdy jako prasata, která se ani nezastaví, aby si položila otázku, proč si vlastně hospodář dává tu námahu, aby je živil. Pokud jde o mne, Boží plán neskončil tím, že jsem našel to kopí – naopak sotva započal. A pokud jde o naplnění Jeho plánu, tahle vypasená knížata se ještě budou proklínat za to, že se ke mně chovají jako k chámovi.“

Hlas mu zesílil, takže zněl mnohem hlasitěji, než bylo moudré ve společnosti mužů, které právě hanobil. Teď si to uvědomil a rozhlížel se kolem v divém vzdoru, aby uviděl, jestli nevyvolal nějakou odezvu. K jeho okamžité úlevě, jež vzápětí ustoupila hněvu, nikdo z okolních vznešených pánů mu nevěnoval sebemenší pozornost.

„Ti si mě už brzo budou všímat!“ zamumlal. Nechal mě být a vyrazil pryč davem.

Povzdychl jsem si. Věděl jsem toho tolik o jeho životním příběhu – o nemravných chorobách, jež mu zpustošily tělo, koketování s kacířstvím, které mě málem stálo život –, že jsem nemohl podlehnout jeho svodům, ale přesto mi ho bylo líto. Dovedl jsem si představit, jak se cítí. Vždyť jsem zhruba před rokem sám volně kráčel síněmi paláce v Byzantiu, dokonce jsem byl na kratičkou chvilku císařovým důvěrníkem. A nyní jsem se ocitl v pustině za pomezím civilizace, ne snad z trestu nebo že bych byl v nepřízni, ale prostě z toho důvodu, že mě sem zavedl život.

Rozmluva s Petrem Bartolomějem mě odvedla ze stínu do středu nádvoří, kde pražilo slunce. Hledal jsem další číši vína, která by uhasila moji žízeň, i když jsem věděl, že toho budu později litovat, ale nebyla žádná na dohled. Procházel jsem se podél okraje davu, prohlížel si známé tváře a v duchu jsem se tázal, jaký úkol asi pro mě patriarcha má.

„A půjdeš dál až do Jeruzaléma?“

Ten hlas zazněl tak blízko a sama otázka natolik zaměstnávala mou mysl, až jsem si pomyslel, že byla položena mně. Teprve když jsem se otočil, pochopil jsem, že jsem se zmýlil: ten, kdo ji vyslovil, byl ke mně zády, ani netušil, že tam jsem, zatímco jeho společník stál vedle něho. Oba byli oblečeni do skvostně tkaného šatu – zlatá vlákna jim na rukávech vyznačovala znamení kříže. Ihned jsem rozpoznal vévodu Godefroie a Bohemunda.

„Složil jsem přísahu, že se pomodlím u Kristova hrobu,“ odpověděl Bohemund vévodovi. „Ale nespěchám. V dané chvíli si příliš mnoho záležitostí žádá moji přítomnost v Antiochii.“

„Hrabě Raymond má patrně vlastní odpovědi na tyhle otázky.“

Bohemund prudce mávl rukou. „V Antiochii bude jenom jeden pán, ale hrabě Raymond to nebude. A nebude to ani král Řeků.“

Godefroi neřekl nic, čím by mu odporoval. Místo toho prohlásil: „Bez tvého vojska bude cesta do Jeruzaléma delší a obtížnější.“

Bohemund opět zaplašil jeho obavy. „Naše vítězství Turky zlomilo na celé pokolení. Se silnou Antiochií v zádech můžeš být v Jeruzalémě za dva týdny. Jestli máš pořád v úmyslu tam jít.“

Zezadu jsem uviděl, jak Godefroi pomalu přikývl. „Půjdu.“

„Abys ctil svou přísahu?“ V Bohemundově hlase byl znát posměch.

„Abych ctil Boha a abych naplnil osud, jak byl pro mě napsán.“

Bohemund se zasmál. „Napsán v tvé knize?“

„Napsán v mé knize,“ přisvědčil Godefroi. Zato v jeho hlase nebylo vůbec veselí.

„A co je to za knihu?“

Tato rozjařená otázka se ozvala za mnou. Godefroi a Bohemund se s trhnutím otočili a já jsem se najednou ocitl mezi nimi a patriarchou, který se vynořil z davu, aniž si toho někdo všiml. Nyní tam stál s úsměvem a očekáváním na tváři.

„Kniha moudrosti,“ odpověděl Godefroi zprudka.

Patriarcha přikývl. „Dobře. Potřebujeme Boží moudrost, aby nás vedla, zejména teď, když zesnul Adhemar. Byl to dobrý a moudrý člověk. Vaše armáda ho bude postrádat.“

Bohemund našpulil rty a vydal ze sebe zvuk, jako když pšoukne kůň. „Dobrý člověk? Turky a Saracény nemůžeš zabíjet dobrotou. A moudrostí taky ne.“

„Moudrosti je zapotřebí, aby se armáda udržela pohromadě, zejména když má dojít do svého cíle.“ Patriarcha na Bohemunda upíral klidný pohled. „Ale to už možná není vaším úmyslem.“

„Jako kdyby to někdy bylo úmyslem Řeků!“ Bohemund si ani nepočkal na odpověď, vyprázdnil svou číši a odběhl do davu. Godefroi ještě chvilku počkal, zatímco na mě upíral drsný podezřívavý pohled, a pak ho následoval. Přitom se zdálo, že jsem nebyl jediný, kdo tajně poslouchal: když se Godefroi odvrátil, uviděl jsem Petra Bartoloměje, jak poblíž bezostyšně lelkuje.

„Demetrie!“ Patriarcha tam byl pořád. Teď si mě měřil s očekáváním v očích. „Dovol, abych tě představil…“ Trochu se odšoural stranou, neboť někoho vyhlížel v davu. Ať už hledal kohokoli, nenašel ho. Ale na opačné straně nádvoří zachytil hrabě Raymond jeho zrak a přibelhal k nám. Patriarcha si povzdychl.

„Ale tady přichází hrabě Raymond. Sklíčila ho novina, že nás opouštíš.“

„Jsem rád, že mě aspoň někdo bude postrádat.“

Hrabě Raymond se zastavil a upřel své jediné oko na mě. I po jeho nemoci si podrželo zuřivou sílu. „Vždy jsem byl nejstálejším spojencem tvého císaře, což mi mezi ostatními knížaty vyneslo jen málo přátel. Dokonce jsem tak zkoušel věrnost mnohých svých lidí. Jestli mě teď opustíš, je to, jako kdybys město předal Bohemundovi.“

„Císař tě neopustil,“ ujistil jsem ho. „Poslal do Antiochie nového vyslance. Až dorazí, půjdu domů.“

„Vyslance? Takže sám císař nepřijde?“ Na člověka, který vybojoval víc bitev než Caesar, vypadal hrabě Raymond najednou velice zranitelně, jako bezradné děcko hledající svého otce.

„Císař má říši, kterou musí spravovat. Je ho zapotřebí v Konstantinopoli a nemůže si sám dovolit cestu do Jeruzaléma.“

„Cha! To ještě potrvá dlouho, než uvidíme Jeruzalém. Nejdřív se musíme rozhodnout, co uděláme s Antiochií. Bohemund se jí snadno nevzdá.“

„Budeš s ním o ni bojovat?“ zeptal jsem se.

Raymond přimhouřil oko. „Mám nejvznešenější titul, největší armádu a nejbohatší pokladnu. Těším se podpoře jak tvého císaře, tak rolnických mas. A především mám svaté kopí. To už něco váží. A těžko se tomu vzdoruje, pokud by někdo byl tak pošetilý.“

V duchu jsem si představil Adhemarovo zahalené tělo ve studené zemi pod chrámem. Přesně tyhle rány se usilovně snažil zacelit: obracel by se v hrobě, kdyby slyšel, jak se opět a tak brzo otevírají.

„Když nebudete opatrní, nezbude nic, oč se má bojovat,“ pronesl patriarcha tiše. „Adhemar se nestane poslední obětí choroby, která ho stála život. V polích za městem je už teď víc hrobníků než rolníků.“

Ani mně to neuniklo. Sotva jsme setřásli hmatatelnou hrozbu turecké armády, do našich řad se vplížil nový, neviditelný nepřítel. Nejprve po jednom a po dvojicích, pak po tuctech a větších počtech muži chřadli a umírali. Opojeni vítězstvím, příliš dlouho jsme si toho nevšímali – a najednou nás smrt kosila po tisících. Ze zvyku jsem položil ruku na hruď, abych se dotkl stříbrného křížku, který tam vždy visel, jenže ten byl teď pryč. Věnoval jsem ho jednomu zesnulému, takže už mi nemohl pomoci. Dopřej mi dost času, abych znovu uviděl svou rodinu, modlil jsem se mlčky. Alespoň tohle.

„Proti moru nic nezmůže ani Bohemund,“ řekl Raymond. „Povídá se, že ustoupí na pobřeží, než morová rána pomine.“

„Nebylo by moudré snažit se využít jeho nepřítomnosti,“ varoval ho patriarcha.

Raymond se zasmál – byl to skřípavý a drsný smích starce. „Žádné strachy, otče. Nepřežil jsem třiašedesát zim, jen abych zahodil život při dobývání města nakaženého morem. Odtáhnu trochu na jih a budu odtamtud sledovat Bohemunda.“ Paží ukázal po shromáždění. „Nebudu jediný. Když už se konal pohřeb, ti lidé se rozejdou. Do půlnoci nezůstane v Antiochii jediný panoš.“

Omluvil se, že musí odejít, aby si promluvil s některými ze svých družiníků. Patriarcha se díval, jak jde pryč.

„Čím dřív dorazí do Jeruzaléma, tím líp.“

„Proč?“ zeptal jsem se. „Abys neměl v cestě ani jeho, ani Bohemunda?“

Patriarcha zavrtěl hlavou. „Protože jinak Raymondovi hrozí, že se rozpoltí. Odpřisáhl, že dorazí do Jeruzaléma a vysvobodí ho od Turků, což je svatá přísaha. Jenže není schopen odpoutat se od Antiochie. Musí si vybrat mezi svědomím a pýchou. Obávám se, že ho tahle volba zlomí.“

„Radši ne, protože on je jediný spojenec, kterého tady máme.“

„Pak se za něj musíme modlit.“

Několik okamžiků jsme oba sledovali, jak lidé v hustém davu chodí sem a tam. Pak patriarcha cosi zamumlal, že někoho poznává, zatahal mě za rukáv a svižně mě odvedl ke kolonádě na okraji nádvoří. O jeden ze sloupů se lenivě opíral jakýsi dlouhán v černém hábitu a okusoval kuřecí kost.

„Tohle je člověk, kterého jsem ti chtěl představit – bratr Pakrad.“

Vypadalo to, že patriarcha má radost, že ho našel, ale já jsem byl obezřetnější. Moc se totiž nepodobal mnichům, které jsem poznal za svého krátkého období novice – byly to křehké duše s vybledlýma očima a zády ohnutými ze života stráveného rozjímáním nad rukopisy a modlitbami. Černé skvrny za nehty a na jeho popraskaných zubech nepocházely od inkoustu, nýbrž od špíny a v jeho rukou byla síla, jež měla sotva původ v častém držení breviáře. Nafialovělý pás lysého místa na nejvyšším bodě jeho lebky vypadal čerstvě a tam, kde řezala břitva, zůstaly malé krvavé podlitiny.

„Bratr Pakrad přišel z kláštera Ravendanu. Je to v horách, severovýchodně odsud.“ To jméno mi nic neříkalo. „Teď to jsou rozvaliny. Turci ho vydrancovali, když dobyli Antiochii.“

Upřeně jsem se podíval na mnicha. Byl zjevně příliš mladý na to, aby byl tehdy novic. A ani to nevypadalo, že by ho ta vzpomínka nějak zkrušila.

Patriarcha se trochu předklonil a ztišil hlas. „Turci klášter srovnali se zemí a vykradli ho, ale jeho největší poklad nenašli. Je to ostatek ruky svatého Pavla.“

„Jeho pravé ruky,“ upřesnil mnich. „Téže ruky, která držela pero, jež napsalo epištoly.“

Povzdechl jsem. Nechtěl jsem urážet víru stařičkého patriarchy, ale stejně tak jsem nedovedl zakrýt nevoli. „Na tomhle tažení jsem už viděl ostatků dost a dost.“

K mému překvapení patriarcha přikývl. „Samozřejmě. Ruka svatého, dokonce i největšího ze svatých, může člověka pouze směrovat k Bohu. Nemůže ho učinit svatým. Ale někdy je třeba ukázat mu cestu.“ Unaveně se pousmál. „Já zastávám prastarý úřad, Demetrie, který založil sám svatý Petr. Ve srovnání s lidmi, kteří na tomto stolci seděli, jsem jako děcko lezoucí po otcově židli.“

„Nikdo ti nic nevytýká,“ namítl jsem. Má slova vyzněla neohrabaně.

Mou poznámku odbyl mávnutím ruky. „Kdo může říct, jak nás bude Bůh soudit? Prozatím se musím pokusit o obnovu církve v tomhle pobořeném městě. Frankové zbožnost nepostrádají, ale mají jen chabou víru v Řeky.“ Vzdychl. „Ruka svatého Pavla je nepřiměje, aby nás milovali, ale aspoň dodá na váze našim snahám.“

Davy kolem nás plynuly pryč – přitahovala je síň, kde už byla skoro připravena hostina. Na dusném nádvoří jsme zbyli jenom my tři.

„Potřebuju, abys ten ostatek pro mě našel.“ Patriarcha na mne upřel unavené oči. „Bratr Pakrad ví, kde je ukrytý.“ Pozvedl ruku, aby předešel mé námitce. „Vezmi tucet mužů a rychle odcestuj. Budeš potřebovat čtyři dny, abys dorazil do kláštera, a čtyři dny na návrat. Dá-li Bůh, do té doby přijde tvůj nástupce a ty se budeš moct vrátit domů.“

Zazvonil zvon, který nás svolával k hostině.

2

Od okamžiku, kdy jsme přišli do Antiochie, se náš tábor rozkládal na jednom úseku západních hradeb mezi dvěma věžemi. Zprvu nás chránil před obléhajícími Turky, i když poslední dobou jsme se museli bránit spíš proti hrozbám uvnitř města. Hradby poskytovaly strohé ubytování, ale už jsme na nich pobývali dost dlouho, aby nám jejich drsné hrany a těžké kameny přece jen trochu přirostly k srdci. Nad severní věžičkou povlával na praporu vybledlý orel a odpoledním vzduchem se linula sladká vůně fíků.

Stoupal jsem po schodech na úpatí jedné z věží a zrychloval krok. Dorazil jsem na strážnici na vrcholu a chystal se vyjít ven na hradby, když se ozvala výzva.

„Stůj.“

Klidně jsem se zastavil. Povel totiž nevyštěkl drsný hrdelní hlas strážce, protože zněl jasně a jemně – patřil ženě. Vykročila zpoza dveří a pozorně si mě prohlížela. Tvář sice měla téměř skrytou ve stínu, ale já jsem ji nepotřeboval vidět, abych ji poznal. Dlouhé černé vlasy, svázané vzadu stuhou, bystré oči, které jako by vždy viděly o kus dál než moje, rty, jež se dovedly stejně silně usmívat jako mračit, to vše mi bylo důvěrně známé z dlouhých hodin dívání. Anna.

Stála kousíček ode mne, jako by ji obklopovala nějaká neviditelná aura.

„Jdeš pozdě, Demetrie.“

„Promiň.“ Dokonce i po půldruhém roce důvěrného poměru nastávaly okamžiky, kdy v mé přítomnosti zaujímala chladný odstup lékařky. Pokaždé mě to zneklidnilo. Byl jsem vdovec a ona nebyla nikdy vdaná: měli jsme se vzít už před rokem, ale já jsem tehdy dostal rozkaz následovat armádu Boží a pak už nebyl čas. Odešel jsem s touhle armádou a ona mě doprovázela, ale ani to nezaplašilo mou úzkost. Každým dnem, kdy jsme byli pryč, se jenom zvětšovala má obava, že jí dojde trpělivost.

Udělala dva krůčky vpravo, jako by procházela kolem nějaké neviditelné hranice. „Ty ses někoho dotkl?“

„Byl jsem v davu. Jinak to ani nešlo.“

„Svlékni se.“

Od kohokoli jiného by to byla směšná žádost, ale nepřel jsem se. Zul jsem si boty, pak jsem rozepnul pásek a přetáhl si přes hlavu tuniku a spodní košili. Anna mezitím zašla zpátky za dveře a teď se znovu objevila s dřevěným vědrem a houbou. Viděl jsem, jak za ní u zdi lelkuje hlouček chlapů se snědou kůží. Srotili se, aby se koukali. Bezpochyby jim to připadalo směšné.

Anna ke mně přistoupila a ve vědru namočila houbu. Ucítil jsem protivný zápach octa a kůže mi ztuhla, když mi začala omývat tělo. Jemné tření houby snad mohlo působit eroticky, ovšem nebýt drsného pálení kapaliny a přitlumeného řehotu v pozadí. Když poklekla, aby mi přetřela slabiny, diváci vyprskli oplzlým smíchem.

„Jestli se nakazím morem, budeš mě taky takhle umývat?“ vykřikl jeden z těch chlapů.

„Až když odříznu zasažený orgán,“ odsekla mu Anna, která strávila rok života mezi vojáky, takže věděla, jak s nimi mluvit. Vstala. „Otevři ústa.“

Poslechl jsem, i když pochybuji, že v nich uviděla něco jiného než samý prach. Bedlivě mi propátrala obličej a pak mě obešla, jako by si prohlížela koně na dražbě. Konečně byla spokojená.

„Jedl jsi na pohřební hostině?“

„Už jsem říkal, že jsem držel půst.“

„Dobře.“ Vzala látku, kterou měla přehozenou přes rameno, a hodila ji ke mně. „Nová tunika. Tu druhou ti vyperu v octu.“

„Jako by už teď nesmrděla dost.“

Bosý jsem šel za ní dovnitř do hradeb, pak do nejbližší věže a vzhůru na její vrcholek. U cimbuří se rozvaloval oddíl dlouhovlasých barbarů s bledou kůží. Někteří ještě měli na sobě pancíř, i když se už dlouhé týdny nebojovalo, a vedle většiny ležely sekery s dlouhým topůrkem, jejichž drahocenné ostří bylo zabaleno do kožešinových pokrývek. Byli to Varjagové, císařovi elitní barbarští strážci a mí druhové.

Jeden z mužů postával s číší vína v ruce. Ve smečce vlků by pozorovatel podle jeho velikosti ihned poznal, že je to její vůdce. V této smečce barbarů se to dalo vyvodit ze samozřejmé hrdosti na tváři, z toho, jak pánovitě vystavoval na odiv svá mohutná ramena, a z masivního zlatého náramku na levé paži. Sebral ho jedné turecké mrtvole při bitvě u Antiochie, i když mne udivilo, že našel takový, který je dost velký na obvod jeho paží. Jmenoval se Sigurd – kdysi mi řekl, že to jméno dostal po legendárním drakobijci svých předků. Když jsem se na něj teď díval, na jeho vous barvy ohně, bylo snadné si to představit.

„Demetrie. Jdeš pozdě, jsi nahý a smrdíš starým vínem.“

„Lepší nahý nežli mrtvý.“ Oblékl jsem si novou tuniku a posadil jsem se zády ke zdi. Jeden z barbarů mi podal láhev vína a já ho lačně hltal.

„Jaký byl pohřeb?“ zeptala se Anna, jež se posadila vedle mě a vmáčkla se mi do ohbí ruky. „Bylo tam hodně lidí?“

„Tisíce.“ Napadlo mě, kolik jich asi toho bude litovat, až budou umírat.

„A knížat?“

„Byla tam všechna. Víc než moru se bála jediného – že před diváky nepředvedou svou zbožnost. Pochybuju, že teď ve městě zůstal jediný.“

„Měli bychom je rychle následovat,“ řekla Anna. „Morová mračna se už stahují nad městem. Až v něm nastane bezvládí, lůza zdivočí.“

„Zůstanou kněží, aby o prosté lidi pečovali.“

„Ti toho zmůžou. Tihle poutníci a rolníci už jsou daleko od domova příliš dlouho. Ztrácejí veškeré zábrany i rozum. Je jim to vidět na tvářích.“

Natáhl jsem unavené nohy. „My všichni už jsme příliš dlouho daleko od domova. Nepřipluly dnes nějaké lodě?“

„Slyšel jsem, že ke svatému Simeonu dorazily tři z Benátek. Ale přivezly s sebou jenom poutníky.“

Tiše jsem zaklel. Bylo to každý den stejné: čekání na loď z Konstantinopole, jež měla přivézt císařova nového vyslance, takže bych byl volný a mohl s Annou odjet domů. Každým dnem, kdy nepřiplouvala, se mi nálada kalila čím dál víc.

„Na pohřební hostině se mnou mluvil patriarcha. Má pro mě úkol.“ Stručně jsem zopakoval, co mi řekl. Když jsem se zmínil o ostatku, Sigurd si odfrkl.

„Touhle rukou si utíral prdel. Jestli si patriarcha myslí, že si tím získá přízeň Franků, šeredně se mýlí.“

Sigurda jsem znal dost dlouho, aby mě jeho neuctivost nepohoršovala, ale přesto jsem se cítil nesvůj. „Je to posvátný předmět.“

„Zdrží náš odjezd o další týden.“

„Ale jenom o týden.“ Kromě toho jsem si v hloubi duše uvědomoval, že Sigurd a já jsme se jako strážci císařových zájmů v Antiochii zrovna nevyznamenali. Turci byli sice pryč, ale když teď místo nich ovládal město Bohemund, v císařových očích to představovalo sotva pokrok. A tak jestli najdeme pro patriarchu světcovu ruku, můžeme z toho tažení zachránit aspoň něco.

Podíval jsem se na Annu v naději na podporu. Na tváři se jí ale nezračilo nic.

„Jestli oba zahynete při nějakém pošetilém dobrodružství v horách, a přitom byste už oba měli plout domů ke svým rodinám…“ Vstala. „Tak či onak, zatímco vy si jdete vykopávat staré kosti, já mám na starosti živé kosti a krev.“

Chytil jsem ji za rukáv. „V Antiochii? A co mor?“

Setřásla mi ruku. „I já mám dost rozumu na to, abych si nemyslela, že vyléčím mor. Jenže je tu jedna žena, která má za dva týdny slehnout, a já jsem slíbila, že se o ni postarám.“

„Dávej na sebe pozor.“

„Ty taky. V horách nejsou jenom mrtví svatí a rozvaliny klášterů.“

„Brzy se vrátíme.“

„A pryč budeme hned.“ Sigurd vstal. „Jestli odejdeme teď, večerní chlad nám uspíší cestu. Aelfriku!“ Mávl na poddůstojníka hrajícího kostky na desce, kterou vyryl do kamenné hradby. „Najdi tucet chlapů a postarej se o to, aby byli do půlhodiny připravení na pochod!“

Otočil se zase k nám. „Čím dřív vyrazíme, tím dřív se vrátíme. A tím dřív odejdeme navždy z tohohle proklatého města.“

3

Varjagové dovedli být na cestách docela zábavnými společníky, ale toho večera kráčeli v jednom zástupu a skoro mlčeli. Po všech těch měsících strávených čekáním v Antiochii už možná i jim přišlo zatěžko vyrazit zase na pochod. Snad je skličovala vysoká hradba pohoří Antitaurus, jež se před námi rýsovala. Každou hodinu, co jsme ušli, to vypadalo, že hory jsou ještě vyšší, ale rozhodně ne bližší. Pokud jde o bratra Pakrada, ten si to rázoval před námi a zůstával tam pořád, asi padesát kroků vpředu, s hlavou skloněnou a rukama zastrčenýma do své kutny. Z jeho směru jsem občas slyšel jenom drmolení modliteb, které k nám přivál větřík.

Když jsme byli z Antiochie pryč třetí den, dorazili jsme do hor. Vzduch teď byl studenější, i když slunce nepálilo méně, a nad námi se tyčily rozeklané vrcholky hor. Některé nižší stráně vroubily hrubé terasy a pár smělých koz spásalo travičku, která se proklubala rozpukaným kamením, ale jinak tu skoro nebylo ani památky po životu.

„Patří tahle půda tvému klášteru?“ zeptal jsem se Pakrada, když mezeru mezi námi na chvíli zacelil jeden obzvlášť příkrý úsek cesty.

Přikývl. „Není bohatý, jak vidíš. Ale my jsme prostí lidé a tak jako kozy si najdeme živobytí tam, kde můžeme.“

Po několika mílích se údolí rozestupovalo a větvilo na dvě ještě vyšší údolí, mezi nimiž byl hřeben s vrcholky. Dělila se i cesta a na křižovatce se před námi objevila zchátralá vesnice. Nebyla v ní žádná hospoda, ale našli jsme pekaře, jehož jsme přemluvili, aby nám prodal chléb a sýr k večeři. Jedli jsme ji na pustém poli, hned vedle místa, kde se cesta větvila. Všiml jsem si Sigurda, jak se na ni zamračeně dívá.

„Co se děje?“

„Nejsme první, kdo dneska touhle cestou šli.“ Spolkl poslední skývu chleba a ukázal na cestu. Tekl přes ni úzký potůček a v okolní tmavé zemi jsem uviděl rozryté otisky četných kopyt.

Bylo to příliš daleko, než abych je viděl jasně. „Třeba to byl dobytek.“

„Už jsi viděl nějakou krávu, co jsme přišli do hor?“ Sigurd ukázal trochu dál vzhůru na cestu, kde se na jednom jejím úseku zvedaly nízké hromádky jako krtiny. „Vím, že jsi bydlel dvacet let ve městě, ale i ty bys měl poznat koňský trus, když na něj narazíš.“

Otočil jsem se, abych se podíval na bratra Pakrada, který jako vždy seděl trochu stranou. „Kudy je to do kláštera?“

Pakrad ukázal doprava, k severovýchodnímu rozcestí. „Na vrcholu támhletoho údolí.“

„Ti jezdci jeli opačným směrem.“ Vysvětlil jsem mu, čeho si všiml Sigurd.

„Patrně Frankové. Možná něco zaslechli o ostatku a zašli si pro něj sami. Měli bychom si pospíšit.“ Vzhlédl. Bylo teprve po poledni, ale modrou oblohu již zahaloval opar a naše stíny byly bledší. „Teď už to není daleko.“

Možná nebylo, ale strávili jsme ještě několik dalších hodin úmorným plahočením, než jsme do kláštera dorazili. Stěny údolí byly stále vyšší a strmější a zužovaly se dopředu, zatímco na zamžené obloze houstly bachraté, nebezpečné mraky. Určitě jsme byli hodně vysoko, ale vzduch neřídl. Naopak působil těžce a tísnil nás. Pakrada se zmocnila netrpělivost a pořád pobíhal vpředu, aby prozkoumal naši cestu, zatímco my ostatní jsme se otráveně vlekli za ním.

Sigurd po chvíli zpomalil, aby se zařadil vedle mě, a kývl na naši vymletou stezku. „Cesta skončila už před dvěma mílemi. Teď jdeme říčním korytem.“

„Opravdu?“

Ukázal hlavou vzhůru k oblakům. „Určitě. Jestli vypukne bouřka, kudy se podle tebe povalí všechna voda?“

Vykřikl jsem dopředu na Pakrada. „Je to ještě hodně daleko?“

V odpověď se zastavil tam, kde stál, a ukázal dopředu. Přímo před námi se obě stěny údolí k sobě přivinuly, až ho uzavřely, jako bychom byli v nějakém rozlehlém přírodním hipodromu. Na místě jejich styku vznikala jakási strmá zeď, jako kdyby se k sobě přimykaly švy hor. Všiml jsem si, že na jejím vrcholu leží zbytky rozeklaných hradeb a věží.

„Jak se tam dostaneme?“

„Vyšplháme.“ Pakrad se zasmál. Vůbec poprvé jsem u něj zpozoroval záblesk humoru. „Není to tak příkré, jak to vypadá.“

Měl pravdu: nebyl tu úplný sráz, jak se zdálo z dálky, pouze byl svah nesmírně příkrý. Po horském úbočí se vinula sem a tam uzounká stezka. Na mnoha místech byly do skály vytesány schůdky.

„Tudy nedostaneme nahoru osly,“ řekl Sigurd. „Ty je uvaž k támhletěm stromům. Všichni ostatní si oblékněte brnění.“ Pakrad se chystal vznést námitku, ale Sigurd ho přísným pohledem umlčel. „Netoužím po tom, aby někdo ztratil rovnováhu, protože by vláčel na zádech náklad. A kdoví, co v klášteře najdeme.“

Chlapi shodili na zem pytle a vytáhli z nich pancíře. Vysoko nad námi jsem viděl, jak na potemnělé obloze krouží orli. Nasoukal jsem se do drátěné košile, pevně jsem ji přitáhl k ramenům a pak jsem pomohl Sigurdovi utáhnout si chrániče rukou. Kolem pasu jsem si připnul pás s mečem a na záda si přehodil štít. Nakonec jsem si na hlavu nasadil přilbu. Najednou se svět proměnil v omezený bezhlučný prostor, ještě tísnivější než předtím.

Sigurd sjel stezku zamračeným pohledem. „Jde se nahoru!“

Jak už tomu často bývá, poslední úsek cesty byl nejobtížnější. Přilba sice způsobovala, že jsem cítil lepkavé horko, ale alespoň vedla mé zraky přímo vpřed, pořád na nohy Varjaga přede mnou a bránila mi v pohledu na sráz po mém boku. Když jsem se párkrát odvážil rozhlédnout, nevěděl jsem, jestli mě má děsit hloubka, nebo mám zuřit nad tím, jak daleko ještě musím jít. Štít na zádech mě neustále vyváděl z rovnováhy, zejména na schůdcích ohlazených věkem. Jednou musel muž za mnou rychle vymrštit pěst, abych nepřepadl naznak.

Nakonec, když už jsem se bál, že mi nohy zcela vypovědí službu a strhnou mě do záhuby, jsme zastavili. Už jsem přestal doufat, že cesta někdy skončí, a tak jsem vrazil do Varjaga před sebou. V čele naší řady, na vrcholu posledního zákrutu schodů stál Pakrad přede dveřmi, které, jak se zdálo, vedly rovnou do skalní stěny. Teprve když jsem vzhlédl, všiml jsem si, že přímo nade mnou přechází drsná skála ve strmou, kamenitou stěnu vytesanou do čtverce. Zdivo bylo opracované tak přesně, že jsem ani nedovedl říct, kde končí dílo přírody a kde začíná lidské.

„Tohle má být vstupní brána do kláštera?“ zeptal se Sigurd skepticky.

„Někdy je moudřejší vejít zadními dveřmi,“ řekl Pakrad.

S ostrým zavrzáním dlouho nepoužívaných veřejí se dveře na srázu otevřely dokořán. Než jsem vešel dovnitř, pocítil jsem, jak začínají padat první kapky deště.

Turci sice klášter vyplenili, ale potrvá ještě mnoho století – možná až do soudného dne –, než rozvaliny úplně vezmou zasvé. Lidé tu základy nepostavili. Ty byly totiž vytesány do pevné skály na vrcholu kopce, tak vysoko, že když jsme tudy procházeli, ruiny čněly daleko nad námi. Spolu se základy představovaly jakýsi obrovský kamenný kotel, prokládaný napříč rozvalinami zdí a posetý velkými kusy balvanů. Ve vlhkém přítmí působily ještě obrovitěji, zatímco proti olověné obloze ostře vystupovaly stěny.

Ale po Turcích tu musel být ještě někdo, protože jsem si pozvolna začal všímat známek oprav, které kdosi neuměle provedl v mohutných základech. Praskliny byly vyplněny cihlami a maltou, zatímco místo starých zdí se tu a tam objevily dřevěné ploty. Několik síní bylo opatřeno novou střechou, jejíž rákosové došky vystřídaly rozmlácené tašky, které se všude povalovaly. Procházel jsem rozvalinami, kde jsem vyplašil hejno hnízdících ptáků, ale nikoho jsem neviděl.

„Kde je ta relikvie schovaná?“ vykřikl jsem. Vítr byl tady na vrcholku silnější a studenější a pískal okny s vymláceným sklem. Váhavá slova mi urval, sotva mi vyšla z úst.

„Tady.“ Pakradův obličej se objevil pod rozbitou klenbou ve dveřním vchodu, jehož dva pahýly se k sobě napřahovaly jako drápy. „Tady uvnitř.“

Rozhlédl jsem se. Ostatní příslušníci naší roty se rozešli propátrat ruiny, neboť si v našem osamocení uchovali ostražitost, a já jsem zůstal sám. Bubnování deště teď zesílilo. Bratr Pakrad mi hlavou pokynul dopředu. „Pojď. Relikvie je tady uvnitř.“

Sehnul jsem se pod rozbitou klenbou, i když to ani nebylo třeba, a vešel do zaoblené apsidy bývalého klášterního kostela. Část jeho kopulovité střechy dosud zůstávala nad našimi hlavami. Sice se tam pořád nacházela jedna její část, rozpraskaná jako vaječná skořápka, ale jinak byla otevřená. Býlí si našlo cestu puklinami v dlaždicové podlaze a ikony na zdech se téměř rozsypaly, takže už nezobrazovaly celé lidi, nýbrž jakýsi neuspořádaný houf, armádu svatých, kteří by takto mohli vypadat po nějaké strašlivé bitvě.

„Tamhle.“

Konečně mě před deštěm chránila zbylá část střechy. Šel jsem za Pakradem k podstavci v zadní části, poblíž místa, kde kdysi určitě stál oltář. Vypadalo to, že teď se od Boha vzdálil hodně daleko.

„Odtáhni ten kámen,“ nařídil mi.

Klekl jsem si. Nebylo těžké uhádnout, který kámen má mnich na mysli. Byl otesán tak, aby zapadl do prohlubně, ale ne tak dokonale, aby zakryl mezery, kde ho měla malta udržovat na svém místě. Trošičku jsem ho nadzvedl nad okolní kvádry, abych se mohl prsty o něco zachytit a zapáčit. Do středu byl vyrytý křížek, jenž tak zvětral, že skoro ani nebyl vidět.

Když jsem za kamen zatáhl, snadno vyklouzl ven, a tak se pod ním objevila malá dutina. Natáhl jsem ruku a zašmátral ve tmě. Dutinka nebyla velká, ne hlubší než můj loket, a tak mi trvalo jen chviličku, než jsem propátral její obsah.

Nic tam nebylo. Jamka byla prázdná.

Než jsem se nad tím mohl podivit, jakési zašimrání pod bradou mě přimělo, abych zvedl hlavu. Najednou jsem úplně utichl. Bratr Pakrad se ke mně přiblížil a teď stál nade mnou. Držel zakřivený meč a tiskl mi ke krku jeho čepel tak pevně, že jsem se sotva odvážil dýchat.

Mé oči se upřely do jeho. Meč nesl mnohem přirozeněji než kříž: čepel se mu při pevném sevření téměř nezachvěla. V dáli jsem zaslechl poplašené výkřiky, po nichž rychle následoval řinkot narážející oceli, a Sigurda, jak řve moje jméno.

Pakrad máchnul mečem proti mému hrdlu. Mihl se jako břitva těsně přede mnou, naštěstí ne docela blízko. „Odpověz mu.“

Neměl jsem čas ho poslechnout, ale ani mu vzdorovat. Než jsem stačil promluvit, z chodby před kostelem se ozval dusot těžkých kroků, který pak ustal, ale nakonec vpadl dovnitř. Jelikož jsem klečel zády ke dveřím, nic jsem neviděl, ale slyšel jsem rozruch, který kroky doprovázel. Pak se někdo najednou zastavil a Sigurdův rozpačitý hlas zavolal: „Demetrie?“

„Odhoďte zbraně,“ zařval Pakrad. „Hoďte je na zem, nebo váš přítel zdechne jako první.“

Neslyšel jsem, jestli poslechli, protože najednou v místnosti zavládla vřava. Otočil jsem hlavu co nejvíc, jak jen jsem se odvážil, a spatřil jsem malý houf Varjagů, jež ze všech stran tísnili ozbrojenci. Další nepřátelé byli usazeni na vrcholu zdí s luky v rukou, černí jako vrány. Déšť vnikal do kostela, který skoro neměl střechu, máčel mužům vlasy na hlavě a ohlazoval zbraně v jejich rukou. I když jim ty luky nebyly skoro k ničemu, tohle samo o sobě nemohlo zvrátit jejich přesilu. Nade mnou bubnoval déšť do zbytků střechy tak silně, až jsem si pomyslel, že se snad proboří a pohřbí mě pod sebou.

Sigurd, jenž stál v čele Varjagů, zachytil můj pohled. Rezignovaně pokrčil rameny, i když mi neuniklo, že svou sekeru neodhodil. Dloubnutí Pakradova meče do mého hrdla mi hlavu zase postrčilo dozadu.

„Odhoďte zbraně,“ zopakoval Pakrad. Muži, kteří obkličovali Varjagy, působili čím dál výhrůžněji. „Teď hned je odhoďte.“

I skrze liják jsem uslyšel těžkou sekeru, jak se řinkotem dopadá na kámen. A potom najednou závan vzduchu a zvuk, jako kdyby někdo odsekával vlhké dřevo. Meč, který jsem měl přitisknutý ke krku, dopadl na zem, když Pakrad ucukl nazpátek. Krev mu stékala po kápi – vyřinula se z rány, kde mu malá vrhací sekyrka téměř odsekla ruku od ramene.

Instinktivní chování, které jsem si osvojil v císařově armádě a vybrousil je v posledním roce, nabylo vrch. Skočil jsem po spadlém meči, popadl ho a rozmáchl jsem se jím po Pakradovi. Ale ten se mezitím odpotácel dozadu, přičemž si svíral svou ránu, takže meč ho minul. Neměl jsem čas ho honit. Všechny muže v místnosti dělil už předtím jen vlas od použití násilí – nyní vypukla šarvátka. Vrhl jsem se zpátky do středu kostela, uhýbal před meči, které mě chtěly proklát, a zařadil jsem se sám do obleženého hloučku Varjagů.

„Musíme se dostat ven,“ zařval jsem Sigurdovi do ucha. Setřásl jsem ze zad štít a provlékl ruku jeho popruhy. Koutkem oka jsem zahlédl, jak se ke mně prudce blíží hrot kopí. Sevřel jsem zápěstí, aby ho můj meč odrazil. Jeden z Varjagů za mnou zachytil ratiště kopí a postrčil ho dopředu, takže vyvedl z rovnováhy muže, který ho držel. Když se potácel vpřed, hlava mu klesla a krk se obnažil. Můj meč se zablýskl v dešti a bylo po něm.

Popadl mě tupý a nelítostný vztek – takový vztek, že jsem hodil za hlavu obavy a vložil jsem se do téhle řeže, vztek, že možná nikdy neuvidím Annu, vztek, že nás Pakrad zradil. Teď jsem ho viděl přes místnost, jak se zbledlou tváří krvácí, ale přesto pořád pokřikuje rozkazy na své muže. Sice jich bylo nejméně třikrát víc než nás, jenže postrádali disciplínu císařských vojáků. Varjagové si je hradbou štítů drželi od těla a s divokým potěšením odráželi stranou výpady kopí a odsekávali ruce, které je držely.

„Musíme vypadnout ven,“ zařval Sigurd odkudsi vedle mě.

„Jak?“

„Zpátky k bráně. My –“

Sigurd zmlkl, když naši nepřátelé zahájili další útok. Slyšel jsem, jak na obrubách štítů, kterými jsme byli obloženi, buší a praskají jejich kopí.

Zčistajasna se v temném světě našeho obranného kruhu objevila světlá skulina. Jeden z Varjagů zřejmě chvíli nedával pozor, protože mu kopí proklálo hrdlo, z něhož teď prýštila krev jako z pípy. Zhroutil se na kolena, ale nespadl, protože ho kopí drželo vzpřímeného jako člověka při modlitbě. Muži vedle něho se sice zoufale snažili sevřít šik, jenže mrtvý jim v tom bránil. Přesně tuhle průrvu naši nepřátelé potřebovali: utvořili v ní klín mužů a kopí, který nás rozrazil, a najednou jsme se ocitli v šílené vřavě otevřeného boje. Vlevo ode mě se dva z Varjagů střemhlav vrhli ke dveřím, ale bodání kopím je zahnalo nazpět. Štítem jsem odrazil stranou ránu kopím, ale neměl jsem dost sil k protiútoku, a tak jsem volky nevolky musel zvolna ustupovat. Oči mi těkaly po bojišti, jak jsem pátral po spojencích. Kam se poděl Sigurd?

Vřava boje začala opět oddělovat obě strany. Pakradovým mužům se podařilo utvořit volnou řadu, která zahrazovala místnost ze tří stran, zatlačovala nás zpátky k oltáři a odřezávala ode dveří. Kam se poděl Sigurd? Rány kopím teď trochu ochabovaly, jako by naši nepřátelé věděli, že jsme poraženi, a spokojili se s tím, že nás zaženou zpátky do své ohrady. Tím se ale nestali o nic méně nebezpeční a já jsem byl pořád ve střehu – bušil jsem a sekal po dotírajících hrotech kopí. Přesto nás odtlačili dozadu.

Konečně jsem zahlédl Sigurda. Hrůzou jsem strnul, takže mě málem nabodlo blížící se kopí. Nepatřil k hrstce Varjagů, kteří úporně odráželi stahující se smyčku, ale ležel na podlaze za řadou našich nepřátel, kde se válel a řval v tratolišti krve.

Náhle se v zakrvácené síni rozhostilo nenadálé ticho. Řada saracénských strážců ustoupila, ale kopí měla pořád namířená proti nám, zatímco Varjagové a já jsme se semkli a svěsili zbraně. Krev jsme měli na rukou i na pancíři – když jsem olízl rty, zjistil jsem, že i na obličeji –, ale skoro žádná nebyla moje. Odkašlávání vyčerpaných válečníků a bubnování deště mi po ryku bitvy rvalo uši.

Pakrad postoupil vpřed. Z kápě si utrhl pruh látky a ovázal si jím rameno, aby zastavil krvácení, i když se musel opírat o kopí, aby zůstal vzpřímený. „Teď se vzdejte.“

Vyplivl jsem na podlahu zkrvavený chuchvalec hlenu. „Jaké podmínky nabízíš?“

To ho rozesmálo. „Podmínky? Až se budete svíjet na hrotech mých kopí, promluvíme si o podmínkách. Jinak vám nabízím jediné: jestli se vzdáte, ušetřím vás, teda prozatím.“

Z tváří Varjagů vedle sebe jsem vyčetl, že se jim to nezamlouvá. „Tihle chlapi teď radši chcípnou, než by si dali podříznout hrdlo v tvém žaláři. Musíš nabídnout víc než tohle.“

„Ty bys mi uvěřil, kdybych to udělal?“

Za Pakradem se Sigurd ze všech sil snažil pozvednout na lokti. Něco zadrmolil, ale tak slabě, že to nebylo slyšet, i když každý z nás věděl, co to znamená. Sigurd chtěl víc než kdokoli jiný zemřít správně – on se nevzdá. Po celou dobu, kdy jsem ho znal, vypadal nezranitelně, jako nějaký zvířecí duch z jedné ze svých severských bájí. Když jsem ho teď viděl, chtělo se mi zvracet i plakat.

Pakrad zvedl meč. „Jestli se teď nevzdáte, jako první dobiju raněné. Pak vás oddělám jednoho po druhém. Ty, Demetrie, budeš poslední.“

„To je barbarské,“ zašeptal jsem.

„To je válka.“

Vedle Pakrada jeden z jeho mužů mával mečem jako kyvadlem nad Sigurdovým hrdlem. „Takže?“

Svěsil jsem meč, vyprostil levičku z popruhů štítu a nechal jsem ho spadnout na zem. Sigurd zasténal a ostatní Varjagové se na mě dívali pohrdavýma, nenávistnýma očima. Jeden z nich – mladík, který se jmenoval Oswald – nemohl snést, jak je jeho hrdost ponížena, a vyběhl proti linii Pakradových mužů. Zařval válečný pokřik a pozvedl sekeru k úderu. Dlouhé kopí jím projelo, než se ocitl na dva kroky od svých nepřátel. Síla úderu ho držela nad zemí, než se se zaúpěním skácel naznak. Druhé kopí ho ranou mezi oči definitivně odpravilo.

Žádný z ostatních Varjagů se předtím nepohnul, aby ho následoval, a ani teď to nikdo neudělal. Ať již je zastrašil jeho osud nebo je znechutil zmarněný život, odhodili své sekery.

Pakradovi se na tváři rozlil v okamžiku triumfu neskrývaný úsměšek a pak se k nám otočil zády.

„Dejte je pod zámek.“

4

Svlékli nám brnění a vystrkali nás ven z kostela do malé sousední místnosti. Ta kdysi sloužila jako kaple, ale teď, s železnými kruhy zatlučenými do zdí a kusy provazů a řetězů ležícími v rozích, se stala vězením. Jedinou útěchou bylo to, že měla střechu. Došková krytina byla sice zčernalá plísní a dovolovala, aby skrze ni protékal stálý čůrek vody, ale aspoň nás chránila před nejhorší slotou.

Naši věznitelé nám svázali zápěstí a pak nás pevně připoutali ke zdi krátkými provazy, jež ovšem byly dost dlouhé, abychom si mohli sednout. O nic jemněji nezacházeli s raněnými ani se Sigurdem, kterého tam odnesli a jenž se v bezvědomí sesunul ke zdi. Vypadalo to, že celkem nás přežilo devět. Po nešetrných zataháních, aby se ujistili, že naše pouta drží pevně, nás nechali o samotě.

Seděl jsem ve tmě s hlavou zvrácenou dozadu a opřenou o studenou zeď, abych ulevil napětí na ramenou. Zoufalství mnou otřáslo tak hluboce, že mé tělo toužilo po vyprázdnění: od jídla ve střevech, slz v očích, krve v žilách. Jedině díky přítomnosti Varjagů jsem se úplně nezhroutil. Místnost prostoupil ostrý zápach krve a ranění sténali bolestí. Zavřel jsem oči, i když jsem si tím sotva pomohl.

Asi po hodině nás přišel navštívit Pakrad. Mnišský hábit byl ten tam a místo něj si oblékl špinavou šedivou tuniku a koženou košili k brnění. Za pasem mu visely tři nože a další mu vyčníval z vršku boty. Z mnišského převleku mu zbyla jenom tonzura – absurdní koruna jeho bídáckého vzezření.

„Potřebujeme lékaře,“ řekl jsem. „A vodu.“

Pakrad po mně vrhl výsměšný pohled. „Dostanete, co vám dám. Až mi dáte, co chci.“ Ukázal na moje ruce, spoutané přede mnou, jako bych byl pokorný prosebník při modlitbě. „Dej mi svůj prsten.“

Sklopil jsem zraky na svou levičku, na prst, kde jsem nosil císařský pečetní prsten. Takže ten boj byl sveden kvůli němu?

„Dej mi ten prsten,“ opakoval Pakrad. Napřáhl levičku, zatímco pravičkou zpoza pasu vytáhl jeden z nožů. Čepel se při tlumeném světle matně zaleskla, když jí netrpělivě plácl po své dlani.

„Dej mi ho!“

Instinktivně jsem se pokusil sevřít pěst, jenže Pakrad byl rychlejší a vmáčkl mi čepel do dlaně, takže jsem prsty nemohl sevřít, aniž bych se pořezal. Zvedl nůž, a proto jsem neměl na vybranou: musel jsem ruku pozvednout. Se spokojeným zamručením mi prsten stáhl z prstu a navlékl si ho na svůj.

„Nic jiného jsi nechtěl?“ zeptal jsem se udiveně. Malý prsten – takový, jaký bych klidně odhodil do prachu ve škarpě, abych se zbavil svého závazku vůči císaři. Proč mě zavedl až sem?

Pakrad zasunul nůž a zíral na prst na své ruce. Obdivoval svou trofej. Všiml jsem si, že sebou škubne, kdykoli pohne ramenem, a měl jsem z toho určitou škodolibou radost.

„Potřebujeme lékaře,“ řekl jsem znovu.

Vzhlédl. „Víš, co dělají psi, když jeden z jejich smečky zchromne? Roztrhají ho a sežerou. Tady žádný lékař není.“ Odmlčel se, aby se popásal na mém neštěstí. „Ale pro tvého přítele udělám, co budu moct. Méně raněný bude mít větší cenu, a jestli zdechne, vůbec žádnou.“

„Cenu pro koho?“

Ale Pakrad se jenom zasmál a zanechal nás ve vězení.

Nikdo z nás nemluvil. Pocítil jsem nával sklíčenosti – už jsem neviděl naději ani v modlení. Opustil jsem Annu a zavinil Sigurdovo neštěstí. Šlo o dva lidi, které jsem po svých dětech měl na světě nejraději, a to všechno jenom proto, aby nějaký zrádný loupežník mohl ukrást jakýsi bezcenný prstýnek. Kdyby ho radši ukradl u mého táborového ohně nebo mi ho odsekl z prstu u Antiochie, to by bylo lepší než mě vlákat do pasti v tomhle odlehlém klášteře, kde jsem teď měl umřít. Ale nezemřeš, zašeptal mi nějaký hlas – kdyby chtěl, aby bylo po mně, už by mě nabodl na hrot kopí před dlouhými hodinami. Ale obával jsem se, že za jeho milosrdenstvím sotva vězí nějaká laskavost.

Kdyby mi hlavou nepřestaly táhnout takové úvahy, do rána bych si vymlátil mozek o zeď. S velkým vypětím vůle jsem se přiměl soustředit se na své okolí. Venku už byla určitě noc: slyšel jsem dupot stráží u zdí, zašeptaná hesla, rachot kopí o kámen, vodu skapávající na podlahu a koňské zaržání nedaleko odsud. Kolem mě drmolili Varjagové modlitby, i když jsem nemohl říct, zda za sebe, za svého velitele nebo své padlé druhy. Docela mě zajímalo, ke kterému bohovi se modlí.

Ramena mi skoro znecitlivěla. Když jsem se svíjel v poutech ve snaze uchovat si v údech nějaký cit, koutkem oka jsem si něčeho všiml. Vpravo ode mě žhnula na temné stěně stříbrnou barvou jakási skvrnka. Co nejtišeji jsem se obrátil. Ve zdi byla dírka, sotva větší než oříšek, ale dost velká na to, abych viděl skrze ni do místnosti na druhé straně, když jsem k ní přiložil oko.

Byla to bazilika, kostel, kde jsme svedli a prohráli svůj boj. Nyní se koupala v měsíčním svitu. Uviděl jsem kámen, který jsem odtáhl na oltářním stupínku, jak pořád leží tam, kde jsem ho nechal, a hromadu brnění, o které byli obráni Varjagové. Déšť smyl většinu krve, i když na zdech pořád zůstávaly temné šmouhy. Jinak byla místnost prázdná.

Odvalil jsem se a zaujal co nejpohodlnější pozici, jak jen jsem to svedl. Pak jsem, bůhví, jak se mi to podařilo, usnul.

Když jsem otevřel oči, děrami v došcích vnikalo ostré světlo, takže jsem konečně jasně uviděl své okolí. Ihned jsem se podíval přes místnost na Sigurda. Pořád ležel pod přikrývkou se zavřenýma očima a jedinou známkou života bylo to, jak se mu pod ní slabě zvedala a klesala hruď. Naštěstí se nezdálo, že by krvácel.

Toho dopoledne nám stráže přinesly snídani: studenou ovesnou kaši, kterou nám nacpaly do úst. Alespoň to vypadalo, že nás hodlají nechat naživu, i když jsem raději ani nehádal, k jakému účelu. Pak nás zase nechaly o samotě.

Bouře z předchozího dne sice projasnila vzduch, ale tahle úleva dlouho netrvala. Došková střecha nás dusila jako houně a rozehřívala zatuchlý vzduch, až byly zápach a mlžný opar skoro nesnesitelné. Varjagové spolu chvíli hovořili o nadějích na útěk a cloumali železnými kruhy, které je přikovaly na místě, ale ani jejich síla nestačila na to, aby je vyrvali. Zakrátko zmlkli. Převalovali jsme se o zdi, občas protahovali ramena, abychom v nich udržovali trochu života, a pořádně jsme se potili.

Jelikož se nedalo dělat nic jiného, většinu času jsem trávil vykukováním dírkou ve zdi, i když jsem si pořád dával velký pozor, aby mě při tom stráže nepřistihly. K vidění toho byla spousta. Zdálo se, že Pakrad využívá tenhle zpustlý kostel jako své velitelství. Seděl za širokým stolem, který dal postavit ve stínu kupolovité střechy, zatímco jeho lidé posedávali na slunci a přicházelo a odcházelo množství návštěvníků. Mluvili arménsky, a i když jsem z toho, co říkali, nerozuměl ani slovu, bylo snadné udělat si obrázek o tom, co se vlastně děje. Muži a ženy, většinou rolníci, vcházeli do síně se sklopenýma očima a obětinou, kterou drželi před sebou: košíkem vajec nebo oliv, dvojicí kuřat v proutěné kleci, džbány s vínem a olejem, a dokonce i s jednou dospělou ovcí. Při příchodu se všichni do jednoho třásli, obzvlášť ženy. Své dary položili před Pakrada, hluboce se uklonili a oddrmolili nějakou prosbu nebo vzdali hold. Pakrad pak o nich přemítal, radil se se svými muži, nebo příchozí pohrdavým mávnutím ruky odbýval. Někteří z prosebníků odcházeli s úlevným úsměvem, jiní s pláčem nebo s hlavou pohrouženou do rukou. Jiní byli méně šťastní. Uprostřed odpoledne jsem si všiml, jak Pakrad nadává jakési rolnické dívce, jež ho o něco prosila. Dívka nebyla zřejmě s to smířit se s tím, jak ji odmítl, a tak ji nakonec museli jeho muži odvléct. Její křik jako by se klášterem rozléhal ještě dobrou hodinu poté.

Potom jsem už nepřihlížel. Viděl jsem toho dost, abych si o Pakradovi udělal vlastní obrázek. Nechal si vzdávat poctu a vykonával spravedlnost jako nějaký pán, a přitom to po pravdě byl pouhý lupič a klášter mu sloužil jako jakýsi zchátralý hrad. Jaký osud stihl mnichy, na to jsem se ani neodvažoval pomyslet. Stejně tak jsem nebyl schopen uhádnout, proč si dal tu námahu, aby nás tam vlákal, a jaké úmysly s námi má.

Ještě týž den, když už se sluneční svit proměnil v jemnou broskvovou záři linoucí se nad mou hlavou, jsem z nádvoří zaslechl výkřik, zavrzání těžkých vrat a klapot kopyt. Kdosi vykřikl pozdrav nebo výzvu k zastavení, i když jsem odpověď neuslyšel.

Otočil jsem se a přiložil oko k díře ve zdi. V kostelní lodi byl rozdělán oheň, za nímž jsem viděl Pakrada, jak si to rázuje za svým stolem. Málem jsem v něm ani nepoznal toho sebejistého loupežníka, kterého jsem sledoval odpoledne. Vypadalo to, že je úplně schlíplý a nervózní, a pořád si uhlazoval záhyby tuniky.

Od neviděných dveří se ozval hluk a hlava mu podrážděně zaškubala. Uslyšel jsem kroky a pak jsem uviděl temnou postavu, jak kráčí kolem ohně. Muž měl na sobě jezdecký plášť s vyhrnutou kápí, i když toho určitě litoval, poněvadž žár ohně byl tak blízko a dosud nepolevilo parno dne.

Tak jako všichni prosebníci, které jsem ten den viděl, s sebou přinesl dar: těžký pytel, převázaný provazem, který položil na stůl. Uslyšel jsem přitlumený cinkot mincí, jak se při dopadu pytle převalovaly. Musela to být bohatá obětina, ale muž, který ji přinesl, vůbec nepůsobil podřízeně. Tenhle dlouhán se tvářil jako velký pán, když si zpod stínu své kápě měřil lupiče. I když jsem mu do tváře neviděl, bezpochyby měl nad Pakradem moc.

Pakrad sáhl do jednoho ze záhybů oděvu a vytáhl nějaký předmět, který předal svému hostu. Jiskry ohně vytvářely odlesk, a třebaže to bylo příliš daleko a v přítmí nebylo jasně vidět, věděl jsem, co to je. Host si ho pozorně prohlédl, navlékl si ho na prst a zvedl ruku, kterou pak různě otáčel, takže si světlo pohrávalo s filigránem na císařské pečeti. Pak ho stáhl a vhodil ho do váčku na svém krku.

„Tohle jsi chtěl?“ Pakrad vypadal zaraženě, jako by se chtěl zalíbit, i když současně žárlil na vznešené postavení svého návštěvníka. S úlekem jsem si uvědomil, že promluvil řecky.

Host s hlavou zahalenou kápí poklepal na pytel na stole. „Tohle ti za to zaplatím. Stavěli se hodně na odpor?“

Řecky mluvil i on, ale nejen to, v jeho hlase bylo cosi povědomého. Neslyšel jsem ho už někdy dříve?

„Bojovali,“ připustil Pakrad.

„Říkal jsem ti, že budou bojovat. Ale přemohli jste je?“

„Máš přece svůj prsten.“

Host se na něj osopil. „Jenom na tomhle jsme se nedohodli. Ty jsi odpřisáhl, že nikdo z nich nepřežije.“

„Nikdo z nich neutekl.“

Uhýbavost a neupřímnost jeho slov bila do očí. Host si v odpověď sáhl pod plášť a vytáhl dlouhý meč s rovnou čepelí. Pakrad ustoupil a zašmátral po jednom z nožů za pasem, ale než ho stačil uchopit, host postoupil vpřed, přiložil k pytli na stole špici meče a švihnul jím vzhůru, aby přeťal provaz, který ho omotával. Záhyby látky se rozvinuly jako korunní plátky a odhalily tak kupu zlata uvnitř. Pakrad na ně upřel vyjevené zraky.

„Zaplatil jsem ti a to docela dobře. Za prsten a za to, že o tom už nikdo ani necekne.“

Pakrad sebral jednu minci a nechal ji klouzat mezi prsty. Dotyk zlata jako by mu dodával čerstvou sílu. „Doba je nebezpečná. Hory jsou plné nepřátel – Franků, Arabů, Turků z poražené armády…“

„A zlodějů,“ pravil jeho host upjatě. Pakrad si ho nevšímal.

„Ti zajatci budou mít v Damašku nebo Bagdádu vysokou cenu. Zabít je by znamenalo plýtvat.“

Host měl pořád v ruce svůj meč. I když ho držel pevně, v odlesku světla vypadala čepel, jako kdyby tancovala a mihotala se ve vzduchu. Na okamžik jsem si pomyslel, že host mečem skolí Pakrada tam, kde právě stál. Ale pak k mému překvapení jenom pokrčil rameny.

„Dělej, co chceš. Nic mi po nich není.“

„Slibuju, že už o nich nikdy nikdo neuslyší,“ ujistil ho Pakrad.

Návštěvník se rozhlédl. „Jsou tady?“

Tuto otázku položil bezmyšlenkovitě, ale ať už náhodou nebo nějakým ďábelským úradkem, jeho pohled spočinul přímo na úseku zdi, ve kterém bylo mé kukátko, a tak se zdálo, že mi hledí kamennou štěrbinou rovnou do očí. Obešla mě hrůza a málem jsem ucukl, ale to by pak viděl mé každé hnutí. Přiměl jsem se zůstat v klidu a modlil jsem se, aby si mě nevšiml.

Pakrad nic netušil o mém zděšení a odpovídal na jeho otázku. „Zajatci jsou už pryč. Dneska ráno jsem je prodal jednomu Arabovi.“ Tu lež vyslovil úplně přirozeně – v duchu jsem se tázal, co by asi říkal, kdyby věděl, jak blízko má jeho host k tomu, aby se přesvědčil o pravdě.

„Výborně.“ Host pokynul na zlato. „Tvou službu ti nezapomenu.“

„A postaráš se o to, aby sem Frankové nepřišli pátrat po těch Řecích?“

Návštěvník se tiše rozesmál. Vydal se ke dveřím, téměř se mi už ztratil z dohledu, ale pak se otočil zpátky, aby Pakradovi odpověděl. Žhnoucí oheň vrhl na zeď za ním nestvůrný stín.

„Tyhle Řeky nikdo hledat nepřijde.“

Jeho slova jsem skoro nezaslechl. Světlo ohně, jež utvářelo stíny za ním, také zapudilo stíny, které mu zakrývaly obličej, takže jsem ho poprvé jasně uviděl. Samozřejmě jsem jeho hlas znal – jediný důvod, proč jsem ho nepoznal už dřív, byl, že jsem ho nikdy předtím neslyšel mluvit řecky. Stejně tak jsem nečekal, že jím vysloví takové proradnosti, jak jsem toho byl právě svědkem.

Byl to vévoda Godefroi.

5

Tu noc se neusínalo snadno. Seděl jsem v podřepu u zdi s rukama svázanýma před sebou a chvěl jsem se, když mě v duši pálilo pomyšlení na proradnost, jakou jsem předtím zažil – tu, jíž jsem byl vlákán do pasti. Znovu a znovu jsem si vévodu promítal, jak stojí v onom kamenném rámečku mého kukátka, jeho bledou kůži a zlatavý vous, který mu světlo ohně zbarvilo do oranžova. Proč to udělal? Věděl jsem, že Řeky nemá v lásce – u Konstantinopole se jeho vojsko dokonce pustilo do boje s císařskou armádou. Ale tenhle spor byl již dávno urovnán a po něm se zdálo, že Godefroi je příkladem uměřeného chování a že mu jsou cizí nezkrotné ambice, jež cloumaly ostatními knížaty. Proč mi to udělal?

Ale on to samozřejmě neudělal mně osobně. Já jsem se mu prostě náhodou připletl do cesty, a tak musel tuhle překážku odstranit. Toužil po tom prstenu. Pokud jde o ostatní z našeho oddílu, ani si nedal tu námahu, aby nás dal všechny povraždit. Při tomhle pomyšlení jsem běsnil ještě víc: zuřil jsem na Godefroie, na Pakrada, na Tatikia, který mě zanechal u Antiochie, a na císaře, který mě tam poslal. Ale žádný žár vzteku nemohl přepálit pouta ani roztavit zdi, jež mne věznily, ani pozvednout drtivou tíhu vědomí, jak jsem nicotný. Jen máloco dovede člověka deptat ještě víc než smrt, ale teď mě vévoda Godefroi oloupil i o pocit, že mám nějaký význam.

Nakonec po mně začaly přebíhat prsty spánku. Hranice světa se rozplývaly – to, co jsem viděl, to, o čem jsem snil, a to, čeho jsem se bál, se v temné místnosti všelijak promísilo. Byla tu Anna, i když se mnou nemluvila, a mé dcery Zoe a Helena. Ta měla v náručí svého novorozeného synáčka a ukazovala mu na mě, na dědečka, kterého on nikdy ani neuvidí. Sigurd sténal, zatímco Godefroi se k němu skláněl a pokládal mu na oči zlaté mince. V dáli jsem viděl Antiochii a strašlivou bitvu zuřící před jejími branami. Na okamžik se mi zdálo, že jsem uprostřed boje, kde prudce zvedám štít, do kterého mi buší ranami nepřátelé.

Otevřel jsem oči. Někdo mě rýpal do žeber, ovšem spíš v dobrém. Aelfric. Ruce měl před sebou svázané, takže jimi až ke mně nedosáhl, a proto se úplně otočil, aby do mě šťouchl nohou. Jinak vypadalo všechno v místnosti normálně: devět nás bylo připoutáno ke zdem, došky pronikal měsíční svit a dveře byly pořád zavřené na závoru.

„Co je?“

„Poslouchej!“

Téměř ihned jsem to uslyšel. Výkřiky, dusot běžících nohou a odkudsi zdáli dunění koňských kopyt. Kolem našich dveří utíkala skupina mužů – podle zvuku mohli být tak tři nebo čtyři. Slyšel jsem, jak za sebou po podlaze táhnou ratiště kopí.

„Není to záchrana?“

Ani jsem to nedořekl, a vzpomněl jsem si na slova vévody Godefroie. Tyhle Řeky nikdo hledat nepřijde.

Ať už se dělo cokoli, nemohli jsme do toho nijak zasáhnout. Byli jsme jako otroci na galéře, přikovaní na místo a bezmocní proti silám běsnícím kolem nás. Seděli jsme ve tmě s bledými obličeji, usilovně jsme se snažili rozpoznat záhadné zvuky linoucí se kolem nás a čekali jsme.

Venku rozruch brzy přerostl v rachot skutečné bitky. Luky svištěly a šípy řinčely o kamení jako listí před vichřicí. Výkřiky byly stále hlasitější. Pak se muži rozeřvali a já jsem věděl, že vypukl boj.

Kroutil jsem se, abych skrze svou špehýrku něco uviděl. Kostel byl prázdný. Pytel zlata už na stole neležel a oheň téměř vyhasl, i když ne před delší dobou, protože i skrze vlhkou kamennou zeď jsem cítil přetrvávající zápach dýmu.

Aelfrikovo další kopnutí do žeber mě vrátilo do naší místnosti. Tvář měl v měsíčním svitu popelavou.

„Cítíš to?“

Po půldruhém dni stráveném v dusné síni, kde jsem se mohl pohnout jen o píď, byl puch strašlivý. Ale kromě zatuchlého pachu mužů bylo ve vzduchu i cosi nového. Dým, jenž neproudil mou špehýrkou, ale pronikal děrami v doškové střeše a dral se puklinami v okapu.

Unavená rezignace v místnosti se vzápětí proměnila v paniku. Obrovité kameny v klášterních základech snad byly odolné vůči ohni, ale zchátralá dřevěná svrchní stavba, kterou postavil Pakrad, by chytila jako troud. Varjagové se otočili ke zdem a vší silou se snažili kroutit kruhy na pouta. Ohýbali zápěstí a pokoušeli se vlastní silou odervat provazy. Nebylo to nic platné. Dým houstl a děrou ve stropu jsem viděl, jak na noční obloze tančí ve vzduchu jiskry a uhlíky. Stačilo, aby jediný dopadl na vysušenou doškovou střechu…

„Aspoň tady už nebudeme dlouho připoutaní,“ zamumlal Aelfric. Zvedl ruce k ústům a pokoušel se překousat svá pouta jako krysa. Vyplivl chomáč vláken. „Jestli na nás ta střecha spadne, úplně spálí ty provazy.“

„A nás s nimi.“ Našel jsem si kamenný růžek vyčnívající ze zdi a třel jsem o něj zápěstí, abych provaz rozřízl. Nepovedlo se mi udělat v něm ani rýhu.

Dveře se se zavrzáním a třeskem rozletěly. Chodbu za dveřmi vyplnilo světlo zamžené jako úsvit, i když do východu slunce zbývalo ještě pár hodin – v jeho žáru se rýsovala postava jednoho z Pakradových mužů. Vlasy měl rozcuchané a oči vytřeštěné úžasem. Neměl ani čas vzít si na sebe pancíř nebo přilbu, ale dlouhý zakřivený nůž držel v ruce pevně. Udělal dva kroky do místnosti směrem k nejbližšímu zajatci, ale už se nikdy nedozvíme, zda nás hodlal odpravit, nebo vysvobodit. Výkřiky z chodby ho zastavily uprostřed rozmáchlého kroku. Otočil se zpátky ke dveřím, ale cestu měl zahrazenou, a tentokrát muž, který tam stál, svůj pancíř nezapomněl. Nosil kuželovitou přilbu Franků, i když mu z jejího lemu visela rouška, takže mu byly vidět jenom oči, a k ramenům měl pevně přitisknutou nabitou kuši.

Netušil jsem, kdo svádí tuhle bitku, ale teď na tom sotva záleželo – byli jsme pouhými diváky. Strážce skočil ke dveřím a pak to vypadalo, že ho něco zastavilo, jako když jiskru zarazí vánek. Když se zapotácel dozadu, po celé síni se ještě dlouho ozývalo třesknutí kuše. Svíral si hruď na místě, kam ho zasáhla šipka, a zhroutil se. Nůž mu vypadl z ruky a sklouzl po hladké podlaze.

Frank upřeně zíral do místnosti. Jeho pohled mlčky opětovalo osm dvojic očí zajatců. Cítil jsem, jak se na mě upírají zpoza roušky jeho zraky, zatímco pomalu pokládal kuši zaobleným koncem na zem. Přidržel ji dole nohou a předklonil se, aby opět natáhl tětivu na její místo. I při tomto krátkém pohybu to vypadalo, jako by se přede mnou rozplýval. Z očí mi vyhrkly slzy a pocítil jsem zahanbení. Takhle mám jít v ústrety smrti? Ještě že mě nevidí Sigurd – během celého zmatku ležel pořád v bezvědomí pod pokrývkou se zavřenýma očima. Přitom se zdálo, že i on se přede mnou nějak vytrácí. Takhle tedy přichází smrt, ptal jsem se, svět se zvolna proměňuje v jakýsi opar, když ho opouštíme? Tělo mi polilo horko a hlavu jsem měl lehčí, zatímco rytíř u dveří nabíjel svou kuši.

Z oblohy spadla ohnivá koule jako hvězda a já jsem v hrůze vzhlédl. Smrt po mně sahala, ale nečeká mě rychlý konec, jak jsem doufal. Ve střeše se rozevřela zející díra, obklopená roztřepeným kruhem hořícího rákosu, jež se šířila stále víc ven, jak oheň pohlcoval došky. Plameny se vznášely vysoko nahoře.

Sotva už zjistím, zda Frank s kuší usoudil, že za něj jeho práci odvede oheň, nebo nás prostě v dýmu a tmě neuviděl. Nabil kuši, pak se otočil a zmizel dole v chodbě. V šílenství těch okamžiků jsem ho málem přivolal zpátky, abych mohl zemřít rychle, ale on by mě beztak neslyšel. A brzy stejně umřu.

Shora se na nás snášel popel a saze, jako bychom seděli na roštu jakéhosi obrovského krbu. Přes místnost jsem zahlédl jednoho z Varjagů, který se vzpínal dopředu jako kůň tahající za otěže – pořád, dokonce i teď, se snažil uniknout. Víření dýmu a plamenů utvořilo až neskutečný svět, takže se mi na zlomek vteřiny zdálo, že se mu téměř povedlo vyprostit se. Stíny se nad ním zvedly, a tak to vypadalo, že stojí – přesunovaly se po místnosti, točily se a obracely, jako by uhýbaly před padajícími uhlíky.

Horký úlomek mi prudce dopadl na zápěstí a sežehl mi kůži, beztak do krve rozedřenou pouty. Střešní trámy chytily, takže na mě zřejmě spadl kus suti. Se svíjením jsem zařval a snažil jsem se úlomek odstrčit, jenže na mně pevně držel a nemohl jsem ho setřást. Posunoval se mi na kůži, poskakoval dopředu a dozadu, takže jsem si užuž představoval, jak rozežírá provazy, které mě svazovaly.

„Vstaň!“

Dým a slzy, které mi ucpaly oči, mě téměř oslepily. Teď jsem se přiměl pořádně otevřít oči a vzhlédl jsem. Nade mnou stál jeden z Varjagů. Jeho pouta byla pryč a v ruce držel ten nůž s dlouhou čepelí, který upustil Pakradův strážce.

„Já snad sním?“

„Budeš a navěky, jestli si nepospíšíme. Dělej!“

Klekal si před jedním za druhým, co tam seděli, a přeřezával provazy, které je poutaly. Následoval jsem ho skrze vedro a plameny a snažil jsem se vzkřísit život v rukou a nohou, jež dým a zoufalství ochromily. Úplně nakonec jsme se dostali k Sigurdovi. Na obličeji se mu zračil mír a zdálo se, že pod svou přikrývkou spí. Prořízli jsme mu co nejopatrněji pouta a pak jsem ho jemně poplácal po tváři.

„Slyšíš mě?“

Zasténal, ale oči neotevřel.

V návalu zmateného spěchu jsem zamával na dva Varjagy, ať ke mně přiběhnou. Provlékli ruce Sigurdovi pod rameny a zdvihli ho. Když se Sigurd zvedl, pokrývka z něho sklouzla, takže zůstal úplně nahý, ale rozhodně nebyl čas ho oblékat. Dusili jsme se a kašlali, když jsme se potáceli ven na chodbu. Aelfric prošel dveřmi jako poslední – byl nejvyšší čas, protože o zlomek vteřiny později chatrné trámy povolily a do naší věznice se zřítila celá střecha. Oblak jisker a hořícího rákosí se vyvalil dveřmi jako dračí dech, začernil kameny a sežehl nám hlavy.

Dva z Pakradových mužů leželi na chodbě mrtví – probodly je šipky z kuše –, ale jinak tu nebyla ani známka po nějakém živém nepříteli. Když jsem vzhlédl k obloze, uviděl jsem, že se prastarý klášter proměnil v planoucí kotel. Vypadalo to, že hoří i kameny.

„Tudy!“ Temný vichr popele a sazí nás ovanul, když jsme se potáceli chodbou do starého klášterního kostela. Tady aspoň neměl oheň, co by zachvátil, a zbylá část kamenné střechy nás mohla ochránit před hořícími střelami, jež se na nás hustě sypaly dolů. Spěchali jsme do jeho stínu.

„Kudy teď?“ křikl jsem Aelfrikovi do ucha.

„Tamhle nahoru!“

V zaobleném výklenku na konci kostela vedlo na východ vysoké okno. Naspodu bylo zaházeno kameny a maltou, ale přesto na vrcholu zůstávalo dost prostoru, aby se tam protáhl člověk. Jestli tam dosáhne.

„Jak se tam dostaneme?“

„Na ramenou vznešenějších bytostí.“ Ve výklenku v jižní stěně sledovala zkázu kláštera socha proroka Daniela v životní velikosti. Déšť ohladil jeho rysy až na prapůvodní podobu dávného člověka, ptáci ho pokáleli a bílé dolíčky jako od neštovic na jeho hrudi ukazovaly, kde ho Pakradovi muži používali k procvičování lukostřelby, ale přesto pořád stál. Ostatně nebylo divu: bylo zapotřebí šestice Varjagů jenom na to, aby ho snesli z jeho výklenku a potom odvlekli do prostoru pod oknem. Sledoval jsem dveře a modlil se, aby vetřelci nezahnali Pakradovy muže zpátky na toto místo. Těžko bylo uvěřit, že v tomhle pekle někdo přežil, i když horký vítr mi občas do uší zanesl zvuky mužů i koní.

Cosi mě napadlo. „Co vlastně je na druhé straně té zdi?“

Ale na pochyby teď nebyl čas. Jeden z Varjagů si z rukou udělal jakýsi třmen, aby mě zvedl nahoru, a další přidržoval sochu, aby se nepřekotila, když jsem se mu zmítal na ramenou, kde jsem málem ztratil rovnováhu. Z téhle výšky jsem mohl dosáhnout rukama k drsné hraně, kde se otevíralo okno. Po půldruhém dni, kdy jsem byl spoutaný, jsem měl zápěstí odřené a ruce skoro ochromené, takže mi v nich téměř nezbývala síla, ale přesto se mi nějak povedl úchop a potom jsem se vytahoval nahoru – nejdřív bradu, pak hruď a nakonec celé své tělo. Naléhavé výkřiky zezdola mě popoháněly, i když jsem už neměl sílu vůbec vnímat, co mi říkají.

Dosáhl jsem na drolící se římsu okna a přikrčil se pod jeho klenbou. Za mnou planuly do noci vysoké jazyky plamenů – vpředu byla jenom tma.

„Jdi dál!“ vykřikl Aelfric zdola. „Pryč odsud!“

Skočil jsem. Byl to skok šílence – z vysokého okna na vrcholu strmé hory přímo do tmy. Vůbec by mě neudivilo, kdybych se propadl o tisíc stop a nabodl se na rozeklané kameny. Ale té noci při mně stál Bůh. Zemský povrch byl drsný, ale nebyl daleko. Dopadl jsem na něj s bolestným výkřikem a kolena se mi roztřásla. Pocítil jsem, jak jsem si málem vyvrtl kotník, a v oblaku prachu a kamínků jsem se kutálel pryč, dokud mě trnitý keř nezastavil. Po pekle v klášteře působila noc tiše a klidně. Smysly mi zaplavila vůně šalvěje.

„Demetrie!“ Čísi hlas volal shora mé jméno. „Je to bezpečné?“

Ani nevím, co jsem odpověděl – téměř jsem nebyl s to vůbec přemýšlet. Ležel jsem tam, zatímco Varjagové prolézali jeden za druhým oknem a seskakovali na zem. Nějak se jim podařilo dopravit Sigurdovo nahé tělo na římsu a pak ho spustit dolů. Mezitím jsem se dostatečně zotavil, abych mohl vstát a odbelhat stranou, abych se na něj podíval. Tvář měl smrtelně bledou, poškrábanou a pohmožděnou tím, jak ho protáhli oknem.

„Sigurde?“

Ať již mi rozuměl nebo to byl pouhý reflex, oči mu zamžikaly. Vypadaly rozmazaně a jaksi vzdáleně, ale po chvilce se zdálo, že si mě měří.

„Demetrie,“ řekl a já jsem pocítil závan naděje. „Ty posero.“

6

Utekli jsme, ale ne daleko. V té tmě se nám pořád motaly hlavy z dýmu, kterého jsme se nadýchali, a ani jsme se neodvažovali pokusit se najít cestu dolů. I kdyby tam nějaká stezka byla, určitě by se nám nepodařilo nést Sigurda. Na horském úbočí jsme našli malou římsu, téměř ukrytou keři hlodaše, které ji obrůstaly, sedli jsme si a čekali.

Klášter pořád hořel, takže svým žárem osvětloval západní oblohu a vyplňoval noc rachotícími zvuky zkázy. Když jsem seděl nahrbený na kameni, ten rámus mi pustošil nervy: s každým spadlým trámem nebo zhroucenou zdí jsem podléhal víře, že slyším kroky nějakého neviditelného nepřítele, který mě za chviličku objeví.

Když nakonec čerstvé světlo na východě vytlačilo kalné přítmí na západě, opustil jsem naši skrýš a vyšplhal trochu vzhůru po svahu. Viděl jsem, jak se nade mnou tyčí vysoká stěna klášterního kostela a okno, kudy jsme unikli. Obešel jsem budovu na sever a potom jsem vlezl nahoru do prohlubně těsně pod vrcholkem, kde mi pařez nabídl krytí. Ale zcela bezpečno nebylo ani tam, protože ze země pod mýma nohama trčel vystřelený šíp jako pozůstatek boje. Vytáhl jsem ho, zlomil dřík a uchopil jsem jeho hrot jako dýku. Pak jsem se podíval přes tlející pařez.

Při své obchůzce jsem se dostal až před klášter. Jak jsme si domysleli, srázná stezka, kterou nás přivedl Pakrad, nebyla hlavní vchod. Tady se hora svažovala povlovněji do vysokého údolí. Cesta vedla vzhůru k široké bráně v klášterní zdi. Dveře byly strženy a klenbou jsem viděl rozvaliny kláštera, z nichž pořád stoupal dým. Ale přese všechnu spoušť nebyl opuštěný. Na volném prostranství před branami bylo sešikováno do širokého kordonu asi padesát franckých rytířů. Někteří seděli na koni, jiní šli po svých, někteří byli obráceni ven, kdežto další do středu svého kruhu, kde se u doutnající hromady uhlí shromáždil houf mužů. Mezi nimi stál vévoda Godefroi. Sundal si přilbu, takže mu rozcuchané vlasy v jitřním větříku volně povlávaly, a na tváři měl černé šmouhy tam, kde se bezúspěšně pokusil setřít si skvrny sazí. Pomyslel jsem na prsten, o který mě připravil, a napadlo mě, kde teď asi je.

Před vévodou stáli poražení muži z Pakradovy družiny. Tucet hrotů franckých kopí je zadržoval, i když se jim teď na zoufalých tvářích téměř nezračila touha po odporu. Mnozí byli ranění – jeden přišel o celou ruku, takže mu jeho věznitelé ani nemohli nasadit pouta a museli ho přivázat k muži hned vedle něho.

Dva rytíři dovlekli jednoho ze zajatců dopředu a před vévodou Godefroiem ho srazili na kolena. Uvědomil jsem si, že je to Pakrad, i když se sotva podobal tomu sebejistému lupiči, jenž nás zradil. Přišel o brnění i tuniku a halil ho jenom cár látky kolem beder. Obnaženou hruď a ruce mu pokrývaly strašlivé popáleniny a z těla mu visely jako peří pásy spálené kůže. Plakal.

„Tak ty sis myslel, že mě můžeš podfouknout?“

Vánek zanesl vévodova slova až do mého úkrytu. Vedle něho jakýsi muž obrácený zády ke mně rozhrabal mečem uhlí. Vylétlo mračno jisker a vzduch nad ním se zachvěl. Pakrad se roztřásl.

„Prosím, pane,“ žadonil. „Udělal jsem všechno, jak jsi o to požádal. Přinesl jsem ti prsten. Zabil jsem ty Řeky. Já jsem –“

„Tys mi řekl, že jsi ty Řeky prodal jako otroky.“

„To je přece totéž.“ Pakrad vrhl pohled přes rameno na rozvaliny své pevnosti. V duchu jsem se tázal, jestli si mě Godefroi nevšiml. „Teď už je určitě po nich.“ Zvedl svázané ruce a sáhl po lemu vévodovy tuniky, jenže Godefroi se znechuceným odfrknutím poodstoupil a Pakrad málem spadl na tvář.

„Jsi ničema,“ řekl mu Godefroi. „Lupič a lotr. Pokud jde o klášter, z něhož jsi udělal své doupě – kolik mnichů jsi zavraždil, aby ses ho zmocnil?“ Obešel zajatce a vzal ho za kadeř vlasů. Zatáhl za ni, až se mu hlava zvrátila dozadu. Poklepal kotníky prstů na holou kůži, kde bývala tonzura, a Pakrad bolestí zavyl.

„Bolí to?“ zeptal se Godefroi. „To by mělo. Je to znamení Boží na darebném hříšníkovi. Ty jsi svými zločiny znesvětil posvátnou půdu kláštera a vysmíval ses samému Hospodinovi, když sis oblékl hábit Jeho služebníků, abys konal zlo.“

„Z tvých příkazů, pane,“ namítl Pakrad. Godefroi si ho nevšímal.

„Víš, jakého zločinu se dopustil Satan?“ Zděšený Pakrad zavrtěl hlavou. „Viděl, že nemůže předčit Boha, a tak se pokusil svrhnout sama nebesa a učinit se pánem jejich ruin. Pokusil se napodobit Boha, tak jako chycená opice napodobuje člověka. A víš, jaký osud ho stihl?“

Z Pakrada, jehož hlavu Godefroi pořád odtahoval dozadu, se vydral nesrozumitelný výkřik.

„Byl uvržen do věčné temnoty.“

Godefroi Pakrada pustil a otočil ho zády. Lupičova hlava se zvrátila dopředu, ale vzápětí jeden z rytířů vyskočil vpřed, sevřel ji rukama, na nichž měl železné rukavice, a vypáčil ji vzhůru k obloze. Muž u ohně se obrátil k Pakradovi, takže mi nakonec ukázal svou tvář, a já jsem si povzdychl. Byl to Tankred, Bohemundův synovec napůl saracénského původu. Vytáhl z uhlí meč a postoupil o několik kroků k Pakradovi. Špice meče žhnula světle červenou barvou, která se proměnila v ostře oranžovou, když ji Tankred pozvedl ke rtům a pofoukal. Pakrad se rozkňučel. Jeho tělo se zmítalo a svíjelo, ale tlapy opatřené železnou rukavicí mu držely lebku tak pevně, že nic nezmohl.

Tankred napřáhl meč. Červená špička se chviličku vznášela před Pakradovýma očima a míhala se ze strany na stranu. Tankred jí dvakrát škubl dopředu, ale ránu zadržel. Když slyšel Pakradovo zoufalé kňučení, smál se. Pak mečem bodl vpřed.

Oči se mi zlomek vteřiny před ranou bezděčně zavřely, ale uslyšel jsem zasyčení železa, jak projelo oční bulvou, a strašlivé výkřiky, jež se vydraly Pakradovi ze zraněného těla, které se v mukách svíjelo, když Tankred zabořil svůj meč i do druhého oka.

„Odveď ho pryč,“ řekl Godefroi. Když jsem otevřel oči, uviděl jsem, jak pořád stojí kousek dál od Tankreda, otočený zády k těm mukám. Pakrada odtahovali dozadu do kruhu zajatců. Pokoušel se přitisknout si k obličeji ruce, ale měl je svázané provazy, takže si na něj nemohl sáhnout.

Už jsem toho viděl dost – odplazil jsem se pryč, zpátky po svahu ke skryté skalní římse, kde čekali Varjagové. Ale i tam k nám doléhaly ještě dlouhé hodiny výkřiky z vrcholu hory a zdálo se, že zůstávají ve vzduchu ještě dlouho poté, co jsem vévodovy muže slyšel, jak jedou pryč. Teprve když se smrákalo, když jsme si byli jisti, že jsou opravdu pryč, jsme se zvedli ze svého úkrytu a vydali se do Antiochie.

7

Antiochii obepínala hradba smrti, mnohem silnější než jakýkoli val ze zeminy nebo kamene a špinavý opar visel nad městem, kde vzduch zamořoval kouř z bezpočtu hranic. Kráčeli jsme podél říčního břehu, sotva na dostřel šípu z hradeb, ale nikoho jsme nespatřili. Vidět byli jenom mrtví. Rozměklá půda louky před hradbami byla rozryta nesčetnými hroby, z nichž některé měly kamenné označení, ale většina zůstala bez něho. Varjagové se jeden za druhým pokřižovali a pak pro jistotu udělali ještě pověrčivé znamení proti uhranutí. Sigurdovi jsem položil na obličej tenkou roušku, aby nevdechoval ten zhoubný vzduch. Nesli jsme ho zpět z kláštera na nosítkách, a třebaže znovu nabyl vědomí a občas prohodil pár slov, byl pořád slaboučký. Pot se mu perlil na tváři, kde se mu působením horečky vyřinul. Byl na něj skličující pohled, když se takto jakoby zmenšil – jako když vidíme prastarý dub, který někdo kácí na palivové dříví. V nestálých zákrutech svého života jsem nemusel trpět při stárnutí a smrti svých rodičů, protože jsem je nechal daleko za sebou v Ilýrii a už jsem se tam nikdy nevrátil, ale dovedl jsem si představit, jak se cítí syn, když vidí svého otce na smrtelném loži – zaniká cosi trvalého, jeho opora. Bylo to prazvláštní, protože jsme byli se Sigurdem stejně staří.

Několik mil západně od Antiochie, v kopcích mezi rovinou a pobřežím jsme našli vršek pahorku, kam předtím zbylí Varjagové – a Anna – přesunuli svůj tábor z města stíženého morem. Šplhali jsme tam svižně, jako by byla naše břemena najednou mnohem lehčí. Na dně údolí hluboko pod námi jsem viděl spletitý tok Orontu, jak se vine k pobřeží, i loď, která by mě mohla odvézt domů. Zapadající slunce zbarvilo řeku dozlatova, zatímco na obloze nad námi tiše kroužil orel.

Prošli jsme ohybem stezky a já jsem ihned poznal, že se něco změnilo. Strážce, který nám zastoupil cestu, nebyl Varjag – vlastně pocházel z opačného konce světa. Jeho snědý obličej byl příliš široký i příliš malý, jako odraz ve vyleštěném štítu. Měl úzké oči a široká ústa, která mu pod hřívou vousu téměř mizela. Přilba se mu zužovala do ostrého zakončení jako cibule a vzadu mu z krku visela kroužková kápě, zatímco čtvercové pláty jeho šupinového pancíře při nárazech na sebe vrzaly a drnčely. Přes naši cestu držel v rukou našikmo dlouhé kopí, i když skutečné nebezpečí vycházelo z luku s rohovinovými konci, který měl zavěšený přes rameno. Byl to Pečeněh, další příslušník jednoho z císařových žoldnéřských oddílů, které se dostaly až do tak odlehlých končin.

„Kdo jste?“ vykřikl na nás hrdelní řečtinou.

„Demetrios Askiates se Sigurdem Ragnarsonem a zbytkem jeho mužů.“

Pečeněh přikývl, aniž dal najevo nějakou zvědavost. „Můžete dál. Nikeforos už vás netrpělivě očekává.“

Za těch deset dní, co jsme byli pryč, se naše postavení od základu změnilo. Při našem odchodu měl náš oddíl skoro jenom přikrývky na spaní, zato teď tu byly dva obrovské stany s baldachýny, lemovanými zlatem, a karmínovými stěnami, obklopené vyrovnanými řadami prostších stanů. Na každém rohu stály stráže – další Pečeněhové. Soudě podle velikosti tábořiště jich musely být nejméně dvě stovky. Jakýsi starý sad se proměnil v ohrazený prostor pro tucet koní, vesměs nádherných zvířat se značkou císařských stájí, zatímco otevřenými dveřmi jsem viděl stan se zásobami, kde byla spousta sudů s vínem a pytlů s obilím. Něco takového jsem nespatřil v takovém pořádku dlouhé měsíce.

V houfu zavalitých snědých Pečeněhů jsem našel jednoho z Varjagů, které jsme zanechali na místě, aby střežili tábor.

„Co se to tady stalo?“

Varjag vrhl úzkostný pohled na Sigurdova nosítka. „Před týdnem dorazil nový vyslanec. A co se stalo s vámi? Kde jsou ostatní?“

„Ten mnich nás zradil. Ostatní to nepřežili – a Sigurd je možná bude následovat. Kde je Anna?“

Varjagovi poklesla čelist, jako kdyby z nebe spadlo samo slunce. „Sigurd? Sigurd přece nemůže umřít!“

„Doufám, že ne. Ale kde je Anna?“

„Anna?“ Varjag jako by pátral po nějakých přijatelných výrazech, což u něj nebylo vůbec obvyklé. „Ona –“

Ostrý hlas za mnou nás přerušil. „Ty jsi Demetrios Askiates?“

Otočil jsem se. Měřil si mě další Pečeněh, který měl čepici ve tvaru bochníku a zlacené okraje šupin na svém pancíři.

„Nikeforos si tě žádá.“

„Najdi mi Annu a svěř Sigurda do její péče,“ řekl jsem tomu Varjagovi. „Řekni jí, že je pak vyhledám.“

Když jsem vešel do zlaceného skvostného stanu, jako by se kolem mne zvedly a obklopily mě obrysy bývalého života. Od chvíle, kdy můj nadřízený, velitel Tatikios, odjel v květnu z Antiochie, jsem žil mimo končiny, kam sahalo císařství. Byl to nepohodlný, nezkrotný život, kdy jsme přespávali, kde se dalo, zabíjeli bez výčitek a řídili jsme se jenom tím, co bylo nutné k přežití, a povinností, jíž jsme byli dlužni jeden druhému. Nyní to vypadalo, že se na vrchol pahorku snesla celá budova byzantské civilizace, obrovitá jako pilíře Hagie Sofie. Nádherné koberce na podlaze zdobily vzory lvů a orlů, jako vzdálená ozvěna mozaik velkého paláce, zatímco hedvábné stěny stanu žhnuly rudou barvou, jako bychom stáli uvnitř nějakého kruhu vyznačeného zapadajícím sluncem. Jednotlivé místnosti oddělovaly tenoučké jemné zástěny, takže otroci a úředníci, kteří za nimi pobíhali, působili jako nějaké přízraky. Mahagonové stromy držely ve svých větvích zlacené lampy a ze zlacených oken vyhlížely ikony svatých. Vzduchem se linula silná vůně kadidla. A uprostřed místnosti seděli na vyřezávaných židlích dva muži s nohama podloženýma polštářky a pozorně mě sledovali.

Za téměř čtrnáct dní pochodování a bojů v srpnovém slunci jsem se ani nepřevlékl, ani jsem si neostříhal vousy. Také jsem se neumyl a nezalátal díry a spálená místa na svém oděvu, stopy našich truchlivých dobrodružství. V jakékoli společnosti by mě tísnil pocit, že jsem špinavý a vzbuzuji odpor, ovšem tady se mi zdálo, že jsem jako chrobák valící svou kuličku na stole při hostině. Až pozdě jsem si uvědomil, že jsem se asi měl uklonit, i když mi v tom bránila jak ztuhlá záda, tak hrdost.

„Jestli jsi byl během posledních čtyř měsíců císařovým jediným zástupcem ty, není divu, že je naše situace tak zoufalá.“

Tato slova byla pronesena dokonale blahosklonným tónem, ale na mě zapůsobila jako kopnutí do rozkroku. Naštěstí jsem byl natolik utahaný, že jsem ani nebyl s to něco vztekle odseknout. Místo toho jsem upřel skelný pohled na člověka, který mě oslovil. Jak on, tak jeho společník měli na sobě dlouhá bělostná roucha lemovaná skvostnou výšivkou a posetá barevnými kameny. Tady ale podobnost končila: muž vpravo, jenž promluvil, byl robustní dlouhán, vlasy měl záměrně neupravené a jeho obličej by se dal označit za pohledný, nebýt jeho zpupnosti. Jenom jeho vous mu nějak neseděl – narostl mu docela nedávno a ještě mu úplně nezhoustl, jako nějakému výrostkovi, který ještě nemá dost odvahy, aby se holil, nebo provinilci, který se snaží zamaskovat svůj zjev. Naproti tomu jeho společník byl čistě oholený drobný mužík s řídnoucími vlasy a trvale ustaraným výrazem, který mu krabatil jemné rysy. V duchu jsem hádal, že je to nejspíš eunuch. V jejich společnosti bylo možné uvěřit, že nádvoří a fontány paláce jsou hned za dveřmi, ne tisíc mil od něho, kdesi za horami a v poušti.

„Tebe poslal císař?“ zeptal jsem se.

Dlouhán zabubnoval prsty o opěradlo židle. „Jsem Nikeforos.“ Kývl na eunucha stojícího vedle něho. „Tohle je Fokas. Před týdnem jsme dorazili z Konstantinopole. Kde jsi byl ty?“

Zřejmě jsem mu nestál za nějaký zdvořilostní úvod. „V klášteře Ravendanu, v horách severně odsud.“

Někdo mu o tom už určitě vyprávěl, ale ve své rozhořčené odpovědi předstíral překvapení. „Jaké bláznovství tě tam zavedlo?“

„Strašlivé bláznovství.“ Vytušil jsem, že vůbec netouží vyslechnout celé naše trápení, neboť jeho ohavné podrobnosti by se mohly bolestně dotknout jeho přecitlivělosti. Přesto jsem se mu s ním svěřil.

„Byla to past,“ uzavřel jsem. „Nastražil ji vévoda Godefroi ve spolku s arménskými loupežníky. Byl tam i Tankred.“

Vzápětí jsem utichl. Oba vyslanci si mě měřili vážným pohledem. Z hladkých tváří jim vyzařovala všemocnost jako ze svatých na ikonách kolem nich.

„Jsi si jistý, že to byl vévoda Godefroi?“ zeptal se po chvíli eunuch Fokas. Hlas měl vysoký, ale ne pisklavý, posazený v oné neurčité tónině mezi mužským a ženským hlasem.

„Stál jsem od něj stejně daleko, jako teď stojím od tebe.“

To na Nikefora nezapůsobilo. „Byla to v každém případě pošetilá výprava. Čeho jste chtěli cestou do Ravendanu dosáhnout?“

„Snažil jsem se hájit zájmy církve – a císaře. Netušil jsem, že se této příležitosti chopí jeho takzvaní spojenci, aby se nás pokusili zabít.“

„Na tom sotva záleží.“ Hlas mu zbarvilo ledové pohrdání. „I když je škoda, že jsi ztratil císařovu pečeť, kterou ti svěřil. Z toho mít radost nebude.“

Kdybych byl o polovic mladší, zlomil bych mu nos za to, že naše oběti odbyl tak posměšně. Ale v mém věku mi ruku zadržela zbabělost – nebo moudrost? Přesto jsem nebyl s to potlačit veškerý vztek ve svém hlase. „Před šesti dny jsem viděl vévodu Godefroie s Tankredem, jak ty, kdo bitku přežili, zmrzačili a nechali je zdechnout na vrcholu hory. S námi by zatočili ještě hůř, kdyby Pakradova chamtivost nezhatila jejich plán.“

„Možná jsi mezi barbary strávil příliš dlouhou dobu – co jiného jsi od nich očekával? To přece nic nemění.“

„Čtyři císařovi muži jsou po smrti. To nic nemění?“

„Své chyby nenapravíš, když je budeš omývat krví svých přátel,“ odsekl Nikeforos chladně. „Snad si opravdu nemyslíš, že se zájmy říše změnily jenom proto, že – jak říkáš – tě napadl nějaký francký pán? Císař neutratí své lovecké psy jenom proto, že chňapají po jeho otrocích.“

Popadl mě strašlivý vztek. Sevřel jsem pěsti a zaryl dlouhé nehty do dlaní ve snaze přivodit si dostatečnou bolest, aby mi přehlušila muka v duši. Ale čím víc jsem tlačil, tím méně jsem toho cítil.

Eunuch si zjevně všiml, jak šíleně trpím. „Nemusíš se bůhvíjak kát. Plaval jsi v mořích, která jsou pro tebe příliš hluboká. Neměl jsi dost moudrosti, aby tě napadlo, co je třeba udělat.“

Zíral jsem na něj a v duchu jsem si říkal, jestli z jízlivosti rozdírá mé rány nebo jenom neobratně vyjadřuje laskavost. Z jeho uhlazené tváře se nedalo nic vyčíst.

„Ty jsi mě přišel vystřídat?“ zeptal jsem se nakonec. Audience sotva začala, ale už jsem toužil, aby skončila.

Nikeforos se na židli naklonil dopředu. „Přišli jsme sem na tvé místo. Císař tě podřídil našemu vedení.“

Jeho slova mě zasáhla jako šípy. „Myslel jsem…“ Chtěl jsem přece… „Měl jsem za to, že mám jít domů, když jste přišli.“

Promluvil eunuch. „Jít domů? Ty nemůžeš domů. Ještě nejsi hotov.“

„S čím hotov?“

„Měl jsi za úkol postarat se o to, aby Frankové dorazili do Jeruzaléma, ne aby se usadili v Antiochii.“

Do řeči se vložil Nikeforos. „Právě proto neměla tvoje výprava do Ravendanu vůbec cenu ještě předtím, než se ukázalo, že je to past. Císař netouží po relikviích a tretkách, s nimiž by Franky přiměl milovat Řeky.“ Najednou do něj vjela energie a udeřil pěstí do opěradla židle. „Chce samotnou Antiochii. Pro její sílu, její obchod, její přístav a kraj kolem ní, to všechno má cenu. Ale úplně nejvíc ze všeho z toho důvodu, že mu právem náleží, a Frankové odpřisáhli, že mu ji vrátí. Kdybychom chtěli, aby patřila nějaké sebrance nenávistných, bezbožných barbarů, to bychom ji nechali Turkům. Frankové budou mít Jeruzalém, taková bude jejich odměna. Ale Antiochie musí být naše. Právě proto nezáleží na tom, jestli tě vévoda Godefroi, hrabě Raymond nebo všichni frančtí velitelé nepověsili na strom a nenechali ptáky, ať tě kousek po kousku rozklovou. Císař by se přesto smál a platil by jim lichotkami i zlatem a modlil by se, aby Bohemunda vypudili z Antiochie.“

Jeho hladký krk se najednou zbrázdil napjatými svaly a hlava mu škubala při důrazu na každé slovo. Diplomatická zdrženlivost jako by se rozplynula, i když jsem nemohl říct, zda v tom nebyl spíš vypočítaný efekt. Ale vlastně mi to bylo jedno. Pořád mě bolelo ostré bodnutí eunuchova výroku. Ty nemůžeš domů.

„Ale já musím domů,“ vyhrkl jsem žalostně, jako bych si nevšímal toho, co jsem právě vyslechl. „Já tady nemůžu zůstat.“

Nikeforos mě sjel pohrdavým pohledem. „Takže jít domů – jenže co pak? Jestli se teď vrátíš, nepovedeš v Konstantinopoli pohodlný život, jak si to maluješ. Císař zuří, že Frankové drží Antiochii. Sice se proslavil tím, že dovede odpouštět svým nepřátelům, ale tomu, kdo ho zklame, lehko nepromíjí.“

„Jak jsem ho zklamal já? To se ode mě očekávalo, že Antiochii udržím proti Frankům s několika tucty Varjagů a silou přísahy, kterou Frankové nikdy nemínili dodržet?“

Nikeforos obrátil oči v sloup. „Znáš Pythagora? S jedním oblázkem a při dostatečné vzdálenosti může jediný člověk pohnout balvanem, který odolá síle armád.“

„Proč potom chce, abych tu zůstával?“ Jako vězeň napínaný na skřipci, najednou jsem pocítil pokořující nutkání říct něco, doznat se k jakékoli vině a strpět každou urážku, jen když budu volný. Trpce jsem si to vyčítal, ale nesmírně mě trýznilo pomyšlení, že tu ještě budu muset zůstat.

Eunuch se nahnul dopředu. „Protože je milosrdný.“

Zbabělost i ochablost mi zabránily, abych se mu vysmál do tváře, i když ze mě nevíra přímo sálala.

„Tvůj nadřízený, velitel Tatikios, podal císaři podrobné hlášení po svém odchodu z Antiochie,“ pokračoval eunuch. „Nenechal nikoho na pochybách, kdo zavinil úspěch Franků.“

Má naděje i pýcha dostaly tolik ran, že jsem už měl všechno vydržet, ale přesto jsem pocítil nesmírnou křivdu. „On mě obvinil?“

„Stačí říct, že císař usoudil, že bude vůči tobě laskavější, když ti dá možnost se ospravedlnit, než aby ti dovolil návrat.“

„Ale musí přece vědět –“

Eunuch svatouškovsky zvedl ruku, jako by mě odstrkoval od nějaké neviditelné propasti. „Císař ví jenom to, co mu sdělí jeho podřízení. Tatikios je velmož a má u dvora hojně spojenců, aby ho podpořili.“

Zato já ne. Císaře jsem mnohokrát viděl a bydlel jsem v jeho paláci, zachránil jsem mu život a jednou či dvakrát jsem s ním hovořil téměř jako rovný s rovným. Nemyslím, že je to špatný člověk, ostatně k čemu by takové uvažování bylo dobré. Ale na svém vratkém trůnu nepřestál osmnáct let tím, že by podléhal sentimentu. Jestli Tatikios stojí v čele nějaké strany – a nadto velí vojákům –, pak si ho císař nemůže znepřátelit jenom kvůli mně. Možná si opravdu myslel, že když mě udrží mimo Konstantinopol, prokáže mi tím laskavost.

„Jestli Frankové odejdou z Antiochie, bude po nesnázích a nikdo nebude z ničeho viněn,“ uzavřel eunuch. „Máme na ně jedinou páku, jak je vystrnadit: poslat je do Jeruzaléma. Musíme se postarat o to, aby se tam dostali.“

Svěsil jsem hlavu, jako kdybych ji nastavoval oprátce. „Jak?“

Nikeforos vyštěkl příkazy na své otroky, kteří přicupitali zpoza tenkých zástěn a přinesli mapu, stůl a nízkou dřevěnou stoličku, abych se na ni posadil. Po dlouhém pochodu na mě její tvrdé sedadlo zapůsobilo jako péřová matrace. Vedle rozložené mapy byly umístěny lampy, jejichž plameny se třepotaly nad kostrbatým obdélníkem Středozemního moře a třemi světadíly, které ho ohraničují na severu, jihu a východu. Nikeforos vytáhl ze svého roucha zlatou jehlici a předklonil se. Jehlicí poklepával po mapě, aby jí podtrhával svůj výklad.

„Tady je Antiochie.“ Poklepání. „Jeruzalém tady.“ Poklepání. „Země mezi nimi – Sýrii, Libanon a Palestinu – ovládají Turci a Saracéni.“ Špice jehlice se míhala dopředu a dozadu po východním pobřeží Středozemního moře. „Oslabilo je vítězství Franků u Antiochie, ale pořád mají podél celého pobřeží hrady a opevněná města.“ Řada bodnutí jehlicí propíchala papír mezi Antiochií a Jeruzalémem. „A samozřejmě mají Jeruzalém.“

Tohle jsem ovšem věděl. Mnohem podivnější byl můj pocit, když jsem sledoval, jak se přede mnou rozprostírá plátno mého života, jak jsou mé minulé i budoucí cesty zakresleny inkoustovými čarami. Mé zraky až příliš často zabloudily na sever a západ ke zdobně vyvedenému kříži na spojnici Evropy a Asie – Konstantinopoli.

„Ale za Palestinou stojí Turci a Saracéni proti staršímu nepříteli. Egyptským Fátimovcům.“ Jehlice naškrábala oblouk v jihovýchodním cípu Středozemního moře se středem v podobě pavučiny čar, jež vyznačovaly tok Nilu. „Znáš Fátimovce?“

Už jsem o nich slyšel, ale lepší bylo předstírat nevědomost. Zavrtěl jsem hlavou.

„Saracéni je pokládají za kacíře – pokud ovšem může existovat kacířství proti kacířství – a nenávidí je vůbec ze všech nejvíc. Kdysi Fátimovce vyhnali z jejich říší až po Libyi, ale Fátimovci přeskupili síly, napadli Egypt a dobyli ho. Nebudou spokojeni, dokud svou víru neprosadí v celé oblasti až po Bagdád a Mekku. Podobně si Saracéni nedopřejí klidu, dokud nezničí Fátimovce.“

Už kdysi dávno jsem byl vtažen do neviditelného, věčného sporu mezi různými učeními Ismaelitů a tyto rány se zacelily teprve nedávno. I kdyby mě nelákala Konstantinopol k návratu, ozvěna tohoto dění se mi rozhodně nelíbila.

„Jestli se nám podaří uzavřít s Fátimovci spojenectví, pak budou Saracéni v kleštích mezi nepřáteli ze severu a z jihu. Můžeme je vypudit z Palestiny, takže se otevře cesta Frankům, aby se zmocnili Jeruzaléma. Až vyrazí na jih, aby se jim dostal do rukou, Antiochie bude opět naše. Pohana tvé neschopnosti bude smyta.“

I když jsem při tomhle posměšku pocítil trpkost, nedal jsem ji najevo. „A jak toho dosáhneme?“

V odpověď zamáčkl Nikeforos zlatou jehlici do mapy tam, kde se různá ramena nilské delty splétala v jediný provazec vedoucí na jih do Afriky. Jehlice zůstala zpříma vězet v dřevěném stole a její chvějivý stín přecházel přes Egypt a téměř se dotýkal Jeruzaléma.

„Tohle je hlavní město Fátimovců – al-Káhira. Tam musíme jít.“

8

Vyšel jsem ze stanu jako omráčený, jako když se z bitvy plouží poražený voják. Moje duše propadávala jakousi bezednou propastí, a i když se mi z toho dělalo zle, ještě to nebolelo. To přijde, až dopadnu na dno! Prozatím jsem kráčel přes kopec a pak jsem vyhledal stany Varjagů. Byl tam Aelfric.

„Jak se vede Sigurdovi?“ zeptal jsem se. S přidušenými plícemi jsem musel páčit slova.

„Beze změny. Zdá se, že horečka trošku polevila.“

„Už se na něj podívala Anna?“

Aelfric na mě pevně upřel jasně modré oči. „Ona tu není.“

Moje padající duše narazila na vystupující útes, odrazila se od něj a pokračovala v pádu. „Kde je?“

Aelfric odvrátil zrak a podíval se mi přes rameno na východ, kde se stmívalo.

„V klášterech za chrámem.“

Zazíral jsem na něj.

„V Antiochii.“

Dal jsem se do běhu.

Od města, kde řádil mor, jsem čekal roztodivné odporné výjevy, sahající od běsnících davů ploužících se ulicemi přes muže a ženy se smrtí na jazyku a vyjící jako psi ve dveřích až po mrtvoly hořící na otevřených ohních nebo povalující se nepochované ve škarpách, ale skutečnost vypadala jinak. Měsíční svit se linul po pustých ulicích a většina domů potemněla, i když město prázdné nebylo. V přízračných rozích cupitala neviditelná stvoření. Okenice vrzaly, dveře práskaly, hliněné nádoby se rozbíjely a ocel zvonila o ocel. Nade vším ale vynikalo to, jak se v pozadí rozprostíral táhlý koberec smutku: tlumené vzdechy zoufalství, úzkostný křik, plačtivé vzlyky a tiché modlitby. Město zachvátila hluboká, zlobná trudnomyslnost – bylo to jako kráčet mezi svaly zlomeného srdce.

Na několika úsecích cesty, kterou jsem se ubíral, byly přes ulici rozházeny dvoukoláky, bedny a suť, aby vznikly provizorní barikády. Některé byly opuštěné, jiné střežené, ale Antiochie nepředstavovala město, kde by se dali snadno zadržovat pocestní, a tak jsem si vždy našel cestičku kolem těchto překážek, dokud jsem nedorazil k chrámu a dvířkům ve zdi za ním. Na mé zaklepání se ozval zpoza dveří vyděšený hlas.

„Rád bych mluvil s lékařkou Annou. Je tu?“

„Spí.“

„Vzbuď ji. Řekni jí, že je tady Demetrios.“

Ten člověk neodpověděl, ale za dveřmi jsem zaslechl vzdalující se kroky. Čekal jsem ve tmě – zdálo se mi, že uplynula celá věčnost – a každou vteřinu desetkrát prodlužovala nejistota. Posléze jsem dokonce začal strkat špici Aelfrikova nože do sloupku dveří. Říkal jsem si, že bych je mohl třeba takhle vypáčit.

Uslyšel jsem, jak se kroky vracejí, a nůž jsem odtáhl pryč. Odsunula se závora na druhé straně dveří, i když se neotevřely.

„Počkej tady, dokud nenapočítáš do sta, a pak vejdi. Určitě je někde v křížové chodbě.“

Kroky se opět vzdálily. Pochyboval jsem, zda jsou tyhle průtahy nutné, ale vyšel jsem vstříc dveřníkově žádosti a počítal jsem do sta tak rychle, jak jen to šlo. Pak jsem dveře otevřel dokořán, prošel krátkou chodbou a vynořil jsem se v širokém sloupořadí křížové chodby. Měsíční svit ozařoval přední strany sloupů, takže vypadaly jako ocelové tyče rozmístěné do čtverce, kdežto všude za nimi byla tma. Na opačné straně, přímo proti mně, stála Anna.

Byla hubenější, než jsem si ji pamatoval, i když jsme byli odloučeni ani ne dva týdny. V horkém letním vzduchu se jí bílá košile přilepila na tělo, a proto odhalovala každé vzdutí i stín pod sebou. Polštář jí rozcuchal tmavé vlasy. Svým zjevem přímo ztělesňovala vše, co jsem miloval a po čem jsem toužil. Stáhl jsem si roušku, která mi zahalovala obličej, a rozběhl se k ní.

„Stát!“

Ze tmy za ní se vynořila velká postava, jež na mě namířila kopí se stříbrným hrotem. Zoufalá touha málem přemohla můj pud sebezáchovy, ale nakonec jsem se ovládl a zastavil se těsně před hrotem kopí.

„Zůstaň tam,“ nařídila mi ta postava.

Ohromeně jsem zíral na Annu. Proč mi nevyšla v ústrety? „Co je to zač?“

Zavřela oči. „Můj strážce.“

„Proti čemu? Mně?“

„Ne, on tě chrání.“

„Proti čemu?“

„Proti mně.“

Odpotácel jsem se kus dozadu, i když se strážcovo kopí ani nehnulo. Po tváři mi kanuly horké slzy.

„Co bys mi mohla provést?“ Ani jsem otázku nedořekl, a už jsem vytušil její odpověď i s její hrůzou.

Anna před sebou kajícně složila ruce. I ona plakala: jak měsíc odrážel její slzy, udělal jí na tváři stříbrné šrámy.

„Stala jsem se lékařkou moru.“

V mé duši zhasla poslední jiskřička naděje. Hlas, který snad ani nepatřil mně, se zeptal: „Ty ses…?“

„Jestli jsem se nakazila morem?“ Anna zavrtěla hlavou. „Díky Bohu, zatím ne.“

Ukázal jsem rukou na strážce. „Tak proč je tady on?“

„Oni na tom trvali.“

„Kdo?“

„Frankové. Nedovolili mi pečovat o nemocné bez strážce, aby zajistili, že se nebudu dotýkat zdravých.“

„Ty ses k tomu sama nabídla?“

Nevesele se zasmála. „To si opravdu myslíš, že jsem taková světice? Neměla jsem na vybranou. Žena, za kterou jsem šla ten den, kdy jsi odešel, a jež měla rodit, byla nakažená. Když jsem ji našla, byla skoro mrtvá, a děťátko taky. Frankové zavřeli dveře na závoru a nikomu nedovolili z domu odejít. Mě pustili ven, až když jsem souhlasila, že se budu starat o další oběti. Pak jsem přišla sem.“

Annin strážce se obloukem přesunul, takže teď stál po mé levici kousek ode mě s napřaženým kopím, zatímco jsme se na sebe s Annou dívali přes uzavřený prostor křížové chodby. Potřeboval jsem železné ovládání každičkého svalu těla, abych se nerozběhl a neobjal ji, zcela bez ohledu na následky.

Pevnějším hlasem se zeptala: „Našli jste tu relikvii?“

„Žádná relikvie neexistovala. Ravendan byl past. Ten mnich nás přepadl a vzal do zajetí.“ Poněvadž nás sledoval strážce, nezmínil jsem se o roli vévody Godefroie. Ostatně v dané chvíli na tom sotva záleželo. „Vyvázli jsme jen o vlas.“

„Je Sigurd v pořádku?“

„To teda ne.“ Viděl jsem Annu, jak vzdychla. „Dostal ránu do hlavy a od té doby nevstal. Má horečku. Musíš se na něj podívat.“

„Co já zmůžu?“ Rozevřela prázdné dlaně. „Nemůžu pryč z tohohle kláštera, natož z města.“

„Musíš!“ opakoval jsem tvrdohlavě.

„Nemůžu.“

„Můžu ho sem přinést.“

Hněvivě dupla. „To má být vtip? Jestli je Sigurd tak slabý, mor ho zabije v okamžiku, kdy se podívá na Antiochii. Musí se obejít beze mě.“

Upírali jsme na sebe pohled přes čtvercové nádvoří. Měsíční svit vyplňoval prostor mezi námi jako sklo.

„Kdybych mohla, samozřejmě bych byla ihned u Sigurda,“ pravila tiše. „Ale tuhle možnost nemám. Rozhodla jsem se přijít do Antiochie a udělala jsem to svobodně, kvůli tobě. Protože jsem tě milovala.“ Pohodila hlavou, aby umlčela můj rozpačitý protest. „Když už to rozhodnutí padlo, jsme oba bezmocní, jeden jako druhý. Jsme otroky mocností, kterým nemůžeme vzdorovat.“

Po tvářích se jí vyřinuly další slzy a oči jí potemněly smutkem. Zatoužil jsem rozběhnout se přes dvůr, přivinout ji k sobě a překonat vzdálenost mezi námi. Ale strážce pořád držel neochvějně kopí, jež se před mým pohledem vznášelo jako vosa.

„Přišel nový císařův vyslanec,“ řekl jsem nakonec.

Anna si otřela slzu a volnou kadeří si osušila tvář. „Pak můžeš volně odejít.“

„Nařídil mi odjet do Egypta.“

Po vší vášni, která byla ze mě vyrvána, moje duše vyschla a znecitlivěla. Bez vzrušení jsem jí vyprávěl, jaké rozkazy mi Nikeforos dal. Anna tiše poslouchala, dokud jsem nedomluvil.

„Půjdeš?“

Zaváhal jsem. Té noci jsem sem přišel s divokými plány na útěk, jež mi spalovaly srdce: odvedu Annu pryč z Antiochie, ona bude někde na tajném místě léčit Sigurda, dokud se neuzdraví, a potom se my tři vydáme nazpět do Konstantinopole. Byl to příjemný sen, ale jenom sen. Bylo to, jak řekla Anna: učinili jsme svá rozhodnutí, nebo nám byla vnucena, a nyní budeme trpět jejich následky.

„Půjdu do Egypta,“ řekl jsem. „Nikeforos mi rozhodně nedal na vybranou.“ A ty sám jsi to potvrdil, pomyslel jsem si. Zůstávat v Antiochii, čekat, zda se Sigurdovy rány zacelí, než mor zahubí Annu – to by bylo jako nechat se rozemlít mezi balvany. Proti tomu představoval Egypt téměř lákavou vyhlídku.

Anna přikývla, jako by mé rozhodnutí vytušila, než jsem ho vyslovil.

„Dávej na sebe na cestě pozor,“ řekla prostě. Slzy jí oschly a do tváře se jí vrátil klid.

Nemohl jsem se přimět, abych se odvrátil, a tak jsem upřeně hleděl na Annu, jako kdybych jí mohl samou silou a trváním pohledu sdělit vše, co cítím. I ona opětovala pohled a nespouštěla ho ze mě. Na tváři se jí mísila lítost, laskavost i zoufalý smutek. Pomyslel jsem si, že opět propukne v pláč a že ani já se mu pak neubráním, ale nerozplakala se.

Beze slova rozloučení trochu pozvedla ruku při napodobení pozdravu a odvrátila se. Strážce šel za ní, když mizela mezi sloupy do přítmí arkády.

9

Do Egypta jsme odpluli nazítří. Předtím jsem jakživ nebyl na lodi – jenom jsem přeplul kratičkou vzdálenost přes Bospor –, ale vždycky jsem cítil, že budu takovou plavbu těžko snášet. Bůhvíproč tomu tak nebylo. Snad jsem se ocitl tak na dně, že nebezpečné hlubiny pod naším kýlem ztratily svůj děs, snad mě uklidňovalo to, že jsem se na omezeném lodním prostoru ocitl mimo dosah všech starostí a povinností. Bylo to, jako kdybych byl vytržen ze svého života, odstřižen od pout a závazků, které mě v něm tísnily, a jako bych byl vydán na pospas prázdné dálavě moře. Vůbec poprvé za dlouhé měsíce, ne-li roky jsem neměl nic na práci. Seděl jsem ve stínu věžičky umístěné uprostřed lodi a sledoval posádku – byl jsem lenivý i přebytečný jako ta kočka, která ujídala z odpadků na galéře.

Kromě posádky bylo na lodi devatenáct cestujících: Nikeforos se svými sluhy, jeden kněz, čestná stráž deseti Pečeněhů, kteří většinu času převelice trpěli mořskou nemocí, jeden Varjag a já. Tím Varjagem byl Aelfric, týž člověk, který nás vyvedl z hořícího kláštera. Zbytek naší roty zůstal u Nikeforova společníka eunucha, který měl nezáviděníhodný úkol přimět francká knížata, aby pokračovala v pochodu, jen co morová rána pomine.

Pokud jde o Nikefora, ten na lodi rozhodně nenašel stejnou útěšnou samotu jako já. Zabral si kapitánovu kajutu na lodní zádi, a třebaže tam byla určitě tma a vlhko, jen málokdy se vydával ven. Když už ano, nechal své sluhy postavit na přední palubě bílou hedvábnou stříšku, pod níž vysedával v povznesené samotě a pozoroval vlny. Jindy sestavoval na svém slonovinovém psacím stole sáhodlouhé zprávy o mnoha stranách. I když jsem byl oficiálně jeho tajemník, nikdy mne nepožádal, abych je sepsal, a ani se mi nesvěřil s jejich obsahem.

Jednou odpoledne, dva dny po odplutí ze svatého Simeona, jsem si mohl dát dohromady, proč má tak mizernou náladu. Seděl jsem ve stínu věžičky, pohrával si s koncem lana a užíral jsem se kvůli Anně, když přišel Aelfric, aby se uvelebil vedle mě. To bylo samo o sobě nezvyklé, protože to byl tichý muž, uzavřený do sebe, ale přivítal jsem ho. Na Varjaga byl malý, ovšem podle jiných měřítek velký až dost. Na hubené tváři se mu zračila bystrá inteligence a bylo znát, že každé slovo třikrát zváží, než ho vyřkne.

„Zjistil jsem, proč je Nikeforos tak otrávený,“ oznámil mi.

Vzhlédl jsem od roztřepených vláken, která jsem od sebe oddělil. „O co jde?“

„Císařovi nejde pod vousy.“

„Jak to víš?“

„Slyšel jsem to od jednoho z jeho otroků. U dvora se spřátelil s nesprávnými lidmi. Býval spojencem mrtvého komorníka Krysafia.“ Aelfric na mě zamžoural. „Tys ho znal.“

„To ano.“ Byl jsem svědkem jeho smrti, vlastně jsem jí napomohl. „Překvapuje mě, že císař tenhle úkol svěřil někomu, kdo je spojen s touhle stranou.“

„Opravdu? Proč by ne? Jestli je poctivý, bude se muset dvojnásob snažit, aby to dokázal, a jestli není, aspoň se musel klidit císařovi z cesty.“

Napadla mě další nepříjemná stránka věci. „A když poselstvo dopadne špatně nebo jestli naše loď na moři ztroskotá, Nikeforos bude příhodně odklizen ode dvora.“

„Není divu, že se tak mračí.“

„Frankové kdysi vypravili vyslance k Fátimovcům,“ zavzpomínal jsem. „Před pěti měsíci. Byl jsem na poradě, kde to knížata projednávala.“

„Co se s nimi stalo?“

Pokrčil jsem rameny. „Už se nevrátili.“

Zastavili jsme na Kypru k doplnění zásob. Přístav kypěl ruchem: vypadalo to, jako by tu byla půlka říšské obilné flotily, takže spolu s dopravními loďmi a galérami v něm bylo tak těsno, že se zátoka dala málem přejít po palubách. Každé přístaviště, molo, lodní lávka a přístavní hráz se naplnily zásobami k vedení války – sudy s rybami, balíky slámy, živými prasaty k nasycení vojsk a železem k nasycení kovářských hutí. V jednom konci přístavu byly postaveny provizorní ohrady pro početné stádo koní a mul čekajících na odvoz do Antiochie. Ale větší část zboží mířila do domovského přístavu, a proto musela zůstat ve skladech, dokud se armáda Boží nevydá na jih. Byla to rozsáhlá akce, při níž byly nashromážděny plody celé říše, aby živily válečné tažení, a já jsem si začal uvědomovat, jak daleko dolehla ozvěna naší války.

Z Kypru jsme odpluli na jih a pak jihovýchod s větrem v zádech. Teď nastala práce pro námořníky, zatímco veslaři si mohli oddechnout, a loď zachvátilo nové vzrušení. I když nám pomáhal slušný vánek, zdálo se, že vzduch den za dnem houstne. Kdykoli měli muži po službě, scházeli se u přídě a hleděli do dáli přes vlny v očekávání, kdy se už objeví pevnina. Někteří hlásili, že uviděli, jak vedle nás plavou obrovité ryby, několikrát větší než člověk, ale já jsem je nikdy nespatřil.

Poznal jsem, že je pobřeží nablízku, když se moře začalo plnit rostoucím počtem menších plavidel, jako stín putující před tím, kdo ho vrhá. Sledoval jsem je neklidně, ale byly to jen rybářské čluny a mělké pobřežní obchodní lodě, které nám poskytovaly dost prostoru kolem sebe. Brzy poté se objevila země: nízký a lákavý pruh pobřeží. Ale když jsme se přiblížili, ukázalo se, že jsou to jenom ramena jedné velké vnitrozemské laguny. Propluli jsme ke klidnému moři posetému drobnými ostrůvky. Na jednom z nich se nacházel přístav Tinnís, umístěný určitou vzdálenost od pevniny.

Kdysi jsem si myslel, že někomu, kdo žil v Konstantinopoli, už nemůže žádné místo připadat exotické, že v tomhle městě lze nalézt lidi všech národů a barev pleti i s jejich umem a výrobky. Ale Tinnís vypadal jinak: byly tu velké tradiční plachetnice i feluky rejdící kolem ostrova jako včely v úlu, dlouhé tyče se schnoucím lnem visícím z nich jako vlasy, štíhlé věžičky ismaelitských chrámů a záhadné prozpěvování jejich kněží, jež se každý den pětkrát rozléhalo po klidné vodě. Ale ještě podivnější bylo poznání v mé duši, že tohle je Egypt, země, která bývala starobylá už ve starověku. Tuto zemi kdysi ovládali byzantští císaři a před nimi Římané, ale i oni byli v dějinách nekonečné hloubky a velkoleposti pouhými epizodami.

Náš nečekaný příjezd vyvolal značný rozruch. Připluly dvě válečné galéry, aby nás zastavily, a naši zneklidnělí námořníci čekali u vrhačů tekutého ohně, zatímco Nikeforos vedl ostrou slovní výměnu s fátimovským velitelem, s níž mu pomáhal klopotným překladem náš kněz. Nakonec jsme je přesvědčili o své neutralitě – ale zatímco se jedna loď vrátila do přístavu, aby doručila zprávu o nás, druhá nadále bděle hlídkovala poblíž.

Celé tři dny jsme tam museli trčet zakotvení, jako zrnko prachu zachycené ve slunečním paprsku. Kapitán dal svinout plachty a roztáhl provizorní plátěnou střechu, aby zastínil palubu, protože v tom žáru se začala prohýbat prkna. Po druhém dni se mi zdálo, že i mé duševní rozpoložení se jaksi prohýbá. Sledoval jsem slunce, jak se zvolna sune po obloze, dokud mě nezačaly pálit oči, a přistihl jsem se, jak toužím po každém opakování naříkavě ismaelitské modlitby – tento zvuk označoval míjení dnů.

Čtvrté odpoledne jsem se už pohroužil do stavu téměř naprosté otupělosti. Nezaslechl jsem proto vytrvalé šplouchání blížících se vesel ani skřípot havlenek a všiml jsem si, že se kruh našeho osamění prolomil, až když pospávající členové posádky kolem mne najednou vyskočili a začali se řadit na svá obvyklá místa. Až na poslední chvíli jsem si uvědomil, že cosi tiše zadunělo o náš trup. Potom sáhly přes bok lodi čísi tmavé ruce. Nikeforos rázným krokem vyšel ze své kajuty a spěšně si přes rameno přehodil štólu posetou drahými kameny, zatímco se fátimovský posel přehoupl na naši loď.

Všichni muži na palubě ztichli. Většina udiveně zírala, i když několik jich studem nebo rozpaky sklopilo zraky. Z Nikeforova obličeje se vytratila barva, takže vedle návštěvníka vypadala ještě bledší.

Novým příchozím byl totiž Afričan. Pro mnohé členy naší posádky to bylo samo o sobě neslýchanou novinkou. V Konstantinopoli jsem sice viděl několik příslušníků jeho rasy – drahé otroky v nejpřednějších domácnostech nebo nosiče v přístavu –, ale nikdy takového, jako byl on. Všechno na něm dávalo najevo, že je to vznešený pán nebo kníže: jeho hrdé držení těla, mimořádná výška, skvostné zlaté náramky na pažích a žluté roucho, jež mu splývalo až ke kotníkům. Od všech ostatních lidí se natolik lišil, že se ani nedalo říct, zda je pohledný, ale kromě své jinakosti měl cosi ve své tváři, co přitahovalo zraky a nutilo je, aby na ní prodlévaly. Kůži na temeni měl úplně ostříhanou, takže se mu v tom horku leskla jako vlhký dehet, a z jeho ostrých rysů čišela autorita. Kupodivu mi připomínal Sigurda, i když se mohl sotva víc lišit od toho chlupatého barbara s bledou kůží.

Usmál se – ústa s bělostnými zuby se mu roztáhla do širokého úsměvu, který si přímo říkal, aby ho někdo opětoval – a pak řekl: „Budiž pochválen bůh, pán všehomíra, a budiž mír.“

Na Nikefora zřejmě úsměv toho muže vůbec nezapůsobil, naopak se zdálo, že jeho ústa jen stěží přemáhají hněv. „Kdo jsi?“ zeptal se.

„Jsem Bilál, velitel kajsarijské gardy. Můj pán, chalífa Fátimovců, vladař věrných, mě vyslal, abych vás pozdravil. Přicházíte-li v míru a upřímném přátelství, jste v naší říši vítáni.“

Bezpochyby očekával odpověď v podobě ukázky vybroušené diplomatické zdvořilosti. V tom se zklamal.

„Ty umíš řecky.“ Nikeforos dal svým tónem najevo, že to považuje za jakousi pozoruhodnost, asi jako když je pes vycvičen odpovídat na otázky, nikoli za zásluhu.

Bilál odpověděl dalším blyštivým úsměvem, i když tentokrát jeho bělostné zuby působily poněkud ostřeji. „Naučil jsem se to od řeckých otroků. Chalífa jich má v paláci požehnaně.“

Tohle upozornění mělo kýžený účinek. Nikeforos zanechal posměšků a přešel k uhlazenějšímu, taktnějšímu vystupování. „Mám pro chalífu dary a sdělení od svého pána, císaře Alexia z Byzance.“

Bilál přikývl. „Chalífa si je velice rád prohlédne. Nařídil mi, abych vás doprovodil po řece do al-Káhiry.“ Rozhlédl se. „Vaše loď je velkolepá, ale nemůže zdolat ohyby a mělčiny Nilu. Připlujete mým říčním člunem.“

Nechali jsme za sebou pohodlný trup své lodi a veslovali jsme přes lagunu. Břehy se přiblížily a začaly se zužovat, i když to při pohledu dopředu vypadalo, že se nikdy neprotnou. Tuším, že někdy jsme museli vplout do ústí řeky, ačkoli tu nebyl žádný zřetelný bod, podle kterého by se to dalo poznat: pevnina kolem boků naší lodi byla pořád stejně daleko a byla mnohem širší než Bospor v Konstantinopoli. Zvědavě jsem vyhlížel přes hnědavé vody, abych uviděl něco z této pohádkové země, ale spatřil jsem jenom vodu a rákosí.

Na egyptském říčním člunu jsme strávili dva dny a dvě noci. Byla to tajuplná plavba, podobající se spíš tanci: častokrát jsme zabočili, a přitom se zdálo, že žádné zabočení není nutné, a mnohokrát jsme se otočili úplně dokola, jako by nás proud strhával zpátky k ústí řeky. Bylo mi líto mužů u vesel. Pak se přiblížily břehy. Začínal jsem rozeznávat krajinné rysy: špinavě hnědou půdu ježící se stébly sklizené úrody a rozčleněnou nízkými hřebeny jako pěšinami přes poušť. Někdy, když se protínaly, jsem uviděl vesnice, i když mnohé ležely v troskách a zahlédl jsem jen málo obyvatel.

„K čemu je to dobré?“ zeptal jsem se Bilála a ukázal na hřebeny. Vypadaly natolik pravidelně a byly příliš rovnoměrně rozmístěny, než aby to byly výtvory přírody.

„Když se řeka rozvodní, představují jedinou cestu, kudy lze chodit po souši. Nil se každý rok vylije z břehů a zavlaží pole dost, aby vzešla úroda na celý rok.“

„A kdy se to děje?“

Bilál se zamračil. „V srpnu.“

Podíval jsem se zpátky na pole. I z dálky jsem viděl, že mají světle hnědou barvu jílu, nikoli výrazně černou vlhké půdy. Zemina byla rozpukaná spletí trhlin a vyrůstalo z ní jen pár proužků býlí. Nad námi žhnulo slunce z bezoblačné oblohy poloviny září.

„Někdy se záplavy zpozdí,“ řekl Bilál, ale jeho hlas postrádal jistotu.

Třetí den se řeka opět rozšířila, neboť se několik větví její delty spojilo. Nedaleko od nás, na východním břehu, se přímo proti pouštní obloze rýsovala řada věží – bylo jich tolik, že se k sobě nakupily a téměř utvářely jeden dokonalý celek. Bílé trojúhelníky plachet pleskaly vedle přístavních hrází kypících ruchem a z cest plných vozíků se zbožím se zvedaly sloupce prachu.

„To je…“

„Al-Káhira,“ řekl Bilál a jeho hlas nabyl hlubšího, divočejšího zabarvení. „Anebo, jak ji nazývali tví římští předkové, Babylon.“

10

Až do té doby jsem si pod pojmem vyslanci představoval cosi jako anděly. Byly to jakési vyšší bytosti, téměř nehmotné, zato vládnoucí větší mocí než pouzí smrtelníci, míhající se světem, aniž jsou vystaveni jeho nástrahám. Ale tady v Egyptě jsem si uvědomil pravdu: vyslanci na tom jsou jen o málo lépe než vězni. Sotva jsme vkročili na přístavní hráz, spěšně nás odvedli ke karavaně nosítek v rukou do půl těla svlečených núbijských otroků, kteří nás odnesli, zatímco byly naše záclonky zataženy, takže jsme nic venku neviděli, na jakési kryté nádvoří a potom po schodech do příbytku, jenž nám byl přidělen. Tvořily ho tři propojené místnosti, jež byly prostorné, vzdušné a luxusně vybavené. Avšak zdobné mřížoví, které se točilo a vinulo na oknech, bylo ze železa, a když nás chalífovi sloužící nechali o samotě, uslyšel jsem, jak byly dveře zvenčí zamčeny.

Nazítří, téměř před rozbřeskem, nám přišel otrok oznámit, že fátimovský panovník – sám chalífa – nám ještě dopoledne udělí audienci. Ležel jsem předtím na matraci, vychutnával jsem pocit pevné půdy pod nohama a sledoval, jak slunce proniká železným mřížovím před oknem. Teď jsem se volky nevolky rychle svalil z postele a důkladně prohrabal své věci, abych si oblékl svou nejčistší tuniku. Teprve když jsem si ji přetáhl přes sebe, pokropil obličej trochou vody z bronzové misky a projel jsem vlasy hřebenem, všiml jsem si Nikefora. Seděl na divanu v prosté bílé spodní košili, zatímco jeden otrok před ním držel zrcadlo jako nějaký votivní předmět a druhý mu zastřihoval vlasy a vousy. Byl úplně nehybný a jeho obličej se proměnil v tuhou masku, ale i tak z něj čišelo pohrdání vším tím ruchem a shonem kolem něj.

V domnění, že snad neslyšel otrokovo sdělení, jsem ho zopakoval. Koutky úst se mu jízlivě pozvedly.

„Až strávíš víc času v palácích, uvědomíš si, že dvořané přistupují k hodinám tak, jak bys ty přistupoval k minutám. Žádný spěch.“

Když mluvil, měl hlavu pořád ztuhlou, ani si nevšímal ostré břitvy, která mu kroužila hned u ucha. Dovedl jsem si představit, že ten otrok ví, jak by dopadl, kdyby pořezal vzácnou pokožku svého pána.

Nikeforos se na mě snad vůbec nepodíval, když dodal: „Ale jestli máš v úmyslu být připravený, mohl by sis obléknout něco, co se při takové příležitosti sluší. Nechceš-li, aby si chalífa myslel, že za ním císař Alexios poslal delegaci otroků a žoldnéřů, aby ho znectili.“

Jeho slova byla krutá, leč pravdivá, ovšem ta pravda mě trýznila víc. Potlačil jsem instinktivní odseknutí a řekl jsem pokorně: „Nic lepšího nemám.“

„Mí sluhové ti něco najdou.“ Nikeforos se podíval do zrcadla. „Nedopustím, aby chalífa císaře posuzoval podle tvých nedostatků.“

Celé dopoledne jsem zažíval onu podivnou neodbytnou netečnost, která je údělem vyslanců. Každou čtvrthodinu přichvátal do našich komnat další fátimovský posel, aby oznámil, ať již lámanou řečtinou nebo výmluvnými gesty rukou, že veliký okamžik naší audience přijde co nevidět, ale i poté, co se Nikeforos dal svými otroky oholit, obléknout, naolejovat a navonět, jsme pořád čekali ve svém příbytku. Po prvních dvou hodinách jsme se naučili taková oznámení ani nevnímat. Postával jsem u okna, abych vdechoval onu trochu vzduchu, jež jím pronikala, a pokoušel jsem se zahlédnout něco z okolního paláce a města. Železné mřížoví mi pohled rozdrobilo na mozaiku s tisíci nespojitými dílky: viděl jsem vysoké kupole a minarety, zákoutí nádvoří zastíněná platany, ale neměl jsem tušení, jak se tyto dílky mají poskládat dohromady. Slunce stoupalo stále výš a vzkazy vyznívaly stále omluvněji – chalífa má spoustu práce, netouží po ničem jiném než pozdravit své přátele z Byzance, ale musí se věnovat bezodkladným dvorským záležitostem, určitě nás přijme v příští půlhodince, možná i dřív.

Nakonec, když už i kalich Nikeforovy trpělivosti začal přetékat, se objevil Bilál. Celý den jsme ho neviděli, i když jsme v chodbách za naší místností občas zaslechli jeho hlas. Svižným krokem prošel dvojitými dveřmi, jež rozrazil s takovou silou, že se prach ve vzduchu zvířil do velkých krouživých spirál. Měl na sobě obřadní pancíř, jehož stříbrné šupiny byly lemovány zlatem, a přes ramena mu splývala kapuce z kroužkového brnění jako záhyby mnišské kápě. Do lemu pláště byly vetkány podivné vzory – zubaté čáry, jež se po látce rozbíhaly jako šrámy. Nikdy jsem nic takového neviděl a tento úbor jenom zesiloval jeho oslnivý barbarský zjev.

„Pojďte,“ řekl prostě.

Bilál nás odvedl řadou bran a dlážděných nádvoří do dusného předpokoje, kde nás na několik minut zanechal. Nikeforos kráčel sem a tam po malé místnosti, aniž se vůbec snažil zakrýt netrpělivost, a když se jeden z jeho pečeněžských strážců odvážil na něco zeptat, svou odpověď přímo zavrčel. V jedné chvíli ulpěl přísným pohledem na mně, až jsem se roztřásl, ale on na mě jenom vyštěkl tuhle připomínku: „Dávej dobrý pozor na všechno, co chalífa řekne, a pořádně si to zapamatuj!“

Přikývl jsem. V širých vodách oceánu jsem snad nalezl určitý klid, ale ten se v našem elegantním vězení rozplynul a zanechal po sobě jenom ostré střípky zlé předtuchy. Toužil jsem po tom, aby už tahle audience byla za mnou – pak bych se mohl vrátit do Antiochie a shledat se se Sigurdem a Annou –, ale na to jsem se teď neodvážil ani pomyslet. Prohýbal jsem se pod nezvyklou tíhou rouch, jež mi Nikeforos zapůjčil: nedovedl jsem pochopit, proč mi připadají tak těžká, protože přece byla lehčí než pancíř, který jsem nosil tak často. Ke stísněnosti se přidalo nepohodlí. Můj úbor byl pro mě příliš velký i honosný, i když v Nikeforových očích ošuntělý, a já jsem si připadal hloupě.

Bilál se vrátil. Beze slova nás odvedl dveřmi zpátky kratičkou chodbou ven a do chalífovy audienční síně.

Kdysi jsem vídal vyslance, jak jsou přijímáni v plném lesku na císařském dvoře v Byzantiu, a tak jsem si říkal, že mě snad neohromí rituál nějakého méně významného pohanského vladaře. Jenže v Konstantinopoli jsem přihlížel z dálky a měl jsem pevné vědomí, že každičká stránka pompy a divadelních efektů pouze zdůrazňuje velkolepost byzantského císaře a jeho prostřednictvím i jeho lidu. Zato tady jsem se ocitl na opačné straně a rozhodně to nebylo pohodlné místečko. Na rozdíl od otevřené rozlohy císařova trůnního sálu podpíral chalífovu síň les sloupů, který se táhl všemi směry a vrhal spleť dlouhých stínů. Mezilehlý prostor vyplňoval houf dvořanů, kteří vroubili obě strany dlouhé uličky vedoucí až do zadní části místnosti. Tam, na vyvýšeném kamenném stupínku pod klenutým výklenkem seděl chalífa se zkříženýma nohama na nízkém trůnu připomínajícím lavici.

Bilál nás vedl dopředu. Musel jsem vynaložit veškerou odvahu a řídit se zvuky strážců postupujících za mnou, abych za ním došel podél špalíru přihlížejících, pod tíhou cizích a nevraživých pohledů, až do otevřeného prostoru pod chalífou. Ze stropu visely zlacené lampy vrhající pruh světla, do kterého jsme vstoupili, ale byl to jen chabý odlesk ve srovnání se září dopadající z hořejšího stupínku. Zdálo se, že ten se přímo koupe ve slunečním svitu, a i když jsem neviděl žádná okna, byl tak oslnivý, že jsem se skoro ani nemohl podívat na chalífu přímo, a tak jsem musel upřít zraky na podlahu u jeho nohou. Pokrývaly ji bohaté koberce, po nichž byly rozházeny bledě žluté okvětní lístky narcisů. Jejich zralá vůně prosycovala vzduch.

Ať již Nikeforos vlivem tohoto prostředí zkrotl nebo v zájmu diplomacie ovládl svou pýchu, chalífovi projevoval jenom ryzí úctu. Bez vyzvání padl na kolena a třikrát políbil zemi. Neohrabaně jsem ho napodobil a totéž učinili ostatní členové naší družiny – deset Pečeněhů. Nad námi jsem kohosi zaslechl – nebyl to Bilál –, jak arabsky odříkává slavnostní slova. Když domluvil, odvážil jsem se rychlého pohledu vzhůru. Chalífa stál. Ze stupínku se ozýval jakýsi odhmotněný hlas a Bilál nedokonale tlumočil jako ozvěna řecky.

„Budiž pochválen bůh, pán všehomíra. Ve jménu Alláha, milosrdného a slitovného, a Mohameda, jeho Proroka, budiž mu dopřán mír, chalífa al-Musta’lí vítá vyslance císaře křesťanů. Mír s vámi.“

Nikeforos, jenž zůstával na kolenou, odpověděl odříkáváním titulů a svého pověření. Když domluvil, uviděl jsem, jak těká pohledem stranou k Bilálovi a čeká na nějaké znamení, že můžeme vstát. Žádné nedostal.

„Císař Alexios nás tímto poselstvem poctil,“ řekl chalífa. Jeho hlas zněl na tak vysoce postavenou osobnost překvapivě mladě, i když při jeho cizí řeči se to nedalo říct s určitostí.

„Císař Alexios si vždy vážil tvého přátelství. Nyní usiluje o spojenectví.“

Nálada v síni zvážněla, když Bilál tyto věty arabsky přetlumočil. Sloupy se táhly do dáli všude kolem nás a já jsem začínal mít pocit jako jehňátko, které chytí vlci v lese. Chalífa se na svém trůnu předklonil, takže zahradil světlo jako mrak zahalující slunce.

„Proti komu by chtěl toto spojenectví uzavřít?“

Bilálův hlas zněl hlasitěji než chalífův a klenutý strop jeho slova ještě zesiloval, takže se zdálo, že přicházejí odevšad kolem nás.

„Proti Turkům v Palestině.“

Davem dvořanů projelo velké vzrušení, jako kdyby okolní les ve vánku ožil. Chalífa ho nechal na několik chvil, ať se bez zábran šíří, ale pak ho neviditelným gestem utišil.

„Slyšel jsem zvěsti o mocné křesťanské armádě,“ oznámil. „Ne řecké ani římské, ale francké. Co o ní víš?“

„Frankové přicházejí od západu osvobodit svaté město Jeruzalém.“

„Jsou to císařovi žoldnéři?“

Nikeforos zaváhal. „Jeho spojenci.“

Chalífa se posadil, takže se jeho obličej opět koupal v plné záři neviditelného slunce. Když jsem se podíval stranou, udělal jsem si obrázek o jeho tváři pod bělostným turbanem. Rysy měl měkké, ale usilovnou snahou o soustředění napjaté. Jak jsem usoudil, vypadal velice mladě – nebylo mu o moc víc než dvacet.

„Když má císař Alexios tolik spojenců, proč usiluje o naši pomoc?“

„Protože máme společného nepřítele.“ Nikeforos se na kolenou zhoupl dopředu a mě napadlo, jestli ho nezačala bolet stejně jako mě. Snad kvůli tomu nosili diplomaté tak silná roucha. „Protože Turci ukradli zemi jak nám, tak vám. Naše armáda je připravena v Antiochii udeřit na jih, takže jestli Fátimovci vytáhnou z Egypta na sever, rozdrtíme je mezi sebou.“

Tentokrát se z davu neozvalo žádné mumlání. Všichni dychtivě čekali, co řekne chalífa.

„Mluvit o rozdrcení Turků je snadné, ale mnohem těžší je dosáhnout toho. Mají za sebou celou moc dvora v Bagdádu.“

„A my jsme ji zlomili,“ řekl Nikeforos s důrazem. „Neslyšel jsi o Kerboghovi Hrozném? Frankové ho před dvěma měsíci v bitvě u Antiochie rozprášili. Palestina leží jako na talíři.“

Chalífova tvář zůstala nehybná – až příliš nehybná, usoudil jsem, na někoho, kdo by takovou novinu uslyšel poprvé.

„Leží-li Palestina jako na talíři, proč si ji nevezmete sami? To váš císař vždy usiluje o spojence, když vítězí?“

„Všichni křesťané si mají hnusit válku a zbytečné zabíjení – vlastně tak jako zbožní muslimové.“

„A bojujte na stezce Boží proti těm, kdož bojují proti vám, avšak nečiňte bezpráví, neboť Bůh nemiluje ty, kdož se bezpráví dopouštějí“ zamručel chalífa.

„Čím silnější je naše vojsko, tím méně ho budeme muset nasazovat.“

„Ale jak potom chcete své spojence odměnit?“

V této otázce bylo nezakryté ostří. Nikeforos svou odpověď pečlivě zvážil.

„Císař na Palestinu vůbec nevznáší nárok. Francká armáda chce jenom Jeruzalém a dost území kolem něho, aby ji uživilo. Pokud jde o zbytek, to, co dobudeme, může být tvé.“

Chalífa propletl ruce a přitiskl je k bradě. Shlížel na nás ze svých výšin, zatímco dvořané natěsnaní v hloučcích kolem nás natahovali krk dopředu. Nemohl jsem se dívat na chalífu, protože mě oči bolely od světelné svatozáře, jež ho obklopovala, a těžká roucha mě tlačila dolů jako olovo.

„Císařovo přátelství je odměnou pro každého muže,“ prohlásil. „Ale do spojenectví za účelem války nelze vstoupit snadno ani spěšně. Promyslím si váš návrh a dám ti svou odpověď, jakmile o ní rozhodnu. Mezitím zůstanete v paláci. Jako…“ V překladu teď nastala přestávka, když Bilál usilovně hledal patřičný výraz, což u něho nebylo obvyklé.

„Jako mí hosté.“

„Jaká byla audience?“ zeptal se Aelfric.

Svlékl jsem si vypůjčený oděv a hodil ho na dřevěnou stoličku. V sousedním pokoji jsem viděl, jak otroci sundávají Nikeforovi jeho skvostnou štólu a dalmatiku, takže mu pod ní zůstala jenom volná bílá halena. Velice jsem dychtil setřást napětí audience, ale ve společnosti Bilálových černošských strážců umístěných za našimi dveřmi to nebylo právě lehké. A hlava mě pořád bolela.

Pokrčil jsem rameny. „Chalífa nás přijal osobně – neponížil nás tím, že by to svěřil nějakým níže postaveným hodnostářům. Myslím, že to bylo dobře.“

„A to se necháš tak oslnit vladařským leskem, Demetrie?“

Unaveně jsem vzhlédl. Nikeforos nechal své sluhy, ať mu složí oděv, a prošel do našeho pokoje. Usrkával z číše šerbet, i když se tím nijak nezměkčil pohled jeho očí.

„Panovník není u dvora vždy tím nejmocnějším mužem,“ řekl a já jsem si vzpomněl, že v Konstantinopoli patřil ke straně, která chtěla učinit z císařů nástroje jejich hodnostářů. „Chalífa je sotva zletilý.“

„Zdálo se mi, že svůj dvůr docela dobře ovládá.“

„Protože jeho dvůr chtěl, aby sis to myslel. Dvůr ovládá jediný muž a tím není chalífa.“

„Kdo to je?“

„Jeho vezír al-Afdal. Bez jeho požehnání se nestane nic.“ V Nikeforových slovech byla patrná skutečná úcta.

„Byl na audienci?“

„Ne. Ale nepochybuji, že tam měl své oči a uši. Lichotí nám udělením audience u chalífy, ale je to jenom první tah dlouhé hry. Znalosti představují základ veškeré diplomacie, neméně než u války. V daném okamžiku jsou naše pozice skoro stejné – my víme tolik, co on, u některých záležitostí možná i víc. Ale on nás teď dá pod zámek – přirozeně s hedvábnými pouty a zlatými klíči – a odepře nám přístup k informacím, zatímco sám se bude dozvídat vše, co lze, a sledovat další dění. Bude vyčkávat, dokud se situace nevyvine v jeho prospěch, a teprve potom začne s námi vyjednávat vážně.“

„A jak potom budeme vědět, co je v císařově zájmu?“

Nikeforos mi věnoval široký úsměv – snad vůbec poprvé jsem ho viděl veselého. „To je právě ta hra!“

11

Nebyla to právě hra, jakou bych chtěl hrát, ale už jsem neměl na vybranou – pokud jsem kdy vůbec měl. Náš život se omezoval téměř úplně na tři místnosti, jež nám byly přiděleny, a nechybělo nám nic kromě svobody. Po třech dnech jsme byli všichni jako zvířata v kleci, která se střídavě mračí v rozích a vrčí jedno na druhé, ale po čtrnácti dnech jsme se natolik naučili ovládat své vášně, abychom aspoň předstírali mír. Nikeforos mě občas pověřil napsáním nějakého sdělení císaři, v němž zdůrazňoval pohostinnost Fátimovců a své upřímné naděje na poctivé spojenectví s nimi. Po zbytek času jsem vysedával u okna, kde jsem se snažil raději ani nemyslet na Annu a Sigurda, a sledoval jsem, kde se co šustne v paláci. Zprvu to bylo pouhé pozorování, maličká špetka pohybu v jinak mrtvolném bytí, ale postupně jsem začal vnímat určité obrysy: různé oděvy a projevy úcty k jednotlivým lidem – kdo se jak komu klaní a dává přednost –, ve kterých hodinách je rušno a ve kterých klid. Ale většinou jsem sledoval stráže. Byla jich tu spousta: Afričané jako Bilál, turečtí lukostřelci, arménští jízdní bojovníci, pouštní obyvatelé s hnědou kůží, kteří nosili krátká bodací kopí. Tak jako u franckých armád, a vlastně i v císařových, tu byla patrná velká řevnivost mezi různými národy a zdálo se, že nejvíc jí trpí Afričané. Kdykoli kráčel nádvořím oddíl Turků nebo Arménů, Afričané jim museli uhnout z cesty, a když to neudělali dost rychle, často se stali terčem kopanců a ran. Jednou jsem se o tom zmínil Nikeforovi, což mi vyneslo očekávanou blahosklonnou odpověď.

„Samozřejmě mlátí Afričany – jsou to poslední z národů, divoši horší než Frankové. Proč myslíš, že je jmenovali, aby nás strážili, když ne proto, aby nás ponížili? Ničeho jiného sis nevšiml?“

Zaváhal jsem, neboť jsem na sebe nechtěl přivolat jeho další pohrdání.

„Který národ vidíš nejméně často?“

„Armény?“

„Přesně. Vezír al-Afdal je Armén a jeho autorita vychází ze soukromého vojska složeného z jeho krajanů. Co z toho můžeš vyvodit?“

„Že tady asi al-Afdal není?“

Nikeforos přikývl. „A tohle je mnohem znepokojivější než veškerá protivná nuda. Al-Afdal by se ze svého hlavního města nevzdálil na tak dlouhou dobu, kdyby k tomu neměl pádný důvod. Ale co za tím vězí…, to netuším.“

Potom jsem sledoval počet arménských strážců pozorněji, protože se zdálo, že až do al-Afdalova návratu budeme odsouzeni setrvávat v našem neměnném, ubíjejícím přiděleném prostoru. Nikdy jsem žádnou změnu neviděl, ale jednoho dne nám bylo dopřáno vzácné vysvobození – nejen z našich komnat, ale i ze samého města.

„Chalífa se bojí, že byste nás mohli opustit, aniž spatříte velkolepé památky Egypta,“ oznámil nám Bilál s omluvným úsměvem, který zjevně ohrožoval panství jinak stálého vážného výrazu.

Mezi velkolepé památky Egypta chalífa zřejmě nepočítal své vlastní hlavní město, protože nás na týchž nosítkách se zataženými záclonkami, na nichž jsme se dostali do paláce, odnesli do přístaviště, kde jsme přestoupili na zlatou bárku, jež se rychle vzdálila od přístavního mola. Neušlo mi, že ostatní provoz na řece byl odkloněn do uctivé vzdálenosti od něho. Když jsem se ohlédl, uviděl jsem vzdalující se jižní okraj města a vyprahlá pole za hradbami. O něco dál, jižněji, jsem uviděl další město, ležící celé v rozvalinách. Nad zbytky kroužila hejna ptáků a několik tenkých sloupců dýmu vydávalo svědectví o zlodějích nebo uprchlících přebývajících uvnitř, ale jinak tu vládlo ticho a množství člunů plujících po řece se vyhýbalo jeho pobořeným přístavním molům.

Uviděl jsem Bilála, jak stojí sám u naší přídě. „Co se tady stalo?“ zeptal jsem se tiše.

„Tohle byl Fustát. Jedno z našich velkých měst.“

„Kdo ho zničil?“

Bilálovi se tvář zkroutila hněvem. „My.“ Určitě si všiml mých rozpaků, protože pokračoval: „Byla to občanská válka.“

„Někdy nedávno?“

„Než ses narodil.“

Zamyslel jsem se nad tím. „Tak proč…?“

„Proč je pořád opuštěné?“ Bilál se nevesele, truchlivě zasmál. „Před válkou jsme měli dost lidí, aby zaplnili obě města. Po ní jsme jich měli dost jenom na jedno.“

Několik mil proti proudu náš člun přistál u břehu. Čekal tam na nás oddíl tureckých lučištníků s půltuctem velbloudů a dvojnásobkem otroků. I když jsem velbloudy dost často vídával zdáli, nikdy jsem na žádném nejel, a tak jsem strážce náramně pobavil svými neohrabanými pokusy vyhoupnout se sám na jeho kymácející se hřbet. Sotva jsem se ocitl v sedle, zvíře natáhlo své vyzáblé nohy a ztěžka se dalo do pohybu, takže si se mnou pohazovalo jako s loďkou v bouřce. Uzdu držel jakýsi malý chlapec, černý jako Bilál, ale sotva poloviční postavy. Vedle sebe jsem viděl, jak Nikeforos podstupuje podobnou pohanu. Bilál byl zjevně zběhlejší, a tak v sedle seděl klidně jako mnich. Naši turečtí průvodci, vesměs sedící na arabských koních, nás sledovali s neskrývaným pobavením.

Když jsem se v sedle zklidnil, mohl jsem upřít pohled poněkud dál – úžasem jsem povzdechl. Nyní jsem pochopil, proč nás sem chalífa poslal. Několik set kroků západním směrem končil náhle rovný povrch zaplavované oblasti v příkrém kamenitém srázu. Na jeho vrcholku jsem viděl, jak se nad říčním údolím rýsují štíty jakýchsi fantastických hor, jež se nepodobaly ničemu, co jsem kdy spatřil. Neměly úpatí, hřebeny ani rokle, ale zvedaly se v nepřerušené linii ze země. Jejich dlouhé svahy byly tak široké a dokonale tvarované, že je mohl vytesat jedině Bůh. Připadaly mi neuvěřitelně pradávné.

Bilál si všiml mého úžasu a přikývl. „Na zemi nic podobného nespatříš. Pojď.“

Jelikož ochranná plachta proti slunci na bárce visela hodně dolů, od řeky jsem ty hory nespatřil, ale nyní jsem neviděl nic jiného. Jejich obrovitost působila uhrančivě, a když jsme se blížili po vysušené mělčině říčního koryta, ještě se zvětšovaly. Celkem tam byly tři štíty – třetí byl podstatně nižší než zbylá dvojice. Na kratičkou chvíli mi připomněly trojici vrcholků u Antiochie, i když mohly být sotva víc odlišné.

Pokynul jsem Bilálovi, jedoucímu mezi mnou a Nikeforem, a Bilál navedl svého velblouda blíž ke mně.

„Co to vlastně je? Chrámy?“

„Hrobky.“ Bilál pozvedl obočí. „Tys nikdy neslyšel o pyramidách?“

„Ale samozřejmě že ano. Kdysi byly zařazeny mezi divy světa.“ Nikeforos poklepal holí chlapce vedoucího jeho velblouda, který ho pak poslušně přivedl blíž k nám. „Právě takovými skutky se lidé mohou povznést mezi bohy.“

„Postavili je chalífové?“

Nikeforos se rozesmál. „Byli to starověcí vladaři Egypta. Dávno před chalífy, cézary, a dokonce Alexandrem. Učenci praví, že je postavili Židé, než je Mojžíš vyvedl z jejich otroctví.“

Pokračovali jsme v jízdě, vyšplhali po úzké pěšině vzhůru po srázu a vynořili jsme se na plošině vysoko nad řekou. Zase jsem strnul úžasem. I když bylo údolí vyprahlé suchem, bylo jasné, že ho příroda obdařila žírností. Tady, pouhých pár set kroků od něj, jsme se ocitli na poušti, v moři písku a prachu, které se táhlo až k obzoru a překrývalo i předpolí pyramid. Z něj se přímo před námi zvedala obrovitá vytesaná hlava orámovaná kamennou kápí, jako nějaká mořská obluda. Škubl jsem sebou, až jsem poplašil svého velblouda, a chlapec s uzdou musel utíkat zpátky, aby ho uklidnil, protože by mě mohl shodit na skalní útes.

„To je Abú al-Hol,“ řekl Bilál. „Otec hrůzy.“

Pokřižoval jsem se a radši jsem se té obludě obloukem vyhnul, když jsme opatrně našlapovali po písku. Hlava jako by byla nasazena na tělo, které bylo ještě větší, ale nebylo to tělo člověčí, nýbrž zvířecí. Táhlo se za hlavou jako přikrčená kočka nebo lev. Viděl jsem jenom hřbet jeho zad, který vyčníval ven z okolního písku. Málem jsem kvůli němu zapomněl i na velkolepost pyramid, které mi teď, když jsem si uvědomil, jak jsme se k nim přiblížili, připadaly ještě větší. Až doposud jsem si myslel, že žádný člověk není schopen postavit nic většího než chrám Hagie Sofie, ale tahle stavba byla nejméně dvakrát vyšší.

Ale když jsme obešli bok prostřední pyramidy, uviděl jsem, že není ani tak dokonalá, ani věčná, jak se měla patrně jevit. Po jedné její straně bylo postaveno lešení a dědicové faraonových otroků pořád v parnu dřeli s dláty a kladivy. Ale místo aby tento památník věčnosti budovali, vypadalo to, že ho naopak rozebírají. Z boku pyramidy byly odtesány obrovské kvádry opracovaného vápence, takže se obnažily rozeklané pásy rozpadajících se kamenů a malty vespod. Zatímco jsem přihlížel, pomalu pokládali jeden z kvádrů na dlouhou dřevěnou lištu, až se lana prohýbala.

„Co to dělají?“ zeptal jsem se užasle.

Bilál pokrčil rameny. „Chalífa potřebuje opracované kameny na své nové město a ono je snazší vylámat je z minulosti než ze země.“

Vydali jsme se do stínu u předpolí největší pyramidy a sesedli jsme. Bilál přinesl jídlo – fíky, datle a sýr – a také víno a šerbet. Otroci rozprostřeli na horký písek koberce a my jsme vsedě svačili ve stínu dávných časů. Naši turečtí strážci zůstali na koních a jedli v sedle, přičemž nás z menší vzdálenosti sledovali.

„Snad si nemyslí, že ukradneme velblouda a utečeme do pouště?“ podivil jsem se a vytáhl jsem z jednoho z košíků fík. Kousek dál seděl na písku africký hoch ve stínu svého svázaného velblouda a netečně si nás prohlížel. Bez rozmyslu jsem mu hodil fík a díval jsem se, jak se mu přimhouřené oči rozšířily. Lapil ho ve vzduchu, oloupal zelenou slupku a vyjedl purpurovou dužinu se semínky. Do pouště za ním se rozlil čůrek tmavé šťávy.

Nikeforos odvrátil pohled, znuděně nebo rozpaky, a tvářil se, že zkoumá konstrukci pyramid. Bilál se na mě souhlasně podíval. Po tolika měsících zdrženlivosti to byl vzácný okamžik vzájemného porozumění a já jsem najednou nesmírně zatoužil po tom, aby ho bylo víc.

Rukou jsem mávl přes poušť a zpátky k říčnímu údolí. „Je tohle tvoje vlast?“

Pokrčil rameny. „Narodil jsem se tady.“

Tohle jsem neměl na mysli. „Odkud je tvůj národ?“

„Z jihu.“ Vyplivl do písku datlovou pecku. „Ale moje vlast to není.“

„Proč ne?“

„Moji matku přivedli do Egypta, když ještě byla malá. Já jsem se tu narodil. Už jsem byl na tažení v Palestině, v Sýrii i v Arábii, ale mé zraky dosud nespatřily zemi Černých, odkud pocházela. Jak by to tady mohla být moje vlast?“

Zdálo se mi, že tento způsob žití bez kořenů je podivný. „Já jsem se narodil v Isaurii, ale už patnáct let jsem ji neviděl. Většinu té doby jí vládli Turci – císař ji dobyl nazpět až minulé jaro. Ale přesto je to moje vlast.“

„A když ji tvůj císař dobyl, co se stalo se všemi Turky, kteří se tam narodili?“

„Myslím, že se vrátili do svých rodných zemí na východě.“ Postřehl jsem pohled, který na mě Bilál upřel. „Oni tam nepatřili. Byla to byzantská země.“

„A Jeruzalém. Je to taky byzantská země?“

„Je to křesťanská země,“ řekl jsem na naši obranu.

„A kdy naposledy patřila křesťanům?“

„Před stovkami let. Ale to není důvod, proč by ji neměli mít zase. Jinak by neplatilo nic jiného než právo dobyvatele.“

Bilál se naklonil na stranu a do písku vedle našeho koberce vyznačil přibližný kruh. „Samozřejmě věřím v právo dobyvatele. Ukaž mi vojáka, který v ně nevěří.“

„Poražený voják,“ řekl Nikeforos, který se až do té doby ze všech sil tvářil, že si nás nevšímá. Jeho pozornost teď jaksi zchladila náš rozhovor, a tak jsme zmlkli.

Po obědě jsem se u naší družiny omluvil a vydal jsem se přes poušť k nejsevernější z pyramid. Turečtí strážci mě sledovali, ale nevydali se za mnou. Kam bych mohl upláchnout?

Pyramida byla tak rozlehlá, že dlouho předtím, než člověk vešel do jejího stínu, si přestal uvědomovat, co to vlastně je. Její dokonalé geometrické tvary, tak očividné z dálky, se zvolna rozplývaly, až z nich nezbylo nic jiného než obrovská zeď zvedající se z písku. Teprve když jsem dorazil těsně k ní, se začala opět měnit: stanul jsem před gigantickým schodištěm, které jako by stoupalo až do samého nebe. Byl jsem tak uchvácený, že jsem bez rozmyšlení začal šplhat vzhůru. Holé stupně byly nestejnoměrné a samý důlek, takže jsem se musel se značným úsilím přitahovat na každou další řadu. Ještě jsem se nedostal ani do půlky, a už jsem měl tuniku zašpiněnou prachem a potem. Až pozdě jsem si uvědomil, že jako císařův zástupce bych se měl vystříhat takových pošetilostí.

Při svém stoupání jsem si dal přestávku a podíval se dolů. Rukou jsem si zastínil oči. Zelenohnědá šmouha nilského údolí se vytrácela na sever jako tenká žíla života mezi dvěma zjevně nekonečnými pouštěmi. Viděl jsem věže al-Káhiry a vedle ní roztažené rozvaliny Fustátu, města duchů. Vpředu a vpravo ode mě se do nehybného vzduchu rozléhaly rány kamenických dlát.

Bylo příliš parno, aby se tam dalo dlouho vysedávat, ale nechtěl jsem se vracet k Nikeforovi a Bilálovi tak brzy. Vstal jsem a opatrně jsem se nerovnou trasou sunul kolem pyramidy. Když jsem dorazil k západní stěně, podíval jsem se dolů a spatřil dva koně přivázané k jednomu spadlému balvanu u úpatí pyramidy. I na tomto prazvláštním místě to vypadalo, že mě turecké stráže nepustí na delší dobu ze zřetele, i když jsem jezdce neviděl.

Vydatně jsem se potil, když jsem se doplahočil k dalšímu nároží a obrátil se k severní straně. Zastavil jsem se. Několik řad pode mnou, trochu dál od středu strany, narušovala pravidelné linie kamene velká jáma. Nejdřív jsem si pomyslel, že právě tady museli chalífovi dělníci odtesat hlubší vrstvu, ale když jsem se namáhavě přiblížil, uviděl jsem, že je to vlastně jakýsi otvor, ústí svažující se chodby vedoucí dolů do neviditelných hlubin pyramidy. Kameny kolem něho byly drsné a rozeklané, jako kdyby byla pyramida rozervána, kdežto stěny chodby uvnitř byly bezvadně hladké, lákavé, ale i ponuré. Navzdory horku mě zamrazilo. Už kdysi jsem se vlámal do pohanských chrámů a našel jsem v nich leda krev a ohavnosti. Na druhou stranu když někdo stane před temnou slují, nezatouží po poznání, co se ukrývá uvnitř?

Právě tehdy jsem zaslechl výkřik. Chodbou se prodral pronikavý zvuk, jako kdyby byl vymačkán ze samých pradávných kamenů, jako kdyby se v rakvích probudili duchové faraonů. Udělal jsem pár kroků dozadu, téměř k okraji římsy a horečně jsem zamával pažemi, abych neztratil rovnováhu. Tímto úsilím se mi zklidnily smysly. Myslel jsem si přirozeně, že tento svět obývají démoni, a také jsem si myslel, že v pohanském dědictví našich předků číhá zlo. Někdy jsem ho i vycítil. Ale spolu s tím výkřikem a hned po něm jsem zaslechl i něco jiného: hlas běsnící vzteky. A když jsem se upřeně podíval na písek navátý do vchodu, spatřil jsem dvě řady čerstvých stop a dvě vinoucí se čáry, jako by někdo nebo něco bylo taženo mezi nimi. V pyramidě snad přebývají duchové a přízraky, ale zvuky, které jsem slyšel, vydávali lidé. Dvakrát jsem se pokřižoval a vešel do tmy.

Očekával jsem, že monumentální rozměr budovy bude mít svůj protějšek uvnitř: představoval jsem si rozlehlé síně, vysoké ochozy a mohutné sloupy zvedající se do tmy. Místo toho se chodba téměř vzápětí zužovala do šachty tak maličké, že jsem se musel nejdřív přikrčit a potom plížit, i když byla velice strmá, takže jsem byl vděčný, že se mohu opřít o nízký strop. Bál jsem se totiž, že úplně ztratím rovnováhu a sklouznu dopředu – bůhví do jaké hloubky. Mé obavy rostly, když světlo zvenčí za mnou zmizelo, ale mé oči téměř ihned zřejmě přivykly šeru. Ne, tak tomu nebylo – chodbu přede mnou totiž něco osvětlovalo. Stěny chodby zdola olizoval mihotavý oranžový plamen, snad z pochodně nebo ohně. Krev se mi nahrnula do hlavy, až mě rozbolela a zatočila se mi. Náhle jsem pochopil, jaké šílené chyby jsem se dopustil: chtěl jsem se otočit, jenže chodba byla tak uzounká, že na to nebylo místo. Pustí mě ještě někdy nebo se budu muset plazit na břiše celou cestu až do hlubin pekla? Nezbylo mi než zrychlit svůj pohyb.

Konečně se chodba rozšířila. Vzduch uvnitř byl studený a zatuchlý, jak ho poznamenal olejový dým z lampy umístěné do výklenku ve zdi. Při jejím mihotavém světle jsem viděl, že jsem vstoupil do síně, jež je dost vysoká, abych se mohl postavit. Na opačném konci zahrazoval chodbu černý žulový balvan, i když se z kupy suti dalo usoudit, že se kdosi tudy pokusil prohrabat se kolem něho. Pokud jde o mě, už jsem netoužil pronikat hlouběji do hlubin pyramidy: nejradši bych se otočil a pokládal se za šťastného, že zase spatřím oblohu. Ale to nešlo. Zamžené světlo lampy vrhalo na leštěnou žulu tři stíny: dva patřily tureckým strážcům, jejichž meče a opasky byly odepnuty od těla a oděv jim volně splýval, třetí chlapci s černou kůží, který předtím vedl mého velblouda. Ten se teď krčil na podlaze. Byl úplně nahý a já jsem uviděl zmuchlanou látku v rohu, kde ležela tenká tunika servaná z jeho těla.

Promluvil jsem, aniž jsem pomyslel na to, jestli mi budou rozumět a co má slova vyvolají. „Nechte toho!“

Oba strážci se otočili. Chlapec, který mě uviděl jako první, se zvedl na rukou jako pejsek, který vycítí svého pána, i když se mu na tváři zračila jen malá naděje.

„Nechte toho,“ řekl jsem znovu. Napřímil jsem se tak náhle, že se mi nepřestala točit hlava, a tentokrát v mém hlase zaznívala menší ostrost. Strážce vlevo ode mě se zaškaredil, pak vykročil ke mně a vysypal ze sebe příval hněvivých slov. Němě jsem zavrtěl hlavou. Ničemu jsem sice nerozuměl, ale pocítil jsem strašlivý strach z toho, co jsem právě rozpoutal. Vrhl jsem pohled zpátky na chlapce: ten se odplížil přes místnost ke své pohozené tunice a sáhl po ní, jenže vzápětí mu druhý strážce těžkou botou přišlápl ruku. Komorou se rozlehlo úděsné zapraskání kosti, chlapec zavyl a vrhl se zpátky do opačného rohu, kde předtím ležel. Rozplakal se a ani se nesnažil přikrýt se. Kolik mu mohlo být – deset? Dvanáct?

„Říkám vám, že toho máte nechat!“

Strážci mým slovům nerozuměli, ale jejich význam jim musel být naprosto jasný. Na tváři bližšího muže se objevil škaredý pohled. Opět vykročil vpřed a sáhl po meči, který předtím odepjal. Vytasil ho z pochvy a otočil proti mně čepel. Ustoupil jsem, ale téměř vzápětí jsem na zádech ucítil studený kámen zdi. Odsud jsem uniknout nemohl. Jedinou cestou ven byla úzká chodba, a i kdyby se mi podařilo vmáčknout se do ní, mí protivníci by mě snadno odtáhli nazpět. A to by znamenalo ponechat nešťastného chlapce jeho osudu. Když jsem se rozhlížel, uviděl jsem, jak ho druhý strážce zvedá z podlahy a drsně jím otáčí proti zdi. To snad chtějí, abych přihlížel?

Bližší strážce pořád držel meč, jehož špička byla natočena šikmo k mému srdci. Něco v mé mysli odmítalo uvěřit tomu: koneckonců jsem vyslanec. Určitě by si nemohli dovolit tak lehkomyslně mě sprovodit ze světa. Ale byl jsem sám, hluboko v nebezpečné, rozpadající se starověké památce. Mohli mě zabít, strčit někam pod sutiny a tvrdit, že jsem se stal obětí nějaké nešťastné nehody. Anebo mě odtáhnout na poušť a nechat písek, aby mě navždy pod sebou pohřbil.

Zaplašil jsem ty myšlenky. Nebylo to poprvé, kdy jsem viděl meč namířený na své srdce a ještě odhodlanějšími muži, než byli tihle. Pokusil jsem se potlačit rozechvělý strach, který se mi ze srdce šířil do celého těla.

„Pusťte mě,“ řekl jsem. „Jsem císařův vyslanec. Nemůžete –“ Umlkl jsem, když jsem spatřil znuděný výraz na Turkově nechápavé tváři. Pomalu se ke mně sunul a zvedl meč ještě trochu výš. Sotva jsem viděl, co je za stříbřitou jiskrou vznášejícího se hrotu, ale přece jen jsem zahlédl rozmazaný stín druhého strážce, který se s rozpřaženýma rukama blížil k chlapci. Svaly na zádech se mi napnuly a musel jsem v sobě potlačit palčivou touhu vrhnout se vpřed. To bych se nabodl přímo na meč.

Ani on, ani já jsme se nehnuli. V komoře bylo slyšet jenom jakési vrčení a blábolení od opačné zdi. Zavřel jsem oči. Pak jsem zčistajasna uslyšel zaškrábání u svých nohou, hrst padajících kamínků a přitlumený výkřik překvapení. Oči se mi doširoka otevřely, a než jsem se stačil vůbec podívat, co tento zvuk vydává, všiml jsem si, že pozornost mého protivníka byla odvedena. Nic jiného jsem teď nepotřeboval. Vší silou jsem se opřel o zeď a zaútočil svou pravou botou. Vrazil jsem mu ji rovnou do slabin. Bolestí zaskučel, i když byl dost vycvičený na to, aby neupustil svůj meč. Prohnul se, ale tím nastavil tvář mé rozmáchlé pěsti. Pod jejím nárazem mu zapraskal nos.

Strážce se odpotácel. Tvář si svíral levičkou a já jsem se opožděně otočil, abych se podíval, co odpoutalo jeho pohled. I když mi žár boje dodával odvahy, couvnul jsem. Z chodby totiž vylezl černý démon, duch nějakého dávno zesnulého obyvatele tohoto hrobu. Byl tak vysoký, že se téměř dotýkal stropu, žlutý plášť kolem něho povlával jako oheň a kulatou hlavu měl černou a bezvýraznou jako stín. Meč v jeho rukou se blýskal ve svitu lampy, když postupoval do komory.

Otočil se a vrhl na mě pohled a já jsem s vděčnou úlevou rozpoznal, že to žádný démon není. V černém obličeji byly bílé oči a zuby a žlutý plášť byl dostatečně skutečný, aby se ušpinil a zaprášil při jeho průchodu chodbou. Byl to Bilál. Rozmáchlým krokem přistoupil k druhému strážci, otočil ho a praštil jím o zeď takovou silou, až jsem si pomyslel, že její žula pukne. Zařval tomu chlapovi do tváře zběsilou tirádu, kterou nebylo třeba tlumočit, a já jsem se s ulehčením opřel o zeď.

Na Bilálova záda dopadl stín, i když ho nemohl vidět. První strážce se vynořil z přítmí v rohu komory, a i když se po mém výpadu nemohl zcela volně pohybovat, pořád měl v rukou meč a jeho výraz nevěstil nic dobrého. Zakřičel jsem varování a vyskočil jsem dopředu. Bilál se otočil. Uslyšel mě i strážce, ale to mu nebylo nic platné: už beztak útočil a byl příliš zraněný, než aby mohl změnit směr. Praštil jsem ho, přitiskl k zemi a vší silou jsem se snažil přimáčknout mu pravičku s mečem. Ale nepovedlo se mi to. Otočil meč a udeřil mě jeho hruškou do ramene, takže mé sevření polevilo. Vlhká krev mu proudila po obličeji na místě, kde jsem mu zlomil nos, ale vypadalo to, že bolest nevnímá, když se snažil setřást mě. Málem se mu to podařilo: ještě vteřinu a byl bych na podlaze a on by se ocitl na mně. Od Bilála jsem nemohl očekávat pomoc, protože jsem matně zaslechl, jak se rve s druhým strážcem za mnou.

Můj prudký nápor nás posunul poblíž hromady suti na konci místnosti. V zoufalství jsem uvolnil pravičku a rychle ji natáhl – šmátral jsem po podlaze po nějakém volném kameni. Jeden byl moc těžký, druhý pouhý oblázek. Mezitím mé sevření jedinou rukou už nestačilo držet Turka v šachu. Zvedl se a odvalil mě právě ve chvíli, kdy moje volná ruka popadla kámen velký jako pěst. Ani jsem necítil jeho váhu. Zvedl jsem ho a praštil jím strážce ze strany do hlavy vší silou, jakou jsem byl schopen v sobě sebrat. Udeřil jsem ho do spánku a pocítil, jak se mu lebka roztřásla, praštil jsem ho zase a tentokrát kámen odskočil celý zakrvácený. Možná mě měl tenhle pohled znechutit, ale naopak mým ranám dodal ještě větší, divokou sílu, když jsem bušil pořád a pořád, dokud nakonec neochabl a nesesunul se.

Stál jsem a v rozechvění jsem upustil kámen na zem – najednou mi připadal jako nejodpornější předmět, jaký si lze vůbec představit. Rozhlédl jsem se. Bilál si vstoje utíral meč o cosi zhrouceného u svých nohou. Bylo to nehybné tělo druhého strážce. Chlapec, jemuž již nehrozilo nebezpečí, odlezl pryč a chvatně si oblékal tuniku. Bilál ho pohladil po hlavě, zamumlal pár laskavých slůvek a potom se otočil ke mně.

„Vydal jsem se za nimi, když jsem uviděl, jak jdou za tím chlapcem,“ řekl. „Netušil jsem, že jsi vevnitř i ty.“

„Uslyšel jsem chlapcův křik a šel jsem se podívat.“

Bilál přešel ke mně a podíval se dolů na strážce. Já jsem téměř nemohl snést pohled na ohavnou změť vlasů, krve a kostí, kterou jsem mu serval z lebky.

„Je mrtvý?“ zeptal jsem se.

Bilál mi neodpověděl. Místo toho se ke mně otočil zády a klekl si vedle zraněného strážce. Zvedl jeho zkrvavenou hlavu, položil si ji na koleno a upřel pohled dolů na zmalátnělý obličej. Zavrtěl hlavou, pak napřáhl ruku a jemně jí přejel po strážcově krku. Teprve když najednou odskočil zpátky a když začala bublat krev a vzduch z široké řezné rány, kterou tam udělal, všiml jsem si záblesku nožíku v Bilálově ruce.

„Ty – ty jsi ho zabil!“

„Jenom jsem dokončil, co jsi začal.“ Bilál si svlékl plášť a svrchní tuniku, složil je a položil do jednoho z kamenných výklenků ve zdi.

„Ale to, co udělal, je zločin – to přece platí i tady. Měl být spíš potrestán veřejně.“

Bilál mě sjel pohrdavým pohledem. „To si myslíš, že jsme nějací barbaři? Samozřejmě to je zločin. Ale je to… složitější.“ Odvrátil se a přikrčil u popadaného zdiva. „Pomoz mi.“

Vzduch v té hluboké komoře se proměnil v omračující směs dýmu, oleje, krve a prachu. Společně s Bilálem jsme odtáhli několik kamenů, položili obě mrtvoly k patě zdi a zase na ně navršili suť. Málem jí nebylo dost, aby je ukryla.

„Jestli je někdo najde, bude to vypadat, že zahynuli při pádu kamení,“ řekl Bilál.

„To by tedy musely být náramně ostré kameny, aby jednoho propíchly a druhému prořízly hrdlo.“

Bilál zavrčel. „Poušť se hemží všelijakými požírači zdechlin. Za dva dny z jejich těl zmizí veškeré stopy po ranách.“

„A co jejich druhové, zbytek stráže? Co jim povíš?“

„Že ti chlapi dezertovali.“

Pomalu se mi začala vracet rozvaha. „Ale byli to zločinci. Málem znásilnili toho kluka a mě zabili a i tebe, když jsi nás našel. Proč je tedy musíme ukrývat?“

Bilál si spěšně oblékal tuniku. „Pamatuješ se na Fustát? Pobořené město, které jsi viděl ze člunu?“

„Říkal jsi, že podlehlo zkáze za občanské války.“

Bilál si přehodil přes ramena plášť a na krku ho sepjal. „To byla válka mezi černošskými a tureckými oddíly v chalífově armádě. Běsnila dlouhá léta a pustošila zemi. Nakonec vezír, al-Afdalův otec, ji zastavil tím, že přivedl své arménské vojáky, kteří stejnou měrou nenávidí Turky a Afričany. Ale tyhle rány nejsou zapomenuty. Právě proto nikdo nemusí vědět, že nějaký černoch zabil dva turecké strážce.“

Celý se otočil a postoupil ke mně. „Vím, že z toho patrně císař vytěží, když se budeme rvát mezi sebou, ale musíš odpřisáhnout, že o tom, co se tady přihodilo, nikomu nic nepovíš. Kdybys za nimi nešel…“

„Pak by toho kloučka potají znásilnili a nikdo by se o tom nedozvěděl a nikoho by to ani nezajímalo. Tomu bys dával přednost?“

Bilál přistoupil velice blízko ke mně, takže zaclonil matné světlo lampy. Opět vypadal tak, jak se prve objevil v téhle komoře, jako jakýsi bezvýrazný přízrak v podobě člověka. Zamrazilo mě. Pak se usmál, bílé zuby mu vystoupily ze tmy a sáhl mi na paži.

„Jsem moc rád, že jsi to udělal.“

„A mně je velice líto, co z toho vzešlo. Ponechám si to jako tajemství, máš mé slovo.“

„Pak bychom měli odejít z tohohle zlořečeného místa.“

Když jsme se blížili k paláci, už se stmívalo. Nad nízkou hladinou vody visel tmavorůžový opar, kdežto obloha nad západní pouští zářila světle růžově. Ale i v této hodině to v panovníkově přístavišti kypělo ruchem. Dorazila flotila dlouhých lodí, dost velkých, aby mohly plout po moři. Bylo jich tolik, že musely být ukotveny po třech pohromadě. Jejich námořníci pořád navíjeli lana a svinovali plachty, zatímco na břehu se procházely početné hloučky vojáků. Nebylo tu ani památky po nosítkách, v nichž jsme byli dopraveni do paláce a ven z něj. Ostatně možnost, že by si proklestila cestu hustým davem, byla pramalá.

„Budeme muset jít po svých,“ řekl Bilál. „Není to daleko.“

Nemohli jsme ani vplout do přístavu. Místo toho jsme museli zakotvit podél nejkrajnějších lodí a přelézat z jedné paluby na druhou, dokud jsme konečně nedorazili na přístavní hráz. Ihned nás pohltil ruch a shon mezi vojáky. Po prázdnotě pouště nás to omračovalo. Vzduch se zaplnil švitořením hlasů a mně se zdálo, že jazyk, kterým mluví, není arabština, nýbrž něco jiného, něco, co jsem slyšel už dřív, mezi Pakradovými lidmi v klášteře u Ravendanu. Naši strážci se kolem nás semkli do těsného kruhu, zatímco Bilál oslovil jednoho z vojáků a položil mu pár otázek. Ten chlap odpovídal tak halasně, že mu Bilál musel dát gestem ruky najevo, ať mluví tišeji – směrem k Nikeforovi a ke mně vrhl varovný pohled. Voják se zahihňal, přiložil ke rtům mozolnatý prst a potom se od nás odvrátil, aby se připojil k houfu dalších vojáků.

„Co to bylo?“

Obával jsem se, že bych to neměl vědět a že si mě Bilál nebude všímat a bude se tvářit, že mě neslyšel. Místo toho po kratičkém mlčení, kdy se zamyšleně mračil, se mi podíval do očí.

„Jde o vezíra al-Afdala. Právě se vrátil.“

12

Na druhý den večer jsme mohli poprvé spatřit muže, který měl ve své moci chalífu. Byli jsme pozváni na hostinu, na níž se měl oslavit jeho poslední triumf, jak nám řekl dvořan, který pozvání přinesl. Ale když jsem se ho zeptal, kde bylo onoho vítězství dosaženo, odporoučel se z místnosti. Mezitím jsem měl jiné starosti: neviděl jsem Bilála od chvíle, kdy jsme se vrátili do paláce, a dostal jsem strach, že byl potrestán nebo se mu někdo pomstil za to, co se stalo v pyramidě. Pokoušel jsem se ptát se našich strážců, ale ti neuměli řecky a nemohli odpovědět.

Slunce už zapadalo, když jsme odešli ze svých příbytků, i když jsme ho neviděli kvůli vysokým zdem, jež obemykaly nádvoří. Většinu dne jsem strávil u okna, kde jsem sledoval, co se šustne, a marně jsem hledal Bilála. I kdybych nevěděl, že se vezír vrátil, poznal bych, že se něco změnilo, protože v paláci zavládl čerstvý ruch a shon. Teď už ale ochabl a nejhlasitějšími zvuky na nádvoří bylo přitlumené šplouchání fontány a dunění našich kroků.

Ticho vzalo zasvé, když jsme stoupali vzhůru po širokém schodišti. Slyšel jsem všelijaké hlasy a jemné melodie fléten a lyry v pozadí. Hluk zesílil, když jsme vyšli ven na otevřený balkon, jenž byl ze tří stran orámovaný dřevěnými zástěnami v podobě listoví, zatímco čtvrtá strana nabízela nepřerušovanou vyhlídku na řeku a pláň za ní až do velké dálky, kde byly po několika mílích vidět vysoké vrcholky pyramid. Při pohledu na ně mě zamrazilo a odvrátil jsem se, abych si vzal číši šerbetu, kterou mi právě nabízel otrok. Stál jsem půl kroku za Nikeforem, jak se vzhledem k mému postavení slušelo, a nemusel jsem si všímat hodnostáře, který ho na přivítanou zahrnul přívalem péče a poklon. Skomírající slunce osvětlilo Nikeforův obličej. S hlavou pyšně ztuhlou připomínal nějakou zlatou sochu s nadutým výrazem. Neviděl jsem mu do očí, ale pevně napjatá křivka koutků jeho úst ukazovala, že je ve svém živlu, že se vyhřívá v žáru protokolu a zdvořilostních frází.

Byla to hra, v níž byla moje role nepatrná, a tak jsem pouze postával za Nikeforem, díky čemuž vypadal ještě vyšší, neboť jsem prodloužil jeho stín. Nehleděl jsem si hodnostářů a raději jsem klouzal pohledem po terase, pátraje po vezírovi. V sále muselo být nejméně sto dvořanů, z nichž někteří měli obličeje černé jako Bilál, kdežto jiní světlé jako Sigurd, ale vesměs byli oblečeni do dlouhých rouch lemovaných zlatem a protkaných ostrohrannými písmeny jejich písma. Vezíra jsem neviděl, ale z kraje balkonu jsem spatřil čtyři muže stojící těsně u sebe, kteří toto shromáždění obezřele a soustředěně sledovali. Nacházeli se kousek od většiny davu a nervózně upíjeli ze stříbrných číší. Uprostřed hladkého pohybu ostatních hostí působili neobratně a neohrabaně. Byli to Frankové.

Vyklouzl jsem zpoza Nikefora a vydal se k nim. V tom shonu jsem je ztratil z dohledu, ale než se znovu vynořili, oni si všimli, jak se blížím. Obrátili se obličejem ke mně, narovnali záda a ostražitě si mě prohlíželi, jako by ze mě vycházelo nějaké neznámé nebezpečí.

„Jste daleko od domova.“ Mluvil jsem zkomolenou řečí Franků, která se stala dorozumívacím jazykem armády Boží. Při jejím zvuku si Frankové vyměnili poplašené pohledy.

„Dál než ty.“ Odpověděl mi nejbližší Frank, podsaditý chlap s červenohnědými vlasy a tváří, která sice měla hladkou kůži, ale nepůsobila ani mladistvě, ani pohledně. Snad to bylo vinou jeho očí, které vypadaly příliš velké na jeho obličej – provrtávaly mě s takovým prudkým a neskrývaným podezřením, že jsem se téměř ocitl v rozpacích, když jsem měl pohled opětovat.

„Dál než já,“ souhlasil jsem. „Jsem Demetrios Askiates, z Konstantinopole.“

„Řek, ale ty jsi přece táhl s armádou Boží?“

„Celou cestu až do Antiochie.“

Prudký pohled jeho očí se jakoby ještě zostřil. „Tak tys přišel od Antiochie? Co je tam nového? Slyšeli jsme, že nám Bůh věnoval veliké vítězství nad Turky, ale to už bylo před několika měsíci. Co se od té doby přihodilo?“

„Skoro nic, jenom mor a samé průtahy.“ Mluvil jsem krátce. Antiochie mi připomínala příliš mnoho věcí, na které jsem raději ani nepomýšlel. „Ale proč jste v chalífově paláci? Jak dlouho tu jste?“

„Skoro půl roku.“ Trpce se zasmál, když si všiml mého úleku. „Brzy zjistíš, že Fátimovci se svými hosty nespěchají. Poslala nás sem knížata, abychom sjednali spojenectví proti Turkům, ale zatím…“ Ukázal mi otevřené prázdné dlaně. „Nic. Všelijak nás tu hostí a baví, užasli jsme nad chalífovým novým městem a pohanskými divy z pradávných časů… Už jsi viděl pyramidy?“

Ukázal mi zpátky přes rameno, i když jsem se tam nepodíval. „Už jsem je viděl. Sešli jste se s vezírem al-Afdalem?“

„Mockrát. Pořád mluví, všechno vidí, ale nic neříká. Je to mistr šalby a klamu.“

Připadalo mi, že není právě bezpečné říkat tohle na shromáždění samého vezíra, a neklidně jsem se rozhlédl kolem sebe. K svému zděšení jsem spatřil, jak si to k nám rázuje jeden fátimovský dvořan, přičemž těsně za ním ho následoval Nikeforos. I když se oba muži mohli stěží lišit víc, nevlídný výraz na jejich tvářích byl téměř stejný.

„Demetrie.“ Nikeforos pohodil hlavou, aby mě vykázal nazpět do přiděleného prostoru za ním. „Komorník se nás chystal představit, ale zdá se, že tys nedokázal čekat.“

Potlačil jsem pýchu a vešel jsem zpátky do Nikeforova stínu, potřásaje úžasem hlavou. Včera jsem jednomu chlapovi rozbil hlavu kamenem, dneska jsem byl pokárán za to, že jsem nemohl vydržet čekání na audienci. Pokud jde o Nikefora, ten by klidně stál i před hořícím domem a staral by se jedině o to, zda jeho obyvatelé prchají podle řádného pořadí své důležitosti.

Fátimovský komorník spustil náležité zdvořilostní formule při představování – Nikeforovi zalichotil tím, že ho uvedl jako prvního. Pak se obrátil k Frankům.

„Achard z Tournai.“ Uklonil se před mužem, s nímž jsem předtím hovořil. „Je už několik měsíců naším hostem.“ Představil i zbylé tři muže, i když jsem jejich jména vzápětí zapomněl. Nikdo z nich ani nepředstíral radost, že se s námi seznamují.

„Proč tu řecký král potřebuje své vlastní vyslance?“ Achardův ostrý pohled se stočil přímo na Nikefora, který ztuhl, když jsem mu to přeložil.

„Řecký císař, to zdůrazňuji, posílá své vyslance tam, kam uzná za vhodné. Snad společně uspějeme tam, kde bychom sami možná nepořídili.“

„Až tu strávíš půl roku, posuď, kdo vlastně nepořídil,“ zadrmolil Achard ve francké řeči. Tohle jsem nepřeložil.

„Záleží jedině na tom, jestli dorazíme do Jeruzaléma a jestli ho vyrveme Turkům.“

„Na tom se můžeme všichni shodnout,“ pravil fátimovský komorník upjatě. V jeho očích se zračilo cosi vědoucího, pobavení, které jsem nechápal, ačkoli to byl možná jenom strojený postoj dvořana.

Než jsem nad tím mohl dumat, na vrcholu schodiště se objevil průvod otroků s dlouhými pochodněmi a shromáždění lidé se začali trousit dolů na hostinu.

Ten večer jsem konečně uviděl záhadného a všemocného al-Afdala, i když jenom ze vzdáleného koutu hodovní síně, kde jsem jedl. Jelikož jsem věděl, jaká je jeho pověst, očekával jsem nějakého pleticháře s vyzáblým obličejem, dravčím hrbem a jestřábíma očima, ale on vypadal spíš jako veselá postavička, která svým bříškem vyplňovala roucha, nenuceně si hověla na sedátku a často se smála. Pořád mluví, ale nic neříká, vzpomněl jsem si se zamrazením. Když jsem vyslechl Achardovo líčení, naděje, že al-Afdalův příchod uspíší můj návrat k Sigurdovi a Anně, kterou jsem choval ještě předešlý den, téměř povadla. Nicméně jsem nemohl popřít jiskřičku optimismu, když jsem se nazítří ráno dozvěděl, že al-Afdal přijme naše poselstvo.

„Tentokrát uděláš moc dobře, když budeš mít oči sklopené, ústa zavřená a nohy jeden krok za mými, vlevo ode mě,“ řekl Nikeforos, když mu otrok česal a olejoval vlasy. „Chalífův palác není žádný jarmark – tam se nemůžeš jen tak potulovat a bavit se, jak se ti zachce.“

Nic jsem neříkal, jenom jsem si rozmrzele opláchnul ruce v misce s růžovou vodou. Nikeforos si povzdychl.

„Vím, že jsi kráčel cestami, kde se nade vše cení útočnost. Ale teď jsi v jiném světě, kde za hlavní ctnosti platí pokora a poslušnost.“

„Netušil jsem, že jsem zase vstoupil do kláštera,“ řekl jsem nevrle.

Nikeforos se krátce zasmál. „Viděl jsi, jak dlouho tady čekají ti nevychovaní Frankové. Chceš tu promarnit stejný počet měsíců tím, že se budeš utápět ve výčitkách?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Frankové byli blázni, když poslali své poselstvo v nevhodnou dobu, když jejich armáda zabředla do bezúspěšného obléhání a všechno nasvědčovalo tomu, že je na pokraji zkázy. Al-Afdal s nimi samozřejmě za takových okolností nenaváže spojenectví. Ale když teď Frankové prokázali u Antiochie, že opravdu za něco stojí, náš návrh zní mnohem lákavěji.“

„Mluvíme za armádu Boží?“

„Mluvíme za císaře a Frankové jsou jeho nástroj. I když by to bylo snazší, kdyby tu nebyli jejich vlastní poslové.“

„To je podivné, že jsme je předtím neviděli.“

Nikeforos si odfrkl. „Snad si nemyslíš, že to byla náhoda, když jsme se s nimi včera večer sešli? Al-Afdal to dovolil, protože to vyhovuje jeho úmyslům. Na tom setkání nebylo nic náhodného. Když teď obě strany vědí, že tu jsou, al-Afdal se nás bude snažit rozkmotřit a vytěžit z naší vzájemné podezřívavosti. Právě proto musíme svůj úkol dokončit co nejdřív – jestli to al-Afdal dovolí.“

Kroky ve venkovní síni ohlásily příchod našeho doprovodu k audienci. Ve dveřích se objevila tvář Bilála – poctil mě smutným pohledem, jenž platil jenom mně, a pak se uklonil Nikeforovi, který si urovnával lem rukávů a zřejmě si Bilálova pohledu nevšiml.

„Vezír al-Afdal vás prosí, abyste ho navštívili v jeho domě.“

Ať už byly al-Afdalovy pravé záměry jakékoli, neměl zapotřebí uchylovat se k směšným okolkům, kterými nás chalífa zdržoval před naší první audiencí. Nosiči nás odnesli rušnými ulicemi, i když jsme je neviděli, a položili nosítka na nádvoříčku ověšeném hedvábnými ochrannými plachtami proti slunci. V rozích byly umístěny čtyři fontány, odkud vedla voda kanálky se zelenými dlaždicemi až k mělkému jezírku uprostřed. Na jeho opačné straně si hověl na polštářích na nízkém mramorovém stupínku al-Afdal, a třebaže seděl ve stínu, zlatá vlákna na jeho rouchu barvy slonoviny pořád odrážela slunce jako vlnky na vodě. Ten pohled byl tak neočekávaný a plný pokoje – prostě si jeden člověk lebedil o parném dni v pohodlí své zahrady –, že jsem na okamžik úplně zapomněl, jak je mocný. Pak jsem uviděl Nikefora, jak si přede mnou klekl na jedno koleno, a spěšně jsem ho následoval. Všiml jsem si, že Nikeforos neprovedl úplnou proskynézi – ta byla vyhrazena skutečným vladařům –, ale jeho úklony byly o několik dob delší, než bylo nezbytné.

Otroci přinesli víno s medem a mandlové koláčky a al-Afdalův komorník nám pokynul, že si můžeme sednout. Al-Afdal neřekl ani slovo, ale přívětivě se na nás usmíval, když jsme čekali na sloužící, až nás usadí. Této příležitosti jsem využil, abych si ho prohlédl: jak už jsem ho spatřil předchozí večer, měl zaoblenou postavu člověka, který si dovede bez zábran lecčeho užívat, ačkoli jsem zároveň usoudil, že mu nedělá sebemenší potíže ani vsednout na válečného koně. Černý vous mu prokvétal šedí, vrásky v koutcích očí mu propůjčovaly jakési dobromyslné, bodré vzezření, ale samy oči byly temné a neproniknutelné jako z onyxu. Když zvedl číši po svém boku, uviděl jsem na zadní straně jeho ruky čerstvou popelavou jizvu a opět mě napadlo, jaké vítězství to asi oslavoval předešlého večera.

Cosi arabsky zadrmolil a komorník vstal: „Jménem nejvznešenějšího pána, rádce chalífy, meče islámu, velitele vojsk, ochránce muslimů a průvodce věrozvěstů, šáhánšáha al-Afdala, buďte vítáni.“

Pomyslel jsem si, že jsem zahlédl potměšilý úsměv, jak si pohrává s al-Afdalovými rty, když poslouchal své tituly. Ten byl ještě zřejmější, když Nikeforos odpověděl sáhodlouhým výčtem císařových čestných titulů. Napadlo mě, že si dává velký pozor, aby zněly podstatně déle než vezírovy. Když domluvil, al-Afdal se na polštářcích zvrátil dozadu. Připadalo mi zvláštní, že při všech svých velkolepých titulech neumí řecky, když se i Bilálovi podařilo naučit se tuto řeč, ale promluvil arabsky a nechal tlumočit komorníka.

„Poselstvo od císaře Římanů přináší vždy čest našemu dvoru. Navíc máme spoustu věcí k projednání. Slyšel jsem, že císař touží uzavřít spojenectví.“

„My i vy jsme utrpěli mnoho porážek od Turků – často proto, že jsme se nedovedli spojit proti společné hrozbě. Když teď jsou Turci na pokraji porážky, neměli by vyváznout jen kvůli našim různicím. Jak my, tak vy můžete leccos získat.“

Al-Afdal se usmál. „Je pravda, že jak my, tak vy jste Turkům dovolili příliš mnoho vítězství. Ale měli bychom být k sobě upřímní. Turky teď nesrazily na kolena ani Byzanc, ani Egypt. Podle toho, co jsem slyšel, se to podařilo této armádě Franků – takzvané armádě Boží.“

Nikeforos se na polštářích neklidně zavrtěl. „Je pravda, že na francká vojska připadla velká část bojů. Ale to vše se dělo císařovým jménem. To císař je vypravil do pole a Frankové mu odpřisáhli věrnost jako svému nejvyššímu pánovi.“

„Takže mluvíš i za ně?“ Al-Afdal si bleskově strčil do úst lepkavý pamlsek, v míse s vodou si propláchl prsty a nechal si je jedním z otroků osušit. V lenivém vzduchu se bez odpovědi vznášela tato otázka, i když odpověď al-Afdal zjevně uhádl až moc dobře. Koneckonců měl půl roku na to, aby se od Acharda dozvěděl všechno o Francích.

„Za sebe mohou Frankové mluvit jenom sami,“ řekl Nikeforos nakonec. „Ale císař je cenný spojenec a má… vliv. Když promluví, oni poslouchají.“

Al-Afdal přikývl. „To musí být obtížné, aby se armáda tak daleko od domova sama zásobovala. A kdyby požádal o Antiochii? Vzdali by se jí?“

„Frankové nechtějí Antiochii pro sebe.“ Užasl jsem, jak to může Nikeforos vyslovit s takovým přesvědčením. „Potřebují ji jenom jako zastávku na cestě do Jeruzaléma.“

„Ach, Jeruzalém.“ Al-Afdal se předklonil a ponořil prst do dlážděného jezírka, kde jím kroužil, až vznikl vír. „Už jsi viděl Jeruzalém?“

„Zatím ne, pane.“

„Já ano. Ještě před dvaceti lety patřil k naší svaté říši.“

„Všichni si dobře pamatujeme vaši tehdejší laskavost k jeho křesťanským obyvatelům.“

Al-Afdal si té lichotky nevšímal. „Je to strašlivá končina, bez vody i pohodlí. Ale víš, co je jeho největší problém?“

Nikdo neodpovídal.

„Příliš mnoho bohů. Dokonce i pohanští Egypťané by si museli dát velkou námahu, aby se jim podařilo směstnat tolik božstev na tak malý prostor. To město je nemůže pojmout. Právě proto může o jeho dobytí usilovat leda blázen.“

Viděl jsem, jak Nikeforos pečlivě váží slova. „Frankové se domnívají, že jim Bůh přikázal opět se zmocnit Jeruzaléma.“

„To mi řekl častokrát i Achard z Tournai.“ Al-Afdal se opět usmál. „A byzantský císař? Také věří, že musí vlastnit Jeruzalém?“

„Je zajedno s Franky.“

„Přirozeně.“

Nikeforos natáhl zkřížené nohy a předklonil se. „Před třiceti lety, než přišli Turci, žily Egypt a Byzanc v míru jako sousedé. Když naši poutníci cestovali na svatá místa, vy jste je chránili, a když egyptskou úrodu ohrozil hladomor, prodali jsme vám obilí. Císař si přeje návrat do tohoto šťastného stavu.“

„Ale jen když své panství rozšíří až do Jeruzaléma.“

„Jestli budou Turci nakonec vyhnáni ze Sýrie a Palestiny, nejdrtivější úder jim předtím zasadí Frankové,“ trval na svém Nikeforos. „Svou odměnu si zaslouží.“

„A s ničím než s Jeruzalémem se nespokojí?“

„Tohle ti jejich vyslanci určitě řekli.“

Al-Afdal svraštil obočí a s předstíraným soustředěním si hladil vous. „Takže abych se opět těšil císařovu přátelství, musím jeho spojencům dovolit, aby zabrali a drželi ve své moci Jeruzalém.“

„A potom, až bude tvé levé křídlo zajištěno, můžeš vytáhnout na východ na Bagdád, a snad až na Mekku.“

„A jestli to neudělám?“

Strážcům, kteří stáli u bran a sledovali nás přes nádvoří, se určitě zdálo, že Nikeforos má vrch nad al-Afdalem. Ten měl shrbená ramena, svěšenou hlavu a ruce kajícně sepjaté před sebou, jako by doufal v požehnání. Viděl jsem, že Nikeforos se nedal touhle předstíranou pózou zmást o nic víc než já, ale přesto neodolal pokušení, aby zvýšil hlas a poněkud tak zdůraznil, co má na srdci.

„Frankové prokázali, že jim málokdo odolá. Jejich pevným záměrem je dorazit až do Jeruzaléma a – jak je v zájmu nás všech – císař by radši, kdyby se tam dostali jako naši spojenci, čímž se vítězství dovrší. Ale ať se rozhodneš jakkoli, oni vytáhnou.“

Na nádvoří se rozhostilo dusné ticho. Zdálo se, že i fontány přestaly zurčet. Al-Afdal seděl úplně nehybně, zatímco Nikeforos se zvrátil dozadu na polštáře. Jeho tvář diplomata si zachovala povznesený klid, ale oči měl napjaté vzrušením.

Al-Afdal s omluvným úsměvem vzhlédl. „To je škoda.“ Najednou jsem si uvědomil, že už jeho slova neslyším přes komorníkovo tlumočení, ale plynulou řečtinou přímo z jeho úst. „Ono je to totiž tak, že já už Jeruzalém držím ve svých rukou. Před měsícem jsem ho dobyl na Turcích. To bylo to vítězství, které jsme slavili včera večer.“

Měl jsem štěstí – mé postavení bylo tak bezvýznamné, že se ode mě nečekala žádná odezva. Zato Nikeforos byl v prekérní situaci. To, jak al-Afdal náhle přešel k řečtině, ho připravilo o přestávku nutnou k tlumočení, a každou vteřinou, kdy neodpovídal, se zdvojnásobovalo tíživé očekávání, jež na něj doléhalo. K jeho cti je nutno říct, že se na něm plná tíha al-Afdalova úderu projevila jenom napjatým výrazem na tváři a zúžením očí.

„Netušil jsem, že tak výtečně ovládáš naši řeč. Překvapuje mě, že se vůbec obtěžuješ mít tlumočníka.“

Al-Afdal ho obdařil upřímným úsměvem. „Rád bych jí mluvil častěji, ale je to pro mě obtížné. Nechtěl bych, aby sis špatně vykládal, co říkám.“

„Tvá řečtina je bezvadná. Vše, co říkáš, je naprosto jasné.“

Al-Afdal si vzal z podnosu další pamlsek a nespouštěl z Nikefora oči.

„I když chalífovi zabránily závazky vůči jeho lidu, aby mohl vést tažení osobně, jeho výsledek ho potěšil. Jeruzalém je po Mekce a Medině nejposvátnější město na světě – jeho držení povzneslo chalífu a pokořilo Turky s jejich kacířskou sunnitskou vírou.“

Nikeforos se upřeně podíval na číši vína ve svých rukou, ale nenapil se. „Chalífa nebude ochoten se ho vzdát, i kdyby šlo o věrného spojence?“

Al-Afdal na znamení lítosti přikývl. „Kdyby byl Jeruzalém váš, vzdali byste se ho?“

„Císař možná, kdyby takovou úmluvou něco získal.“

Užasle jsem se podíval na Nikefora, ale pak jsem si připomněl své místo a spěšně schoval tvář za svou sklenicí s vínem. Jak může uvažovat o tom, že by se vzdal Jeruzaléma, třeba jen teoreticky? Do jeho hlasu se vloudil jakýsi mazaný podtón. Já jsem to nechápal, ale zdálo se, že si toho al-Afdal všiml, protože teď seděl vzpřímeněji a pomalu přikyvoval.

„Ale promiň, nechápu, co by tím chalífa získal, kdyby se vzdal svého nároku na Jeruzalém. Co může císař nabídnout kromě slibů a ujištění?“ Omluvně zvedl silnou ruku. „Měj na zřeteli, že chalífa nijak neznevažuje císařovy sliby přátelství, naopak si jich váží. Ale při každé dohodě musejí být obě poloviny vyvážené. Slib za slib, město za město. A válka za válku.“

Al-Afdal na svých polštářích zaujal elegantnější polohu. „Jsem vděčný za tvé poselstvo, ale obávám se, že nás dění předběhlo. Bylo by kruté držet tě tady a předstírat ti něco jiného. Bezpochyby toužíte spatřit zase své domovy a rodiny a podzim brzy uzavře moře. Nemáš-li s chalífou nic jiného k projednání, můžeš se ještě v noci vydat k moři.“

Napětí při soustředění na přelétavá témata rozhovoru, horko slunce pronikajícího skrze ochrannou plachtu a nahořklý hlt vína v ústech vedly k tomu, že mi lebka pulzovala bolestí. Když jsem několik uplynulých minut upřeně zíral na studenou vodu proudící fontánami, toužil jsem hodit za hlavu protokol a strčit do ní hlavu. Ale vezírova závěrečná slova veškerou bolest a otrávenost zaplašila – vůbec poprvé za dlouhé týdny jsem mohl pomyslet s nadějí na Annu a Sigurda. Upřel jsem na Nikefora pohled plný očekávání.

Jenže Nikeforos se zakabonil a zavrtěl hlavou. „Jsem ti vděčný za tvou laskavost, ale naše povinnost vůči císaři musí překonat touhu po domově. Vaše velké vítězství nad Turky leccos změnilo, ale nemyslím, že z toho plyne, že nemůžeme být spojenci. Snad dovolíš, abychom si o tom ještě promluvili. Kdo ví, na jaké společné zájmy ještě přijdeme?

Mezitím, pokud to chalífa dovolí, nám bude ctí zůstat tu jako jeho hosté.“

13

Netušil jsem tehdy, jak si Nikeforos myslel, že by bylo možné přesvědčit al-Afdala, aby se vzdal Jeruzaléma, ale určitě mu nechyběl čas na to, aby o tom přemítal. Po první audienci totiž vezír projevil pramalý zájem o pokračování v našem hovoru. Dny se proměnily v týdny a postupně jsme úplně zapomněli na to, že je vůbec možnost nějaké další schůzky. Tíha na mé duši se tím rozhodně neulehčila. Po čase jsem prospával skoro celé dopoledne, a když jsem se vzbudil, ani se mi nechtělo vstávat. Začal jsem nenávidět náš příbytek, a přitom když se několikrát přihodilo, že nám dovolili vyjít ven, i tahle vyhlídka mě naplňovala hnusem. Všichni jsme přirozeně trpěli naším dlouhým střeženým pobytem a ustavičným tlakem pomyšlení, že jsme uprostřed nepřátel, ale já měl pocit, že to na mě dopadá nejhůř. Ale snad jsem to jenom nejhůř zvládal.

Ani tehdy, když jsme se ocitli v palácových prostorách nebo venku ve městě, jsme nikdy nezahlédli Acharda ani další francké vyslance. Nevzdali svůj úkol, když se dozvěděli o al-Afdalově vítězství, a nevrátili se k armádě Boží? Anebo uzavřeli svou vlastní dohodu s al-Afdalem, při níž se třeba obrátili proti nám? Jednoho dne jsem se na to pokusil zeptat Bilála, ale ten mi pouze sdělil, že mu nebyl svěřen úkol střežit je. Chtěl jsem se ho zeptat na leccos jiného – byli vůbec zavraždění Turci nalezeni? Padlo na nás podezření? –, ale než jsem si promyslel, jak toto téma nanesu, přiložil ke rtům prst a zavrtěl hlavou. Vypadalo to, že i on čelí velkému napětí, tak jako to bylo zřetelné u mnoha fátimovských dvořanů. Když se Nikeforovi přece jen podařilo oslovit je, aby se zeptal, kdy by nás mohl al-Afdal opět přijmout, oči jim poplašeně zamžikaly a tváře se jim svraštěly upjatým mechanickým úsměvem. Říkali, že al-Afdal se musí starat o spoustu záležitostí a blaho chalífových poddaných si vyžaduje jeho veškerou energii. Sejde se s námi brzy, jen co si bude jistý, že nám může věnovat pozornost, jakou zasluhujeme.

Mezitím jsme se zmítali v moři domněnek a tápání. Nevěděli jsme, proč al-Afdal pořád odsouvá setkání s námi, nevěděli jsme, jak odpoví na případné Nikeforovy návrhy, nevěděli jsme dokonce ani to, zda má pořád pod svou vládou Jeruzalém, či jestli je armáda Boží u konce své cesty a zda se ho mezitím sama nezmocnila. Usoudil jsem, že v takovém případě bychom se stali pouhými trosečníky, jež proudy vzdálených bouří vyvrhly na jakési prapodivné pobřeží.

Nicméně na jednu otázku jsme posléze odpověď našli. Frančtí vyslanci ani neodjeli, ani nebyli zavražděni v posteli, ale zůstávali v paláci, kde žili ve skoro stejných podmínkách jako my. Nepřišli jsme na to náhodou: našli jsme je, jak na nás čekají u panovníkova přístaviště na říčním člunu. Vybavil jsem si Nikeforova dřívější temná varování, že nám vezír umožní setkat se s Franky, jedině když to poslouží jeho vlastním záměrům, a tak jsem se v duchu tázal, jestli to pro naši výpravu nevěstí nějakou změnu. Sám Nikeforos tam nebyl, aby to posoudil, protože pozvání odmítl s tvrzením, že musí sestavovat dopisy, i když mě nepožádal, abych tam zůstal s ním a napsal je.

S Aelfrikem jsme vlezli do člunu a uvelebili jsme se na polštářích na přídi u Acharda a dalšího z jeho společníků. Achard ostražitě sledoval Bilála, když zamířil na záď, aby vyřídil nějaké příkazy kormidelníkovi, a horlivě se pokřižoval.

„Jak to můžeš snést, že se pohybuješ kolem toho černého ďábla?“ pošeptal mi do ucha. „Žít mezi ismaelitskými kacíři je samo o sobě dost nebezpečné, ale nikdy jsem neočekával, že spatřím pekelné démony, jak chodí po zemském povrchu. Ďábel sbírá síly na závěrečný souboj. Když už po zemi chodí démoni, poslední dnové jsou nablízku.“

„Doufám, že tak docela nablízku ne.“

„Blíž, než si myslíš. Nikdo nezná den ani hodinu, ale objevují se jistá znamení těm, kdo je dovedou přečíst.“

Udiveně jsem se na něj podíval a napadlo mě, zda mu dlouhé měsíce o samotě a v odloučení nezatemnily rozum. Vypadalo to, že mluví smrtelně vážně, ale než jsem se stačil dál vyptávat, Bilál se vrátil a Achard se opět pohroužil do nevrlého mlčení.

Jak člun klouzal proti proudu, cihlové zdi města za námi mizely a my jsme se ocitli v pustině za ním. Na opuštěných polích již vyrostly mladé stromky do docela slušné výšky a vedle zanesených kanálů se povalovala převrácená vodní kola. V dáli, jižním směrem, jsem viděl zborcené zdi opuštěného města.

„Ničitel pronárodů vyrazil vpřed, vyšel ze svého místa, aby z tvé země učinil spoušť,“ zadrmolil Achard. Vrhl jsem pohled na Bilála, ale ten vůbec nejevil známku, že by rozuměl řeči Franků – měl pouze otrávený výraz člověka zvyklého, že se za jeho zády cosi šušká.

Když jsem vyhlédl zpod ochranné plachty na člunu, spatřil jsem tři hroty pyramid, jak se zvedají na jejich vrcholcích nad říčním údolím. Ale ještě předtím se řeka větvila kolem úzkého ostrova, který jako by unikl pustošení občanské války nebo byl po ní dán do pořádku: pobřeží vroubily nízké domky z nepálených cihel a do vody vybíhala dřevěná mola na pilotách. Mezi nimi leželo v loděnicích na dřevěných skluzných saních množství lodí v různém stadiu rozestavěnosti. Některé měly teprve holé trupy s žebry, ale většina vypadala, že je téměř připravená k vyplutí až do Konstantinopole, kdyby to bylo zapotřebí. Na tento úkol byly určitě dost velké.

Nezaslechl jsem žádný příkaz, ale člun najednou zpomalil a uprostřed řeky zastavil. Nebylo slyšet šplouchnutí kotvy – místo toho veslaři nechali vesla ve vodě a mírně jimi pohupovali, abychom zůstali nehybní. I když bylo vody tak málo a řeka tekla jen loudavě, byl to slušný výkon.

„Semhle máme namířeno?“ Achard se na Bilála ani nepodíval, když ho oslovil.

„Chalífa velice toužil po tom, abyste viděli jeho loděnice,“ pravil Bilál ztěžka.

Zamával jsem ke břehu. „Všechny tyhle lodě jsou jeho?“

„Samozřejmě. Až jaro zase otevře moře, budou připravené na období příštího tažení.“

Znovu jsem se podíval. Z lodí, které byly téměř dostavěné, měly všechny připevněné k přídím těžké klouny a uprostřed paluby opevněné věže. O jejich účelu se nedalo pochybovat. „Nepřekvapuje mě, že chtěl, abychom je viděli.“

Jeden z Achardových druhů mu poklepal na paži a cosi pošeptal do ucha. I když jsem slova neuslyšel, uhádl jsem jejich význam. Až Frankové vytáhnou na Jeruzalém – pokud to už neudělali –, budou se muset vydat pobřežní cestou, protože je císař může zásobovat jenom od moře. Vzpomněl jsem si na mohutné zásobovací loďstvo, které jsem viděl, když se shromažďovalo na Kypru, a pokusil jsem se představit si, jak se s nimi střetávají na moři tyhle chalífovy lodi, dosud nehotové. Jedna, jež byla ještě větší než ostatní a už jí scházela jenom vesla, měla příď vytesanou do tvaru dravého orla a byla opatřena klounem s měděnou špičkou, která se hrozivě blyštěla.

Seděli jsme rozpačitě uprostřed proudu a téměř jsme si nepovídali. Naslouchali jsme vrzání havlenek a zvukům kladiv, pil a písní, jež k nám doléhaly z loděnice. Už minul skoro celý říjen, a i když od našeho příjezdu teplota klesla, přesto bylo pořád skoro příliš horko, abychom se pohybovali. Doma už do Konstantinopole vcházel podzim s padajícím listím a kratšími dny, ale tady slunce svítilo a palmové listí si v nehybném vzduchu zachovávalo zelenou barvu jako dřív. O střídání ročních období svědčilo jenom několik chomáčů oblaků kdesi daleko na obzoru.

Svěsil jsem paži přes okraj člunu a strčil ji do hnědavé vody. Proud byl silnější, než jsem očekával, a tak jsem pocítil náhlý záchvěv lítosti k veslařům a jejich sotva postřehnutelnému úsilí, aby se člun nepohyboval.

„Ne!“

Upřeně jsem sledoval smyčky a zákruty na hladině řeky a neviděl jsem za sebe. Najednou mi čísi silná paže ovinula hruď a zatáhla mě dozadu, až mi vyškubla z vody ruku, jež se v ní brouzdala. Spadl jsem naznak a mával jsem rukama a nohama ve vzduchu jako převrácený krab, zatímco Achard, Aelfric a ostatní na mě překvapeně upírali zraky. Odvalil jsem se a ohlédl se. Spatřil jsem Bilála, jak se sám zvedá z paluby a uhlazuje si plášť.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal jsem se, sotva dech popadaje.

„Není právě moudré sahat na řeku.“

„Proč ne?“

Bilál si dal pozor, aby měl ruku dost daleko od vody, a zamával paží přes bok člunu. „Vidíš támhleto?“

Podíval jsem se, ale ve zvířeném kalu jsem nic jiného neviděl. Možná byla pod hladinou nějaká temná šmouha, třeba ryba nebo ponořená kláda, ale nebyl jsem si jistý. Třeba to byl stín mraku.

„Řeka je zamořená krokodýly. Díky spoustě neopatrných nešťastníků jim zachutnalo lidské maso.“

„Co jsou zač?“ Jméno krokodýlů jsem už slyšel, ale pouze ve společnosti mytických příšer: mořských oblud, bazilišků, ptáka Noha a podobných. „Je to ryba?“

„Ještěrka. Delší než člověk a má čelisti, které dovedou roztrhnout koně na dva kusy.“

I v téhle prazvláštní prastaré zemi, kde lidé postavili hory a roční období se nestřídají, bylo těžko tomu uvěřit. „Skutečně existují? Už jsi nějakého viděl?“

„Právě v téhle chvíli vidím tři.“

Frankové, kteří se tvářili, že neposlouchají, se podívali přes rameno a odsunuli se na svých místech pryč od boku člunu. Ale Bilálův pohled se upíral na opačný břeh. Hrůzou jsem se zachvěl, když jsem vzhlédl – napůl jsem očekával, že tam bude trojice okřídlených draků odervávat koni úd za údem a zároveň plivat oheň. Ale nebylo tam nic, jenom svažující se břeh a v blátě se povalovalo několik kmenů stromů, které odplavila voda z loděnice.

„Chceš si z nás tropit šašky?“ zeptal se Achard.

„Teď právě spí.“

„A když spí, tak se stanou neviditelnými?“

„Leží tiše jako polena.“

Ukázal jsem na podlouhlé tvary, které jsem pokládal za popadané stromy. „To jsou oni?“ Pořádně jsem se zadíval a zároveň jsem si zaclonil oči proti slunci, ale i při velice pozorném pohledu se vůbec nepodobali příšerám, jež líčil Bilál. Těla se jim zužovala do orgánu, který asi představoval čenich, a po stranách měli malá vyboulení, jež se mohla pokládat za zakrnělé nohy, ale jinak mi nepřipadali živější – a nebezpečnější – než ztrouchnivělé dřevo.

Achard byl zjevně téhož mínění. „Už jsem viděl myši, co byly nebezpečnější než tvé příšery.“ Znovu se opřel o bok člunu a provokativně svěsil ruku přes jeho okraj, ovšem když jsem se podíval dolů, neuniklo mi, že si dává náramný pozor, aby mu zůstala těsně nad vodou. V duchu jsem se tázal, zda se nesnaží Bilála dohnat k výbuchu vzteku, jehož by pak litoval.

Bilál na něj prostě upřel vážný pohled. „Doufám, že se nikdy nebudeš muset poučit jiným způsobem.“ Podíval se přes ostrov. „Ale myslím, že už jsme obdivovali chalífovu loděnici dost dlouho. Na břehu je něco, co byste měli vidět.“

Vyslovil příkaz a posádka zajela s člunem dopředu proti proudu. Ostrov pomalu míjel kolem nás a končil zúženým cípem porostlým stromy, skrze něž se zvedal štíhlý minaret, a přístavištěm u vody. Člun k němu zamířil a brzy už narážel o kamenné schodiště. Bilál vystoupil a pokynul nám, ať jdeme za ním.

Na vrcholu schodiště vedla široká, dobře vydlážděná cestička mezi oranžovníky a citronovníky ke klenutému vchodu. Tady se už dalo spíš uvěřit, že se blíží podzim: seschlé listy, zbarvené dohněda, se zkroutily na stoncích, některé už popadaly a ležely v kupkách vedle cestičky. Když jsme je v nehybném vzduchu míjeli, jen trochu zašustily.

U vchodu jsme se zastavili, i když tam nebyla žádná brána, kterou bychom nemohli projít. V obou směrech vedly dál kamenné zdi obemykající široké nádvoří. V jednom rohu stála malá mešita a na opačné straně naproti nám se zvedala čtyřboká věž.

„Počkejte tady,“ řekl Bilál. Zmizel ve vchodu.

Nás šest – čtveřice Franků, Aelfric a já – tam mlčky postávalo. Horký vzduch a mouchy bzučící kolem nás vytvářely podivný kontrast ke spadanému listí pod našima nohama, jako kdybychom vešli do nějakého nového světa, kde se bůhvíproč střetla roční období. Nebyl to právě příjemný pocit a rozhodně mi ho neulehčovaly Achardovy oči hledící upřeně na mě.

Musel jsem nakonec promluvit, abych ten pohled setřásl. „Nezatoužíš někdy po tom, že bys měl přijmout vezírovu nabídku a vrátit se domů?“

V rozporu s tím, co jsem měl v úmyslu, má slova naopak zdvojnásobila sílu Achardova pohledu. „Jakou nabídku?“

Odmlčel jsem se a zalitoval, že jsem nezůstal zticha. Pokusil jsem se vyhýbavě pokrčit rameny, jenže Achardova pozornost na mně ulpěla stejně pevně jako jeho pohled. „Vám vezír řekl, že se můžete vrátit k armádě Boží?“

„Vypadalo to, že má sotva nějaký účel zůstávat tady, když…“ V duchu jsem málem slyšel Nikeforův výsměšný smích, zatímco jsem se dopouštěl další netaktnosti. Zatoužil jsem po tom, aby se Bilál vrátil, ale nebylo po něm ani památky. Zhluboka jsem se nadechl.

„Víš, že al-Afdal dobyl Jeruzalém?“

„Samozřejmě.“ Achardova na odiv vystavovaná lhostejnost nemohla být úplně strojená, ale všiml jsem si, že vůbec poprvé sklopil zraky.

Pokrčil jsem rameny. „Nezdálo se, že je ještě o čem jednat.“

„Ale rozhodli jste se zůstat.“

Já jsem se nerozhodl zůstat! chtěl jsem zařvat. Dal bych půlku života za to, abych teď byl zpátky v Konstantinopoli. „Dokud zbývá aspoň nějaká naděje na mír, musíme pracovat na tom, abychom ho dosáhli,“ řekl jsem upjatě. Blaze těm, kdo působí pokoj.

Achard vypadal překvapeně. „S Babylonem přece nemůžeš uzavřít mír – jenom ho zničit, jak bylo prorokováno.“

Nyní jsem upřel pronikavý pohled já na něj. Měl na mysli onen abstraktní, biblický Babylon, nebo onu říši, v níž jsme právě stáli? Tak či onak, bylo pošetilé něco takového říkat a já jsem se poplašeně rozhlédl. Nevěděl jsem, jestli si mám oddechnout nebo se zděsit, když jsem uviděl Bilála, jak se znovu objevil.

„Pojďte.“

Vedl nás přes nádvoří ke věži na opačném konci. Když jsme se blížili, všiml jsem si, že její zdi nesestávají ze zarovnaného zdiva, jak to vypadalo z dálky, ale že jsou postaveny ze spousty různých kamenů, které byly patrně odkudsi vydrancovány v průběhu věků a potom kladivy a dláty opracovány a cementem pospojovány. Do některých dolních kamenů byly vytesány pohoršlivé pohanské výjevy: muži s ptačími a šakalími hlavami, muži klanící se až k zemi se snopy obilí a dále vrány a brouci. Další kameny byly zdobeny závity a růžicemi a zaobleny tak, jako kdyby kdysi rámovaly okna nebo dveře. Jeden z kamenů dokonce nesl název v řečtině, i když byl tak starý, že jsem ho nedovedl přečíst. Pohled na to, že se ocitl uprostřed všech těch rozvalin, mě zneklidňoval.

U vchodu na nás čekal jakýsi stařec v bělostném rouchu. Zdvořile se uklonil, třebaže když arabsky promluvil s Bilálem, v očích se mu objevila úzkost. Ať již jeho obavy pramenily z čehokoli, viděl jsem Bilála, jak je potřesením hlavou zaplašil, a ten člověk váhavě poodstoupil stranou. Těsně než jsme vešli, Bilál se k nám obrátil.

„Tohle je jedno z nejdůležitějších míst v Egyptě. Kromě dvora má jen málokdo dovoleno vidět ho.“

Zdálo se, že jeho slova jsou ve zřetelném rozporu s pohledem, který se nám naskytl, když jsme sehnuli hlavy a podívali se vchodem. Uvnitř byla ponurá komora se stěnami do čtverce, jež jako by celou výši věže ještě zvedala, a – to bylo zajímavější – dole se v téměř stejné vzdálenosti prudce svažovala. Do stěn věže byla vytesána široká okna, a i když se zdálo, že propouštějí méně slunce, než by měla, pořád to stačilo, abych viděl, že celá věž je vlastně jedna vysoká šachta, kolem jejíchž okrajů se vine schodiště, jež nakonec mizí v kaluži černohnědé vody na dně. Z jejího středu se zvedal osmiboký sloup až ke kamennému trámu nad našimi hlavami.

„Je to studna?“ zeptal jsem se. Když jsme teď byli všichni uvnitř a hluk našeho příchodu pominul, slyšel jsem pleskání vody o kameny a neustálé bublání, jako kdyby proudila nějakou vypustí.

„My tady měříme stoupání a opadání Nilu.“ Bilál ukázal na ústřední sloup. Jakmile mé oči přivykly světlu, uviděl jsem, že ho vroubí stovky souběžných čar, z nichž každá byla na šířku prstu od další. „Podle toho poznáme, jaká bude úroda, dokonce ještě předtím, než je zaseta. Podívej.“

Sklopil jsem zraky dolů. Měřicí značky dosahovaly až k vrcholu sloupu, ovšem kdyby řeka dosáhla tak vysoko, už by nebylo možné je vidět, protože by byl zaplaven celý ostrov. To se zřejmě nikdy nestalo, protože horní části sloupu byly hladké a čisté a ve vlhkém vzduchu se mokře leskly. Trochu níž mramor poznamenaly značky vysoké vody z minulosti špinavě šedou barvou, která byla čím dál tmavší, jak se snižovaly. Nakonec pilíř potahovala čerstvá pěna několik stop nad hladinou, odkud řeka opadla teprve nedávno. Ale i na jejím vrcholu se zdálo, že je to pořád mnohem níž než při záplavách předchozích let.

Achard se rozkašlal – možná to bylo vlivem zatuchlého, zaprášeného vzduchu. „To jsi nás sem přivedl kvůli tomuhle?“ Vrhl nejistý pohled na desky připevněné ke zdi, popsané texty v arabském písmu, jako kdyby tam byla napsaná nějaká kouzla, jež měla zatratit jeho duši. „Viděl jsem vesnice s úžasnějšími studnami.“

„Možná bys radši čekal venku. Tam je vzduch čistší.“ Bilál se obrátil ke mně. „Ale jsou tu rytiny, které jsi ještě neviděl. Budou se ti líbit.“

„Nepotřebuju vidět díla démonů a kacířů,“ prohlásil Achard. S dalším návalem kašle odvedl své Franky dveřmi zpátky ven. Aelfric se podíval za nimi a pak zase na mě. Kývl jsem k němu a i on vyšel za nimi ven, takže mě zanechal samotného s Bilálem.

Povzdychl jsem. „Zapomněl jsem, jak neotesaní bývají Frankové.“

Bilál se usmál. „A to jsou jejich diplomati. Pojď.“

Vedl mě dolů, podél stěn ústřední studny, kde nakonec schody mizely v tmavé vodě. Posadil se k jejímu okraji o několik schodů výš a pokynul mi, abych udělal totéž.

„Žádné rytiny nevidím,“ poznamenal jsem.

„Potřeboval jsem s tebou mluvit.“ Bilál vzhlédl, aby se ujistil, že nás nikdo neuslyší. Sice jsem uviděl, jak se u vchodu vznáší knězův stín, ale to Bilálovi zřejmě nevadilo.

„Nejste v bezpečí. Nikdo z vás není.“

„Cože?“ Otočil jsem hlavu a podíval jsem se mu do tváře. Nebyla tam ani stopa po klamu.

„Vezírovo dobytí Jeruzaléma leccos změnilo. V paláci se ozývají hlasy, že jsme dost silní na to, abychom se teď postavili proti všem svým nepřátelům. Tyhle hlasy připomínají staré křivdy, aby vzbudily nenávist, což není těžké.“

„Al-Afdal to podporuje?“

Bilál zavrtěl hlavou. „Až moc dobře zná naši sílu. Nejvíc vojska do boje štvou ti, kdo jsou od něj nejdál.“

„Ale já jsem myslel…“ Odmlčel jsem se, neboť jsem si nebyl jistý, jak otevřeně můžu mluvit.

„Ty sis myslel, že al-Afdal ovládá palác? To ano. Je ale spousta různých stran a al-Afdal je nemůže vždycky všechny ovládnout.“ Bilál se podíval přes vodu a pohledem zkoumal sloup, jako kdyby počítal obnažené záznamy. „A na naši říši působí i jiné tlaky.“

Zaplavila mě vlna hořkosti a bezmocnosti. „Proč jsi mi to řekl? Copak s tím něco zmůžu?“

Bilál opět přejel pohledem stín u dveří. „Můžeš si dávat pozor. A vezmi si tohle.“

Sáhl si do záhybů pláště a vytáhl krátký nůž v kožené pochvě. Podal mi ho. Byla to obyčejná zbraň, bez řezby či jiné výzdoby na kostěné střence, ale když jsem ji vysunul, čepel měla dost ostrou.

„Ten je tvůj?“

„Koupil jsem ho na bazaru. Nikdo nebude vědět, odkud pochází, pokud to neprozradíš.“

„Nikomu to nepovím.“

„Jestli si pro vás přijdou chalífovi strážci, moc k užitku ti nebude, ale… může se ti hodit. Doufám, že ho potřebovat nebudeš.“

Zasunul jsem nůž do boty a v duchu jsem se zeptal, jestli to vyboulení nebude příliš zřetelné. „Děkuju. To nebylo třeba.“

Jakýsi pohyb nad našimi hlavami upoutal můj zrak, a tak jsem vzhlédl. Nic se tam nedělo, ale zdálo se, že se stín u dveří pohnul. Všiml si toho i Bilál.

„Měli bychom jít.“

Když jsme stoupali po schodech, ještě jednou jsem se rozhlédl po té velké kamenné studni. Zdálo se, že i za tu dobu, kdy jsme tam byli, říční hladina na sloupu ještě poklesla.

„Jak staré je tohle měřicí zařízení?“

Bilál pokrčil rameny. „Kdo ví? Ale bylo tu, ještě než přišli Fátimovci. Možná ho zbudovali stejní lidé, kteří postavili pyramidy.“

Vyšli jsme na nádvoří. Za krátkou dobu, co jsme byli uvnitř, se slunce sklonilo a rychle se smrákalo. Viděl jsem naše společníky, jak netrpělivě popocházejí u brány.

„Díky, že jsi mi to ukázal,“ řekl jsem.

„Vezír si myslel, že vám to bude připadat zajímavé. Škoda, že to neviděl i tvůj pán Nikeforos. Měl bys mu o tom vyprávět.“

„Všechno mu dopodrobna vylíčím.“

Připojili jsme se k ostatním a sešli do člunu, zatímco horké říjnové slunce zbarvilo mraky různými odstíny červeně.

14

Všechno jsem Nikeforovi převyprávěl, jen co jsme se vrátili. Jeho nevrlost se záhy proměnila v zájem, zejména když se dozvěděl o měření Nilu, i když obrátil oči v sloup, když jsem mu zopakoval Bilálovo varování před nebezpečím.

„Tohle prostě patří k jejich taktice. Jako když tě někdo v Konstantinopoli přesvědčuje, že tvůj dům hoří, aby ho mohl vykrást, až odtamtud utečeš.“

„Vypadal docela vážně.“

„Samozřejmě že vypadal – jinak by nemělo smysl, aby ti lhal.“ Nikeforos sebral z podnosu před sebou kousek cukroví. „Překvapuje mě, že ta opice byla na to dost chytrá.“

Když to říkal, z očí mu šlehl prohnaný pohled, ostrý jako břitva, ale já jsem se tou vyzývavostí nedal strhnout. Ostatně jsem mu neřekl všechno.

„Ale proč nám ukazují, že budou mít neúrodu?“ řekl jsem. „Copak to neoslabuje jejich postavení?“

Nikeforos se na mě opovržlivě podíval. „Nic jiného jsi neviděl? Kdyby ses podíval ven z člunu před dvěma měsíci, viděl bys zhruba totéž.“

Dokonce i po tolika zkušenostech s ním mě jeho jedovatost pořád bolela. Čekal jsem a v duchu se tázal, jestli se vyjádří jasně nebo už toho má dost.

„Al-Afdal bude vyjednávat.“

„Jak to víš?“

Nikeforos sebral z podnosu dva poslední zákusky a nacpal si je do úst. „Protože nám konečně ukázal, co chce. A protože se dal slyšet, zatímco jsi byl pryč. Zítra mě přijme.“

Ať už Nikeforos hodlal al-Afdalovi sdělit cokoli, nepotřeboval, abych to slyšel taky. Šel tam sám, a když se několik hodin nato vrátil, vůbec nic neprozradil, jenom si řekl o víno a odebral se do své komnaty. Ovšem ta schůzka ho zjevně potěšila, protože když vyšel ven na večeři, měl lepší náladu, než jakou jsem u něho viděl dlouhé týdny. Zapadající slunce zalilo pokoj světle měděným jasem, který zdobné mřížoví rozčleňovalo do mozaiky stínů na stěně. Chalífovi otroci se starali o to, abychom měli dostatečnou zásobu vína, a v místnosti se všichni chovali jako vojáci o poslední noci tažení. I já jsem se dal strhnout k neupřímným, ale o to snazším projevům náhlého sbratření. Když jsem se rozhlížel po rozesmátých obličejích, pomyslel jsem si, že pokud má být tohle naše poslední noc v Egyptě, je to aspoň šťastný konec.

Tak jako ostatní jsem ale potom notně litoval, že jsem vypil tolik vína, nicméně právě díky tomuhle vínu jsem se osmělil, abych Nikeforovi položil otázku na tělo.

„Co vzešlo z tvé schůzky s vezírem?“

Víno mě na jedné straně zbavilo zábran, ale na druhé také očividně zlepšilo Nikeforovi náladu. Anebo prostě nechtěl kazit pohodu. Přátelsky mávl rukou a řekl: „Leccos dobrého.“

„Vezme si výměnou za Jeruzalém naše obilí?“

I při alkoholovém oparu v duši byl Nikeforos dost bdělý na to, aby mě setřel drsným pohledem. Viděl jsem, že si dává dobrý pozor, aby můj dohad nepotvrdil, ale nakonec v odpověď pokrčil rameny. „Vezme si císařovo obilí, aby tu předešel hladomoru.“

„A vzdá se na oplátku Jeruzaléma?“ naléhal jsem na nej.

„Al-Afdal byl povolán na několik dní do Alexandrie. Až se sem vrátí, dá mi odpověď.“

Aelfric, sedící v rohu, zvedl číši. „A pak můžeme jet domů.“

Připil jsem na to.

Po probuzení jsem strašně zatoužil po vodě. Zvedl jsem se z matrace, klopýtal přes místnost a pak jsem různě pátral, dokud jsem nenašel výklenek, kde palácoví otroci nechali džbánek a dvě číše. Do jedné jsem nalil vodu. Sice jsem ve tmě trochu rozlil, ale vděčně jsem se napil. Mezi strádáním, které jsme podstoupili v Antiochii, a současnou pohostinností Fátimovců, kteří alkohol pili velice zřídka nebo se ho vůbec vystříhali, uplynul snad celý věk, než jsem se zase napil tolik vína. Potřásl jsem hlavou, abych se vzpamatoval, ale vzápětí jsem toho pohybu zalitoval.

Chystal jsem se vrátit na lože, když mi jakýsi zvuk za dveřmi vyhnal z hlavy veškeré pomyšlení na spánek. Uslyšel jsem kvapné kroky a nic dobrého nevěstící řinčení ratišť kopí o kámen. Strážce v chodbě se zeptal, kdo tam, a vzápětí se dočkal mohutného přívalu jakýchsi nesrozumitelných slov.

Netušil jsem, co se to děje – sotva jsem věděl, jestli vůbec spím nebo bdím –, zato jsem uhádl, že by bylo dobré být ozbrojen. Z ruky jsem upustil číši, rozběhl jsem se k posteli a potom šmátral pod matrací, kam jsem schoval Bilálovu dýku. Kolem mě se ostatní nejistě probouzeli – rozbitou číší a hlukem v chodbě byli vytrženi ze snů –, ale teprve když se při ohlušujících výkřicích a prudkém svitu pochodní rozletěly dvojité dveře, uvědomili si, co se děje. Mně se mezitím podařilo obout si jednu botu a zastrčit do ní svůj nůž.

Několika našim pečeněžským strážcům se povedlo vyskočit na nohy, ale tlupa příchozích je rychle přimáčkla ke zdi. Vetřelci měli na sobě dlouhé košile z prošívané kůže a třímali krátká bodací kopí s hroty ve tvaru listu. Chalífova osobní stráž – nikoli al-Afdalovi muži, nýbrž Berbeři z pouští Afriky.

Dva ze strážců strhli zástěnu, za níž byl Nikeforův soukromý příbytek. Myslel jsem, že ho zastihnou v posteli, jenže on buď uslyšel jejich vpád a rychle se probral, nebo je očekával. Stál tam oblečený do prosté tuniky, s rukama v bok a tváří planoucí hněvem. Snad je to protivný chlap, uvědomil jsem si, ale žádný zbabělec.

„Co to, pro smilování Boží, provádíte?“

Berberští strážci si jeho slov nevšímali. Na drsných tvářích se jim nepohnula ani brva, když popošli, aby ho mezi sebou sevřeli. Nikeforos pudově před nimi uhnul, ale pak se ovládl a s tichou důstojností je nechal, ať ho odvedou pryč. Dva další strážci se chopili mě, zatímco ostatní zadrželi Aelfrika a Pečeněhy a postrkovali je kopími za námi. Bylo ještě brzy, abychom pocítili děs: celé přepadení se odbylo ani ne za minutu a pořád jsem viděl muže, jak si při odchodu z místnosti rozespale protírají oči. Strážce, který nám byl přidělen, aby na nás dával pozor – byl to jeden z Bilálových lidí –, stál na chodbě zády ke zdi a v nevíře přihlížel. Oči měl ve tmě rozšířené jako měsíčky. Byl zaskočený úplně stejně jako my.

„Doběhni pro Bilála,“ vykřikl jsem na něj, když jsme ho míjeli.

Jeho oči zamrkaly, ale jinak nedal najevo, že by mě slyšel.

Berbeři nás spěšně odvedli do síně, kde nás prve přijal chalífa. Kruhy světla z pochodní se tu překrývaly, takže utvářely ve volném prostoru před stupínkem jasný pás svitu, zatímco kolem nás se bezpočet sloupů táhl do dáli jako les o půlnoci. Shora na nás shlížel ze svého nízkého trůnu chalífa, po jehož boku byl komorník. Tvář mu zahalovala tma.

„Je to neočekávaná čest, Výsosti.“ Nikeforos nedovedl zakrýt strach ve svých slovech. „Kdybychom byli upozorněni trochu dřív, snad bychom se přichystali víc, jak si zasluhuje tvé důstojenství. Ale takhle –“ Zarazil se, když uviděl, že si komorník ani nedal tu námahu, aby jeho slova tlumočil. V temné místnosti se rozhostilo nepřátelské ticho. Chalífa neudělal nic, aby ho přerušil, až i Nikeforos začal jevit neklid. Pak promluvil.

„Můj věrný služebník vezír“ – zašklebil se, když to řekl – „se mi zmínil o vašem návrhu.“

Nikeforos si olízl rty a nervózně se rozhlédl. „Vznešený vezír mi dal na srozuměnou, že se k naší nabídce stavíš příznivě, Výsosti.“

„Al-Afdal nemluví za mě,“ vyštěkl chalífa, a ještě než jsem uslyšel překlad jeho slov do řečtiny, uvědomil jsem si, jak je jeho hlas nedůtklivý. Vzpomněl jsem si, jak mladě vypadal při naší první audienci.

Nikeforos se velice pokorně uklonil, snad až příliš. „Odpusť mi, Výsosti, já –“

„Ty jsi had, Řeku, had a lhář. Vloudil ses na můj dvůr a nabízíš sladké sliby přátelství a pomoci, ale lžeš. Vyčkáváš a chceš mě udeřit, až budu zranitelný. Jeruzalém patří jenom mně. To já pocházím z rodu samého Proroka v linii sedmi pravých imámů.“

Chalífa se na trůnu předklonil tak daleko, že se ve světle téměř objevil jeho obličej. „Ty jsi naslouchal povídačkám šířeným mými nepřáteli. Žádná neúroda nebude. Tuhle zimu nebude hladovět ani jeden z mých poddaných. Ani jeden!“

„My –“

„A i kdybychom trpěli hladem, radši budu vyhrabávat vlastními prsty semínka ze země, než bych se tvého císaře doprošoval o pomoc. To si myslíš, že jsem zapomněl, co se dělo za mého otce? Celý Egypt hladověl a bochník chleba bys nekoupil ani za tisíc dinárů. Řecký císař nabídl, že nám pošle dva miliony pytlů obilí, a my jsme tu nabídku vděčně přijali, jenže lodě nikdy nepřipluly. Zradil nás, aby si naklonil kacířské Turky. Radši dám ve svých stájích pobít koně do posledního, abych nakrmil chudé, dám do zástavy svůj poklad a pošlu své manželky pracovat do lázní, než bych zase prosil tvého císaře o pomoc. Koho nezradí, když mu to prospěje? Je jako Satan: říká člověku ‚Nevěř!‘, ale když ho ten člověk poslechne a zřekne se Boha, říká: ‚Neznám tě!‘“

Chalífa vstal a vnořil se tak do tmy. Hlas mu rozrušeně přeskočil v horečný skřek, poněkud matoucí opak komorníkova klidného jednotvárného překladu. „Vy bezbožní pokrytci! Tvrdíte, že jestli budeme napadeni, pomůžete nám, ale až na nás někdo zaútočí, hned obrátíte a vezmete do zaječích. Právem je psáno: ‚Vy, kteří věříte. Neberte si židy a křesťany jako přátele.‘“

Nikeforos postoupil vpřed a vzhlédl vzdorně k chalífovi. Ačkoli na sobě neměl svá skvostná roucha a žádná štóla zdobená drahokamy mu nesloužila jako brnění, jeho hrdost byla dostatečná, aby ho oděla upjatou důstojností.

„Přišli jsme v míru a přátelství jako vyslanci císaře Alexia. Není moudré zříkat se takového přátelství, ale pokud tak činíš, žádám tě alespoň o to, abys nás ctil jako vyslance a poskytl nám volný průchod. Dopoledne odjedeme, jakmile nám to povolíš.“

Byla to slova, jež jsem toužil uslyšet dva měsíce, ale teď jsem je skoro nevnímal. Chalífa pořád stál, i když se jeho trhavé pohyby zklidnily, a když promluvil, z jeho hlasu se ozývalo víc rozumu.

„Vy nemůžete odjet. Zima zavřela moře a žádný přístav není otevřený.“

Tahle slova mě praštila jako rána do břicha. Teď vypadal nejistě i Nikeforos. Chalífa pokračoval: „Ale v mém městě zůstat nemůžete. Vydal jsem nařízení, že všichni nevěřící musí pryč. Vaše zdejší přítomnost ruší klid v mé říši.“

Nikeforos na něj upřel pronikavý pohled. „Kam tedy máme jít?“

„Na západním břehu řeky mám lovecký zámeček. Moji strážci vás tam ihned odvedou a dopoledne budou za vámi poslány vaše věci. Budete tam čekat, dokud se moře na jaře neotevřou.“

Příliš mnoho vína, příliš málo spánku a potom úděsný šok z toho, jak mě odtáhli před běsnícího chalífu: když nás strážci vystrkávali z chalífova trůnního sálu, měl jsem pocit, že mi před očima visí temná mlha. Když jsme dorazili k ohybu chodby, podařilo se mi předběhnout strážce dost daleko, abych dohonil Nikefora. Ohlédl se přes rameno a pokusil se vymáčknout ze sebe uklidňující úsměv. To mě ale ještě víc poplašilo.

„Al-Afdal bude do týdne zpátky,“ řekl. „Přivede chalífu zase k rozumu.“

Je ale spousta různých stran a al-Afdal je nemůže vždycky všechny ovládnout. Se zamrazením jsem si vybavil Bilálova slova, když mě strážci zaháněli zpátky.

Opět na nás před palácovou bránou čekalo množství nosítek. Bez odporu jsem vlezl do svého a uvelebil jsem se na polštářích – v duchu mi cosi zašeptalo, že jsem jako mrtvola pokládaná na máry. Pomyslel jsem na biskupa Adhemara zahaleného do pohřebního roucha, ale tím jsem se přenesl do Antiochie, což jsem nemohl snést. Dokud se moře na jaře neotevřou, řekl chalífa. Poté co se zdálo, že jsou mé naděje tak blízko naplnění, se má duše zdráhala vůbec na ně pomyslet. Vyhlédl jsem zpod svého baldachýnu na jiná nosítka – jakési zavalité truhly roztroušené po nádvoří a připomínající hrobky na pohřebišti. Proč se všechny mé myšlenky upínaly na smrt? Pak strážce zatáhl záclonku a tento pohled byl přede mnou uzavřen.

Z města nás nesli tak spěšně, že se nosítka prudce pohupovala a třásla: takhle pozdě v noci byly ulice určitě zcela pusté a my jsme cestovali, aniž jsme něco viděli a aniž jsme byli viděni. Nicméně když jsme se objevili v přístavišti, byl tam samý shon a ruch. Pochodně byly zapálené a kolem přístavního mola se hemžil hustý dav otroků a strážců. Uprostřed nich jsem uviděl v houfu čtyři francké vyslance s jejich sloužícími. Určitě je vytáhli z postele stejně drsně jako nás, protože měli na sobě tutéž neuspořádanou změť spodního prádla, boty každou jinou a na tvářích se jim zračila tatáž uštvanost a zmatek. Mezi nimi stál Achard, který poškubával hlavou jako kočka zahnaná do rohu.

Naši strážci nás dostrkali k Frankům a pokynuli nám, že máme čekat. O kus dál na vodě jsem uslyšel, jak se blíží šplouchající vesla, a nedaleko od sebe tiché, nepravidelné prozpěvování.

„Pomoz mi, ó Hospodine. Zachraň mě svou neutuchající láskou.“

Všichni Frankové drmolili tutéž modlitbu s horečným výrazem ve tváři. Tento zvuk se prolínal s drsnějšími, divočejšími hlasy berberských strážců jako rozmanité proudy v závratných vlnách, jež jako by mne omývaly, stejně nestálé a prchavé jako blikající světlo ohniště. Byl jsem tak omámený, že jsem na modlitbu ani nepomyslel.

Rozmáchlým krokem vešla do přístaviště temná, ale dobře známá postava, jíž se kolem ramen vzdouval žlutý plášť a ve světle pochodní jí zářil zlatý náramek. Muž prošel kolem nás, aniž se na nás podíval, ale přesto se mé srdce při pohledu na něj zaradovalo. Stačil hněvivý výkřik, aby berberský velitel odspěchal pryč: sešli se uprostřed přístavního mola, tak blízko, že kdyby chtěli, mohli spolu vést rozhovor šeptem. Ale místo toho se dali do zuřivé hádky, kterou slyšeli všichni v přístavišti. Skoro ničemu jsem nerozuměl, ale slyšel jsem Bilála, jak se často zmiňuje o al-Afdalově jménu, a vzápětí berberský velitel uváděl chalífovo jméno. Kolem nich se semkl kruh strážců, nejhustěji za velitelem, a uviděl jsem Bilála, jak začíná zvolna couvat. Proti takovému množství nepořídila ani jeho majestátní postava.

Se závěrečnou ostrou poznámkou se obrátil ke strážím zády a vykročil k nám. Tvář měl v dýmu šedou.

„Nemůžu zvrátit chalífův příkaz,“ řekl hlasitě. „I když se dostal pod vliv špatných rádců. Odpřisáhl jsem, že ho budu ve všem poslouchat.“ Pak pravil tišeji: „Berou vás na smrt. Jestli se dostanete na opačný břeh řeky, ocitnete se jen na krok od svých hrobů.“

Mluvil tak klidně, téměř konverzačním tónem, že jsem přikývl, než jsem si stačil uvědomit, co vůbec řekl. Mezitím se otočil a zmizel ze světla, zatímco se kolem shlukl houf strážců, kteří nás svými krátkými kopími začali zahánět k řece.

„Co to dělají?“

Tento tichý a vystrašený hlas prořízl závoj hrůzy, který mě zahalil. Vedle mě byl Achard, jenž se šoural dopředu a v očekávání nejhoršího se díval vzhůru. Z jeho upřeně hledících očí se vytratila prudkost – teď díky nim vypadal jenom naprosto nevinně. Neslyšel předtím Bilálovo varování, což možná pro něj bylo dobře.

Než jsem stačil odpovědět, zase nás odtáhli od sebe. Dorazili jsme ke schodům a měli jsme sestoupit dolů v jedné řadě. Na úpatí schodiště na nás čekaly tři čluny, malá plavidla, která už napůl obsadili otroci sedící u vesel. Ve tmě se jim blyštěla nahrbená záda. Bez ohledu na národ či postavení Berbeři nás všech šest nahnali do prvního člunu: Nikefora a Aelfrika, Acharda, dva z Pečeněhů a mě. Doprovázel nás stejný počet strážců. I když jsme byli naprosto neškodní, měli zjevně příkaz, že nesmějí nic riskovat.

Čísi ruka mi sevřela paži, pevně jako smyčka. „Co to dělají?“ opakoval Achard. „Co ten černý divoch řekl?“

„Že nás zavraždí.“ Mluvil jsem co nejlhostejněji a francky a modlil jsem se, aby mi žádný z Berberů nerozuměl. Doufal jsem, že dokud si budou myslet, že o svém osudu nic netušíme, mohli by ho odkládat.

Achard zavřel oči. „Svěřujeme se do tvých rukou, ó Pane.“

Kéž bych tak mohl sdílet jeho víru! Ruce se mi třásly a téměř jsem se musel nahnout přes bok lodi, abych vyzvracel žluč, jež se mi nahromadila v žaludku. V duchu jsem začal odříkávat modlitbu, ale ani její známá slova mi neposkytla úlevu a nebyl jsem schopen říct víc než první větu – pak pomyšlení na smrt vytěsnilo myšlenky na Boha.

Člun odrazil od břehu – viděl jsem ostatní Franky a některé naše Pečeněhy, jak vlézají do dalšího – a vypluli jsme na řeku. Ihned jsem pocítil sílu proudu, daleko znatelněji než na mohutných říčních člunech, které nás vezly předtím. Veslaři se museli do vesel pořádně opřít, aby udrželi přímý kurz.

Vrhl jsem pohled na Nikefora. Seděl velice vzpřímený na zádi člunu s očima upřenýma do tmy před sebou, jako kdyby už viděl svaté, jak pozvedají roušku do příštího života. Zato já jsem nebyl připraven zemřít s tak vyrovnanou myslí. Podíval jsem se na Aelfrika, posazeného na lavici naproti mně, a naše zraky se souhlasně proťaly.

V hlubině noci se vesla nořila do vody a klouzala skrze ni. O kus dál od naší přídě jsem uslyšel jakousi rybu, jak vyplula až k hladině. Teď jsme byli uprostřed řeky: doufal jsem, že dost daleko od mužů na břehu. Tvářil jsem se jenom o trochu zoufaleji, než jsem se doopravdy cítil, svěsil jsem hlavu a kolébal se vpřed, až mi obličej spočinul na kolenou a paže se mi volně klátily vedle kotníků. Prsty jsem zabořil do boty a uchopil jimi střenku Bilálova nože. Srdce mi bilo tak rychle, až jsem si byl jistý, že převrhne člun, a uslyšel jsem od stráže na zádi podezřelé zavrčení. Bylo to šílenství – čirá, zaručená sebevražda. Ale na vybranou jsme neměli.

Jeden blažený okamžik jsem odříkával co nejvroucnější a nejdokonalejší modlitbu, jakou jsem se kdy modlil. Pak jsem se napřímil, zvedl jsem čepel a vrazil ji do krku strážce vedle sebe. Ústa se mu prudce otevřela a krev z nich vychrstla jako z fontány. V témže okamžiku se vrhl Aelfric napříč člunem a vyrval mu z rukou krátké kopí.

Všechno poté bylo dáno slepým pudem a reakcí. Uviděl jsem strážce vedle Nikefora, jak se otočil, aby ho probodl, ale při rozruchu v člunu se mu vychýlila ruka a kopí se neškodně zarylo do záďové desky. Strážce se ještě snažil vytáhnout ho, když vtom ho jeden z Pečeněhů popadl za nohy a vhodil do řeky. Ve vodě se cosi vzedmulo: myslel jsem, že se ten strážce pokouší vylézt na palubu a popošel jsem, abych ho odkopl. Ale pak jsem zahlédl mohutné šupinaté tělo – nesmírně staré a strašlivé –, jak se zvedá z pásu pěny ve vodě. Dvě čelisti se rozevřely jako nůžky tak blízko, že jsem pak přísahal, že jsem ucítil pach hnijícího masa mezi zuby, a v záplavě krve a výkřiků přicvakly.

I když započítám veškeré následující dění, byl to nejtvrdší boj, do jakého jsem se kdy zapojil. I v nejhorší bitvě jsou totiž určité jistoty: půda, na které bojovník stojí, muži vedle něho a meč v jeho rukou. Tady nebylo nic z toho. Člun sebou zmítal a kroutil se jako ryba na udici a nejméně jednou jsem si pomyslel, že se všichni převrhneme do řeky, kde společně zahyneme. V tomhle prostoru, který se střídavě prudce zvedal a klesal, se bojové linie táhly, jenom kam až ruka dosáhla, a kdyby někdo chtěl čekat, až uvidí, jestli muž vedle je přítel nebo nepřítel, ten by ho nejspíš zabil. Kolem nás ve vodě kroužila tlupa oblud, jež chňapaly po každém muži, který přepadl přes palubu, a pak ho rvaly na kusy. Nejpodivnější na tom bylo to, že vlastně bojovala jenom polovina mužů. Všichni veslaři zůstali jako přimrazení ke svým sedačkám. Jenom se sklonili přes vesla a chránili si hlavy, zatímco kolem nich zuřila bitka. K ní přispívali jenom kratičkými zaskučeními, když jim čísi boty přiduply vyčnívající prsty nebo je ratiště kopí udeřila do ramene.

Jeden z chalífových strážců se vyřítil proti mně s kopím, jež držel obouruč. Neměl jsem ani meč, ani štít, a tak mi zbývalo jediné východisko: padl jsem na kolena a pokusil jsem se odvalit – přímo k boku člunu. To byla moje záchrana. Strážce totiž o mě zakopl a sesunul se na palubu. Modlil jsem se, aby za ním nebyl další. Odvalil jsem se nazpátek, obkročmo jsem si na něj sedl a rozmáchl jsem se, abych mu podřízl hrdlo. Ale byl jsem pomalý: mohutným pozvednutím ramen mě setřásl a ruku s nožem mi přimáčkl k zemi. Ležel jsem vedle něho, přitisknutý k jeho zádům jako milenka, zatímco on se vší silou snažil uvolnit svou zbraň zpod změti rukou a nohou. Pak nás přikryl stín, kopí bodlo dolů a já jsem zjistil, že se můžu vymanit ze sevření teď již ochablého těla. Vzhlédl jsem, abych poděkoval svému zachránci, jenže místo Aelfrika či některého z Pečeněhů jsem uviděl berberského strážce, jenž držel kopí, z něhož skapávala krev. Jeho mladá tvář strnula pocitem viny, jakmile si uvědomil svůj omyl, ale v bitvě nemá vina co pohledávat, protože jinak by se vůbec nemohly vést války. Svému noži jsem teď nevěřil, raději jsem svěsil rameno a vrazil mu ho do břicha. Odpotácel se dozadu. Nohama se zezadu zachytil o bok člunu a chviličku vrávoral, ale potom ho poslední kopnutí mé boty srazilo do vody.

„Demetrie!“

Kolik nepřátel tu ještě je? Zprudka jsem se otočil, udělal jsem úkrok doleva a pokoušel se udržet rovnováhu na rozhoupané palubě. Měl jsem pocit, jako bych se snažil stát vzpřímeně na rozjetém koni, který není o moc širší. Naštěstí za mnou nebyl žádný nepřítel – ten výkřik volal o pomoc. Na zádi člunu stál Achard. Podařilo se mu zmocnit se krátkého meče a teď úporně odvracel zuřivý nápor muže naproti sobě, který do něj bodal kopím. Po šesti měsících nuceného pobytu v chalífově paláci mě udivovalo, že si vůbec ještě pamatoval, jak držet meč – nevypadalo to, že ještě dlouho vytrvá.

Jeho protivník na okamžik poodstoupil, a tak se Achard odvážil vrhnout kratičký pohled stranou. „Pomoz mi!“

Vydal jsem se směrem k němu. Na normálním bojišti bych mu byl vmžiku po boku, jenže tady mě brzdila rozkymácená paluba, kluzká dřevěná obšívka prosáklá krví a změť vesel, mrtvol a krčících se otroků. Achard byl sice ode mě jen pár kroků, ale mně to připadalo jako míle.

„Demetrie!“

Zdálo se, že se ten zvuk ozval odkudsi z vodní hladiny. Nějaká smáčená postava v bílém rouchu ležela napůl ponořená v řece. Rukama se pevně držela vesla a nohama zběsile kopala do vody. Nikeforos.

„Proboha, vytáhni mě odsud,“ zařval. Napřahoval ruku ve snaze dostat se ven na veslu, jenže to bylo kluzké říční vodou a Nikeforos se neměl o co zachytit.

Rozhlédl jsem se. Achard na zádi člunu pořád odrážel útočníka, i když mu ruce zjevně ochabovaly. Na opačném konci, na přídi, zápasili se strážcem Aelfric a další muž, kterého jsem nerozpoznal. Mezi nimi jsem byl kromě otroků jediným, kdo ještě stál.

„Co to děl…“ Nikeforos svou zoufalou prosbu nedořekl, protože si pořádně loknul vody. Na chvíli jsem si pomyslel, že ho uchvátila jedna z těch říčních oblud. To samo stačilo, abych se konečně rozhodl. Klekl jsem si k boku člunu, přitlačil kolena k obšívce a natáhl jsem se k Nikeforovi jako poutník sahající po relikvii. Byl jsem nesmírně zranitelný: modlil jsem se, aby ostatní naši muži drželi své protivníky v uctivé vzdálenosti ode mě a aby nikdo nečíhal ve tmě na dně člunu. Sice jsem nad hlavou slyšel výkřiky a hulákání, ale ani jsem se neodvážil podívat se. Nikeforos se natáhl po mé napřažené ruce, ale jeho zoufalá snaha ho připravila o přesnost: minul mě, praštil mě do ruky a přitlačil ji k dříku vesla. Zaúpěl jsem a opět jsem natáhl ruku.

Tentokrát svou paniku Nikeforos ovládl. Rukou mi objal zápěstí a zatáhl takovou silou, že mě málem stáhl do řeky k sobě. S posledním vypětím sil jsem se nohama zapřel o obšívku a zaklonil jsem se. Nikeforos se vymrštil dopředu, jako kdyby nějak nalezl oporu v samotné vodě, zatímco já jsem se svalil na palubu. Ta rána mi z těla vytřásla vzduch, a tak jsem tam vteřinu ležel se zavřenýma očima, ale pak jsem si uvědomil, že už na zápěstí necítím, jak ho drží Nikeforos, a musel jsem se podívat. Téměř jsem se rozplakal úlevou. Nikeforova brada spočinula na okraji člunu a paže se mu klátily přes jeho bok. Sám se vytáhl na palubu a sesunul se vedle mě. Chrlil ze sebe nadávky i říční vodu.

Rozhlédl jsem se a uvědomil jsem si, jak mi v uších hučí náhlé ticho. Aelfric a jeden z Pečeněhů se krčili na přídi, kde si v klidu a spokojeně otírali krev z mečů. Uprostřed lodi jsme kromě zkoprnělých veslařů zbyli jenom Nikeforos a já. A vzadu na člunu –

„Kde je Achard?“

Nebylo po něm památky, ani po strážci, jehož jsem předtím viděl, jak s ním bojuje. Aelfric pokrčil rameny a s drsnou rezignací ukázal na řeku. Venku v noci jsem slyšel chrochtání a chrčení, jak hodovaly říční obludy.

Později jsem snad mohl pocítit jisté výčitky kvůli tomu, že jsem mohl zachránit Acharda. Ale teď na to nebyl čas. Voda nás odnesla kus po proudu, daleko od doprovodných člunů, ale jakmile ty dorazí na opačný břeh a jejich posádka si uvědomí, že jsme nedopluli, vydá se po nás pátrat. Nikdo se ani nezeptal, jestli bychom se neměli vrátit, abychom zachránili ostatní. Aelfric a Pečeněhové začali vhazovat mrtvoly do vody, zatímco já jsem vyhledal otroka s nejsvětlejší pletí a popadl ho za rameno. Když jsem se podíval dolů, pochopil jsem, proč se vyhnuli boji, který mezi nimi zuřil: všichni byli přikováni k lavicím.

„Neumíš řecky?“

Vzhlédl ke mně, roztřásl se děsem a zavrtěl hlavou. Aniž řekl slovo, ukázal na muže dvě řady před sebou.

„Ty?“

Otrok sebou cukl. „Trošičku. Už moře let jsem ne…“

„Řekni veslařům, ať popadnou vesla a zamíří po proudu.“

„Řekni jim, ať zaberou, jako by na tom závisel jejich život, nebo je vhodíme do řeky říčním obludám a budeme na tomhle člunu veslovat sami,“ zavrčel Nikeforos. Mluvil rychle a hlas mu ochraptěl tím, jak řval, když měl ústa plná vody, ale otrok určitě porozuměl nelítostnému smyslu jeho slov. Veslaři se jako jeden muž opřeli do vesel a začali nás odvážet po proudu řeky.

Když jsme se zbavili mrtvol, shromáždili jsme se na zádi člunu k poradě. Kromě Acharda jsme přišli o jednoho Pečeněha – zbyl tedy druhý Pečeněh, jenž se jmenoval Džorol, Aelfric, Nikeforos a já. Shlukli jsme se k sobě. Byli jsme zamazaní stopami boje a kolem nás se začal od řeky zvedat tenký opar. Noc nebyla studená, ale najednou jsem se přistihl, jak se klepu.

„Jak dlouho zbývá do svítání?“ zeptal se Aelfric.

Nikdo neodpověděl. Nemohli jsme nijak zjistit, jaký úsek noci již minul – noční můru přece nelze změřit.

„V každém případě ne dost času na to, abychom dorazili až k moři,“ řekl jsem.

Snad proto, že jsem mu právě zachránil život, měl Nikeforos udržet aspoň trochu na uzdě svou jízlivost. Pokud se o to snažil, nevšiml jsem si toho. „Dorazit k moři? I kdyby nás noc schovala napořád, nikdy nenajdeme cestu spletitými rameny v ústí řeky. A i kdybychom díky Bohu dorazili do Tinnísu, co bychom tam našli? Řetěz napříč přístavem, kde jsou všechny lodě vytažené z vody na zimu. Neslyšel jsi, co řekl chalífa? Moře jsou uzavřená.“

Ozval se Aelfric. „A co ta loď, na níž jsme připluli?“

„Císařovi není válečné loďstvo k ničemu, když je uzavřené v nepřátelském přístavu. Kapitán lodi měl rozkazy odplout domů, jestli se nevrátíme před začátkem zimy.“

„Proti nám se obrátil chalífa,“ řekl jsem zkusmo. „Al-Afdal by snad s námi vyjednával. Jestli se schováme, dokud se nevrátí, mohl by nás ochránit.“

Nikeforos zavrtěl hlavou. „Al-Afdal s námi sice vyjednával, ale teď nám chalífa vyhlásil válku a my jsme zabili fátimovské vojáky. Už nás chránit nemůže.“

„K něčemu nám jeho ochrana přece jen byla,“ zamumlal Aelfric.

„Jestli nás al-Afdal najde, bude nás muset zabít.“

Mezi námi se rozhostilo ponuré mlčení. Vesla skřípala, veslaři ze sebe vydávali tiché vzdechy otroků a přes naši příď se převalil mlžný opar. Měsíc zapadl, a třebaže jsem neviděl hvězdy, usoudil jsem, že ráno nemůže být daleko.

„Co si tady počneme?“

Nikeforos, který si skrze cáry mlhy lenivě hladil prsty, vzhlédl. „Na sever jet nemůžeme, tam, kde jsme, zůstat nemůžeme, a určitě nemůžeme jet na jih. Cesta na západ nás odvede ještě dál od domova. Půjdeme na východ.“

„Slyšel jsem, že na východě je jenom poušť,“ namítl Pečeněh.

„Taky že ano. Ale už dřív se ji podařilo překročit. A víte, co se nachází za ní?“ Nikeforos byl sice promočený, potlučený a se silami na dně, ale přesto se mu podařilo vymáčknout ze sebe jízlivý úsměšek.

„Země zaslíbená.“

15

Veslovali jsme dál tak dlouho, jak jen jsme se odvážili, a potom jsme člun dotlačili do rákosového zákoutí na kraji řeky. Než jsme vystoupili z lodi, vmáčkl jsem hrot Bilálova nože do zámku na řetězu otroků a tak dlouho jsem v něm páčil, až se otevřel. Tucet otroků na mě vyjeveně zíral – zřejmě nebyli schopni pochopit, že se dostali na svobodu. Málem jsme je museli odtáhnout z lavic a zahnat na břeh. Když se člun vyprázdnil, Aelfric a já jsme se ponořili do vody – ovšem dávali jsme si dobrý pozor na krokodýly – a člunem jsme kymáceli ze strany na stranu, až se překotil. Pak jsme se do něj ještě jednou opřeli a postrčili ho dál do řeky. Potom jsme sledovali, jak mizí ve tmě.

„Možná budeme mít dost štěstí na to, aby si mysleli, že jsme se všichni utopili.“

„Nebo že nás krokodýli sežrali,“ řekl Aelfric.

Nikeforos si odfrkl a ukázal k rozbahněné plošině, kterou jsme vydusali v říčním břehu. „A to si pomyslí, že tohle udělal dobytek? Měli bychom si pospíšit.“

Nechali jsme na místě otroky, kteří se pořád k sobě v houfu choulili, a vyrazili jsme přes sousední pole. U našich nohou byla půda rozpraskaná temnými puklinami, ale i když se řeka nerozvodnila, země byla přesto vlhká, a tak jsme do půdy vtiskli dokonalou cestičku ze svých šlépějí. Bylo by snazší kráčet po pěšině podél břehu, která se zvedala vpravo od nás, jenže tam by nás pátrající zraky lehce zahlédly.

Jak jsme již viděli u pyramid, úrodná půda nesahala dál než k okraji říčního údolí. Vylezli jsme vzhůru po srázu, u jehož úpatí končila pole, a udělali jsme si přestávku. Přímo naproti nám, jakoby na opačné straně světa, slunce vyšplhalo nad horizont a svítilo nám do tváře. Nad námi se zdvihalo ametystové nebe – působilo křehce a nově –, zatímco obzor zaplavilo světle růžové a zlaté světlo. Země zaslíbená, jak pravil Nikeforos, a v tomhle okamžiku jsem tomu mohl uvěřit.

Jenže ještě před ní byla poušť. Táhla se daleko do dáli, kam až oko dohlédlo, až k zářivému obzoru, jako bezútěšná pustina plná ostrého kamení a prachu. Horko dnešního dne z ní zakrátko vysuší zbytky vlhka a zamží výjev před námi oparem, ale prozatím jsme viděli každý vrcholek, skalní útes a nerovnou stráň s drsnou jasností. Uslyšel jsem vedle sebe, jak Pečeněh zaúpěl.

„To máme tohle přejít?“

„Izraelité to přešli,“ řekl Nikeforos.

„Izraelité udeřili do skály a měli vodu,“ řekl jsem. „Uděláme totéž?“

„Není třeba se rouhat.“ Nikeforos ukázal vlevo od nás, k příštímu útesu, kde se proti novému obzoru rýsovaly rozbíhající se nohy dřevěné trojnožky. „Můžeme se napít u té studny.“

Jenže studna nebyla nestřežená. Když jsme došli na vrchol svahu, kde do nás udeřil žár stoupajícího slunce, uslyšeli jsme šplouchnutí a chvíli nato jsme uviděli nějakou ženu, jak stojí u okraje studny. Byla oblečená celá v černém a hlavu jí zahaloval šátek, takže jí vyčníval jenom jediný úplně bílý vlas. Určitě si nás všimla dlouho předtím, než jsme se k ní dotrmáceli, ale neutekla. Chvilku počkala, než se jí vědro naplnilo, a pak začala tahat za lano. Rukávy oděvu jí sjížděly z tenkých rukou, když vší silou přemáhala váhu vědra. Aniž řekl jediné slovo, Aelfric popošel a vzal za lano. Žena se s vyčítavým pohledem odtáhla, ale nic neřekla. Když teď stanula proti nám, uviděl jsem mezi černou látkou seschlé tváře a zbrázděné obočí.

Aelfric vytáhl na kamennou obrubu vědro. Voda se přelila přes jeho okraj, ale on rukou jeho kývání zastavil a ukázal ženě, aby si ho vzala. S ostražitým pohledem vylila obsah do hliněného džbánu u svých nohou. Všiml jsem si, že vedle něho leží v písku dva prázdné měchy z kozí kůže.

Při zvuku stříkající vody jsem pocítil pořádnou žízeň. Popadl jsem prázdné vědro, spustil ho do studny a sám jsem vytáhl čerstvou vodu. Tolik jsem spěchal, že vytažené vědro bylo napůl prázdné, ale o to jsem se vůbec nestaral. Přiložil jsem si ho ke rtům a lačně jsem pil, tak rychle, že mi voda postříkala tváře a bradu a stékala po umolousané tunice. Vypil jsem ho příliš brzy a byl bych ho sám zase naplnil pro sebe, kdybych necítil žárlivé zraky svých druhů. Neochotně jsem je nechal přijít na řadu, zatímco žena se krčila u svého džbánu a ostražitě nás sledovala.

Prstem u nohou jsem strčil do jednoho z kozích měchů. „Prodáš nám ho?“

Zpod jejího šátku na mě zíraly nechápavé oči. Vedle mě si Nikeforos utřel vodu z vousu a uchechtl se. „Ty si myslíš, že ti rozumí? Proč by měla? Co nám může provést, jestli jí ty kozí měchy sebereme?“

Nevšímal jsem si ho a hodil jsem na zem jedno z kopí, která jsme ukořistili od chalífových strážců. Zděšeně se na ně podívala a já jsem si až pozdě uvědomil, že jsem zapomněl setřít z jeho hrotu krev. Pokusil jsem se vymáčknout ze sebe úsměv, sáhl jsem po dvou kozích měších a přistrčil je k sobě. Ukázal jsem na ně, pak na sebe, potom na kopí a nakonec na tu ženu.

Zpod šatů vysunula bosou nohu a odstrčila kopí zpátky ke mně. Kozích měchů se ani nedotkla.

„K čemu jí bude nějaké kopí?“ procedil Nikeforos posměšně. „To si myslíš, že odkráčí do paláce a požádá, aby ji vzali do chalífovy stráže?“

„Po včerejší noci má v jejích řadách jisté mezery, jež by měl vyplnit,“ řekl Pečeněh Džorol.

„Ocel na čepeli jí může něco vynést.“

„Leda potíže.“ Aelfric sebral kopí ze země, což žena následovala vděčným pohledem. „Jestli chalífovi strážci budou po nás pátrat a najdou kopí v jejím domě, jak myslíš, že s ní naloží?“

„Ne hůř než s námi, jestli se tady budeme ještě dlouho poflakovat,“ řekl Džorol, který se znepokojeně ohlédl přes rameno. Za námi se táhly dlouhé stíny, ale každou minutou se zkracovaly.

Aelfric s omluvnou poklonou před ženou vhodil kožené vědro do studny a třikrát ho vytáhl ven. Když se kozí měchy naplnily, on a Džorol si je přehodili přes rameno, zatímco já jsem na ni upíral nejistý pohled.

„Co když někomu poví, že nás viděla?“ Nikeforův hlas zazněl drsně.

Aelfric pokrčil rameny. „Jestli hned nevyrazíme, sami nás uvidí.“

Těsně před naším odchodem jsem sáhl do boty, abych vytáhl nůž, který mi věnoval Bilál a jejž jsem po bitce odnesl z útrob člunu. Teď jsem se s ním nechtěl rozloučit – přinesl mi přece štěstí v boji a možná ho budu zase potřebovat v poušti. Ale ta žena nám dala vodu a nevděk přináší smůlu. Ten nůž Bilál koupil u stánku, jak mi řekl, a nebylo na něm nic, podle čeho by se dalo poznat, že byl náš – nebo jeho. Hodil jsem jí ho a ona nůž kostnatou rukou chytila, prohlédla si ho a potom zastrčila do záhybů svých šatů. Nikeforos mě sjel pohledem ryzího pohrdání.

„Jestli jsi přestal rozdávat almužny…“

Vyšli jsme do pouště.

Před patnácti měsíci jsem kráčel s armádou Boží po pustých pláních Anatolie v srpnu, kdy jsme žvýkali trní pro vlhko a zabíjeli psy, abychom měli něco k snědku, protože koně už pošli. Každý den na nás dotírala turecká jízda, mravenci se pokoušeli každou chviličku uždibovat z těla armády aspoň jeden drobeček a na cestě za sebou jsme nechávali dlouhou řadu mrtvol, jednu míli za druhou, protože jsme neměli ani čas, ani sílu, abychom své mrtvé pohřbívali. Myslel jsem, že když jsem přežil tohle, nic tak strašného mě už znovu nepotká.

Jenže to jsem neznal poušť. Vedro, žízeň a hlad jsou s to zabít člověka, ale jeho duši drtí nekonečná pustota. Poušť do sebe vsává život jako houba a ždímá ho, dokud srdce neokorá a neobrátí se vzhůru nohama. Potom duše stane před kostlivcem, jenž zbude. Někteří lidé tam najdou osvícení a stanou se proroky, ale jiní zešílí. Většina tohle strašlivé trápení nepřežije.

Jak přežila armáda Boží pochod přes Anatolii? Ani silou, ani odvahou, ba ani vírou, ale čistě proto, že byla příliš velká, než aby tam zahynula. I když jsme jako jednotlivci podstupovali nevýslovné strasti, čirá masa lidstva kolem nás při vší své tupé, ale i palčivé a odporné bolesti dokázala, že jsme zůstali naživu. Do pouště jsme vnesli zástup života a poušť nebyla s to ho přemoci. Zato čtveřice potlučených a hladových mužů, kteří měli zásobu vody sotva na jeden den, byla docela jiná záležitost. Poušť nás téměř okamžitě uchvátila do svých spárů. Ruce a nohy mi seschly a pálily mě, jako když se do ohně vhodí suché klacíky, a pot se z nich jen řinul, a navíc jsem měl pocit, jako by se mi jazyk v ústech opékal. Ze spodku tuniky jsem urval pruh látky a omotal jsem si jím hlavu, aby mě chránil proti slunci, ale nebylo to skoro nic platné. Džorol zašel ještě dál: tuniku ze sebe úplně svlékl a roztrhl vedví. Jedním kusem si ovázal hlavu a ramena, jako by to byl ženský šátek, a druhou si ovinul pas, aby zachoval určitou cudnost. Jeho zjev potom až rouhačsky připomínal Krista.

K poledni jsme už dál nemohli. Doplahočili jsme se do stínu skály v jedné mělké dolině a lehli jsme si tam. Byli jsme příliš unavení, než abychom zůstali bdělí, ale bylo příliš horko, než abychom usnuli. Z písku vylezly mouchy, aby nás štípaly, a z kůže se mi vyřinuly čůrky potu jako hadi. A pořád jsem naslouchal, jestli se neozvou dusající kopyta a řinčení brnění, které by zvěstovaly konec našeho šíleného útěku.

Odvážili jsme se dřímat až do soumraku. Pak jsme vstali, smetli ze šatů prach a šli jsme dál.

Nejdřív jsme se řídili svými stíny – šli jsme tam, kam ukazovaly, když slunce za námi zapadalo. Pak se ale tak prodloužily, až to vypadalo, že nám budou ukazovat cestu až do konce našeho cíle, ale potom zmizely, jako když utne. Vyšly hvězdy, jež nám v této odlehlé končině připadaly až neskutečně známé, a tak jsme se belhali dál, přičemž jsme se snažili mít před sebou vlevo od nás Polárku, jak jen to rozpukaná krajina dovolovala. Většinou jsme šli v jedné řadě, ale tu a tam nás příkrý svah nebo vysoká překážka nahnaly do těsného hloučku. Na jednom z těchto míst jsem se Nikefora zeptal, jaký je vlastně náš cíl.

„Musíme dorazit až k pobřeží,“ řekl. Nikdo z nás za celý den neprohodil jediné slovo a hlas mu přeskakoval vyčerpáním.

„Co tam najdeme?“

„Vodu.“ Pokusil se usmát, ale suché rty ho neposlechly. „A možná i loď.“

„A co pak? Nikdo z nás není námořník. A i kdyby byl, řekl jsi, že moře je uzavřené.“

„Můžeme se vydat vzhůru po pobřeží. Fátimovci ho sice ovládají, ale jejich lodě budou v přístavu.“

Mají k tomu pádný důvod, obával jsem se. Další otázky jsem už nepoložil.

Poušť představovala i ve dne nepřátelskou končinu, ovšem v noci se proměnila v pravou noční můru. Půda, která vypadala tak, že z ní nevyraší jediné stéblo trávy, zplodila bezpočet živoucích zvířat: prapodivných stvoření, jež nebyla vidět a která cupitala, pištěla a chrochtala všude kolem nás. Záhy jsem nabyl přesvědčení, že kdybychom si mohli zapálit lampu, uviděli bychom, jak nás obklopuje kroutící se masa všelijakých mrchožroutů, hltavých dravců, brouků, hadů a červů samého pekla. Ale protože jsme lampu neměli, žádnou obludu jsme neviděli, i když jsem jednou pocítil, jak jsem botou šlápl na cosi měkkého – ta potvůrka zavřískla a svíjela se mi pod nohou a potom odcupitala pryč. Kdesi, snad půl míle od nás, cosi jako vlk vylo na hvězdy.

Zdálo se, že se nám vysmívá i samotný vzduch. Čekali jsme až do soumraku, abychom se vyhnuli dennímu vedru, jenže nás nenapadlo, že v noci může být taková zima. Pustá tma jako by ze vzduchu vysála veškeré teplo, takže šaty, které mě trýznily jako pláty žhavého železa, mi teď připadaly chatrné a nedostatečné. Džorol si rozvázal půlku tuniky, kterou měl na hlavě, a přikryl si jí záda, ale přesto mu nesahala ani k bederní roušce na pasu. Mezera mezi oběma kusy bílé látky ve tmě způsobovala, že jeho trup vypadal, jako by byl přepilován na dvě půlky.

Šli jsme nocí. Když se nad obzorem začaly objevovat krvavě rudé cáry úsvitu, našli jsme si další úkryt a zalezli jsme do něj na další den.

Mnozí lidé vcházejí do pustiny, aby v ní nalezli odpovědi. Myslím, že někteří je opravdu najdou. Ale pokud jde o mne, zjistil jsem, že prázdnota pouště zanechává jenom otázky. Slova a obrazy se mi bez zábran valily do duše, jako kdyby se na mě nahrnula každá myšlenka a vzpomínka, jež jsem kdy měl. Viděl jsem Annu a Sigurda, někdy živé, jindy jako přízraky, viděl jsem své dcerušky, jak vypadají teď a jak vypadaly, když je ještě chovala jejich matka v náručí. Dokonce jsem uviděl své rodiče, i když jsem si myslel, že jsem zapomněl, jak vypadají. V jedné vzpomínce či v jednom snu jsem strčil ruku do včelího úlu – utíkal jsem z kopce mezi jarním polním kvítím a křičel bolestí, a přitom jsem z bolavých prstů slízával med. Nějaká žena mě objala, ale byla tak blízko, že jsem ji nepoznal, a v záhybech její sukně jsem si usušil slzy.

Otevřel jsem oči a byl jsem zpátky na poušti.

Pochod druhé noci byl horší než během první. Již od předchozího dopoledne se v mých útrobách rozevírala propast hladu, ale teď mě úplně pohltila. Žaludek mi svíraly křečovité bolesti, až jsem se musel hodně sehnout a opírat se o kopí jako nějaký stařec. Uprostřed noci nám došla voda. Schraňovali jsme ji tak dlouho, jak jen to šlo, a srkali jsme tak maličké doušky, že jsme sotva svlažili rty, ale přesto nám nemohla vystačit napořád. Naneštěstí pro Aelfrika měl v rukou kozí měch právě on, když se to stalo, a rozhodně ničemu nepomohlo ani to, že prázdný měch převrátil a vytřepal si do úst posledních pár kapek. Džorol ho provrtal rozzuřeným, lačným pohledem.

„Kdo ti řekl, že máš mít víc než svůj podíl?“

Aelfric na něj upřel divoký pohled, ale neodpověděl. To stačilo, aby si vysloužil Džorolův výpad. Pečeněh popošel k Aelfrikovi, vyrval mu prázdný měch z rukou a praštil jím o zem.

„Co teď budeme pít? Prach?“

„Jestli chceš, můžeš se napít mých chcanek!“

I při všem zoufalství a vyčerpání musel Aelfric vědět, co říká – ostatně už pozvedal pěsti, když promluvil. Ale Džorola žízeň natolik zbavila rozumu, že nemohl přestat. Zamával kopím a vrhl se na Aelfrika.

Aelfrikovi se z tváře vytratila jízlivost a uskočil. Zakopl o kámen, ztratil rovnováhu a spadl naznak. Džorol po něm skočil a rozlícený výraz na jeho tváři nenechával nikoho na pochybách, co má za lubem.

Měsíčním svitem se mihla těžká hůl, tak rychle, až zasvištěla. Praštila Džorola přímo do hrudi, takže se svalil jako ptáček zasažený prakem. Když se bolestí svíjel, Nikeforos ho udeřil ratištěm kopí po lopatkách a potom se obrátil k Aelfrikovi, jenž pořád ležel na zemi, a vší silou ho kopl do žeber.

„Jestli ještě jednou hodíte za hlavu kázeň, ucítíte ostrý konec mého kopí. Vstaňte.“

Oba muži se namáhavě postavili na nohy, ztěžka oddychujíce. Na okamžik jsem se bál, že snad oba napadnou Nikefora, ale poušť je dosud nezbavila veškeré navyklé poslušnosti.

„Jestli se budeme hádat mezi sebou, nikdy z téhle pouště nevyvázneme,“ řekl Nikeforos.

„Beztak nikdy nevyvázneme. Bez vody na pití určitě ne.“ Pod povrchem zoufalství jsem v Džorolových slovech vycítil mazanost a jedovatost, jako u dítěte, které si nemůže odpustit, aby svého tatínka nedráždilo k bití.

Nikeforovi ztuhla ramena a v ruce mu zacukalo kopí.

„Řekni to ještě jednou a já se postarám o to, aby tvoje mrtvola shnila na poušti.“ Než se Džorol stačil rozhodnout, jestli má ověřit, zda tuhle pohrůžku míní vážně, Nikeforos se otočil proti mně. „Vezmeme s sebou měchy pro případ, že najdeme další studnu. Ty je poneseš.“

Strnul jsem. „Proč zrovna já?“

„Protože je ostatní nesli, když byly plné.“

Uviděl jsem, jak se za ním Aelfric s Džorolem škodolibě usmívají. Nemyslel jsem, že ještě nějakou studnu najdeme, nicméně jsem neřekl ani slovo a přehodil jsem si oba prázdné měchy přes ramena.

Na druhý den jsme se za rozbřesku nezastavili. Bez vody se každou hodinou přibližovala smrt. Nikeforos šel v čele s rukou neustále pozvednutou, aby si clonil oči, když zkoumal obzor. Za ním kráčel Aelfric, pak Džorol a nakonec já. I když byly měchy prázdné, připadalo mi, že tíží jako ocelový pancíř.

Poušť už dřív zcela prolomila mou obranu, ale teď mě začala požírat. Selhával mi zrak, a tak mi navzdory palčivému slunci připadal svět kolem nezřetelný. Sotva jsem viděl za Džorola před sebou, který ztratil půlku své tuniky, jež mu chránila hlavu, a s jediným kusem látky kolem pasu docela dobře připomínal Krista.

Začal jsem Ho nenávidět. Proč mě sem On přivedl, proč mám zdechnout v téhle pustině? Copak by nebyl i hrob v Babylonu lepší než tohle trápení? Po všech svých modlitbách, své věrné službě jsem si na sklonku svého života nezasloužil nic jiného? Copak se vyžívá v tom, že mi způsobuje takovou bolest – a mé rodině, mým dcerám a mému vnoučkovi, kterého ani neuvidím? Dívá se Anně přes rameno, když postává v přístavu svatého Simeona, den za dnem, a marně vyhlíží loď, která mě má přivézt domů? To se jí snad směje? Jak si tohle zasloužím?

Ale ty jsi hříšník, zašeptal mi v duchu jakýsi neodbytný hlas. Zabíjel jsi a válel ses s děvkami. Co jiného si zasloužíš? Kristus se k tobě obrátil zády a nechal tě opuštěného. Chápeš to?

Pozvedl jsem zraky. Svět kolem mě potemněl, jako kdybych měl oči ovázané černou páskou, ale skrze tento závoj jsem zahlédl shrbenou postavu, jež měla na sobě jenom bederní roušku, jak kráčí sama pryč přes písek. Na chviličku se ten člověk ohlédl – myslím, že jsem zpod jeho rozedraného vousu uviděl úsměv. Pak se odvrátil.

Nemohl jsem dovolit, aby mě opustil. Hněv se zmocnil mých údů a hnal mě vpřed. Měkoučký písek tlumil hluk mých kroků, a proto mě neslyšel, dokud jsem nebyl skoro u něj. Úplně se otočil, právě ve chvíli, kdy jsem ho ramenem udeřil do boku, a pak jsme se svalili společně. Překvapeně vykřikl a ještě víc zařval, když jsem ho začal mlátit pěstí. Na poušti jsem byl nesmírně vyhladovělý, takže jsem měl pramalou sílu, abych ho vytrestal, ale on měl sotva víc sil, aby mi vzdoroval. Rukama si zakryl obličej a klesl na kolena jako děcko, zatímco jsem ho zasypával chabými ranami.

Čísi silné ruce mě odtáhly a strhly na zem. Nebyl jsem s to se jim postavit.

„Co to vyvádíš?“ vyštěkl vztekle Nikeforos, který se tváří téměř dotkl mé, ale jeho slova byla slabá, téměř nezřetelná. Pozvedl jsem se na ruce a zíral jsem přes jeho rameno tam, kde se za námi zvedal sloupec prachu. Ukázal jsem tam.

„Sloupec mraku,“ zablekotal jsem omámeně. „Sloupec mraku, který nás povede.“

Nikeforos se ohlédl, pak se divoce zasmál a odkopl mi ruku, o kterou jsem se opíral, takže jsem se zase svalil na zem. „Blázne. Tohle není naše spása. To je prach, jenž se zvedá zpod kol faraonových vozů. Přišli naši pronásledovatelé.“

Nikeforos měl pravdu: nebyl to sloupec mraku, nýbrž vzdutý prach zvířený oddílem jezdců. Ti zatím vypadali jako pouhé skvrnky na pozadí bouřky, ale to dlouho nepotrvá. Otočil jsem se a podíval se na východ, jako kdyby nějaký slaboulinký zbytek víry pořád očekával, že nám Bůh poskytne útočiště – moře, které překročíme, nebo houf andělů, kteří nás odnesou vzhůru. Místo toho jsem uviděl jenom osamocenou skálu, zvedající se asi míli od nás jako jakýsi bolák z pouště. Předtím jsem ji neviděl, ačkoli to byla jediná dominanta na jinak ploché rovině, a uvědomil jsem si, že hrozící nebezpečí – či snad vyhlídka na to, že mému utrpení bude za chvíli konec – nakonec rozehnalo tmu, která mi zastírala oči.

„Jestli umřít tady nebo jinde, to je úplně jedno,“ řekl Aelfric.

Konečně jsem pochopil, jak jsem přežil Antiochii. Ne proto, že bych byl silnější nebo že by moje víra byla nezlomnější, ale protože jsem neměl na vybranou. Jak jinak jsem si mohl vysvětlit čerstvou sílu, která se ve mně objevila? Po stínech, které předtím pohltily svět, se mi zdálo, že je zase jasný – vlastně jasnější než předtím. Měchy jsem odhodil do prachu, protože teď, ale ani později nám už nemohly k ničemu být, a vzápětí jsem měl pocit, jako bych o jednu stopu vyrostl. I můj krok mi připadal delší.

Ale kamkoli se člověk v poušti podívá, zdání ho vždy klame. Krajinu mezi námi a skalním výchozem brázdila řada dun a hřebenů: z dálky se jevily jako pouhé vlnky naváté větrem, jenže jakmile jsme se ocitli mezi nimi, plahočili jsme se nahoru a dolů po dlouhých vyčerpávajících svazích. Ale oddech nás nečekal ani na vrcholcích pahorků, protože tam jsme uviděli, jakou dálku ještě musíme ujít. A celou tu dobu se k nám blížil hrozivý prašný mrak.

Tak daleko je s to člověka dohnat jenom strach. Zjistil jsem, že jsem schopen dýchat jenom s nejmělčími nádechy, jako kdyby se mi plíce naplnily pískem, takže v nich nezbylo místo na vzduch. Nohy se mi viklaly a prohýbaly. Spadl jsem, vyškrabal jsem se na nohy, zase spadl a snad bych už nevstal, kdyby mě čísi pevná ruka nepopadla za krk a nezvedla. Nikeforos nepolevil sevření a otočil mi hlavu tak, že se mi ocitla kousíček od jeho. Oči mu planuly šíleným odhodláním: ani nepromluvil, ale sešpulil rty a přímo na mě vyplivl hustý chrchel slin. Dopadl mi na rty, a než jsem si uvědomil, co to vyvádím, slízl jsem ho a lačně polkl tu vlhkost.

„Polez dál!“

Vyklopýtali jsme vpřed na vrcholek příštího pahorku a zastavili se. Opírali jsme se jeden o druhého. Teď už ani poušť nemohla zakrýt naši situaci. Z hřebene, kde jsme stáli, se mírně svažovala stráň, kterou náhle ukončovala strmá kamenná stěna pouhých sto kroků od nás.

Netuším, kde se v nás vzala ta síla k dalšímu běhu, ale skutečně jsme se rozběhli. Ruce nám plandaly, nohy se chvěly, ramena jsme měli shrbená a tváře zkroucené do úděsných šklebů, ale pádili jsme jako posedlí démony. Slyšel jsem jenom dusot svých kroků a horečné proudění krve v uších. V polovině cesty ke skále jsem se ohlédl a uviděl jsem, jak se zvedá prašný oblak. Když jsem se podíval zas, na hřebeni se už vyrojili jezdci. Na slunci se zablýskala kopí, zatímco lučištníci, kteří byli v tom oddílu, vystřelili salvu šípů. Sice dopadly neškodně do písku vedle mě, ale dost blízko, aby mi svitlo, kam dostřelí příští mračno.

Vpředu nad nimi povlávala čtvercová černá vlajka. Jezdci se pustili ze svahu a já jsem se rozběhl.

Přilétly další šípy – slyšel jsem, jak buší o zemi, dopadají za mě, už mě dohánějí a nakonec i předhánějí. Pomyslel jsem na to, že se pokusím mezi nimi kličkovat, abych byl pro lučištníky obtížnější terč, jenže to by mě stálo vzácnou rychlost. Musel jsem doufat, že moje loudavé tempo je dostatečně zmate. Teď se zvuk změnil: před sebou jsem zaslechl, jak šíp narazil o kámen. Vzhlédl jsem. Přede mnou se zvedala kamenná stěna – a přímo ve srázu se rozevírala rokle. Vrhl jsem se do ní, zatímco sprška šípů zazvonila o stěny vedle mě.

Svět opět potemněl. Obě poloviny rozpolcené skály se zvedaly tak příkře a tak blízko, že se mezi ně nevmáčklo ani slunce, jež se dotýkalo pouze úplného vrcholku stěn nade mnou. Když se mé oči přizpůsobily přítmí, uviděl jsem, kam jsem vešel: do jakési písečné laguny mezi skalními stěnami. Ze skály nade mnou vyrůstala tráva a květiny – sice byly bledé a zakrslé, ale byla to první zeleň, kterou jsem spatřil od Nilu. Někde musí být voda, i když v dané chvíli to bylo to poslední, co mě zajímalo.

Do rokle jsem vešel jako poslední z našeho houfu. Přede mnou, kde se mezera rozšiřovala, jsem viděl Nikefora a další, jak šplhají vzhůru po příkrém svahu a snaží se najít nějakou stezku na vrchol. Vydal jsem se za nimi, i když mi to připadalo jako beznadějná námaha. I kdybychom měli dost sil na lezení po té hoře, egyptští lukostřelci nás sestřelí z jejího svahu dávno předtím, než dorazíme na vrchol.

Ale zatím se to nestalo. Ať již se báli vjet na koni do úzké soutěsky nebo některé muže poslali kolem skály, aby zajistili, že neunikneme druhou stranou, přímo za námi nešli. Mezitím se zdálo, že Nikeforos našel jakous takous kozí stezku vedoucí nahoru po útesu, a tak jsme po ní horečně šplhali. Byla čím dál příkřejší, proto jsme lezli po rukou a kolenou. Jak se vůbec mohly kozy dostat až sem? podivil jsem se.

Asi ve třetině srázu stezka končila. Já bych toho už nechal, jenže Nikeforos pořád šplhal výš a výš – přebíhal po příkrém útesu jako pavouk. Užasl jsem, ale potom jsem si všiml toho, co předtím uviděl on: jakýchsi schůdků z výklenků a záchytných škvír vytesaných do útesu, zvedajících se přímo k nebi. Některá tato místa byla tak čerstvá, že jsem na nich pořád viděl stopy dláta, i když jsem ani nepomyslel na otázku, kdo je vlastně vytesal.

Padesát stop pod námi vnikli jezdci do rozsedliny a sesedli z koní. Uviděl jsem lučištníky, jak z toulců na zádech s krutou rozvahou vytahují hrsti šípů a zarážejí je do písku vedle sebe. Tolik jich ani potřebovat nebudou, napadlo mě. Mí druhové již byli v polovině útesu, lapení jako mouchy, zatímco já pořád stál na skalní římse, kde končila stezka. Tam jsem byl před lučištníky zdola ve větším bezpečí, ale to nebyla žádná útěcha, protože ke mně brzy dorazí muži s kopími lezoucí vzhůru po stezce. Roklí se rozlehlo ostré zasvištění tětiv, které při rychlé palbě vzápětí uťalo zarachocení železa o kámen. Ale nejen o kámen, protože několik jich trefilo lidská těla, a tak se do kakofonie zvuků ozývajících se v prostoru přidaly i smrtelné výkřiky. Z oblohy se snesl stín, když šípy strhly jednoho z mých druhů z hořejší skalní stěny. Neviděl jsem, kdo to je – svalil se do písku na úpatí útesu a při jeho měkkém dopadu jsem ani neuslyšel, jak si zlámal vaz.

Když moji druhové pokračovali v lezení vzhůru, snesla se na mě sprška oblázků. Vpravo ode mě vojáci s kopím byli už jen pár kroků od stezky, i když to vypadalo, že je cosi zdržuje. Krčili se za štíty a dívali se vzhůru a přes roklinu. Když jsem sledoval jejich pohled, uviděl jsem temné stíny dalších lučištníků, jak se rýsují proti obloze na opačném vrcholku. Teď nás mohou zasypávat šípy jak shora, tak zdola. Už není úniku.

Ale i když nezbývá naděje na záchranu, lidé to přesto zkouší, třebaže to zdánlivě nemá smysl. Nemohl jsem se dostat kolem mužů s kopími a další stezka vedla jenom vzhůru. Nabral jsem hrst kamínků a hodil je po lučištnících v roklině – bylo to jakési marné gesto vzdoru –, pak jsem se otočil a dal se do lezení vzhůru po útesu.

Bylo to ale snazší, než jsem si původně myslel. Ať už záchytné škvíry vytesal kdokoli, umístil je velice dobře, takže jsem nohama nacházel žlábky a pukliny přesně tam, kde je očekávaly. Vytahoval jsem se vzhůru jednou rukou, pak druhou, ani jsem nevnímal zvuky boje, šípů kolem sebe, ani hlas své duše, která mi důtklivě našeptávala, že je to šílenství. Kázeň při lezení mi vnesla do těla vzácný řád a já jsem si ho dychtivě osvojil. Třeba se nakonec přece jen vyšplhám až na vrcholek, pomyslel jsem si, i když jsem netušil, co si počnu, až tam dorazím.

Šíp mi projel ramenem, a jakmile jsem zařval, jedna ruka mi sjela ze skály. Pokoušel jsem se udržet se tou druhou, ale už jsem neměl sílu. Spadl jsem, pocítil náraz vzduchu a potom ránu, při níž jsem snad vypustil duši.

Ležel jsem naznak a nechal jsem poušť, ať si mě konečně vezme.

16

Na zlaté obloze nade mnou se vznášeli andělé, jejichž tváře byly tiché a slavnostní, když kroužili kolem vousatého muže ve svém středu. V levičce držel tlustou knihu, uzavřenou četnými zámky, zatímco pravičku měl pozvednutou, jako by žehnal nebo vynášel rozsudek. Vyzařovala z něj vážnost, což jsem očekával, ale také smutek, což jsem nečekal. Ústa jako by mu visela pod vyzáblými tvářemi a zapadlé oči měl orámované tmavými pytlíky. V dálce a – jak se zdálo – i všude kolem sebe jsem slyšel tiché prozpěvování modliteb.

„Kriste?“ zeptal jsem se nejistě. Kdysi jsem si myslel, že ho okamžitě poznám, ale teď jsem si tak jistý nebyl.

„Jsi v přítomnosti Kristově.“

Jeho rty se nehnuly a ani se nezdálo, že by ten hlas vycházel z něho. Slyšel jsem totiž, jak mi kdosi šeptá něco do ucha.

Projel mnou náhlý záblesk hrůzy. Pokusil jsem se uklonit nebo pokleknout, jenže jakási neviditelná síla mě stlačila dolů. Neodolal jsem jí.

„Budeš mě soudit, Pane?“

Zachichotal se, i když se mu povislá ústa nepohnula. „Není na mně, abych tě soudil. A tvůj čas ještě nenadešel.“

„Ještě ne…?“

„Probuď se,“ pravil ten hlas. „Probuď se, Demetrie Askiate.“

Zdálo se, že Kristus ustupuje pryč na nebesa, zatímco se nade mě naklonila větší, laskavější tvář. V rysech toho člověka nebyl žádný nadpozemský klid: hlava se mu kolébala ze strany na stranu a modré oči těkaly kolem, jako kdyby pátraly po něčem v mém nitru.

„Ty jsi svatý Petr?“ hádal jsem.

Zase se zachichotal – byl to týž smích, jaký jsem slyšel už předtím, ale tentokrát měl tváře zvrásněné a ústa otevřená rozveselením. Dech mu páchl cibulí.

„Jsem bratr Lukáš. Ošetřovatel.“

Pokusil jsem se protřít si oči, jenže mě poslechla jenom jedna ruka. Druhá byla zřejmě k něčemu připoutaná. Otočil jsem hlavu, abych se podíval.

Zlatá obloha zmizela. Místo ní jsem viděl řadu proroků s vážnými tvářemi, jak vroubí dlouhou zeď, a odpolední slunce proudící okny nad jejich hlavami. Před nimi, u mého lože, naléval nějaký starý mnich v černém hábitu něco ze džbánu do obyčejné číše.

„Kde to jsem?“

Mnich položil číši na dřevěný stůl a otočil se ke mně. „V klášteře na Abrahamově hoře.“

„Myslel jsem, že jsem viděl –“ umlkl jsem, neboť jsem si nebyl jistý, zda se nedopustím rouhačství. Ale nevypadalo to, že se mnich urazí.

„Možná jsi to opravdu viděl. Když tě sem přinesli, byl jsi polomrtvý.“

„Kdo mě přinesl?“

„Nizárovci.“

To mi nic neříkalo, ale než jsem se stačil zeptat na podrobnosti, obemknul mi rukou zátylek, zvedl hlavu a vléval mi obsah číše do úst. Chutnalo to po medu a rozmarýnu a něčem hořkém, co jsem neznal. Teprve když se mi ta tekutina dostala do hrdla, uvědomil jsem si, že už nemám žízeň, a vlastně ani hlad.

„Jak dlouho tady jsem?“

„Tři dny.“

Zčistajasna jsem si vybavil obraz temné propasti naplněné výkřiky a svištěním bodajících šípů. „A moji druhové?“

Mnich mi lehce přejel ubrouskem ústa. „Oba přežili – jsou na tom líp než ty. Zítra je uvidíš. Teď odpočívej.“

Potřeboval jsem se toho dozvědět mnohem víc, tolik, až se zdálo, že mi všechny otázky ucpaly ústa, a tak jsem nebyl s to vyslovit ani jednu. Čísi těžká ruka mi stáhla roušku přes oči a upadl jsem do spánku.

Andělé nade mnou znovu létali, ale obloha teď byla temná, osvětlovaná jenom kalným oranžovým oparem jako západ slunce po bouřce. Zazmítal jsem se na posteli, abych prozkoumal neviditelná pouta. Když jsem se otočil doprava, šlo to docela snadno, ale doleva jsem se skoro nemohl hnout, aniž jsem si přivodil hroznou bolest v rameni. Podíval jsem se vpravo od sebe. Z vysokého stropu visely železné lampy, při jejichž světle jsem viděl sloupy a klenby rozlehlé místnosti a matné zástupy proroků a jejich žáků namalované na okolních stěnách. Pozvedl jsem zraky – zase jsem spatřil anděly, tentokrát ve formě mozaiky na poloviční kupoli nad mou hlavou, a uprostřed nich Krista. Ruku měl pořád strnulou v gestu soudce a na jeho tváři se nadále zračil nevýslovný zármutek.

„Kdy se vyléčí?“

Ten hlas přicházel zleva, kam jsem neviděl. Opatrně jsem otáčel krkem, aby mě nezabolelo rameno, ale rozeznal jsem jenom dvě temné postavy v beztvarých oděvech, jež se rýsovaly před košem na žhavé uhlí. Jedna byla malá a kulaťoučká, druhá vyšší a hubenější – čněla nad svým společníkem a pánovitě se nahýbala dopředu.

„Potrvá dlouhé týdny, než se vyléčí – jestli se mu rána nezanítí,“ pravil menší muž. V jeho tónu jsem rozeznal jak laskavost, tak starostlivost – byl to ošetřovatel bratr Lukáš.

„Do zítřka musí být připraven k odchodu.“

Tím velice zarmoutil ošetřovatele. Hlava se mu pohupovala dopředu a dozadu a propletl ruce. „Odejít nemůže. Jestli se mu rány otevřou, než se mu tělo zotaví, zemře.“

„Zůstat nemůžou. I to, co jsme dosud udělali, naši obec ohrozí, jestli se o tom chalífa doslechne.“

„Ale kam mají jít? To je vyhodíš ven do pouště?“

„Zítra odpoledne tudy prochází karavana. Pořádně ho ovaž a postarej se o to, aby byl připravený.“

„A jestli na cestě zemře?“ Ošetřovatelův hlas vzkypěl hněvem.

„Pak ho mít na svědomí nebudu. Měl si vybrat jistější cestu.“

Okny sálalo ostré slunce a zvenčí jsem slyšel zvon, jak svým vyzváněním zve na dnešní pobožnost. Posadil jsem se na posteli a dva novicové mě podepřeli, zatímco bratr Lukáš mi sundal z ramen obvazy. Díval jsem se dolů a bradu zaryl do klíční kosti. Když byla látka odstraněna, uviděl jsem, co ovazovala: kulatou díru, tak širokou, že by se do ní vešel palec, zhruba v polovině trupu mezi bradavkou a podpažím. Sotva jsem se tam podíval, děsem jsem ucukl – ještě kousek a šíp by mi projel přímo srdcem. Třešňově červený povrch rány byl voskovitý a popraskaný, ale neviděl jsem ani trochu zčernalého zpuchření, které by mě stálo život. Když si bratr Lukáš obvaz prohlédl, vypadal docela potěšeně. Pak vzal ze skleněné nádobky zelenou mast a rozetřel ji v ráně. Měl nemilosrdné prsty, jejichž dotek mě bolel, když drsně vtíral lék do každičkého místečka, a tak jsem musel skousnout rty, abych nezařval. Zatoužil jsem po tom, aby mě ošetřovala Anna. Když byl hotov s mou hrudí, sáhl mi na druhou stranu těla a já jsem ucítil, jak mi jeho prsty opakují tuto proceduru na zádech.

„Ten šíp mě úplně, čistě prostřelil?“ zeptal jsem se. Svá slova jsem rychle vyhrkl a pak už mi bolest zabránila mluvit.

Bratr Lukáš ohrnul rty. „Pokud ses chtěl zeptat, jestli projel úplně skrze tebe, pak skoro: museli jsme ho protáhnout ven, aby se hrot posunul tam, odkud jsme ho mohli odstranit. Ale jestli tě prostřelil čistě,“ pokrčil rameny, „to ví jen Bůh a ukáže se to až časem. Ale modlím se za to a vidím to nadějně.“

Nezeptal jsem se, zda jeho naděje pramení z jeho modliteb nebo schopností.

Když byla mast rozetřena k jeho úplné spokojenosti, přinesl čerstvé obvazy a ovinul jimi rány: nejdřív ramena, pak záda a nakonec nadloktí, aby ho mohl připevnit k boku. Než byl hotov, byl jsem omotaný jako nemluvně – a skoro stejně slaboučký.

„Teď…“ Dva novicové mi pod jeho dozorem pomohli převalit se, abych mohl sundat nohy z postele. Nazuli mi boty, a když jsem se snažil postavit, zvedli mě. Opět se mi zkalil zrak a zapotácel jsem se, jako kdyby mé nohy za ty tři dny na loži zapomněly, jak se stojí – pokusil jsem se vymrštit ruce, abych neztratil rovnováhu, ale volná byla jenom jedna.

Jeden z noviců se pokusil potlačit úšklebek a natáhl ruce, aby mě zachytil, zatímco druhý zašel pro mé šaty. Prohlížel jsem si je: muselo jim být kolem třinácti, takže byli téhož věku jako kdysi já, když jsem tenhle úbor nosil. Nyní, po více než dvaceti letech, jsem měl pocit, jako by se budova času zřítila, a tak se uvnitř těchto klášterních zdí ocitlo proti sobě moje tehdejší a dnešní já.

Navíc v týchž šatech, protože když se druhý novic vrátil, přinesl další šedý hábit, jako byl ten jeho. Potom mi ho oba navlékali přes hlavu. Podařilo se mi prostrčit rukávem pravou paži, i když levička zůstala uvázaná uvnitř šatů.

Bratr Lukáš na mě upřel zkoumavý pohled. „Padnou ti?“

„Jsou trochu těsné.“ Přece jen jsem byl před dvaceti lety menší.

Přikývl. „To ti pomůže podepřít rameno.“ Měřil si mě přimhouřenýma očima a nakláněl hlavu doprava a doleva, jako by zkoumal můj celkový stav. Pak popadl dřevěnou hůl, která byla opřená o zeď, a dal mi ji do ruky.

„Tak. A teď vypadáš jako pravý poutník.“

„Ale kam mám jít?“

Bratr Lukáš ukázal na dveře pod okny. „Můžeš začít tím, že si vyjdeš na čerstvý vzduch.“

Nejistě jsem se došoural ke dveřím, až k zastíněnému balkonu, umístěnému podél čela bílé budovy. Za mnou se v obílené zdi táhla řada stejných dveří, jež bezpochyby vedly do mnišských cel a společných budov. Nad balustrádou se zbytek kláštera mírně odkláněl po mírném svahu jako jakýsi soubor přikrčených budov, kupolí a ošuntělých střech krytých taškami. Byla to pravá pevnost Boží, obehnaná mohutným cihlovým valem, jehož jediná brána vypadala, jako kdyby byla vyrvána z hradeb samotné Konstantinopole. Za ní jsem viděl ve vzdálenosti několika mil osamocený hřeben skály, v níž jsme svedli svůj zoufalý boj. Jinak stál klášter v poušti úplně sám.

Uslyšel jsem rychlý klapot sandálů a otočil jsem se – očekával jsem, že si mě přišel prohlédnout ošetřovatel. Místo něho jsem uviděl mnicha, kterého jsem neznal, dlouhána v černém hábitu s těžkým zlatým křížem, jenž se mu houpal kolem krku, a rubínovým prstenem na prstu. Kráčel řízným, sebevědomým krokem, i když jeho nakrátko zastřižený vous zakrýval tvář, která nebyla starší než moje. Došel až ke mně a napřáhl strnulou paži – držel ji natolik nízko, že jsem se musel přikrčit, abych mu políbil prsten. S jednou paží přivázanou k boku to byl neohrabaný pohyb, a když jsem se o něj pokoušel, málem jsem ztratil rovnováhu. Se znechuceným zamlaskáním rukou ucukl.

„Ty jsi opat?“ zeptal jsem se.

Přikývl a pokusil se vymáčknout ze sebe úsměv. Ale nelibost mu z očí nezmizela. „Jak se ti hojí rána?“

Zdravější rukou jsem si sáhl na rameno. „Ošetřovatel si myslí, že se díky Boží milosti vyléčí. I když mi říká, že to potrvá týdny.“

Opat se vyhnul mému pohledu. „Ve spravedlivém světě bys samozřejmě s námi zůstal, dokud by se tvé rány nezacelily.“

Pomyslel jsem si, že jsem o něm cosi odhalil, podle toho, jak se ke mně sklonil a s jakou chutí mi dával najevo svou převahu nade mnou. Ostatně jsem ho už v noci viděl, jak se pře s ošetřovatelem. „Ty chceš, abych odešel.“

„Ve spravedlivém světě…“ Propletl ruce. „Tvoje zdejší přítomnost je nebezpečná. To přece víš.“

„Ani nevím, jak jsem se sem dostal.“

„Přinesli tě Nizárovci.“

Tohle jméno jsem uslyšel už podruhé. „Kdo?“

„Jsou to povstalci… loupežníci. Tvoji přátelé ti to vysvětlí. Ale jestli se chalífovi lidé nevrátí, pošle další po nich pátrat. Jestli sem přijdou a najdou vás…“ Opat se otočil a podíval se ven do pouště, jako by očekával, že na obzoru spatří chalífovo vojsko v plné síle a lomozu. Ale byl tam jenom jestřáb, kroužící na bezmračné obloze.

„Není snadné žít jako křesťané v pohanské zemi.“

„Udivuje mě, že to chalífa dovolí,“ řekl jsem.

Opat mě sjel ostrým pohledem, podrážděn tou narážkou. „My platíme své poplatky, jak vyžaduje, a on nás za to nechá věnovat se našemu poslání.“

Rozhlédl jsem se po tiché širé pustině, táhnoucí se bez konce. „Na to jste si našli dobré místo.“

„Ano.“ Opat horlivě přikývl. „Ano. Tady můžeme být stranou světa a žít, jak učil Kristus.“

„Jestlipak tě Kristus učil, že máš zapudit ubohé nešťastníky a zraněné, kteří se doplížili k tvému prahu?“ vyštěkl čísi hlas nad mým ramenem.

Když jsem se otočil, uviděl jsem Nikefora s Aelfrikem, jak ke mně jdou, a ihned jsem musel potlačit zasmání. Oba byli oblečeni jako já – měli na sobě šedivé hábity noviců –, ale zatímco ten můj těsně přiléhal k ramenům, jejich končily vysoko nad koleny a lokty, takže připomínaly spíš nádenické haleny. Obzvlášť Nikeforos působil krajně směšně, i když se tvářil stejně pyšně jako vždycky.

„Můj pane.“ Opat se hluboce uklonil – Nikeforos mu již zřejmě dal patřičně najevo, jaké má postavení. „Můj pane, ty víš, že jsme vám poskytli veškerou péči. Ale my tu žijeme, abychom unikli nástrahám tohoto světa. Nemůžeme jim dovolit, aby se vloudily do naší obce, protože by nás zahubily.“

„To budeš muset běžet mnohem dál, jestli chceš uniknout nástrahám tohoto světa. Kolik platíš chalífovi, aby vás nechal na pokoji?“

Opat polkl. Byl mladý a až příliš zvyklý vykonávat ve své malé říši na poušti neomezenou vládu, jak jsem vytušil.

„Dáváme císaři, co je císařovo, jak poručil Kristus.“

„A jestli tě císař požádá o tři muže, kteří uprchli z jeho zajetí?“

Tři muže? Vrhl jsem rychlý pohled na Aelfrika a nehlasně jsem vyslovil Džorolovo jméno. Aelfric maličko zavrtěl hlavou.

Opat popošel kolem balkonu. „Ne. Ne! Nikdy bych Egypťanům nezradil bratry v Kristu. Jestli musíte odejít, je to zrovna tak pro vaše jako pro naše bezpečí.“

Nikeforos na něj upřeně zíral a nic neříkal.

„Dnes odpoledne projde kolem kláštera karavana. Odvede vás až na pobřeží. Tam jsou jistí lidé – křesťané – s loďmi.“

„A k čemu jsou lodě v zimě?“

„Těmhle lidem zima nevadí. Jsou na ni zvyklí. Odvezou vás…“ Pokrčil rameny, snad z nejistoty, kam vlastně ti tři pobudové, kteří vylezli z pouště, mají namířeno. „Domů.“

Nemohl jsem se ubránit tomu, že ve mně prudce ožila naděje. Mezitím udělal Nikeforos dva rychlé dlouhé kroky a zabodl pohled zblízka do opatova obličeje. Byli skoro stejně vysocí, a tak se na okamžik jejich zraky proťaly.

„Jestli nás zradíš, velevážený opate, nebo jestli s námi budeš hrát nepoctivou hru, osobně přejdu poušť zpátky i s oddílem císařových vojáků v zádech a vyrvu z tvého kláštera každičkou cihlu.“

Opat sklopil zraky. „Já vás nezradím. Toužím jenom po míru a po tom, aby má obec mohla v klidu vést křesťanský život.“

Před odchodem jsem vyhledal ošetřovatele bratra Lukáše, abych mu poděkoval za jeho péči.

„Zachránil jsi mě před smrtí.“ Moc rád bych mu něco věnoval, jenže jsem nic neměl.

Ošetřovatel na mě upřel mírně káravý pohled. „To Bůh tě zachránil, já jsem jenom ovázal ránu. Modlím se, aby to stačilo. Tady se skoro nemůžu procvičit, abych léčil rány, které jsi utrpěl.“

„Můžeš odejít s námi. Tvé umění by zachránilo bezpočet životů, zejména v armádě Boží.“

„Mé poslání…“

„Tím bys své poslání nezradil,“ naléhal jsem. „Sloužil bys Bohu víc, než když se budeš pohodlně rozvalovat v poušti a ošetřovat muže, kterým se samým modlením udělaly na kolenou puchýře. Pro kdekoho by to bylo požehnání.“

Bratr Lukáš rozpačitě sklopil zraky a já jsem si uvědomil, že jsem mluvil s přílišným důrazem. „Promiň. Chtěl jsem jenom říct –“

„Vím, co jsi chtěl říct. A to, co říkáš, je svým způsobem pravda. Ale Bůh mě sem povolal, abych se odloučil od světa. To je mé poslání a z toho pramení mé nepatrné nadání, které mám k léčení.“

Vysokými okny se ozvalo zvonění zvonu. Bratr Lukáš se usmál. „Ale teď mě volají k modlitbě.“

„Rád bych se k vám přidal,“ řekl jsem z náhlého popudu. Při všech modlitbách, které jsem v posledních dnech vášnivě pronesl k Bohu, uplynula celá věčnost od chvíle, kdy jsem vešel do teplého lůna církve, zastřeného světlem svíček a kadidlem. Zčistajasna jsem po něm zatoužil.

Ale bratr Lukáš zavrtěl hlavou. Zvenčí, odzdola na svahu, jsem uslyšel zavrzání brány a dusot četných kopyt.

„Myslím, že tě volají zpátky do světa.“

Nad námi se pořád upřeně díval z nebeské klenby vážný Kristus. V jedné ruce pevně držel uzamčenou knihu, do níž jsou napsány všechny věci, druhou měl zvednutou jako na rozloučenou.

Po prazvláštní důvěrnosti klášterního prostředí nás čekal notný šok při seznámení s našimi novými průvodci – tuctem Saracénů oblečených vesměs do černého, se lstivými tvářemi a meči, z nichž šla hrůza. Jeli na velbloudech a měli v koloně přivázaných provazem dalších asi čtyřicet těchto zvířat, naložených pytli a balíky. Stačilo projít kolem nich a nos mi příjemně pošimraly všelijaké cizokrajné vůně – sladké, od pižma a jako zakázané ovoce. Bylo to jako procházet se po východním konci hlavní třídy v Konstantinopoli, před palácovými branami, kde měli krámky voňavkáři.

„Co je to za lidi?“ zeptal se podezřívavě nedůtklivý Nikeforos.

Opat si odfrkl. „Obchodníci s kořením z Arábie. Jsou na cestě k pobřeží.“

Nastaly kratší průtahy, při nichž opat vyjednával se saracénským vůdcem. Nerozuměli jsme ani slovu, ale vypadalo to, že výměna majitelů měšce plného mincí o věci rozhodla. Saracénský vůdce ukázal na velblouda bez jezdce, a když potom byl náklad všelijak nově poskládán a vyvážen, našli se pro nás ještě dva. Neuniklo mi, že několik pytlů nebylo přeloženo, nýbrž zůstalo vedle opata. Z klášterní studny naplnili sluhové měchy karavany, pak jsme se vyhoupli na své velbloudy a vyjeli ven. Jelikož jsem měl volnou jenom jednu ruku, abych svíral otěže, jen stěží jsem udržoval rovnováhu, ale podařilo se mi ještě se otočit, abych uviděl, jak za námi mizí klášter. Při zpětném pohledu, kdy jsem ho spatřil, jak stojí v pusté poušti osamocený, mi jeho gigantické zdi a mohutná brána připadaly ještě podivnější než předtím – jako obranná zařízení proti neviditelnému obléhání. Jenže nebyla zbudována proti armádám lidí, nýbrž proti samému světu, ovšem proti němu působily i tyhle bašty leda jako písek proti záplavě. Stavitelé kláštera měli možná tuhle skutečnost na zřeteli, protože ho důmyslně umístili do závětří nízkého hřebene, téměř téže barvy jako ošuntělé nepálené cihly hradeb. Připadalo mi prazvláštní, že něco tak mohutného jako tyhle zdi může zmizet, a přitom se už teď dalo jen stěží určit, kde končí zdi a kde začíná hřeben. Když jsem se ohlédl příště, byly docela pryč.

Nikeforos určitě zachytil můj pohled, protože se svým velbloudem zajel po můj bok.

„Blázni.“ Zaškubal hlavou zpátky ke klášteru. „Když už se Bohu zachtělo přijít na tento svět a lopotit se jako lidé, pochybuji, že chtěl, aby byli opat a jeho ovečky ušetřeni.“

„Možná.“ Nebyl jsem si jistý, zda mám mnichům závidět jejich poslání, nebo k nim mít soucit. Pokusil jsem se obrátit list, proto jsem pokynul k našim saracénským strážcům. „Co jsou ti lidé zač?“

„Pašeráci.“ Nikeforův velbloud začal zaostávat, a tak ho plácl krátkou hůlkou, aby mě zase dohonil. „Není pochyby, že až dorazíme k pobřeží, najdou nějakého piráta, který jejich zboží převeze přes moře.“

„Ale jsou to Ismaelité. Proč se musejí schovávat ve své vlastní zemi?“

„Protože Ismaelité nesnášejí daně úplně stejně jako křesťané a židé. A protože Saracéni z Arábie patří k odlišné sektě islámu, k téže jako Turci. Jsou to nejzapřisáhlejší nepřátelé chalífy Fátimovců.“

„A jsou to stejní lidé jako ti, kdo nás zachránili odtamtud?“ Ukázal jsem na západ, kde se skalní výchoz smrskl na skvrnku na obzoru.

„Ne. To byli Nizárovci.“

Tohle jméno jsem teď uslyšel potřetí. „Kdo?“

„Před čtyřmi lety, když umřel starý chalífa, jeho ustanoveným dědicem byl jeho nejstarší syn, princ Nizár. Jenže vezír al-Afdal, s nímž jsme se sešli, dal přednost nejmladšímu synovi, který teprve nedávno dosáhl zletilosti.“

„Myslel si, že bude mladšího syna snáz ovládat?“

„A ten chlapec byl oženěn s al-Afdalovou sestrou. Al-Afdal dosadil chlapce na trůn – týž trůn, na němž jsme ho viděli. Nizár utekl do Alexandrie, zažehl vzpouru a sám se prohlásil pravým chalífou.

Al-Afdal tu vzpouru potlačil docela snadno, ale bylo to jenom poloviční vítězství. U Fátimovců totiž chalífa není jenom jejich vladař, ale také velekněz – imám. V dané době může být jenom jeden zákonitý chalífa a ten musí být potomkem toho předchozího. Oni tvrdí, že tento rod sahá bez přerušení až k arcikacíři Mohamedovi. Podpora určitého chalífy tudíž není jenom otázkou politiky, ale i víry. A tu lze porazit mnohem hůř.“

Na chvíli jsem o tom přemýšlel. „A co se stalo s princem Nizárem?“

„Chytili ho a pak zmizel.“ Nikeforos se zašklebil. „Bezpochyby stejným způsobem, možná i na stejném místě, jak by se to přihodilo nám, kdybychom neunikli. Al-Afdal doufal, že Nizár bude zapomenut, jenže jeho stoupenci se domnívali, že prince bude ukrývat jejich bůh, dokud se slavně nevrátí a nepomstí. To přirozeně jenom znásobilo jejich odhodlání ve válce proti chalífovi, i když byli slabí a rozptýlení.“

„A ti jeho stoupenci, to jsou ti Nizárovci, co nás zachránili?“

„Na výšinách té skály mají ukrytý tábor. Když uviděli, jak nás pronásledují chalífovi vojáci, dali se proti nim do boje a nás ušetřili.“ Rozesmál se. „Jsou to také chalífovi nejúnavnější nepřátelé.“

„Vypadá to, že takových je spousta.“

„A když teď urazil Byzanc, ještě víc. Jakmile si Nizárovci uvědomili, že jsme Řekové, odvedli nás do kláštera. Opat to sice neprozradil, ale já bych řekl, že mezi mnichy a jejich sousedy je určitá dohoda.“

„A Džorol?“

„Spadl z útesu. Nedovedli říct, jestli ho zabil ten pád nebo šípy. Mniši ho pohřbili na svém hřbitově.“

Jeli jsme dva dny, kdy jsme odpočívali o nejparnějších hodinách dne a nejtemnějších hodinách noci. Potom, těsně před soumrakem na druhý den, jsme dorazili ke kopečku a já jsem se konečně dočkal pohledu, který jako by už přestal pro mě existovat. Stromy. Údolím před námi se táhly olivové háje a na opačném hřebeni jsem uviděl řadu datlových palem, jak se ve vánku jemně prohýbají. Týž vánek mi ovanul obličej – nebyl to vyprahlý pouštní vítr, nýbrž studený, vlhký vítr páchnoucí solí a rybinou. I když jsem měl ruku přivázanou k boku, hned bych se dal do mrskání svého velblouda, aby procválal závěrečný úsek rychleji. Ale místo toho jsme museli přetrpět lenivý krok soumarů, když opatrně našlapovali mezi drolícími se kamenitými terasami a zavlažovacími kanály v údolí. Nahoře na opačném svahu byla půda písčitější, ale nebyl to moučný písek pouště, nýbrž bledší a drsnější písek, který se pod nohama drobil a rozpadal.

Dorazili jsme k aleji datlových palem, které jsem předtím viděl, a podíval jsem se ven, na několik písečných dun, plochou pláž a moře v dáli. Kdybych stál, padl bych na kolena, abych poděkoval Bohu, ale takhle jsem jenom upřeně zíral na vodu, ani jsem nezamrkal, až mi oči začaly slzet slanou brízou. Vlevo od nás jsem viděl vesničku zchátralých stavení, zastřešených palmovým listím. Děcka si hrála v písečných dunách, zatímco ženy látaly potrhané sítě a muži utěsňovali bárky, které vytáhli na vrchol pláže.

Ale nebyla to jediná plavidla. K okraji vody byla vytažena pětice lodí, mezi jejichž trupy se čeřily vlnky. Byly mnohem větší než rybářské bárky: měly mohutné stěžně a vysoké zakřivené přídě. Jejich plachty byly svinuté a vesla vytažená, ale na jedné povlával na vrcholu stěžně zelený praporec zobrazující muže s rozpřaženýma rukama. Když ji uviděl Aelfric, přitlumeně vykřikl, seskočil z velblouda – málem se v tom spěchu svalil do písku – a rozběhl se přes pláž.

Muži u lodí spatřili, jak se blíží, a vyšli mu v ústrety. Někteří sáhli po mečích, jiní pozvedli dlouhé sekery. To Aelfrika neodradilo: pádil přímo do jejich houfu a křičel něco, čemu jsem nerozuměl. Nejbližší muž na něj upřel užaslý pohled – ale byl to úžas ze shledání, ne ze strachu. Odložil sekeru, rozpřáhl ruce a přivinul k sobě Aelfrika do těsného objetí.

„No tohle!“ Nikeforos sesedl a vydal se rázným krokem za Varjagem. Zato já jsem bez pomoci sesednout nedokázal, a tak jsem aspoň pobídl svého velblouda vpřed, předehnal jsem Nikefora a zabrzdil až těsně za Aelfrikem, plně zabraným do hovoru. Zastavil jsem se a poslouchal. Sice to nebyl jazyk, kterým bych uměl promluvit nebo jemuž bych rozuměl, ale přesto mi byl povědomý. Slyšel jsem už mockrát, jak jím mluví Varjagové mezi sebou.

Nikeforos popošel vpřed. „Co je to za lidi?“

Aelfric se zarazil a otočil se k nám – oči mu zářily vzrušením. Kolem nás se začal utvářet kruh, jak se sbíhali lidé z lodí. Při pohledu na shromážděné obličeje jsem si uvědomil, že mnohé se svými rysy nápadně podobají Aelfrikovým: blonďaté vlasy, světlá pleť, sežehlá dočervena větrem a sluncem, široká ramena a silné ruce, které snadno unesly zbraně.

Aelfric ukázal na muže, který stál uprostřed hloučku. „Tohle je Saewulf. To jsou jeho lodě.“

Muž, jenž se jmenoval Saewulf, postoupil vpřed. Na ramena mu volně splývaly kaštanové vlasy svázané koženým řemínkem a jeho vous byl tak hustý, že mu skoro zakrýval ústa. Oblečen byl do zelené tuniky a červených kamaší a za pleteným opaskem měl zastrčenou dýku s rukojetí vyřezanou do tvaru ryby. Stál s doširoka rozkročenýma nohama, s rameny mířícími dozadu a hrudí vystupující. Myslím, že si tohle držení těla osvojil za dlouhých měsíců postávání na rozhoupané palubě, jenže na pevnině působilo poněkud neslušně.

„Je to Angličan?“ vyhrkl jsem.

Aelfric přikývl.

Bezpochyby bude zapotřebí položit spoustu otázek, aby se zjistilo, proč se nějaký anglický námořník se svým loďstvem utábořil na březích fátimovského Egypta. Ale v dané chvíli záleželo na jediné otázce a Nikeforos ji vyslovil se svou obvyklou příkrostí.

„Odveze nás domů?“

17

Saewulfovi muži ten večer rozdělali na pláži ohně a opékali kozy. Bylo to první maso, které jsem ochutnal od okamžiku, kdy jsme uprchli z chalífova paláce. Snažil jsem se jíst ho opatrně, i když jsem ho mohl hltat po celých kusech. Z prstů jsem si slízával tuk, zatímco Nikeforos s Aelfrikem mluvili se Saewulfem. Ten se původně Nikeforově otázce vyhnul – tvrdil, že nemůžeme mluvit před jídlem –, a jakmile jsme se rozsadili kolem ohně, požádal nás, ať mu vyprávíme svůj celý příběh. Nikeforos se toho ujal, přičemž Aelfric dodával v angličtině jistá vysvětlení, ale většinou se mluvilo řecky, protože Saewulfa jeho mořeplavecké povolání naučilo mnoha jazykům. Navzdory svému barbarskému vzezření se předvedl jako okouzlující hostitel: doléval nám do číší pivo, uřezával nejlibovější kousky masa a dal nám nové pláště a tuniky, jež měly nahradit nepadnoucí hábity noviců, do nichž jsme byli oblečeni.

Když Nikeforos domluvil, upřel pohled na Saewulfa. „Tak to je náš příběh. Ale proč jeden anglický mořeplavec ukotvil své lodě na těchto březích, a navíc v tomhle ročním období? Jsi hodně daleko od bezpečných přístavů.“

„Vy také.“ Saewulf se pousmál a při světle z ohně se mu na zubech zaleskl kozí tuk. „Přijel jsem rybařit.“

Nikeforos ukázal k lodím, i když jsme ve tmě viděli, jenom jak se u břehu pohupují vysoké přídě. „Jsou to snad rybářské bárky?“

„Pro mě ano.“ Saewulf se předklonil. „Byl jsem v Anglii, když jsem se doslechl, že papež kázal o svaté pouti –“

„Myslel jsem, že celý tvůj národ byl vypuzen z Anglie, když tam vpadli Normané,“ přerušil jsem ho.

„Ani Vilém Bastard nemohl pobít všechny Angličany. Potřeboval nás, abychom orali jeho pole a lámali kámen pro jeho hrady. A pluli na jeho lodích.“ Pokrčil rameny. „Už jsem vezl lecjaký náklad, ale nikdy jsem neměl zisk z toho, že bych s sebou vezl i zášť.“

Aelfric se ošil. „Sigurd Ragnarson by s tebou nesouhlasil.“

„Právě proto jsem odešel od Varjagů.“ Neušel mu můj udivený pohled. „Ano, Demetrie Askiate, já jsem viděl tvé město a stál jsem vedle tvého císaře, v paláci i na bojišti. Tak blízko, jako jsem teď od tebe. Ale víš, co jsem si uvědomil? Že když už mám žít pod cizím panovníkem, to už můžu zrovna tak žít ve vlasti.“

„I když tu vlast znásilnil?“ vyhrkl Aelfric.

Saewulf se chraplavě zasmál. „Je to lepší než žít ve věčném vyhnanství, užírat se křivdami, které nelze nikdy napravit, a tvářit se, že mohu odčinit hanbu své země, když položím život za panovníka, jemuž po ní nic není. Právě proto jsem odešel z varjažské gardy – bylo to jako žít v otevřeném hrobě.“

„To by mě zajímalo, jestli pro tebe bylo stejně těžké žít pod králem, který ti vyvraždil rodinu?“

„Mnohem těžší. Ale promarnit život v hněvu by bylo příliš snadné.“

Teď už se ze Saewulfova obličeje zcela vytratilo pobavení. Upřeně se zahleděl na Aelfrika a Varjag jeho pohled opětoval – oba muži se chvěli jako tasené meče.

„Tak či onak, jsi hodně daleko od Anglie.“ Nikeforos promluvil s nuceným klidem.

Saewulf rozpřáhl ruce a zadíval se na ně, jako by pátral po nějakém znamení slabosti. „Já už nejsem voják. Jsem obchodník.“

Žoldák. Myslel jsem si, že jsem uslyšel, jak to zadrmolil Aelfric, ale praskající oheň slova pohltil.

„Ale pořád se pohybuju v oboru válčení. Vojska potřebují potraviny a zbraně. Nové výboje nabízejí nové možnosti.“ Kývl na saracénské poháněče velbloudů sedící u vlastního ohně o kus dál po pláži. „A v čase války přepychové zboží podraží.“

„A daňoví výběrčí poleví v bdělosti,“ řekl Nikeforos.

Saewulfovi se na obličej vrátil mazaný úsměv. „To jsou další možnosti.“

„A jestli se naskytne možnost vydělat si zlato a získat si císařovu přízeň?“

Saewulf se zakabonil. „Přece jsem už řekl, že tvému císaři nesloužím.“

„Ale plavíš se v jeho vodách, kde hlídkují jeho válečná loďstva. Jednou na tom může záležet, že se na tebe bude dívat přívětivě.“

„A zlato?“

Nikeforos si úplně rozevřel plášť. „Vidíš, že nic nemám. Aspoň teď ne. Ale až dorazím domů –“

„Ne.“ Saewulf uťal Nikeforovo sebejisté přesvědčování. „Nemůžu vás vzít do Konstantinopole. To by trvalo týdny, a jelikož zimní větry vanou proti nám, možná bychom ani nemohli vplout do Hellespontu. Nabízíš mi možnost, Řeku, ale myslím, že odjinud kynou větší zisky.“

Vypadalo to, že pod chladem jeho slov oheň pohasíná, a že noční vánek náhle zesílil. Aelfric se znechuceně odvrátil, jako by nic jiného neočekával, zatímco já jsem zachovával mlčení. Jenom Nikefora se jeho slova vůbec nedotkla.

„Já ani nechci, abys mě odvezl do Konstantinopole.“

Saewulf vypadal překvapeně. „A kam teda?“

„My míříme do Antiochie.“

Saewulf si opřel bradu o ruce a zahleděl se do ohně. „A co tam budete dělat? Když jsem posledně proplouval kolem Antiochie, měli ji v rukou Frankové a Normané.“

„My je odtamtud vypudíme,“ pravil Nikeforos sebevědomě, „a přimějeme je, aby se vydali na cestu do Jeruzaléma. Když se teď chalífa obrátil proti nám, jiná možnost není.“

Na druhý den jsme naložili náklad Saracénů na lodě a vypluli do Antiochie.

II Cesta na Golgotu

leden až červen 1099

18

Do Antiochie jsme se vrátili počátkem ledna. Cesta nás hodně unavila: nekonečné dny míjely ve znamení prudkých větrů, vlhka a otřesů, kdy jsme museli ustavičně sledovat, jestli se neblíží piráti nebo bouřky. Bylo to uprostřed zimy, a tak když jsme se vyloďovali v přístavu svatého Simeona, skrápěl nás mrznoucí déšť. Na výšinách se rozprostíral sníh. Stáli jsme v pustém přístavu jako tři urousané postavy ve vypůjčených šatech, s koňmi, které jsme si po nemalém nátlaku vypůjčili od místního hostinského. Kdesi v šeru vyzváněly kostelní zvony.

„Co teď?“

Nikeforos pohlédl na ponuré město. „Musíme zjistit, jak daleko postoupila francká armáda, a jít za ní. Je-li Bůh milostivý, možná už je u bran Jeruzaléma.“ Ledově se zasmál, jako když zabubnují dešťové kapky. „Ale v Antiochii se přeptáme.“

Antiochie už přes rok představovala osu, kolem níž se otáčel můj život: střídavě nedosažitelná, neodolatelná a nevyhnutelná. Když jsem teď do ní dorazil naposled, o poledni tu byla větší tma než za soumraku. Svahy hory Silpius se zvedaly až do mraků, takže její vrchol o třech hřebenech nebyl ani vidět, zatímco dole leželo v přítmí tiché a pochmurné město. Ať již se tu v minulosti událo sebevětší násilí, nyní působilo docela mírumilovně. Ale to mé chmury nerozehnalo.

I když déšť ustal, v mracích se neobjevila ani trhlina a my jsme si všimli, že tu cosi nehraje, až když jsme se přiblížili na dostřel luku. Rudý praporec povlával vysoko nad branou jako jezdec na koni, takže připomínal padací mříž. Déšť vymyl z látky čerstvou barvu, která pak dole vyplnila rýhy a krátery karmínovými kalužemi, ale vyobrazení bylo pořád naprosto jasné. Uprostřed vlajky se kroutil bílý had jako slza nebo jizva.

Zmateně jsem potřásl hlavou. „Tohle přece byla brána hraběte Raymonda. Proč je nad ní Bohemundova korouhev?“

Nikeforos vyklusal vpřed a zabušil pěstí na bránu. Nad ním se rýsovalo dřevo zčernalé věky, trvalé a nehybné, a zvuk jeho klepání rychle odezněl. Na úpatí věží vedle brány bylo kamenné zdivo poseto bílými žlábky.

„Kdo jste?“

Tichým vzduchem se rozlehl podezřívavý hlas. Určitě přicházel ze strážního domku, ale i když jsem krk zvrátil dozadu sebevíc, nikoho jsem neuviděl.

Nikeforos se na mě podíval a přikývl. Olízl jsem rty a pak zařval: „Vyslanci císaře Alexia.“

Se svistem a zasyčením cosi projelo vzduchem a zavrtalo se do bahna. Můj kůň se vzepjal na zadních, a tak jsem mu rukama objal krk, pevně ho přitiskl a koleny jsem mu sevřel boky. Vedle sebe jsem uviděl, jak ze země trčí vzhůru malý opeřený šíp.

„Antiochie je pro vás zavřená,“ řekl čísi přízračný hlas.

Nikeforos se svým koněm trochu popojel dozadu, aby něco uviděl skrze cimbuří. „Antiochie patří císaři. Kdo ji uzavřel?“

Žádná odpověď se neozvala, jenom nic dobrého nevěstící skřípot tětivy, jak ji někdo napínal a vkládal do ní šíp. Nad námi vanul studený vítr a praporec s hadem ve větru pleskal o kámen, jak ho vítr čechral.

Nikdo z nás nemluvil, když jsme jeli na jih. Mé veškeré soustředění pohltila snaha udržet se v sedle, protože se mi duše chvěla jako zlomený meč a tělo se v čím dál větší zimě třáslo. Sotva jsem udržel otěže. Přebrodili jsme Orontes a vydali se hlavní cestou od Antiochie, jež se nyní zvedala směrem k horám. Déšť sice ustal, ale jak jsme šplhali výš, vystřídala ho hustá mrazivá mlha, a navíc jsme neměli tušení, zda před námi nejsou nějací lidé, až jsme nakonec uviděli, jak se mlhou vlečou jakési temné postavy.

Mohlo to být docela dobře přepadení – v takovém případě bychom byli úplně bezbranní. Na rozblácené cestě a s vyčerpanými koňmi bychom ani nemohli ujet. Ale ve stínech před námi bylo cosi horečného a neuspořádaného, co nijak nenasvědčovalo hrozbě. Koně jsme pobídli vpřed a v mlze se obrátil tucet mužů, aby si nás prohlédli.

Žádní loupežníci to nebyli. Ani Turci ne. Všichni měli na sobě kroužkové brnění a většina nesla zbraně, ale větší nebezpečí nepředstavovali. Z těl jim visely špinavé šaty a obvazy jako vlajky a jeden muž měl hlavu ovázanou jako turbanem na místě, kde zjevně přišel o oko. Tváře měli zubožené, a kdyby nebyli ozbrojeni, snadno by je bylo možné považovat za zástup otroků. O jejich pravém poslání vypovídaly jenom potrhané kříže našité na rukávy.

Ukázal jsem na jejich rány. „Odkud přicházíte? Nekonala se nějaká bitva?“

První z Franků se ztěžka opřel o kopí, jež se zarylo do bláta. „Zaútočili na nás před dvěma dny. Nic jsme proti nim nezmohli.“

„Kde?“ Nebyla armáda Boží rozprášena? Není to její poslední zbytek, hrstka přeživších, kteří byli ušetřeni jen proto, aby mohli vyprávět o jejím strašlivém osudu?

„V Antiochii,“ zablekotal. „Vzali nám Antiochii.“

„Kdo?“ Odpověď jsem sice vytušil, ale přesto jsem se zeptal.

„Ten normanský zrádce Bohemund.“

Nikeforos zaškubal uzdou. „Co to říkal?“

Nevšímal jsem si ho. „A co Řekové v Antiochii, co se s nimi stalo? Co jim udělal Bohemund? Co –“ Zarazil jsem se, neboť jsem uslyšel, jak můj hlas zní panikou stále ostřeji. K ničemu to nebylo – voják mou otázku odbyl s lhostejným pokrčením ramen, jež vyznělo hůř než jakákoli odpověď.

„A co vy – vy jste Provensálci? Lidé hraběte Raymonda?“

Přikývl. Viděl jsem, jak se muži za ním třesou a snaží se udržet promočené obvazy na místě. Normané a Provensálci se nikdy bůhvíjak nemilovali, a už vůbec ne jejich vůdci, ale mohl Bohemund skutečně zahájit válku proti křesťanským bratřím ve víře?

„Kde je hrabě Raymond? Byl v Antiochii?“

Provensálec zavrtěl hlavou. „Hrabě je v Ma’aratu.“

„Kde to je?“

„Dál po téhle cestě.“ I při jeho zoufalství se zdálo, že ho udivuje, že jsem o tom neslyšel. „Odsud to jsou dva denní pochody.“

Studený závan větru mi do očí vmetl déšť a můj kůň netrpělivě zahrabal kopyty do země, aby mě pobídl k další cestě. Dva denní pochody, uvažoval jsem, zatímco jsem naslouchal svým vlastním slovům, když jsem tlumočil Nikeforovi. Byli jsme pryč přes čtyři měsíce, viděli jsme paláce, panovníky i různé divy, překročili jsme poušť a moře a to jenom proto, abychom se vrátili. Přitom za celou tu dobu se neporazitelná armáda Boží pohnula jen o dva denní pochody vpřed.

Tu noc na horách sněžilo. Na druhý den ráno potáhl zemi křehký povlak a naši koně opatrně našlapovali po zamrzlých brázdách na cestě. Obloha nad námi byla šedivá a ponurá, ale vzduch byl čistý. Když jsme na horské cestě dorazili ke skalnímu výchozu, uviděli jsme, že se pod námi otevírá vysoká plošina. Celá země bíle jiskřila, jak se o to postaral čerstvý sníh.

„Co je tohle?“

Zatímco já jsem hleděl do dáli, Aelfrikův praktičtější pohled zkoumal cestu vpředu. Bezprostředně před námi se nořila do borového lesa, ale dole se opět objevovala a pak mířila jihovýchodně přes plošinu. Na dně úbočí obtékala horské úpatí řeka a na místě, kde se protínala s cestou, stálo městečko.

„Vidíš támhleto?“ Aelfric ukazoval na louky hned za městem. Podíval jsem se, ale nic jsem neviděl. Zamžoural jsem proti ponurému zimnímu světlu a díval jsem se stále pozorněji. Vtom jsem spatřil, co měl Aelfric na mysli: najednou jako by se popředí a pozadí od sebe oddělily – z mlhy se jako nějaká loď vynořila spousta stanů, bílých jako sníh. Zprvu mě zmýlila ta vzdálenost, a tak jsem si pomyslel, že jsou to brázdy na rolníkově poli, přičemž pohybující se skvrny mezi nimi mi připadaly jako vrány. Ve skutečnosti nebyly vůbec tak daleko.

Našli jsme armádu Boží.

Při všech strastech, jež jsme podstoupili v uplynulých měsících, je třeba říct, že Frankové si určitě vytrpěli víc. Když jsme projížděli jejich táborem k městu, obklopovaly nás vyzáblé obličeje a potlučená těla. I v chladu uprostřed zimy mnozí neměli dost šatů, aby se zahalili: zpod kůže jim vystupovala žebra jako pokrčené prsty, zatímco největší chudáci měli napuchlá břicha v jakési kruté parodii obžerství. Zčernalé prsty na nohou i na rukou vykukovaly z umolousaných obvazů, které už dávno k ničemu nebyly, a já jsem dvakrát uviděl tak ztuhlá těla, že to byly určitě mrtvoly, které se povalovaly nepohřbené v bahně, aniž si jich někdo všímal.

Aelfric upřeně sledoval tyhle zbědované obličeje, které se k nám obracely, když jsme je míjeli. „To se nic nezměnilo?“

Věděl jsem, co tím chce říct. Tyhle strašlivé výjevy nám byly naneštěstí důvěrně známé: přesně stejně jsme trpěli před rokem u Antiochie. Téměř se vymykalo našim představám, že navzdory všem vítězstvím, jichž jsme tehdy dosáhli, a zázrakům, které jim napomohly, nyní armáda Boží podstupuje tytéž strázně, navíc o pouhých pár mil dál. Nic se nezměnilo, až na to, že tu teď bylo mnohem méně stanů než před rokem. Ta lidská řeka, která si prorazila cestu přes pouště, strhla hradby Antiochie a smetla veškerý odpor, se vpila do země. Zbylo po ní jen pár přetrvávajících kaluží – a i ty zřejmě brzy vyschnou.

Podíval jsem se na Nikefora a v duchu jsem si položil otázku, jak ho jeho život v čisťounkých palácových prostorách připravil na tohle. Hlavu měl pevně vzpřímenou a oči upřené dopředu, ale jeho maska nesloužila k tomu, aby zakryla úžas nebo soucit. Koutek rtu mu zaškubal a v jeho nemilosrdných zracích, jež se upíraly na ubožáky kolem nás, bylo znát cosi jako znechucení. A přísahal bych na to, že i uspokojení.

Za táborem, u vchodu přímo do věže, nás zastavil strážce. K mé úlevě jsem rozpoznal, že to je Provensálec, jeden z lidí hraběte Raymonda.

„Je tohle Ma’arat?“ zeptal jsem se nedočkavě.

Vypadal zmateně. „Ma’arat? Ma’arat leží ještě jeden denní pochod odsud. Tohle město se jmenuje Rugia.“

Za čtyři měsíce dosáhli pokroku o dva denní pochody a teď přišli i o jeden z nich. „Byla svedena nějaká bitva? Nebylo vojsko poraženo? Proč sem ustoupilo?“

Strážce se mé panice zasmál. „My jsme neustoupili. Jádro vojska pořád táboří u Ma’aratu.“ Ukázal k řadám stanů před sebou. „Ty sis myslel, že z armády Boží zůstalo jenom tohle? To jsou jenom osobní strážci knížat.“

„Knížat?“ Opět jsem pocítil naději. „Je tu hrabě Raymond?“

„Jsou tu všichni.“ Nevraživě se na mě podíval a prohlížel si naše šaty, poznamenané cestováním, a unavené obličeje. „Přišli sem na válečnou poradu, i když by se spíš slušelo označit to za jednání o příměří. Jsou tu všichni: hrabě Raymond, hrabě Flanderský, vévoda Normandie, Tankred, Bohemund…“ Odmlčel se, aby je spočítal na prstech. „A vévoda Godefroi.“

19

Jeden provensálský rytíř nás dovedl k vile s vysokými zdmi uprostřed města, kde u brány visela modrá korouhev Provence a bílá vlajka armády Boží. Aelfric čekal venku, zatímco malý kněz se zaječím pyskem nás provedl řadou strážených dveří až do široké síně hluboko v útrobách domu. Skvostné koberce, ležící tři až čtyři na sobě, pokrývaly podlahu a vroubily zdi, odkud vycházela trocha páry, pokud byly lampy umístěny příliš blízko k nim. Kouřící koš na uhlí zaplňoval místnost horkým dýmem a vzadu na osamoceném stolku se uprostřed pečlivě srovnaných svíček nacházel zlatý relikviář s úlomkem svatého kopí.

Kněz se zaječím pyskem nám pokynul, abychom zůstali u dveří, a popošel doprostřed místnosti, kde seděla v židli vedle koše na uhlí shrbená postava. I když měla přes sebe přehozenou hustou houni, i tak to vypadalo, že se pod ní chvěje. Kněz jí cosi zašeptal do ucha a pak nám ukázal, že můžeme přistoupit blíž.

Ať už se v měsících, kdy jsme byli pryč, přihodilo cokoli, rozhodně to nebylo laskavé k hraběti Raymondovi. Byl vždy nejstarším z knížat – myslel jsem, že je dvakrát starší než já –, ale nyní se na něm léta opravdu podepsala. Z elánu, který držel jeho vojsko pohromadě před Antiochií, nezbyla skoro ani stopa a z držení jeho těla se vytratila autorita. Vlasy šedivé jako železo mu zbělaly a jeho jediné oko bylo pořád napůl zavřené.

„Tak jste se vrátili z Egypta,“ zamumlal. „Myslel jsem, že jste tam zahynuli.“

Nikeforos se vůbec neobtěžoval nějakou úklonou. „Málem bylo po nás. Co se přihodilo za naší nepřítomnosti?“

„Bohemund zabral Antiochii.“ Tenhle výkřik se mu vydral z nitra, jako kdyby ho z něj vypáčily katovy nástroje. Nikeforos zachoval zdrženlivost.

„Já vím. Byli jsme tam přede dvěma dny.“

Hrabě se předklonil, takže se mu houně svezla z hrudi. „Pak tedy víš, co je třeba udělat. V Konstantinopoli jsem se uklonil před císařem jako před svým lenním pánem a složil mu slib věrnosti. Teď nastal čas, aby splnil svůj závazek a přišel mi na pomoc.“

„Císař ví, že jsi jeho nejbližší spojenec a nejvěrnější sluha.“ Nikeforos se přiměl, aby vypadal co nejchápavěji. „Ale nezapomínej, pane hrabě, že jsme se právě vrátili po čtyřech měsících nepřítomnosti. Je leccos, čemu nerozumíme. Tak například, proč ty a Bohemund a celá armáda Boží nestojí u bran Jeruzaléma.“

Hrabě Raymond se zakabonil, ale nařídil svým sluhům, aby nám přinesli stoličky a horké víno. Nikeforos však usrkl jenom trošičku.

„Za všechno může Bohemund,“ začal Raymond. „Všechno, čeho jsme od léta dosáhli – tedy vlastně jsme nedosáhli ničeho –, má na svědomí on. Bylo to bláznovství důvěřovat mu – člověku, který přišel, aniž mu sebemenší kus půdy říkal pane, člověku, jehož vydědil vlastní otec. Nikdy neměl v úmyslu jít do Jeruzaléma. Použil nás jako nástroj svých ambicí, a když teď má svou kořist, obrátil se proti nám.“ Raymond ukázal na zlacenou skříňku za sebou. „Dokonce zpochybňuje pravost relikvie svatého kopí.“

Nikeforos zabubnoval dvěma prsty o svou číši. „To není nic nového. Bohemund měl víc než půlku Antiochie už před naším odjezdem. Ty jsi ho měl odtamtud vylákat ven tím, že povedeš armádu dál na Jeruzalém.“

„Přesně tohle Bohemund chce!“ Raymond zabušil pěstí o dřevěné opěradlo židle. „Nic by mu neudělalo větší radost, než kdybych se teď vydal do Jeruzaléma. Viděl jsi přece, v jakém stavu je moje vojsko tady, a zbytek v Ma’aratu na tom není o nic líp. Saracéni by vojáky porubali, než bychom vůbec došli k pobřeží. Bohemund by si nerušeně a v bezpečí vysedával v Antiochii a tvůj císař by ztratil svého posledního spojence.“

Nikeforos sešpulil rty. „Co se stalo s Fokasem? Mým druhem, eunuchem? Měl tu přece zůstat, aby ti radil.“

„Moc platný mi nebyl. Sám si měl dát tuhle radu: odejít pryč. Mor ho skosil, jen co jsi odjel do Egypta.“

A co Anna a Sigurd? Zatoužil jsem po tom, abych se to ihned dozvěděl. Ale Nikeforos už pokračoval. „A vévoda Godefroi? Další knížata? Na čí straně stojí?“

„Cha! Bez biskupa Adhemara si každý hledí jen svých zájmů. Každý den vycházejí ven, aby oznámili, že nechtějí nic jiného než dorazit do Jeruzaléma. Pak zalezou do svých stanů, kde leda čichají vlastní prdy a snaží se uhádnout, jestli mají podporovat mě, nebo Bohemunda. Mně je šestašedesát, ale jsem tu jediný chlap, který má dost odvahy, aby mu vzdoroval. Dokud nepřijde císař.“

„Ne.“ Nikeforos vstal. „I kdybych mohl ihned císaře zpravit, mohl by přijít až v létě. Ty si nemůžeš dovolit čekat tak dlouho. Svádíš souboj s Bohemundem, jenže on má nohy pevně zaražené do skály Antiochie, kdežto tvoje trčí v bahně Ma’aratu. V téhle zkoušce sil nezvítězíš.“

„A co tedy mám podle tebe udělat?“ Raymondův vzdor byl ten tam a já jsem slyšel jenom zoufalého starce.

„Když na tebe někdo vší silou dotírá, je snazší připravit ho o rovnováhu tím, že uděláš krok dozadu než dopředu.“

„Ale ne když stojíš na kraji útesu.“ Jeho slova zanikla v návalu dávivého kašle. Otřel si ústa o houni a pokračoval. „Spousta hlasů mi říká totéž co ty. Vojáci navrhli, že mě prohlásí vůdcem celé armády, jestli je povedu do Jeruzaléma. To jsi věděl?“

„Co jsi na to řekl?“

„Přirozeně jsem to přijal. Skutečně povedu armádu Boží do Jeruzaléma, a dá-li Bůh, my ho zabereme pro Krista. Jakmile se Bohemund vzdá Antiochie.“

„Ty Antiochii nepotřebuješ,“ trval na svém Nikeforos. „To jen odvádí tvou pozornost.“

„Samozřejmě Antiochii nepotřebuju,“ zasyčel Raymond. „Ale zrovna tak není důvod, proč by ji měl mít Bohemund.“

Cosi mě napadlo. „Co říkají poutníci?“

Mohutným zástupům rolníků, kteří se kolem armády rojili jako mouchy, nikdy nešly odklady pod nos. Nebylo divu, vždyť se vinou okolků dočkali leda utrpení a hladovění. V Antiochii dovedlo zklamání četné z nich k tomu, že zpochybňovali autoritu knížat, a některé dokonce až ke kladení krajně nebezpečných otázek.

„Poutníci si mohou dovolit jednodušší pohled na tyhle záležitosti,“ řekl Raymond úsečně. „Žízní po Jeruzalému, ale mí kněží utišují jejich žízeň nápoji pokory a poslušnosti. A Petr Bartoloměj má velkou vládu nad jejich myšlenkami.“

„Ten vizionář? Týž Petr Bartoloměj, který našel svaté kopí?“ Opět jsem se podíval na relikviář v zářivém lesíku svíček.

Raymondovo jediné oko se na mě podezřívavě stočilo. Oba jsme věděli, že cesta Petra Bartoloměje ke svatosti byla klikatá. „Týž.“

„Věříš, že je schopen udržet poutníky v klidu?“

„Já mám v držení kopí a on mi je zavázán. A navíc, co vlastně rolníci vědí? Jsou samozřejmě nešťastní, jako jsou vždycky. Říkají, že jsme měli Jeruzalém dobýt už před měsíci a že naše veškeré hádky jsou leda nicotnosti. Ale jsou to stejní prosťáčci, kteří se domnívali, že je Bůh obdaří nezranitelným štítem proti tureckým šípům. Až uvidím, jak se od nich odrážejí kopí a šípy jako oblázky, pak jim dovolím, aby mi nadiktovali strategii.“

„A co když ti nedovolí čekat tak dlouho?“

Nikeforos na mě upřel podivný pohled – popudilo ho, že jsem se do věci vložil, ale také ho zaujalo, kam má otázka směřuje. Nespustil jsem oči z Raymonda, který rozhněvaně napůl vstal ze židle.

„Budu čekat, jak dlouho uznám za vhodné, a bude-li to nutné, dokud poslední rolník neshnije v bahně. Já jsem pán třinácti hrabství, jemuž vzdávají čest papežové, a právoplatný velitel armády Boží. Až Bohemund spustí své prapory z Antiochie, odevzdá klíče od citadely a vytáhne se svým vojskem, pak se k němu přidáme na cestě do Jeruzaléma. Do té doby budu sedět tady a dusit ho.“

„To, jak se upíná na Bohemunda, bude jeho zkáza,“ pravil Nikeforos temně, když jsme odešli pryč. V jedné postranní uličce se jakési dvě ženské rvaly o něco, co vypadalo jako psí noha. Jedna držela tlapu, zatímco druhá tahala za zadek – hubené tváře oběma úsilím zbrunátněly. Žena tlapu pustila, takže se její sokyně svalila dozadu do bláta, kde zaječela vítězný výkřik, který se ale proměnil v kňučení, když ji ta první překročila a kořist jí uzmula.

„Záleží na tom?“ Mně záleželo jedině na tom, jestli teď najdu Annu a Sigurda a jestli pak odjedu domů. Ať se ostatní lidé přou o Jeruzalém, jak chtějí, i když jsem pochyboval, že ho někdy spatří.

Nikeforos na ulici zastavil a otočil se, aby se na mě podíval. „Samozřejmě na tom záleží. Nic se nezměnilo, jenom to, že musíme pracovat ještě usilovněji na tom, abychom Bohemunda vypudili z Antiochie. A hrabě Raymond, Kristus nám pomáhej, je naše poslední naděje, že to někdo udělá.“

Očima jsem přelétl po ulici, až k té ženské, co se pořád válela v bahně a bědovala nad ztraceným kusem žvance, a na houf zubožených provensálských vojáků, kteří opatrně našlapovali vzhůru po svahu. Jeden neměl boty a dva další neměli zbraně. Ukázal jsem na ně.

„To si myslíš, že se zmocníme Antiochie s takovými?“

„Jistěže ne.“ Nikeforos se nevrle odvrátil a pokračoval. „Slyšel jsi, co jsem řekl hraběti? Musíme Bohemunda vylákat ven z Antiochie.“

„Jak?“

„Tím, že vytáhneme na Jeruzalém.“

Rozběhl jsem se za Nikeforem a zastavil jsem se až před ním, takže jsem mu zahradil cestu. „Jeruzalém je mýtus, lež, kterou si vymysleli kněží a ohlupují jí rolníky.“ Uvědomil jsem si, že křičím, že si kolemjdoucí měří podezřívavými zraky toho vzteklého Řeka, co huláká jakýmsi cizím jazykem. Bylo mi to jedno. „Tahle armáda tady zahyne. Ani jeden muž neuvidí Jeruzalém, a i kdyby se to někomu podařilo, jediná věc se tím nevyřeší.“

Nikeforos se zahleděl studenýma očima do mých zraků. Když vydechoval, mezi námi se utvářely a zase rozptylovaly obláčky páry.

„Muž, který dobude Jeruzalém, se stane legendou přetrvávající celé věky, hrdinou, jenž se může měřit s Caesarem a Alexandrem. Jeho moc a autorita budou bezmezné.“

„Dost mocný, aby se vypořádal s Bohemundem?“

Nikeforos ze sebe vymáčkl krutý smích, který jsem slyšel tak často. „Dost mocný, aby Bohemund nedopustil, aby se jím stal kdokoli jiný než on sám. Jestli uvidí Raymonda, jak se chystá dobýt Jeruzalém, sedře kůži ze svého koně, aby tam byl první.“

„Ale jestli Jeruzalém uchvátí Bohemund, jeho moc se zmnohonásobí.“

Nikeforos pokrčil rameny. „Co na tom záleží? Bude pryč z Antiochie. O nic jiného císaři nejde.“ Naklonil se blíž, až mi skoro šeptal do ucha. „Ano, Jeruzalém je mýtus pro rolníky. Ale je to také mýtus, který pohání krále a knížata, mýtus, který ponouká muže, aby usilovali o velikost i pošetilosti. Tahle armáda do Jeruzaléma dorazí. Ty i já budeme usilovat o to, aby se to stalo, i kdybychom měli hraběte Raymonda nést sami každou míli.“

Z hor zaskučel dolů poryv větru a divoce kolem nás rozvířil sněhové vločky. Na poli vedle nás se stan uvolnil z upínacích lan a vzdouval se vzhůru, takže připomínal chňapající dravé čelisti. Lidé pobíhali kolem ve světle ohně, aby ho přidrželi dole. Nikeforos si mnul ruce, aby si je zahřál.

„Ale doufejme, že tak daleko to nedospěje. Pokud se nám podaří přesvědčit jiné, aby odvedli naši práci za nás, tak ne.“

Teď sněžilo ještě hustěji a vločky se ve stříbrném měsíčním svitu snášely dolů jako prach. Svět se uzavřel: ozýval se jediný zvuk – slabý praskot sněhu, jak nám na zemi povoloval pod botami. Netušil jsem, kam jdeme, a ani jsem se na to neptal. Jak dlouho už jsem šel? Kdysi jsem kráčel přes pláně a stepi Anatolie v císařově vojsku, pak jsem chodil po ulicích královny měst, od kanálů a chudinských čtvrtí až k císařským palácům, kde jsem pátral po zlu a až příliš často jsem je nacházel. Plahočil jsem se po horách, branami Antiochie a až do pouští Egypta. Sníh mi dopadal na obličej, tál a stékal mi po tvářích jako slzy. Přede mnou, vždy o dva kroky napřed, pokračoval v chůzi Nikeforos. Sníh mu zaplnil záhyby pláště a na ramenou utvořil pavoučí bílé čáry jako jizvy. Neřekl mi ani slovo, dokonce se ani neotočil, aby se ujistil, že jsem s ním. Byl jsem jakýsi přízrak, který nikdo nevidí ani neslyší a jenž se kradmo plouží ve šlépějích velkých mužů.

Minuli jsme třesoucí se hlídky a přišli k dalšímu poli, kde porůznu roztroušené ohně vypálily díry do sněhové pokrývky. Uprostřed, vedle největšího ohně, stál stan tak bílý, že vynikal i na pozadí okolního sněhu. Z kopí vedle něho visel prapor zdobený pěticí červených křížů – pěti ran Kristových.

Zastavil jsem se, jako by mě ustavičný příval sněhu nakonec zmohl a proměnil mi duši v led. Najednou nebyl dým z ohně kouřem z dříví hořícího jednoho zimního večera, nýbrž dýmem doutnajících rozvalin a spáleného lidského masa. Když ve stromech zaskučel vítr, zdálo se, že přináší Pakradův křik celou cestu až od vrcholu hory u Ravendanu.

„To – to je prapor vévody Godefroie!“

Nikeforos se zastavil a ohlédl se. Za ním jsem uviděl strážce u dveří stanu, jak se chystá nás oslovit, ale to, že jsme se najednou zarazili, ho vyvedlo z míry. „Samozřejmě to je prapor vévody Godefroie. Kdo jiný nám teď může pomoct?“ Nikeforos se zamračil a cosi lovil z paměti. „Teď buď zticha. Jestli si chceš uchovat naději, že ještě uvidíš Konstantinopol, svá obvinění neopakuj.“

Ve vesnici by hrabata a vévodové bezpochyby hodovali na pečeném kanci s horkým vínem a medovými koláči. Zato tady jsme si připadali jako v mnišské cele. Podlahu nehalily žádné koberce ani pokrývky, jenom tenká látka, na níž bylo znát vtlačení každého kamínku a hrbolku pod ní. Jediným znakem pohodlí byl malý koš na uhlí v rohu, i když nevydával dost tepla ani na to, aby roztál sníh, jenž svou vahou prověsil strop z celtoviny. Jinak bylo jediným zařízením několik stoliček, stůl, který snad byl na svých nohách tažen celou cestu až z Lotrinska, a zaprášená kniha ležící otevřená na čtenářském pultíku.

Nikeforos si pohrdavě prohlížel prostředí, které nás obklopovalo. „To je vévoda Lotrinska takový žebrák?“

Ještě že promluvil řecky, protože právě v tom okamžiku se roztáhl jeden ze závěsů a do místnosti vešel mohutným krokem vévoda Godefroi. Upřel jsem na něj pronikavý pohled, neboť navzdory Nikeforovu varování jsem nebyl schopen zakrýt zášť. Vévoda se moc nezměnil: větrem ošlehaná tvář, která jako by nikdy neztrácela podrážděný výraz, zavalitá ramena, jež by se hodila spíš k nějakému oráči než vévodovi, bleděmodré oči. Pokusil jsem se vybavit si, jak stál nad zajatci u Ravendanu a sledoval své pochopy, jak jim vypalují oči, ale i když mě ta vzpomínka pálila, její detaily byly zamžené.

Podíval se na Nikefora. „Vítej,“ pravil zdvořile. Zavřel knihu na pultíku a přikryl ji látkou. „Neočekával jsem, že budu hostit vyslance tvého postavení o tomto mrazivém večeru. Jinak bych podnikl přípravy. Za dané situace ti mohu nabídnout jen spartánské pohodlí, které slouží i mně.“

Sluha, který oznámil náš příchod, se zřejmě ani neobtěžoval zmínit se o mé maličkosti – proč by to taky dělal? – a vévodův vznešený pohled byl zvyklý přehlížet sloužící v pozadí. A tak jeho oči zabloudily ke mně, až když jsem spustil při překladu jeho zdravice. Byl jsem na něj připravený: hlas mi vůbec nezakolísal, jeho pohled jsem vydržel a sledoval jsem s divou radostí, jak se lekl, když si uvědomil, kdo vlastně jsem. Ani on, muž školený v úskocích a dvorských intrikách, neuměl zakrýt svůj úlek. Na vteřinu maska spadla: z tváře se mu vytratila barva a oči se mu v panice rozšířily. Ale než jsem celou zdravici přeložil, už se vzpamatoval.

Nikeforos stál přede mnou, proto neviděl můj výraz. „Řekni mu, že jsem vděčný, že mě přijal tak pozdě a bez ohlášení.“

Zopakoval jsem to ve francké řeči. „Bezpochyby jsi neočekával, že nás uvidíš.“

„Byli jste pryč tak dlouho, až jsem se bál, že jste mrtví.“

„Jak vidíš, já jsem přežil.“

Dva sluhové přitáhli koš na oheň do středu místnosti a přinesli židle pro Nikefora a vévodu Godefroie a dřevěnou stoličku pro mě. Třebaže vévoda navenek zachovával klid, viděl jsem nejistotu v jeho očích, jež těkaly mezi mnou a Nikeforem, jako by vyhodnocovaly, z koho pramení větší hrozba. Uvědomil jsem si, že mě u kláštera vůbec neviděl. Netušil, kolik toho vím ani zda jsem poznal jeho roli, a to ho hnětlo. Aspoň v tom jsem měl výhodu.

Na Nikefora se neupřímně, nuceně usmál. „Co přivádí vyslance Byzance do mého stanu v tak smutné noci?“

„Totéž, co přivádí všechna knížata do tohoto opuštěného města.“

„Válečná porada?“ Zasmál se. „Jestli jsi přišel, abys mě přesvědčil, že se mám postavit na stranu hraběte Raymonda, to sis mohl tuhle mrazivou cestu ušetřit. O to, kdo vládne Antiochii, se nezajímám.“

„Složil jsi přísahu, že císaři vrátíš jeho země.“

Godefroiův obličej se při tom připomenutí zaškaredil. Strávil dlouhé měsíce snahou vyhnout se složení té přísahy a musel k ní být donucen, až když mu byl takříkajíc přiložen meč ke krku. Napadlo mě, jestli jeho krádež císařova prstenu neměla znamenat pomstu této porážky. „Totéž odpřisáhl Bohemund. Jestli nedodržel své slovo, je to věc jeho duše a svědomí. Ne mojí.“

„Samozřejmě,“ řekl Nikeforos klidně. „Otázka Antiochie není to hlavní, jde o podružnou věc. Jak říkáš, netýká se tě.“

„Ne.“

„Týká se hraběte Raymonda a Bohemunda. Ale zatímco oni spolu zápasí a snaží se jeden druhého zardousit, my všichni zapadáme do bahna.“

„To jsi vážil dalekou cestu o zimní noci, jen abys mi sdělil tohle?“

„Antiochie nestojí za to, aby kvůli ní byla prohrána tahle válka. Zatímco jste v létě a na podzim mrhali časem, fátimovský vezír vytáhl na Jeruzalém a dobyl ho. Měl už šest měsíců na to, aby vyspravil jeho opevnění a plně ho osadil svými muži. Jestli budeme čekat dalších šest měsíců, udělá z něj mezitím nedobytnou pevnost.“

Godefroi se předklonil a rozdmýchal uhlí pohrabáčem, který pak oklepal o okraj koše na oheň, aby z něj setřepal popel. Zamrazilo mě: ihned se mi vybavily vzpomínky na Tankreda a žhavé železo na oslepení a pak mě napadlo, jestli to Godefroi neudělal naschvál, aby mě dráždil. Vrhl jsem na něj zkoumavý pohled, ale z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst.

„Šest měsíců nebo šest let nebo šest tisíc let, na tom nezáleží. Chalífa nemůže Jeruzalém přeměnit v nedobytnou pevnost. Jeruzalém je město živoucího Boha. On nám ho vydá, až sám určí čas.“

„Jenom jestli se až k němu dostaneme.“

„My se k němu dostaneme,“ řekl Godefroi sveřepě. Na chviličku se odmlčel. „Znáš císaře Charlemagne?“ Zjevně si všiml, jak mě popletlo to barbarské jméno, protože dodal: „Císaře Karla Velikého. Vím, že Řekové tenhle titul neuznávají, ale byl to císař Západu dávno poté, co jste se vzdali svého práva na něj. Byl to můj předek.“

Se slavnostním výrazem rozevřel pěst a otočil ji dolů. Na čtvrtém prstu nosil těžký prsten, na němž se vyjímal černý kámen, jehož zlato bylo ohlazeno a jeho matnost svědčila o pradávném původu. Opět mě napadlo, jestli mě zkouší tím, že u mě vyvolává vzpomínky na jiný prsten. „Tohle je Charlemagnův prsten.“

Nikeforos učinil hlavou uctivou úklonu. „Znal jsem tvou pověst, vévodo Godefroi – dávno předtím, než jsme se seznámili –, ale připouštím, že jsem netušil, jaké dávné předky máš.“

Godefroi se samolibě usmál. „To bylo už před staletími. Po jeho smrti se neobjevil žádný živoucí muž, který by měl i polovinu jeho autority a schopností. Říši, které vládl sám, odkázal svým třem synům, kteří si ji dále dělili mezi sebe a své dědice, až z ní nakonec nezbylo nic než mé vlastní vévodství Lotrinska. Ale to jsou dějiny. Za svého života vykonal císař Charlemagne svou vlastní pouť do Jeruzaléma. Právě odtamtud vzal prapor s pěticí ran, který jsi viděl venku. A právě proto,“ uzavřel, „nemusíš zpochybňovat mé horlivé úsilí spatřit Jeruzalém. Nikdy nepovládnu říši svých předků. Netoužím po tom a pochybuji, že by se mi to podařilo. Tehdy byl buď svět menší, nebo lidé větší. Ale aspoň v téhle malé věci mohu jít jeho příkladem a uctít jeho památku.“

Godefroi se na stoličce předklonil s očima přivřenýma – snad mu vytanuly na mysli skvělé činy jeho předka. Nikeforos k sobě přitiskl prsty.

„Můj pán císař nikdy nepochyboval o tvé horlivosti ani o tvé víře. Naopak spoléhal na to, že povedeš toto tažení vpřed, když věděl, že ostatní muži zakolísají. Právě proto –“

Godefroi zvedl ruku. Světlo lampy se zalesklo, když dopadlo na kroužek jeho prstenu. „Až vytáhnu na Jeruzalém, stane se to z mé vlastní vůle a touhy, nikoli pod nátlakem jakéhokoli muže, ať již Normana, Provensálce nebo Řeka.“

„A co jednota armády Boží?“

„A co jednota armády Boží? Kdyby něco takového existovalo, nebyl bys tu teď. Až nějaká bude, s radostí s tou armádou půjdu, kam uzná za vhodné jít. Ale nepadnu na kolena a nebudu žadonit. Až Bůh určí daný čas, armáda učiní, co On žádá.“

Jeho tón byl uměřený a slova pečlivě vybíraná, ale nebylo možné nerozpoznat neotřesitelnou pýchu za nimi. Vstal a totéž učinil Nikeforos a já.

„Děkuji ti, že jsi přišel se mnou promluvit,“ řekl Godefroi se stejnou náležitou zdvořilostí, kterou projevil, když jsme přišli. „Kdybychom všichni spolu mluvili častěji, leccos by se nám dařilo lépe.“

„Pak doufám, že zítřek přinese shodu.“

Nikeforos se opět uklonil, a už byl na odchodu, když Godefroi řekl: „Řekl jsi, že jsi byl v Egyptě, u chalífova dvora. Neslyšel jsi tam něco o mém leníkovi, Achardovi z Tournai? Odcestoval tam před devíti měsíci jako člen našeho poselstva, ale od léta jsem o něm nic neslyšel.“

Nikeforos se překvapeně zarazil a pak se pokřižoval. „Zatímco jsme byli v Egyptě, chalífa se obrátil proti všem křesťanům u svého dvora a pokusil se nás zabít. Hrstka z nás unikla, ale Achard ne. Utopil se v Nilu, zatímco jsme bojovali s chalífovými strážci.“

Godefroi sklopil zrak. „U řek babylonských, tam jsme sedávali s pláčem. Vzal na sebe riziko, ale já budu pro jeho ztrátu truchlit. Byl to dobrý člověk a horlivý sloužící.“

„Srdnatě se bil až do konce.“ Nikeforos, tolik zběhlý ve sladkých větičkách a hladkých lžích diplomacie, teď působil nečekaně falešně, když měl mluvit o smrti člověka.

„To rád slyším.“

Godefroi udělal hlavou úklonu na znamení, že jsme propuštěni, a my jsme vyšli ze stanu. Ušli jsme sotva šest kroků, když přichvátal sluha a zavolal: „Zapomněl sis plášť, Demetrie Askiate.“

Sáhl jsem si na ramena, kde jsem nahmatal hustou vlnu svého pláště, sepnutého tam, kde měl být. Nikeforos pozvedl obočí, ale nic neřekl.

„Měl bych si pro něj radši jít.“

Každý sval v těle jsem měl napjatý, když jsem znovu vcházel do vévodovy místnosti. Řekl jsem si, že když venku čeká Nikeforos a nedaleko táboří polovina franckého vojska, neublíží mi. Přesto jsem se neubránil zamrazení, když jsem uviděl, jak stojí nad košem se žhavým uhlím a rozhrabává ho. Kolik hodin jsem strávil během našeho zajetí v Egyptě přemítáním nad jeho zrádností a hloubáním nad svou pomstou? Ale když jsem mu teď stanul tváří v tvář, nemohl jsem se ho ani dotknout.

„Opravdu jsem tu zapomněl plášť?“ zeptal jsem se.

„Tys už měl být po smrti.“

„Díky Boží milosti jsme Egypťanům unikli.“

„Já jsem nemluvil o Egypťanech.“ Provrtával mě dlouhým, pátravým pohledem. „Nevím, jak jsi přežil ani co ses dozvěděl, ale jestli proti mně cekneš jediné slovo, postarám se o to, že zatoužíš po tom, abys býval zahynul v plamenech u Ravendanu.“

Mlčky jsem na něj upřel pohled ryzí nenávisti.

„Přece si ze mě nechceš udělat nepřítele,“ varoval mě.

„Tím jsem nikdy nebyl.“

Udeřil pohrabáčem o okraj koše s ohněm. Ozval se ponurý, dutý třesk. „Tys měl něco, co jsem potřeboval. Když už to teď mám, není důvod, abychom byli nepřátelé.“ Píchnul pohrabáčem ke mně a já jsem couvl. „Jdi domů, Demetrie Askiate. Jdi domů ke své rodině. Zanechej tady věci, které se tě netýkají. Jestli tu zůstaneš, nic dobrého z toho nevzejde.“

Svěsil hlavu, aby mi dal najevo, že jsem propuštěn, a já šel. Vrhl jsem na něj ještě jeden pohled: uviděl jsem, jak si to rázuje po místnosti a prsty zháší svíčky.

20

Nazítří ráno se sešla knížata. Bylo to naposledy, kdy všechna usedla pod stejnou střechou, i když to tehdy ještě nikdo z nás netušil. Při zpětném pohledu jsme si mohli uvědomit, že už tehdy se objevila znamení toho, co má nastat, ale onoho oslnivě jasného rána to vypadalo, že máme právem důvod k naději. Bouřka se přehnala, ranní slunce zbarvilo dozlatova kypré sněhové závěje a ze stromů visely perličky ledu jako bobulky.

Frankové přicházeli jeden za druhým do středu vesnice, kam se ubírali sněhem až po kolena. Měli zakázáno přicházet na válečnou poradu se zbraněmi, ale to si vynahradili tím, že s sebou brali spoustu svých rytířů, kteří postávali v hloučcích kolem návsi a nevraživě si měřili své soky.

„Knížatům by měli povolit meče, ale zakázat jim jejich stoupence,“ řekl Aelfric. „To bychom byli bezpečnější.“

„Ale jestli dojde na rvačku, aspoň nebudou mít nic nebezpečnějšího než sněhové koule.“

Jasné ráno netrvalo dlouho. Objevily se mraky, které nám zchladily náladu, a boty vojáků brzy rozčvachtaly sníh v šedohnědou břečku. Pořád jsme čekali se zraky upřenými na západní silnici. Bohemund nepřišel. Knížata se shlukla kolem okrajů návsi, kde se svými muži probírala, co to asi znamená. Zdálo se, že jenom Raymondovi, postávajícímu před kostelními dveřmi se strážci po boku, nepřítomnost jeho soka nevadí.

Po půlhodině přešel Raymond doprostřed návsi a přivolal k sobě knížata. Já jsem doprovodil Nikefora, abych mu tlumočil, kdežto ostatní přišli sami. Všechny halilo několik vrstev hustých kožešin, takže vypadali dvojnásob širocí, a funěli jeden na druhého jako smečka vlků ve sněhu.

„Kde je Bohemund?“ zeptal se vévoda Normandie. Byl to zavalitý muž, který se zapsal do povědomí všech tím, že při nejtvrdším boji se obvykle kamsi vytratil. Teď mu tvář zbrázdily obavy.

„Co na tom záleží?“ Raymondovo jediné oko přelétlo shromážděné. „Jsem příliš starý na to, abych musel v téhle zimě čekat na nějakého normanského spratka.“

„Bez Bohemunda není o čem jednat.“

Pod vousem šedivým jako železo Raymondova tvář zbrunátněla hněvem. „Copak závisíme na jediném člověku? Jsme snad jako děti bez Bohemundovy ruky, aby nás vodila? Biskup Adhemar, odpočívej jeho duše v pokoji, kázal, že jediným velitelem armády Boží je Bůh sám. Nemyslím, že tohle zahrnuje Bohemunda, ovšem pokud ke svým titulům, jež si přisvojil, nepřipojil božský původ.“

Několik knížat se zatvářilo rozpačitě, když zaslechli takový bezbožný výrok. Tankred se jenom zasmál a nahlas zabručel: „Něco takového bych vedle svého strýce neřekl.“

Svou poznámkou si vysloužil nevraživý pohled vévody Godefroie a překvapené pohledy ostatních. Tankred se tím nedal vyvést z míry a pokračoval: „Souhlasím s hrabětem Raymondem. Jestli si můj strýc přál přijít, už by tady byl. Nechtěl by přece, abychom jenom kvůli němu ztráceli čas. Ví, že naše věc je větší než kterýkoli jedinec.“ Koutky rtů se mu zkřivily úsměvem. „Dokonce než on.“

„Pak je rozhodnuto.“ Raymond se otočil a rázně vykročil ke kostelu, aniž se ohlédl. Ostatní váhali a nerozhodně se dívali jeden na druhého. Nikdo nenásledoval Raymonda, dokud se neocitl za polovinou cesty přes náves jako pyšná a osamocená postava ve špinavém sněhu. Potom, jako houf nezvedených děcek, se přece jen vydali do kostela.

Kdysi, během těžkých zkoušek u Antiochie, bývaly válečné porady knížat běžnou záležitostí, kde se probíraly podrobné otázky a péče o armádu. Za oněch drsných časů stačila kratičká modlitbička biskupa Adhemara, aby bylo takové akci požehnáno, a jedinými účastníky byla knížata a jejich nejbližší rádci. Nyní řídil biskup řádnou mši v latině, zatímco se v kostele tísnili stoupenci všech knížat. Když skončila bohoslužba, uprostřed kostela byl uvolněn prostor a dav zatlačili nazpět čtveřicí lavic postavených do čtverce. V jeho středu ležel na mramorovém podstavci zlatý relikviář obsahující úlomek svatého kopí. Všiml jsem si, že mnohá knížata odmítla podívat se na něj, když si sedala, jevila neklid před zraky shromážděných a upřeně hleděla do prázdného prostoru, kde měl být Bohemund. Zaujal jsem místo za Nikeforem a pak jsem mu do ucha šeptal vše řečené.

Biskup, jehož jsem neznal, ale podle řeči se dalo soudit, že je Provensálec, začal dlouhým, poněkud nesouvislým projevem, v němž velebil přeslavné činy, jež byly dílem Franků. Copak nesvedli čtyři velké bitvy proti bezbožným Saracénům a – s Boží pomocí – nezvítězili pokaždé? Copak nedobyli pevnostní město Antiochii, o němž se všichni lidé domnívali, že je nedobytné, a pak je nehájili proti nejmocnější armádě Ismaelitů, jakou kdy svět viděl? Copak Bůh nevykonal zázraky – pravé zázraky –, aby ukázal, komu věnuje Svou přízeň?

Nebyla to právě uchvacující řeč. Po pěti minutách mi dal Nikeforos najevo, že už mu tlumočit nemusím. Biskup ve svém kázání střídal výstřední nadsázky s nezáživnými výklady a příliš dlouho ulpíval na událostech, které byly dobře známé každému přítomnému, a proto to vypadalo, že i nejúžasnější výkony byly čímsi nudným a banálním. Kdykoli se biskup zmínil o Antiochii, Raymondovi zaškubala hlava nevolí, a když se dovolával svatého kopí jako vyvrcholení svých vývodů, několik knížat se otevřeně zašklebilo. V natěsnaném prostoru kolem nás jsem slyšel zívání a mručení.

Nudu v kostele roztříštila rána jako hrom na vnější dveře, jež nešťastného biskupa umlčela. Dvojkřídlé dveře se otevřely dovnitř, jako kdyby je zprudka rozrazily čísi obří ruce, a do ponuré síně vpadlo oslnivé světlo. Na pozadí jeho záře se rýsovala obrovitá postava Bohemunda, sedícího uprostřed dveří na bělouši. I na shromáždění rytířů ostřílených četnými boji několik mužů strachem vykřiklo.

Bohemund pobídl vpřed do kostela svého koně. Lomoz jeho kopyt duněl od dlážděných kamenů až ke kupoli nahoře. Všechna knížata byla na nohou a upínala vytřeštěné zraky na příchozího. Ten popojel ke kněžišti, pak se vyhoupl ze sedla, hodil uzdu do rukou jakémusi užaslému divákovi a rázným krokem prošel davem. Ten se před ním otevíral jako dobře promazané dveře. Žilkovaná červená kůže na jeho tváři teď byla popelavě bledá, jak se na ní projevilo vzrušení a pozornost davu, zatímco koutky úst poškubával potměšilý úsměv. Z ramen mu povlával krvavě rudý plášť a tam, kde se mu na hrudi rozděloval, probleskoval plát postříbřeného pancíře.

Hrabě Raymond vstal a postavil se proti Bohemundovi napříč volným prostranstvím – byli jako dva medvědi v aréně. Starcova hruď se pod kožešinovým pláštěm zvedala a klesala a tvář mu planula hněvem.

„Bohemunde!“ Strohými slabikami vyplivl jeho jméno. „Jsi teď tak vznešený, že na tebe musí čekat i sám Bůh?“

Bohemund pokrčil rameny. Pod pláštěm se mu vlnily kroužky brnění jako hadí šupiny. „Jestli jsem tuto radu urazil, je mi to líto. Opravdu. Při svém spěchu, abych tu už byl, jsem schvátil koně a musel jsem vyhledat jiného.“

Hrabě Raymond se podíval zkoumavě na koně, který pořád stál poslušně u dveří. Byl to válečný kůň, bílý hřebec, který předtím odvezl Bohemunda do každé bitvy, kterou jsme svedli. Ve sněhu a ledu, který pokrýval zem, by na něm neujel víc než padesát kroků.

Vévoda Godefroi povstal a rozpřáhl ruce, aby překlenul propast mezi oběma protivníky. „Jsme vděční, že jsi přišel. Budeme potřebovat svou celou sílu, jestli máme obstát při zkouškách, které nám Bůh uloží.“

Raymond vypadal, jako by vzteky nejraději popadl vévodu Godefroie a mrštil jím po Bohemundovi. Ale potlačil hněv a opět usedl na lavici. Totéž učinili Godefroi a Bohemund. Ten se posadil na opačnou stranu čtverce naproti Raymondovi. Když si urovnal a uhladil záhyby pláště za sebou, obrátil se s posměšným zábleskem v očích na biskupa.

„Omluv mě, prosím, Milosti. Myslím, že tě můj pozdní příchod asi přerušil.“

Biskup otevřel dokořán ústa, hlava mu škubla dopředu jako někomu, kdo si chce odkašlat, ale nevydal ze sebe ani hlásku.

„Biskup nám připomínal naši svatou povinnost táhnout na Jeruzalém,“ řekl Godefroi.

Bohemund se zatvářil zmateně. „Copak ji někdo z nás zapomněl?“ Pohledem sjel hraběte Raymonda, který se vsedě rozhořčeně napřímil.

„Já jsem svou povinnost nezapomněl. Já jsem nestrávil posledních šest měsíců vysedáváním v Antiochii.“

„Jenom proto, že tě odtamtud moji lidé vypudili.“

Okolní přítomní užasle vzhlédli, když Bohemund takto nevkusně zažertoval, a nesouhlasně zamručeli jako diváci v hipodromu. V záplavě nevraživých výkřiků jsem zaslechl i smích a několik mužů zakdákalo jako slepice. Nemohli to být Bohemundovi rytíři, protože ten s sebou žádné nepřivedl.

„Tobě Antiochie nepatří,“ vyštěkl Raymond, rozezlený tím hlukem.

„Tak si pro ni přijď, jestli ji chceš. Budu na tebe připravený.“ Bohemund poklepal pěstí o pas, kde obvykle míval meč. „Ale nepřišel jsem sem bavit se o Antiochii. Myslel jsem, že naším tématem je Jeruzalém. Možná na to hrabě Raymond zapomněl.“

„Antiochie a Jeruzalém jsou nerozlučné.“ Hrabě Flanderský, jeden z níže postavených knížat, vyslovil, co všichni věděli. „Jestli nejsme schopni dohodnout se na tom, jak odejít z Antiochie, má sotva cenu probírat, jak dorazit do Jeruzaléma.“

Nešťastný biskup, na něhož už skoro nikdo nebral zřetel, vstal. Raymond byl rychlejší.

„Nač máme chodit kolem horké kaše? Hrabě Flanderský má pravdu. Bohemund drží Antiochii v rozporu s našimi přísahami císaři a všemi našimi nároky. Jestli nám ji nevydá, zůstaneme tady, dokud ho k tomu nedonutíme.“

„Nemluv tak samozřejmě za ostatní muže,“ napomenul ho Godefroi. „Já jsem Antiochii obléhal osm měsíců a vedl jsem své lidi v bitvě proti Kerboghovi. Právem dobyvatele mám na Antiochii úplně stejný nárok jako kdokoli jiný. Ale vzdávám se ho. Radši se budu modlit deset minut v chrámu Božího hrobu než mít celý život veškeré kraje a bohatství Antiochie. Kdo ještě může říct totéž?“

Jeho výzva se na okamžik rozezvučela ve ztichlém kostele. Tvář vévody Godefroie planula spravedlivým zápalem, když se rozhlížel po svých protějšcích, a potom se jeho pohled stočil vpravo od něj, kde seděl Tankred.

Tankred pokrčil rameny. „Já nemám na Antiochii žádný nárok.“

Knížata jeden po druhém opakovala toto prohlášení – někteří lehce a bezstarostně, kdežto jiní, většinou ti, kdo bojovali při obléhání nejudatněji, se zřejmým zdráháním. Nakonec bylo na Raymondovi a Bohemundovi, aby ještě promluvili. Godefroi se podíval na Raymonda.

„My všichni jsme právě učinili závazek. Ve jménu Krista a jednoty armády Boží, připojíte se k nám?“

Raymond vysunul bradu. „Jestli se svého nároku vzdá Bohemund.“

Všechny zraky se stočily na Bohemunda. Ten povzdechl.

„Nikdo nepochybuje o zbožnosti vévody Godefroie. Ale ten se snadno vzdává něčeho, co nemá. Mně patří Antiochie právem dobyvatele i podle skutečnosti. Já se jí nevzdám.“

„Pak tu zůstanu, dokud to neuděláš.“

Tři oči – dvě sálající hněvem, zbylé tvrdé jako železo – na sebe zíraly. Relikviář s kopím se blyštěl na podstavci mezi nimi, zatímco všude kolem se ozývalo zklamané mručení. Zdálo se, že většinou se obrací proti hraběti Raymondovi. Bohemund si zjevně myslel totéž, protože když si opět sednul, tento zvuk vyloudil na jeho rtech krutý úsměv. Raymond zůstal stát a třásl se jako dub při prvním tnutí lesníkovy sekery.

„Za tohle tě stihne odplata,“ varoval Bohemunda. „Ty jsi zloděj, Bohemunde. Dokonce i tvůj proklatý otec to věděl, když tě vydědil. Ale plody svého zločinu si užívat nebudeš.“

Bohemundův obličej se zbarvil do karmínova jako jeho plášť, a třebaže mu na tváři zůstal úsměv, všiml jsem si, že ohnuté prsty bezděčně sevřel v pěst. Ani poté, co se povznesl z ničeho a stal se pánem Antiochie a prvním mezi knížaty, nemohl odpustit otci, který ho vydědil ve prospěch mladšího nevlastního bratra z druhého manželství. Ale nic neřekl.

Godefroi vstal. V šedivém světle kostela byly potemnělé obličeje knížat rozrušené – všechny až na Bohemundův, jenž jako by žhnul bezuzdnou energií. „Přišli jsme sem, abychom uzavřeli mír, ne abychom rozpoutali válku. Nepřemohla nás přehnaná uspokojenost, když jsme porazili Kerboghu? Vždyť nás obklopují nepřátelé ze všech stran. Jestli budeš pokračovat ve svém sporu s Bohemundem, hrabě Raymonde, my všichni zahyneme.“

„Vy všichni ne,“ řekl Bohemund. „Jenom ti, kdo budou bojovat proti mně.“

„Jeruzalém,“ zapištěl biskup. „Upínejte svou mysl na Jeruzalém. Tam přece musíme jít.“

„Až tady dokončíme, co musíme.“

Biskup dupl nohou, i když to nebylo v rostoucím hluku slyšet. Vypadalo to, že má na krajíčku, jako kdyby se nemohl smířit se svou nemohoucností. „Jménem Kristovým, vyzývám vás, urovnejte své hádky a –“

„Já půjdu do Jeruzaléma.“ Bohemundův hlas přehlušil rámus a ztišil ho. „Složil jsem přísahu, že dobudu Svaté město, nebo zemřu, a já ji splním.“

Biskup na něj upřel pohled plný naděje. Raymondova tvář potemněla podezřením.

„Ale žádné vojsko netáhne v lednu. Podívejte se ven.“ Ukázal kostelními dveřmi – od jeho vstupu nikdo nepomyslel na to, že by se měly zavřít. „Copak může nějaká armáda táhnout v tomhle? Počkejme do března, až do jara příštího roku. Až země roztaje a bude s to nás živit, pak vytáhneme na Jeruzalém. Já sám tam armádu povedu.“

„Cha!“ Raymond došel rázným krokem do středu čtverce z lavic, otočil se a přejížděl pohledem jednoho muže po druhém. Zvedl relikviář z podstavce a přitiskl ho k hrudi. „Tuto velikou pouť kázal uspořádat provensálský papež, největšími nebezpečími nás provedl provensálský biskup a tento svatý ostatek našel provensálský poutník. Armádu proto povede do Jeruzaléma Provensálec a jako první stane také Provensálec na vrcholu jeho hradeb a shlédne dolů na posvátnou půdu, po níž kráčel Kristus.“

Položil ztěžka relikviář zpátky a opřel se o podstavec. Pohledem se zavrtal do Bohemunda, který ale necouvl, nýbrž se kratičce odmítavě zasmál.

„Já do Jeruzaléma nebudu následovat nikoho. Ale půjdu tam s armádou Boží.“

Vstal vévoda Normandie. Ustaraný výraz, který mu už na počátku zbrázdil obličej, teď hrozil, že se mu snad hlava rozskočí. „Mně je jedno, kdo nás do Jeruzaléma povede.“ Kostelem se rozhlaholil souhlasný jásot, i když to nevypadalo, že ho to uklidnilo. „Ale také nechci další okolky. V srpnu jsme řekli, že počkáme do září. V září jsme odchod odložili na listopad, v listopadu na leden a teď po nás Bohemund chce, abychom zase čekali až do března.“ Rozevřel dlaně, aby ukázal, jak jsou prázdné. „Dal jsem své vévodství do zástavy svému úhlavnímu nepříteli, svému bratru, králi Anglie, abych tuto pouť zaplatil. Dosud jsem se na ní dočkal leda dluhů a strastí. Ale jestli mě nakonec dovede až do Jeruzaléma, nebudu litovat ani groše. Avšak pokud naše snažení skončí tady, v pýše a nenávisti, pak budou mé oběti a všechny naše oběti nadarmo. Chce někdo z nás tohle? Říkám, že bychom měli ihned vyrazit na cestu, protože zakrátko nebudu schopen vydržovat armádu.“

Kostel zaplavila vlna souhlasného šepotu. Rozpačitý, ale vděčný vévoda Normandie se posadil a upřel na Raymonda pohled plný očekávání.

Raymond váhal. Když mu obličej neoživoval hněv, vypadal staře a vyzáble. „Přísahám před Kristem, že potáhnu bouřkami a ledovými poli, abych dorazil až do Jeruzaléma, a celou dobu se budu postit. Ale nemohu za sebou zanechat nespravedlnost a uchvatitelství. Nicméně…“ Pozvedl paži. V zadní části kostela jsem zaslechl nějaký rozruch a skřípot těžkých truhel, které kdosi vlekl dopředu. „Jestli mě někdo bude následovat, dám mu jeho odměnu.“

Na konci čtverce, kde seděla knížata, se na znamení objevila čtveřice rytířů. Opatrně prošli mezerou v lavicích a doprostřed čtverce položili dvě těžké truhlice. Velikánskými klíči odemkli zámky, které je pevně uzavíraly, a nadzvedli víka.

Všichni muži v kostele stáli a natahovali krk, aby viděli, když hrabě Raymond ponořil prsty do jedné z pokladnic. Když ruku vytáhl, vysypala se mu z ní kaskáda zlatých a stříbrných mincí.

„Kdo se ke mně přidá v nastávajících bojích?“

Bohemund vyrazil vpřed a kráčel kolem dokola relikviáře, až se ocitl téměř na dosah hraběte. Oba muži byli vysocí, ale Bohemund měl výhodu: shlížel dolů na Raymonda s chladným pohrdáním vepsaným do tváře.

„Aby sis koupil přátele, na to je zapotřebí víc než zlato.“

„Tobě jsem ho nenabídl.“

„Ani bych si ho nevzal.“ Bohemund se rozhlédl po knížatech – možná vycítil, že se na některá z nich dívá naposled. „Vezměte si jeho peníze, jestli chcete. Vezměte si je a udělejte ze sebe jeho sluhy. Posluhujte jeho ješitnosti a jeho závisti. Ale až mu zlato dojde nebo až vás unaví dělat ze sebe loutky v rukou jednoho starce, přijďte za mnou do Antiochie. Budu tam na vás čekat.“

Otočil se na podpatku a odkráčel ke dveřím. Každý krok zaduněl jako rána kladivem. Vyvedl ven svého koně, vyhoupl se do sedla a odcválal. Než zmizel, uviděl jsem, jak se za ním vzdouvá jeho plášť jako krvavě rudá skvrna na pozadí bělostného sněhu.

Dveřmi se prohnal závan studeného větru, jako by se celé shromáždění nadechovalo. Podíval jsem se zpátky na Raymonda, který stál nad svými pokladnicemi strnule jako socha, s tváří rozjasněnou vítězstvím.

„Dobře že jsme se ho zbavili,“ prohlásil. Pokoušel se hovořit bodrým tónem, který se ale nehodil k náladě kolem něho. „Ale určitě nepohrdnete mou velkorysou nabídkou. Není na ní nic ostudného,“ ujistil přítomné.

Ostatní knížata rozpačitě hleděla jeden na druhého a snažila se vyhnout Raymondovu pobízivému pohledu.

„Já si tvé zlato nevezmu.“ Veškerá pozornost se stočila na vévodu Godefroie. „Odmítl jsem císaře Řeků, když mi nabízel své poklady, a nyní odmítám i tvoje. Jsem vévoda Lotrinska z rodu sahajícího až k samému Charlemagneovi. Nemohu být ničím vazalem.“

„Nemusíš být mým vazalem,“ řekl Raymond prosebně. „Za svou velkorysost nežádám žádný závazek. Toužím jedině po jednotě armády Boží a po co nejdřívějším dobytí Jeruzaléma.“

„Pak toužíme po tomtéž. Ale tvoje zlato moji touhu nijak nepodněcuje a já si můžu dovolit platit své vojsko ze svého. Až budeš připravený vytáhnout na Jeruzalém – a jedině tehdy –, pak se k tobě připojím jako svobodný muž zavázaný jedině Bohu.“

Godefroi nebyl žádný cvičený řečník, a jak na veřejnosti, tak v soukromí působilo jeho chování příkře a odměřeně. Zcela postrádal Bohemundův smysl pro efekt i schopnost strhnout davy na svou stranu. Ale jeho zdrženlivost, která až příliš často působila jako příznak zpupnosti, mu propůjčovala jistou důstojnost. Uklonil se před hrabětem Raymondem, zamával na ostatní knížata a upjatě vyšel ke kostelním dveřím. Následovali ho jeho rytíři, kteří se prodírali řídnoucím davem.

„Vévoda Godefroi má pravdu.“ Nyní promluvil hrabě Flanderský. „Neříkám, že Bohemund je bez poskvrny, ale to nejsi ani ty, hrabě Raymonde. Jestli nabízíš peníze, abychom šli do Jeruzaléma, pak já se tam vydám v každém případě, ale jestli ty peníze nabízíš na boj proti Bohemundovi, pak je zcela odmítám.“ I on se prodral ze čtverce, následován svými rytíři.

Z Raymondova obličeje se vytratil triumf, i když na něm zůstal úsměv, ovšem jako pouhý žalostný pozůstatek jeho původního pocitu. Ruka se mu třásla, když se opíral o sloupek relikviáře, aby se nezapotácel.

„To se mezi vámi nenajde jediný rozumný člověk?“ Hlas mu zabarvilo zoufalství. „To se nenajde nikdo, koho Bohemund neotrávil svými lžemi a záští?“ Jako by chtěl všem připomenout své bohatství, ale možná to bylo jenom jeho nervozitou, opět hrábl rukou do zlaté pokladnice a pak nechal mezi prsty proklouzávat mince.

„Já si tvoje zlato vezmu.“ Tankred popošel vpřed, nevšímaje si překvapivých i podezřívavých pohledů, které mu jeho vystoupení vyneslo. „Já nejsem natolik pyšný, abych nepřijal pomoc, pokud mě má přiblížit k Jeruzalému.“

Poklekl před Raymondem a vložil své ruce do starcových. „Přísahám –“

Poradu již podruhé toho dne přerušil dusot kopyt. Tankred se zarazil, zatímco ostatní muži se ohlédli v obavách, že se Bohemund vrátil i se svými rytíři, aby svůj spor dovedl do vítězného konce. Ale žádné normanské houfy tam nebyly, jenom osamocený jezdec na vyčerpaném koni. Jezdec ho zastavil, sklouzl ze sedla a vydal se do kostela. Na hlavě neměl ani čepici, ani přilbu a zašmodrchané a špinavé vlasy mu potahovaly vrstvičky ledu. Určitě projel celou noc.

Padl na kolena před hrabětem Raymondem. „Smiluj se, pane,“ zasípal a pokřižoval se. „Mezi poutníky v Ma’aratu vypukla vzpoura. Povstali proti tvé posádce a strhávají hradby. Říkají, že nebudou čekat na odchod do Jeruzaléma, ale že musejí jít ihned. Bůh to chtěl.“

21

Válečná porada skončila vřavou. Lidé hraběte Raymonda vyběhli do svého tábora a začali ho strhávat, takže proměňovali sníh ve čvachtanici, zatímco podkoní osedlávali koně a panoši ukládali věci do jezdeckých brašen. Zato já neměl co sbalit, a tak jsem stál u svého koně s Nikeforem a Aelfrikem a sledoval, jak knížata jeden za druhým spěšně vyjíždějí z města. Pokud snad předtím zbývala nějaká naděje na jednotu armády Boží, ve sněhu Rugie přišla vniveč. Někteří se vydávali na sever k Antiochii, jiní na západ k pobřeží. Hrstka následovala Raymonda na jih k Ma’aratu.

Ale při všem chvatu jsme vyrazili až dlouho po poledni, když už se stmívalo. Ale přesto jsme necestovali rychle. Čerstvý sníh potáhl brázdy a výmoly na cestě zrádnou vrstvou a ujeli jsme jen kousek, když nám ji zcela zahradila spadlá jedle. Pevněji jsem přitáhl uzdu obávaje se nějaké léčky, ale starý strom pouze porazila tíha sněhu. Rota normanských rytířů již sesedla a sekerou do něj sekala, zatímco jejich velitel je objížděl na koni a vztekle vykřikoval rozkazy. Otočil se, když uslyšel, jak se blížíme, a vyklusal nám po cestě v ústrety. Zpod kožešinové čapky mu trčely nepoddajné kadeře a tmavé oči mu žhnuly zlobou, která ještě zesílila, když mě poznal.

„Že by to byl Demetrios Askiates?“ Vydal ze sebe tichý, ale nebezpečný smích. „Viděl jsem tě na poradě. Předtím jsem slyšel, že jsi mrtvý, či spíš že ses vydal kurvit se s Ismaelitkami.“

Potlačil jsem v sobě nával nenávisti a zloby. Nezapomněl jsem pohled na Tankreda, jak si pohrával s Pakradem, když mu u Ravendanu vypaloval oči. A to ani nebyla nejhorší ohavnost, jakou napáchal na zajatcích během tohoto tažení, jak jsem toho byl svědkem. Ukázal jsem na strom. „To z tebe udělal hrabě Raymond hajného, jakmile sis vzal jeho zlato a stal ses jeho sluhou?“

Tankredův kůň se zatřásl. Za Tankredem se jeho mužům podařilo odseknout strom od naštípnutého pařezu. S velkou námahou zvedli kmen z cesty a odvalili ho do škarpy.

„Měl bys být opatrnější, když hovoříš s těmi, kdo tě předčí postavením,“ varoval mě Tankred. „Možná netušíš, o co všechno bys mohl přijít.“ Zase ten nebezpečný smích. „Nedostal jsi poslední dobou zprávy o své rodině? Není zdaleka v takovém bezpečí, jak si myslíš. Na tvém místě bych do Ma’aratu upaloval co nejrychleji.“

Pobídl svého koně a rozjel se, takže jeho poslední slova téměř zanikla ve větru a dusotu kopyt. I já jsem svého koně pobídl, aby jel dál, jenže ve srovnání s jeho koněm jsem měl slabého oře. Než jsem ujel sto kroků, ztratil se mi z dohledu.

Po zbytek naší jízdy jsem se nezbavil pocitu mrazivého děsu. Snesla se noc a o kus dál v údolí padal sníh jako déšť, takže proměnil cestu v marast, ale hrabě Raymond trval na tom, že musíme jet pořád dál i tmou. Dávno předtím, než jsme dorazili do Ma’aratu, nám jako orientační znamení sloužila klikatá změť plamenů na obloze před námi.

K půlnoci jsme přišli tak blízko, že jsme před sebou viděli, jak hoří jednotlivé požáry, a dokonce se před námi rýsovaly stíny stržených budov kolem nich. Zakrátko se zdálo, že se od hlavního požáru oddělil půltucet ohňů jako jiskry, jenže ty nevylétly vzhůru a ani se neproměnily ve žhavý popel. Místo toho se pořád blížily, rostly a projasňovaly, až se ukázalo, že je to vlastně oddíl jezdců s pochodněmi v rukou. Ti před námi zastavili a pozdravili.

„Co se přihodilo v mém městě?“ zeptal se Raymond. „Je to Bohemundovo dílo?“

Rytíř vypadal překvapeně. „Bohemund tady nebyl. Myslel jsem, že je na poradě. Tohle je dílo Petra Bartoloměje.“

Raymond praštil pěstí do hrušky sedla tak prudce, že ho z něj poplašený kůň málem vyhodil. „Petr Bartoloměj byl pod mou záštitou a ochranou,“ běsnil. „Hrál jsem na strunu jeho ješitnosti, aby udržoval poutníky v poslušnosti. To se mu zcela vymkli z kontroly?“

„Vůbec ne. On tohle kázal.“

Všichni muži kolem Raymonda couvli v očekávání dalšího výbuchu vzteku. Ale on zachoval naprostý klid.

„Stalo se to včerejšího večera, o západu slunce,“ pokračoval rytíř. „Předvolal si všechny poutníky, aby jim vyprávěl o svém vidění, jak se před ním zjevil svatý Petr, aby mu zvěstoval Boží hněv, protože jeho lid strádá a vinou chamtivosti knížat je zdržován.“ Rytíř vrhl na Raymonda bázlivý pohled. „Odpusť mi, můj pane, ale právě tohle řekl.“

„Pokračuj.“

„Kázal, že dům postavený na bludu nemůže stát. Poutníci rázem podlehli ďábelskému mámení a vyrojili se do města. Popadli krumpáče, sekery a hořící dřevo, všechno, co jim mohlo posloužit k ničení. Přiběhli na hradby a začali je strhávat, dokonce holýma rukama.“

„A vy jste neudělali nic, abyste to zastavili?“

Rytíř ztěžka polkl. „Pokusili jsme se o to, můj pane. Jenže poutníci byli vychytralí. Kamkoli jsme šli, oni vzali nohy na ramena, ale vzápětí se vynořili v jiném rohu hradeb. Pověsili jsme každého, koho jsme dopadli, ale…“ Pokrčil rameny. „Už to trvá den a noc. Je jich příliš mnoho a nás příliš málo. A nebyl tu nikdo s tvou autoritou, kdo by je zkrotil.“

Tohle všechno Raymond poslouchal mlčky. Světlo z chvějících se pochodní neproniklo až do jeho prázdného očního důlku, který se na jeho obličeji vyjímal jako vyvrtaná díra.

„Jdeme,“ řekl nakonec. „Podívejme se, jakou katastrofu Petr Bartoloměj způsobil.“

Vjeli jsme do rozvalin Ma’aratu. Možná že před příchodem Franků to byla na téhle osamocené planině docela slušně prosperující končina, ale teď se proměnila v ruiny. Vzduch zaplnilo ďábelské jantarově žluté světlo jako úsvit a při jeho žáru jsme viděli zkázu, kterou měli na svědomí poutníci. Na první pohled se zdálo, že tahle zhouba je divoká, náhodná – některé úseky zdí zůstaly téměř nedotčeny, kdežto na jiných místech byly do kamene vyrvány otevřené mezery, jako by byl z látky. Zpod sutin se zvedaly obláčky dýmu, jako kdyby hořela sama země, a trosky vyplnily dlouhé úseky hradního příkopu.

Aelfric, jedoucí vedle mě, ukázal na pobořené obranné valy. „Tohle žádní zdivočelí chámové neudělali.“

„Ne?“ Skoro jsem mu nevěnoval pozornost, protože jsem měl jiné starosti. Pořád se mi v duši ozývaly Tankredovy jízlivosti. Co když je někde v tomhle doutnajícím chaosu Anna?

„Jistěže ne, pokud je ďábel neposedl duchem obléhacích vědátorů. K rozbití hradeb tlustých na pět kroků je zapotřebí víc než horlivého nadšení a kladiv a já jsem jakživ neslyšel o takovém zdivočelém davu, který by si vzal do hlavy, že vyhloubí podkopy. Koukni!“ Aelfric ukázal před nás, kde svalená brána utvořila jakýsi provizorní most přes hradní příkop. Věže, které původně stály vedle ní, vzaly úplně za své, a dokonce i suť byla buď odvezena, nebo posloužila k zasypání příkopů.

„Tohle nemohli udělat sami. Ať si ten hraběcí majordom říká, co chce, měli pomoc mužů, kteří věděli, co dělají.“

„Myslíš, že to byli Bohemundovi agenti?“

Aelfric pokrčil rameny. „Možná.“

Začala mě jímat hrůza, jak jsme se blížili ke středu města. Ulice byly děsivě pusté, ale všude kolem nás se linuly zvuky zkázy: táhlá zaječení, jež byla náhle uťata, poplašené výkřiky, praskání ohně a rachot padajícího kamení. Někde poblíž jsme slyšeli zpěv – smutný zvuk, jako když někdo oplakává rozvrácené město. Šli jsme po tom zvuku a naslouchali, jak je čím dál hlasitější, když jsme projížděli opuštěnými ulicemi. Kde je Anna? Důkladně jsem prohlížel každou uličku, každé okno a každá vrata. Zoufale jsem toužil po tom, abych ji zahlédl, ale stíny byly příliš hluboké.

Obešli jsme nároží a dostali jsme se na hlavní náměstí města. Najednou se na nás nahrnul veškerý život, který byl předtím v pustém městě skryt. Náměstí zaplnil zástup poutníků prozpěvujících truchlivou píseň, která nás teď úplně pohltila, a hledících na kostel na východní straně, kde jasně planuly dvě hořící hranice. Plameny se na kameni zrcadlily jako sluneční svit na vodě, zatímco na střeše stála jakási vysoká postava, oblečená celá v bílém, a shlížela dolů na shromáždění. Ten muž měl ruce zasunuté do rukávů a hlavu otočenou k nebesům, jako kdyby poutníci velebili jeho.

Žádný z poutníků se neotočil, když mezi ně Raymond vjel, ale dav se před ním rozestupoval jako vlny před lodní přídí. Jejich píseň zněla stále hlasitěji, až mě téměř ohlušila. Nebyl jsem s to rozeznat slova – snad to byl nějaký žalm, i když podle zanícení, s nímž ho pěli, by se dalo soudit, že je to jazyk andělů. Na stupínku nahoře na průčelí stál v bílém rouchu Petr Bartoloměj.

Raymond dojel na deset kroků od kostela, kde najednou zjistil, že už dál davem neprojede. Ohlédl se, ale cesta, kterou přijel, zmizela. Řady poutníků se sevřely a on zůstal v jejich středu osamocený.

Člověk na kostele rozpřáhl ruce. Na okamžik se zdálo, že shromáždění neovládá, jak jsem očekával, protože poutníci neutichli, naopak zpívali stále hlasitěji a zvuk byl skoro nesnesitelný. A potom, s tak nenadálou kázní, až mi vzala dech, přestali, takže se rozhostilo dokonalé ticho.

Tisíc párů očí se obrátilo k hraběti Raymondovi. Chvíli jsem se bál, že se pod tíhou těch pohledů zhroutí, ale potom se natolik vzpamatoval, aby zvučně zvolal: „Petře Bartoloměji, co jsi to provedl?“

Muž na kostele na něj upřel dolů nevzrušený pohled jako ikona, i když rozhodně ne tak krásná. Nechal si narůst vlasy i vousy, nos měl křivý na místech, kde mu ho jednou nebo dvakrát zlomili, a blikavé světlo ohně nemohlo vyhladit dolíčky od neštovic na obličeji. Přesto urazil pořádný kus cesty vzhůru od chvíle, kdy vylezl z jámy v Antiochii a svíral v ruce úlomek svatého kopí.

„To, co jsem udělal, je Boží vůle,“ prohlásil. Hlas, který měl hlubší, než jak jsem si ho pamatoval, se odrážel od okolních zdí. „Hle, posílám svého posla, aby připravil přede mnou cestu…“

Raymond se vsedě napřímil. „To je rouhačství.“

Přítomní ze sebe vydali tichý vzdech a zdálo se, že se kolem hraběte ještě víc semkli. Raymond nejistě sklopil zraky.

„To je proroctví,“ odpověděl Petr Bartoloměj klidně. Vypadalo to, že v pravičce cosi drží – destičku nebo možná nějakou knihu. „Rozhlédni se kolem sebe. Hospodin poslal tyto lidi jako ovce mezi vlky a nyní je jejich pastýř opouští. Snažil ses vybudovat tu své vlastní království a vzdal ses nebeského království, které nás čeká v Jeruzalémě.“

„Já jsem se Jeruzaléma nevzdal,“ namítl Raymond. Hlas měl ostrý. „Musím brát v potaz jednotu armády Boží.“

„Naslouchej svým lidem. Ti volají, že chtějí jít do Jeruzaléma. Postavil sis tu dům a oni ho zbourali, kámen po kameni, protože nebyl zbudován na skále víry. Jestli nás nepovedeš na Sijón, pak tě tu zanecháme, opuštěného a bezbranného, aby tě rozcupovali tví nepřátelé.“

„Ještě nenastal pravý čas,“ zamumlal Raymond, skoro sám pro sebe. „Je to šílenství vést válečné tažení v zimě. Takové šílenství nepodpoří žádný z dalších knížat.“

„O to větší bude potom tvoje sláva.“ Petrův hlas byl vřelý jako lichotivý hlas soucitného přítele. „Ale jestli nepůjdeš, tvé jméno bude zostuzeno a tvá pověst se promění v prach.“

Bylo úžasné, jakou moc měl nad davem. Když promluvil laskavě, lidé tam stáli poslušně a bázlivě jako ovce, zato jakmile vyřkl hrozbu, hněv, který zažehl, byl téměř hmatatelný. Napadlo mě, co by se mi asi stalo, kdyby hrabě Raymond vydráždil Petra Bartoloměje k násilí.

Raymond odvrátil od Petra pohled a zkoumal dav v zoufalé naději, že v něm najde spojence. Mezi kápěmi a slaměnými klobouky rolníků jsem uviděl slušné množství přileb od brnění, ale žádný její nositel neprojevoval sebemenší ochotu pomoci svému pánovi.

„Vy jste neuposlechli mé zákony a přestoupili mou moc,“ řekl, přímo se obraceje na dav. „Ale jděte si po svých, opravte, co jste zničili, zřekněte se zlořečených lidí, kteří vás zavedli na scestí, a já vám odpustím.“

Od starého válečníka to bylo odvážné gesto, ale byl vlákán do bitvy, kterou nemohl vyhrát. Petr Bartoloměj ani nepotřeboval odpovědět – moře nevraživých tváří kolem Raymonda, hledících vzhůru, představovalo dostatečnou odezvu, jakou potřeboval. Odkudsi vzadu zašeptal čísi hlas „Jeruzalém“ a tohle slovo se rychle rozneslo, až se rozezvučelo davem jako vlnobití.

Raymond sepjal ruce jako při modlitbě a sklonil hlavu. Na Petrovo znamení poutníci umlkli.

„Připravte si zbraně a shromážděte tolik jídla, kolik najdete.“ Hlas se mu třásl – možná návalem zbožnosti –, i když to spíš vypadalo, že má na krajíčku. „Za tři dny vytáhneme na Jeruzalém.“

Okovy napětí, které přítomné poutaly, povolily, a tak všichni propukli v horečný jásot, zpívali nábožné písně a odříkávali vzrušené modlitby. Před ohni vlály prapory, rozdmýchávající plameny, a hraběte Raymonda zvedli z koně a odnesli až nahoru na kostelní střechu, kde se postavil vedle Petra Bartoloměje, aby přijal nadšený jásot davu. Vmžiku byly zahlazeny veškeré vzpomínky na jeho zdráhání. Dokonce i lidem stojícím kolem mě, na úplném kraji shromáždění, se oči zaleskly slzami radosti, když padali na tvář před Raymondem a Petrem Bartolomějem.

Pocítil jsem, jak kdosi tahá za můj třmen, a podíval jsem se dolů, jestli je tam Aelfric. Předtím jsem si nevšiml, že odešel, ale určitě se někam vytratil a spěšně se vrátil, protože zprudka oddychoval. Ve studeném nočním vzduchu utvářel svým dechem obláčky.

„Pojď se mnou,“ zasípal. „Našel jsem je.“

22

Aelfric mě odvedl ke dveřím ve zdi z pískovcových kvádrů. Dům nad ní jsem sice neviděl, ale vypadalo to, že zůstal při řádění davu nedotčený – snad díky dvěma černým křížům namalovaným popelem po obou stranách vchodu. Aelfric dvakrát zabušil na dveře. Ty se po chvíli se zavrzáním pootevřely a potom se rozletěly tak rychle, že jsem málem ztratil rovnováhu. Místnost uvnitř byla tmavá, takže jsem nerozpoznal člověka uvnitř, i když jsem zahlédl záblesk pancíře a dobře známou siluetu varjažské sekery ve tvaru půlměsíce v jeho rukou.

„Sigurde?“ Vypadal drobnější, než jsem si ho pamatoval, a v duchu jsem se tázal, jak dlouho mu asi trvalo, než se uzdravil ze svých zranění.

Vyšel ven na ulici. Záře ohňů, která osvětlovala noční oblohu, mu měděně zbarvila vous – byla to táž barva jako Sigurdových vousů –, ale bylo to jen zdání. Místo Sigurdovy hřívy mu vlasy, které měly za denního světla barvu slámy, spadaly v dívčích loknách až na ramena. Místo jizev z boje se mu na hladkém obličeji vyjímaly uhry a stopy po neobratném holení.

Už jsem ho neviděl půldruhého roku. Tehdy byl ještě chlapec, který se právě začal podobat muži, jímž se pak stal. Teď bych ho málem nepoznal.

„Tomáši?“ vykoktal jsem ze sebe.

„Petheros? Tcháne?“

Na tváři se mu zračila ostražitost i nevíra. Byli jsme tak blízko, že jeho hruď v pancíři skoro zavadila o mou, ale nedotkli jsme se.

„Jak…?“

„Císař poslal z Byzantia mou rotu. Dorazili jsme dva dny po tvém odjezdu do Egypta.“

„Radši jsi neměl přijíždět.“ Se zpožděním a jistou neohrabanosti jsem mu sevřel ruku. „Ale stejně je dobře, že tě vidím. Máš nějaké zprávy o Heleně a Zoe? Jak se jim dařilo, když jsi odjížděl? Jak je děťátku? Proběhl porod v pořádku?“ Otázky se ze mě jen sypaly – do každé z nich byl vepsán rok nadějí i obav. Jenže Tomáš se jim vyhýbal. Očima těkal k zemi, a když jsem ztichl, vzdorně vzhlédl.

„Děťátko je zdravé, chvála Bohu. Pro Helenu to bylo těžké, zejména ta cesta tak brzo poté, ale teď je jí dobře. Bude mít radost, až uvidí, že ses vrátil z Egypta v pořádku. Když jsme se doslechli, kam jsi odjel, skoro se nedala utěšit.“

V záplavě emocí jsem jen stěží stačil chápat vše, co říká. Ale ani tak mi neuniklo, že v tom, co povídá, je cosi zlověstného. „Jak se dozvěděla, kam jsem odjel?“

Najednou jsem si vybavil Tankredovo popichování na cestě z Rugie. Nedostal jsi poslední dobou zprávy o své rodině? Není zdaleka v takovém bezpečí, jak si myslíš. Myslel jsem, že má na mysli Annu, která sice do rodiny dosud nepatřila, ale jako by v ní byla. Místo toho…

„Kde jsou mé dcery?“

Tomáš poodstoupil. Zatímco jsme hovořili, někdo uvnitř místnosti zažehl lampy, a všichni v domě se přišli podívat, kdo to přišel tak pozdě. Teď stáli uprostřed místnosti a zírali na mě. Sigurd se stejně statnou a majestátní postavou, jak jsem si ho pamatoval, měl dokonce i v této noční hodině na sobě pancíř. Anna, jíž volně spadaly přes tvář tmavé vlasy, nezakrývala slzy. A vedle nich dvě menší postavy s pokrývkami přes ramena. Jedna pevně držela u prsu drobounké miminko a obě na mě udiveně zíraly jako Marie a Marta na Lazara. Mé dcery Zoe a Helena.

Půldruhého roku uplynulo od chvíle, kdy jsem viděl své děti. Když jsem odjížděl z Konstantinopole, Helena byla čerstvou nevěstou, právě vyšlou z kostela. I když je dělily jenom tři roky, Zoe vypadala tak mladě, že by mohla být zrovna tak Heleninou dcerou jako sestrou. Nyní byla Helena matkou: nové povinnosti jí z obličeje vyhladily křivky, takže teď vypadal hubený a vážný, zatímco se jí do rukou, v nichž chovala miminko, vlila pevná síla. I Zoin obličej byl poznamenán starostmi, ale v jejím případě měly pozoruhodný účinek, že vypadala mlaději, nevinněji.

„Jaké jméno jste dali děťátku?“ zeptal jsem se po chvíli.

„Everard. Takhle se jmenoval Tomášův otec,“ řekla Helena.

„Everard,“ opakoval jsem. Neohrabaně jsem převaloval ty cizí zvuky v ústech. Tomášův otec, dědeček miminka, byl kdysi poutníkem v předvoji armády Boží, která patřila k té chátře, jež propadla samozvanému světci s neodolatelným kouzlem a uvěřila, že je neporazitelná, protože jí to nakukal. Jakmile její příslušníci přešli do Malé Asie, Turci tuhle iluzi roztříštili a vydláždili cestu jejich kostmi. Tomáš patřil k hrstce těch, kdo přežili: uprchl do Konstantinopole, kde jsem ho našel a kde on našel Helenu.

„Od okamžiku, kdy jsem odešel z domova, jsem toužil po tom, až tě zase uvidím,“ řekl jsem nakonec. „Ale ne tady. Byl jsem… na zpáteční cestě k vám. Neměli jste sem za mnou chodit.“

Ihned jsem poznal, že jsem řekl něco špatně. Zoe si do úst strčila chomáč vlasů a začala ho žmoulat, kdežto Helena vzdorně vzhlédla.

„My jsme sem nepřišly za tebou.“

„A proč tedy…?“

„Přišly jsme kvůli Tomášovi,“ vyhrkla Zoe. „On nás přesvědčil.“

Obrátil jsem se k Tomášovi. „Ty? Proč jsi to udělal? Mé dcery –“

Tomášovi potemněla tvář. „To je moje žena a můj syn. Jejich místo je vedle mě.“

„Jejich místo je v bezpečí. Doma.“

Byl jsem tak rozčilený, že jsem mluvil příliš hlasitě, takže jsem probudil miminko. Odtáhlo se od Helenina prsu a dalo se do pláče, zatímco Helena mu hladila pusinku a kolébala ho v náručí.

„Neoženil jsem se s Helenou, abych ji položil někam na podstavec a pak ji vozil s sebou jenom ve svých vzpomínkách,“ řekl Tomáš. „Už jsem přišel o většinu rodiny. Oženil jsem se s ní proto, abych s ní žil. A tak jsme tady.“

„Jenom proto, že jsi je sem vzal.“

„Teď jsem Varjag. Jdu tam, kam císař rozkáže. Jako ty. Měl bys mi poděkovat,“ dodal útočně. „Kdybych sem Helenu se Zoe nepřivedl, možná bys je nikdy zase neuviděl. Nebo svého vnuka.“

Napřáhl jsem ruku a opřel jsem se o zárubeň, abych neztratil rovnováhu. Zvenčí jsem slyšel, jak se po náměstí ozývají vzrušené výkřiky a rány a třesk dalších strhávaných zdí. Znělo to jako konec světa.

„Neměli jste přijíždět,“ řekl jsem znovu. „Raymondova armáda do tří dnů vyrazí na Jeruzalém. Budu muset jít s ní. Nikeforos mi nedá na vybranou. A pokud jde o vás…“ Pokusil jsem se přijít na to, jak se vymanit z toho temného bludiště, do něhož jsem se dostal, ale při každém zabočení byla cesta zahrazená. Normané ovládají přístavy a Antiochii, zatímco vojsko vévody Godefroie táboří na severní cestě. Rodinu jsem pryč poslat nemohl. Stejně tak jsem ji nemohl zanechat v rozvalinách Ma’aratu.

Sigurd položil na stůl sekeru a začal si rozvazovat boty. „Tak to vypadá, že Jeruzalém uvidíme my všichni.“

„Anebo při té snaze zahyneme.“

23

Kouř se pořád zvedal nad Ma’aratem, když jsme z něj tři dny nato odjížděli. Po porážce od Bohemunda a ponížení, které mu způsobil Petr Bartoloměj, si Raymond léčil svou uraženou pýchu tím, že dokončoval práci, kterou začali poutníci. Město zpustošil, aby ho neměl nikdo jiný, když už ho nemůže mít on sám. Snesla se studená mlha, jež se mísila s horkým kouřem, až nakonec nebylo možné rozeznat jedno od druhého a oblak byl všude, kamkoli jsme šli.

Rozezvučely se polnice a po několika minutách se objevila jakási mátožná postava jako stín v mlze. Ten člověk šel pěšky – když jsem se přiblížil, uviděl jsem, že je vlastně bosý – a vydával jediný zvuk: pomalé staccato své hole, kterou rytmicky ťukal o zemi. Neměl na sobě pancíř a nic ze své obvyklé parády, ale pouhé šedivé poutnické roucho. Prostovlasou hlavu měl schýlenou, ať již přemýšlením nebo proto, že nesnesl pohled na to, jak ho sleduje jeho vojsko v tomto stavu. Při dýmu ve vzduchu a teplém větříku vanoucím pryč z Ma’aratu se docela podobal Lotovi prchajícímu před požáry a pekelnou sírou v potrestaném městě Sodomě. Neohlížel se.

Vedle něj seděl na vyzáblém oslu Petr Bartoloměj, nesoucí na purpurovém polštářku relikviář se svatým kopím. Ať již to bylo záměrně nebo bezděčně, držení jeho těla zcela postrádalo pokoru: na vojáky vroubící cestu shlížel s povznesenou důstojností, jako by téměř odmítal jejich zbožňování. Nikdo z Varjagů mu nevzdával úctu, ale Provensálci pochvalně vykřikovali a házeli mu k nohám stébla trávy – žádné květiny neměli. Někteří dokonce padli na kolena, když je míjel, a okázale se modlili za jeho bezpečí.

Nikeforos, jenž jel na koni vedle mě, se naklonil a zašeptal mi do ucha: „Hrabě Raymond vypadá spíš jako Petrův podkoní než jeho pán.“

Přikývl jsem, ale cítil jsem se jako na trní, že uprostřed toho davu o Petrovi Bartoloměji promluvil nepěkně. „Aspoň udělal to, co jsme nesvedli my – přiměl hraběte Raymonda, aby vytáhl na Jeruzalém.“

„Chá.“ Nikeforos se odmlčel, a když nás hrabě došel, na znamení úcty sklonil hlavu. Když nás minul, Nikeforos pokračoval: „Raymond by si měl dávat větší pozor. Jestli dopustí, aby ho viděli, jak vypadá jako sluha Petra Bartoloměje, lidé tomu brzy uvěří.“

„Myslím, že Petr Bartoloměj už tomu věří.“

„O to větší je to nebezpečí. A co myslíš, že má ještě v úmyslu?“

Překvapeně jsem se na Nikefora podíval. „V úmyslu?“

„Pevně ovládá přízeň poutníků. O tohle se hrabě Raymond už určitou dobu opírá jako o berličku své obliby. Když teď Petr Bartoloměj viděl, jak může s hrabětem orat po libosti, myslíš, že u toho přestane?“

Pokrčil jsem rameny. „Něco se změnilo. Kdysi se spokojil se svou slávou a se zbožňováním, které mu vynesl jeho nález toho kopí.“

„Tak se asi poplašil, když se ten obdiv začal rozplývat.“ Nikeforos se jízlivě, nepříjemně zasmál. „Když někdo přijde o moc, jíž si náramně užíval, může to pořádně bolet.“

Armáda Boží se příští týden plahočila na jih. Ani se nesnažila předstírat, že spěchá – některé dny jsme učinili tak nepatrný pokrok, že zadní voj za soumraku rozbil své stany tam, kde den předtím tábořil předvoj. Přesto jsme se den za dnem zvolna sunuli dál od Ma’aratu a blíž k Jeruzalému. Rolníci, kněží a vojáci se volně smísili, takže jsme nepřipomínali ani tak vojenskou výpravu jako spíš celé město, které bylo vyrváno z kořenů a dalo se do pohybu. Kováři lelkovali u cest, kde nabízeli podkování koní a vyostření mečů, kramáři a kupčíci se čile věnovali směně šatů, bot, nástrojů a zlata a ženské přinášely košíky s chlebem, vejci, nebo dokonce kuřaty na prodej, protože když jsme se ocitli mimo vyjedenou krajinu kolem Ma’aratu, jídla bylo, co hrdlo ráčí.

Ovšem i když jsme se mohli označit za město na pochodu, pořád to bylo město obležené. Den co den sestupovaly tlupy Saracénů z hradů na vrcholcích kopců, aby dotíraly na naši kolonu. Zasypávali nás šípy, rozbíjeli nám káry a kradli dobytek nebo brali do zajetí nešťastné opozdilce. Tankredova jízda vyrazila jednou nebo dvakrát, aby útočníky vytrestala a vysvobodila zajatce, jenže když dva jeho rytíře zabili, s výpady přestal. Ještě horší to bylo po setmění. Mohli jsme se v táboře k sobě choulit a rozdělat ohňů sebevíc, přesto každý úsvit zvěstoval čerstvé ztráty: strážce s proříznutým hrdlem, vypleněné zásoby a pohřešované ženy. I když jsem měl být rád, že jsem se znovu shledal se svými blízkými, nervy jsem měl napnuté k prasknutí, protože tam všichni byli. Spal jsem pramálo, poněvadž jsem stál na stráži před stanem až dlouho do noci, dokud mě nevystřídali Sigurd nebo Tomáš, a i potom jsem ulehl s ušima našpicovanýma, zatímco jsem se snažil zahřát o Annino tělo. Ale aspoň se zdálo, že se Sigurdovi vrátila normální nálada. I když dovedl být protivný a neomalený, při temném mraku, jenž se vznášel nad mou rodinou, mi skýtal jednoduchou, uklidňující záštitu.

Pět dní po odchodu z Ma’aratu jsme dorazili na místo zvané Šajzar. Po obou stranách širokého říčního údolí se zvedaly vysoké útesy a na jednom výběžku ovládal křižovatku mohutný hrad.

Sigurd se na něj zdáli podíval a zasténal.

„Jestli budeme muset dobývat hrady při každém brodění přes řeku nebo lezení na nějakou horu, sám Kristus se vrátí do Jeruzaléma, než se tam dostaneme my.“

Ale tentokrát jeho pesimismus nebyl na místě. Místní emír se doslechl o franckých skvělých úspěších u Antiochie a Ma’aratu a dospěl k závěru, že nejmoudřejším tahem bude spolupráce. Nabídl nám volný průchod svými zeměmi a knížata zasypal dary.

Tábor jsme si toho večera postavili u řeky, ve stínu hradu. Zatímco Tomáš s Helenou šli na dříví na oheň a Zoe chystala jídlo, my s Annou jsme si vyšli dolů k říčnímu břehu. Po celou dobu od mého návratu jsme měli jen pár chvilek, abychom byli spolu sami, a i ty byly pomíjivé a rozpačité. I když jsme se nesmírně snažili ubránit této představě, měsíce odloučení mezi nás vrazily klín.

Vylezli jsme na výběžek skály a usedli na okraj vody. O kousek dál po proudu pral hlouček žen šaty. Při práci si zpívaly, ale my jsme byli sami. Zul jsem si boty a nechal jsem proud, ať mi chladí puchýře na unavených nohou.

„To by mě zajímalo, jak se tahle řeka jmenuje.“ Předklonil jsem se, abych do rukou nabral vodu a napil se. „Nemyslíš, že je to jedna ze čtyř řek Edenu?“

Anna se rozesmála a utřela mi kapičky, které se mi perlily na vousu. „Ty jsi to nevěděl? To je Orontes.“

„Myslel jsem, že jsme ho nechali za sebou v Antiochii.“ Představil jsem si, jak se vrhnu do řeky a nechám ji unášet mě nazpátek, pod hradby, které jsme tak dlouho obléhali, a pak pořád dál až do moře.

Anna zvedla kolena a přitáhla si je k hrudi. „Někdy to vypadá, že se budeme navždy točit v kruhu, dokud i poslední z nás nezemře.“

Taková ponurá myšlenka se k Anně vůbec nehodila. Vsunul jsem ruku do její a podržel ji. Vezmi si mě, chtěl jsem říct. Vezmi si mě teď. Najdi nějakého kněze, třeba i franckého, a řekni mu, ať nás oddá před Bohem. Ale neodvážil jsem se toho.

„Aspoň jsme zase na cestě do Jeruzaléma.“

„Na téhle cestě jsme už skoro dva roky.“ Anna vyprostila ruku. Trochu jsem se odsunul, předstíraje, že upřeně hledím do vody, abych našel nějakou rybu.

„Dva roky našeho života,“ opakovala. „Dva roky, kdy jsme si měli hrát se svými vnoučaty a smát se se svými rodinami. A když jsou teď konečně s námi, všechno je ještě horší.“

„Měla jsi je poslat domů.“

Anna zavrtěla hlavou. „Přijeli těsně po tvém odjezdu do Egypta. Já jsem byla v Antiochii, kde jsem pečovala o oběti moru. Než jsem se dozvěděla, že dorazili, už tam nebyly žádné lodě, aby je odvezly pryč. Beztak by to ani neudělali.“ Nesměle mi sáhla na paži. „Já bych se takhle na jejich místě nerozhodla. Ale musíš chápat Tomáše. Už jednou přišel o příbuzné a nedovede snést, že by se měl od nich zase odloučit.“

„I kdyby z toho plynulo, že s nimi bude i při jejich smrti?“

„I tehdy.“

„Není jediný, kdo miluje Helenu.“ Zaryl jsem bosou nohou do říčního koryta, až jsem pocítil, jak se z něho zvedá studené bahno. „A i když má jeho syn francké jméno, v jeho žilách koluje i moje krev.“

„Snad si nemyslíš, že jsem tohle všechno Tomášovi neřekla? A také Heleně. Jenže ona ho chtěla následovat, kamkoli ji o to požádá – vlastně i kdyby ji o to nepožádal –, a on ji tak miluje, že ji vzal s sebou.“

„Nakonec bude pevně držet její mrtvolu, jestli na ní bude tolik lpět.“

Anna se smutně usmála. „To je riziko, které na sebe bereme my všichni. Ale měl bys k němu být laskavější. Když jsi byl v jeho věku a císařova vojska vzala útokem Konstantinopol, poslal jsi své dcery pryč do bezpečí? A svou ženu?“

Nikdy mi nedělalo dobře mluvit s Annou o Marii. Vždy jsem měl pocit, že se pokouším přidělit jim ve své duši stejné místo, a přitom se tam vejde jenom jedna. Z Anniny tváře jsem ihned vyčetl, že toho zalitovala, ale to neutišilo hněv v mých slovech.

„Svou ženu a děti jsem bránil ve svém domě, jak se to od mužů očekává. Nevláčel jsem je tisíce mil pryč z domova, aby zemřely v hladové a morové pustině, kde jsou barbaři a Ismaelité.“

Když Anna vstala, v koutcích očí se jí zaleskly slzy. „Už je pozdě, abys mu tohle říkal. Pozdě pro nás všechny.“

Po jejím odchodu jsem ještě určitou dobu seděl, až nakonec ani řeka nebyla s to otupit mé trápení. Pak jsem se obul a vydal se zpátky k našemu stanu. Ležel na opačné straně poutnického tábora. Pokusil jsem se pokud možno vyhnout cestě přes něj, ale noc se rychle snášela a nebyl pádný důvod něčeho se obávat, jenom jsem měl mlhavý pocit znepokojení. Poutníci byli už dávno leda břemenem, němým a poslušným stínem za hlavní armádou. Nyní, když se na scéně objevil Petr Bartoloměj, se začal vzmáhat jejich hlas – byl to znepokojivý zvuk.

Ocitl jsem se skoro na opačném konci poutnického tábora, a právě když jsem obešel řadu stanů, zjistil jsem, že mi cestu zahradil houf rolníků. Shromáždili se kolem nějakého kazatele: myslím, že to ani nebyl kněz, protože měl na sobě prostou bílou tuniku, ale jeho posluchači byli u vytržení.

„Představte si hořčičné semínko. Když ho zasejete do země, je to nejmenší ze semínek, ale přesto pořádně vyroste. Stejně tak platí, že království Boží vyroste z nejmenších z jeho lidí. Poslední se stanou prvními a první posledními.“

Právě jsem se chystal vytratit se a dát se jinou cestou, když jsem si všiml dvou známých postav stojících na okraji shromáždění. Tomáš s Helenou dychtivě přihlíželi. Helena držela v náručí Everarda.

„Přijde čas, kdy Hospodin pošle zpátky na svět dva velké proroky, Henocha a Elijáše. Ti budou připravovat Bohem vyvolené na nadcházející bouřku třemi a půl lety učení a kázání. Třemi a půl lety,“ opakoval s důrazem, který nevěstil nic dobrého. „Kdy jsme vyrazili ze svých domovů?“

„Před třemi lety,“ křikl kdosi z davu.

„Před třemi lety.“ Předklonil se a ztišil hlas. „Ti prorokové jsou již na cestě. Nejprve Henoch a teď Elijáš. Moc času nezbývá.“

Téměř jsem došel k Heleně, když se čísi hlas v davu vedle mě zeptal: „Ale kde toho proroka najdeme?“

Kazatel odpověděl širokým úsměvem, jako kdyby tuhle otázku očekával. „Pojďte se mnou a já vám to ukážu. Má toho hodně k výuce, ale času málo.“

Pokynul posluchačům, aby přistoupili blíž. Mnozí ihned udělali pár kroků vpřed s čerstvou nadějí na tváři, jiní zůstali na místě. Na ně kazatel vrhl lítostivý úsměv.

„Copak jste zapomněli proroctví Izajášovo? Budete stále poslouchat, a nepochopíte, ustavičně budete hledět, a neuvidíte. Tak se přijďte podívat.“

Otočil se a začal nahánět své čerstvé ovečky hlouběji do tábora. Někteří z váhavců k nám honem spěchali, kdežto jiní se podrážděně a zahanbeně trousili pryč. Tomáš s Helenou se tvářili, jako by se chystali následovat ho, ale popadl jsem je za ramena a otočil je k sobě.

„Co tady děláte?“ zeptal jsem se. „Přece jste měli jít na dříví.“ Ukázal jsem jim na prázdné ruce. „To jste neměli nic lepšího na práci než poslouchat, jak nějací podvodníci hlásají nesmysly?“

Tomášovi ztuhla tvář, ale nic neřekl. Zato Helena byla méně zdrženlivá. „Co nás tady špehuješ? Já už nejsem tvoje holčička jako kdysi. Půjdu, kam uznám za vhodné, budu poslouchat, co uznám za vhodné, a budu věřit tomu, co uznám za vhodné.“

Podíval jsem se na Tomáše. „Ty bys měl ze všech nejvíc vědět, jaká nebezpečí plynou z toho, když se někdo přidá k samozvaným prorokům na cestě na nebesa. Tví rodiče na to určitě přišli.“

Tomáš se na mě podíval, jako by mi chtěl podříznout hrdlo. Probodával mě nenávistným pohledem, dokud ho nakonec Helena nevzala za ruku a neodvedla do přítmí.

Ještě téže noci jsem se přišoural do Helenina rohu stanu a ulehl vedle ní.

„Promiň. Neměl jsem to říkat,“ řekl jsem tiše, abych nevzbudil miminko. Dlouho jsem si myslel, že jsem promluvil až příliš tiše, protože jedinou odpovědí mi bylo pomalé oddechování, ale neodvážil jsem se svá slova zopakovat.

Nakonec, zatímco pořád ležela zády ke mně, zašeptala: „Nemůžeš dávat Tomášovi lekce z jeho vlastní minulosti.“

Ale proč si z ní nevezme poučení? To jsem si pomyslel, ale neřekl. Místo toho jsem pravil: „Nechci, abys zemřela jako jeho matka a otec.“

„Já taky ne. Ale je to můj manžel a já jsem matka jeho syna. Nemůžeš ode mě očekávat, že budu žít uzamčená před tímto světem jako jeptiška.“

Vybavil jsem si mnichy v egyptské poušti, před vnějším světem neviditelné. „Na této zemi jsou ještě místa mezi klášterem a frontovou linií.“

Převalila se. „Ne tam, kde je Tomáš. A ne tam, kde jsi ty.“

Leželi jsme tam v tichosti a dělil nás jenom kousíček místa. Kdysi mezi námi nebyla žádná vzdálenost – když jsme s ní, její matkou a právě narozenou Zoe lehávali všichni v téže posteli.

„Tomáše nemůžu přimět, aby si vzal poučení z chyb jeho rodičů o nic víc, než můžu přimět tebe, aby sis vzala poučení z mých.“

Helena se tiše rozesmála, což mi připomnělo dávnější, šťastnější časy, ale když si vzpomněla na děťátko, zase ztichla. „Ani celý život by nestačil na to, abych se poučila z tvých chyb,“ škádlila mě.

„Patrně ne.“ Nahmatal jsem ve tmě její ruku a stiskl ji. „Vím, že Tomáš podstoupil bolest a hrůzy, které si ani nedovedu představit. Je mi ho líto.“

Vycítil jsem ve tmě stanu, jak Helena ztuhla. „Jenže on nepotřebuje lítost. On potřebuje lásku.“

„Lásku taky. Ale nesmí připustit, aby ho jeho rány dohnaly k šíleným krokům. Má toho hodně co ztratit.“

U Heleny na druhé straně se miminko rozkašlalo. Helena se obrátila a já jsem uslyšel, jak ho mírně poplácává po zádech, jako když se blíží tichounké kroky.

Čtyři dny po našem odchodu ze Šajzaru jsme dorazili na křižovatku. Jižním směrem vedla široká cesta podél říčního údolí, západním směřovala další k zasněženým horám, které jsme viděli v dálce, a odtamtud až k moři, jak nás ujistili naši průvodci. Raymond si předvolal Tankreda, Roberta z Normandie a Nikefora, aby projednali další postup. Jako vždy jsem Nikefora doprovázel, abych tlumočil. I když se za měsíc ve společnosti Franků určitě něco naučil z jejich řeči, myslím, že by si raději nechal vyříznout jazyk, než by dovolil, aby jím vyslovil tyhle barbarské zvuky.

„Jižní cesta vypadá snazší.“ Vévoda Robert natahoval krk a rozhlížel se, jako by mohl dohlédnout až do Jeruzaléma, jestli se bude dívat pořádně.

„Ale tahle cesta vede do Damašku,“ řekl Nikeforos. „Tam padnete do pasti před další Antiochií. Můžete město obléhat i rok, ale nezmocníte se ho.“

„Možná nám poskytne pán Damašku volný průchod tak jako pán Šajzaru,“ opáčil Robert.

Raymond zavrtěl hlavou na znamení, že s tímhle nápadem nesouhlasí. „To by mohl, ovšem kdyby mu Bohemund před rokem u Antiochie neporubal půlku armády.“

„A co tedy leží opačným směrem, za horami?“

„Pobřeží,“ odpověděl Nikeforos. „Jděte tímhle směrem a císařovy lodě s obilím vás budou moct zásobovat od moře.“

„Jestli se zmocníme nějakého přístavu. Pobřežní cestu střeží řetěz opevněných přístavů. Arka, Tripolis, Sidon a Tyr, Akko, Caesarea, Jaffa.“ Raymondovi se zachmuřila tvář, když je všechny uváděl. „Jestli budeme každý z nich obléhat, vyprázdníme císařovy sýpky dávno předtím, než dorazíme do Jeruzaléma.“

„Nebudeme muset dobývat každý z nich,“ řekl Tankred sebevědomě. „Pověst Antiochie a Ma’aratu nás předstihne a bude otevírat jejich brány. Jinak dobudeme první město, které uvidíme, srovnáme ho se zemí a ukážeme ostatním, co je čeká, jestli se nám postaví na odpor.“

Raymond nepřítomně přikývl, neboť jeho pozornost upoutal jakýsi pohyb za námi. Z armády předjel nějaký jezdec, aby se k nám připojil. Pěšky za ním utíkal půl tucet jeho průvodců. Byl to Petr Bartoloměj, který zřejmě vyměnil svého osla za pořádného koně, sněhobílou kobylu. V sedle se nesl poněkud toporně, poněvadž nebyl zvyklý na ten pohyb nebo výšku, a když nás dohonil, svého koně jen s námahou ovládal.

„Proč jsme se zastavili?“ zeptal se.

„Slyšeli jsme, že v nedalekém houští je ukrytá trnová koruna, a tak jsme si pomysleli, že bys ji mohl třeba najít,“ řekl Tankred.

Petr Bartoloměj zrudl a neohrabaně se přes hruď pokřižoval, aby zažehnal zlo. Aniž Tankredovi cokoli řekl, otočil se a podíval se tam, kde se cesta větvila. „Která cesta vede do Jeruzaléma?“

„Obě.“

Petr o tom chvíli přemítal a prohlížel si obě cesty. Byl to týž pohled, který upíral na lidi – upřímný, pronikavý a pánovitý –, jako kdyby nebylo ani možné představit si myšlenky a nápady, které mu táhnou hlavou. Nikdo ho nepřerušil, dokonce ani Nikeforos.

Nakonec zamrkal a ukázal k Damašku. „Měli bychom jít tudy.“

„Kdo se tě ptal?“ zavrčel Tankred. Otočil se k hraběti Raymondovi. „Když jsem ti nabídl své služby, myslel jsem, že mě povede hrabě z Toulouse, ne nějaký nevědomý chám. Kdo vlastně velí téhle armádě?“

„Hospodin,“ pravil Petr upjatě.

„Já tady velím!“ Raymondovo oko rejdilo po přihlížejících obličejích – nikdo, ani Petr Bartoloměj se mu neodvážil odporovat.

„A kudy máme jít podle tebe?“ V Tankredově otázce byl patrný nádech drzosti.

Raymond zaškubal hlavou, nejdřív ke klikaté cestě na Damašek, potom k příkré stezce vinoucí se kolem hor k moři.

„Dnes večer se tady utáboříme. Ráno oznámím své rozhodnutí.“

24

Ale na druhý den žádné rozhodnutí nepadlo, a dokonce ani pozítří. Rozneslo se, že takto se nám má umožnit doplnit si zásoby, protože obyvatelé tohoto kraje utekli před naším postupem a zanechali nám své sýpky, jež můžeme vyplenit. To hrálo do karet hraběti Raymondovi, protože ani nejhorlivější poutník by si na tuhle prodlevu nestěžoval, když teď měl možnost nacpat si břicho.

„Ale dlouho už okolkovat nemůže,“ řekl mi Nikeforos na druhý den. „Jen co se poutníci nasytí, zdvojnásobí tlak na to, aby se už táhlo na Jeruzalém.“

„Co myslíš, jak se Raymond rozhodne?“

Nikeforos se předklonil. Dokonce i na tažení měl na sobě dalmatiku pošitou množstvím drahokamů, které se mu při pohybu zdvihaly a klesaly na ramenech. „Cesta do Damašku je slepá ulička. Do Jeruzaléma se můžeme dostat jedině podél pobřeží. Tohle Raymond ví. Odchod odkládá jenom proto, že se příliš bojí odporovat Petru Bartoloměji.“

Odkdy chámové umí řídit armádní záležitosti? zeptal jsem se v duchu. Možná měl ten kazatel pravdu: možná pokorní zdědili tuto zemi a mocní spadli ze židlí. Možná.

„Pokoušel ses ho přesvědčit?“

„Každý den.“ Nikeforos zlomil tyčinku pečetního vosku vedví. „Kdyby člověkem mohla pohnout síla argumentů, už bych ho dávno dohnal až k branám Jeruzaléma. Jenže on mě neposlouchá.“

Nastalo mlčení. Nikeforos v ruce rozmačkal zlomený vosk a rozsypal ho po stole.

„Já bych to mohl zkusit,“ řekl jsem nakonec.

Vzhlédl. „Ty? Ty bys mohl hraběti Raymondovi říct něco, co já ne?“

„Hraběti Raymondovi ne. Petru Bartoloměji.“

Nikeforos nic neřekl, ale pokynul mi, ať pokračuji. Vosk mu zbarvil ruku doruda.

„Petr Bartoloměj nebyl vždycky takovým pilířem spravedlnosti jako teď. Jeho minulost je, řekněme, sporná.“ Pokrčil jsem rameny. „Možná že když mu ji připomenu, bude s ním lehčí pořízení.“

Svým přesvědčovacím schopnostem jsem nedůvěřoval natolik, abych šel sám. Pokusil jsem se najít Sigurda, ale ten se vydal shánět zásoby, a tak jsem vzal Tomáše. Kráčeli jsme, aniž jsme prohodili slovo. Tohle mlčení mě nesmírně tížilo, ale nenapadlo mě nic, co by nevyznělo jako banalita nebo povýšenost.

Brzy jsme přešli otevřené prostranství, které oddělovalo oba tábory, a vstoupili na území poutníků. Zdálo se, že zdejší nepřátelské ovzduší nás ohrožuje na každém kroku. I tam, kde jsme nikoho neviděli, jsem měl nepříjemný pocit, že nás někdo sleduje. Jinde seděli rolníci se široce rozevřenýma očima pod provizorními úkryty – kusy látky připevněnými ke větvím nebo plachtami proti slunci zavěšenými v prostoru mezi většími stany – a nepokrytě na nás čučeli. Ale nikdo na nás ani nesáhl, ani se nepokusil nás zastavit.

V samém středu tábora jsme našli Petra Bartoloměje, ale nebyl sám. V kruhovém otevřeném prostoru mezi stany se shromáždil velký dav kolem provizorního pódia. Nad ním se tyčil vysoký kříž, dost veliký, aby na něm mohl být někdo ukřižován, a tam stál ve stínu Petr Bartoloměj. Právě mluvil a jeho hlas dosáhl do každičkého koutku v davu.

„Dnes ráno, před východem slunce, se přede mnou opět objevil svatý Petr.“

Davem projel vzrušený šepot.

„Modlil jsem se jménem nás všech, aby Hospodin ukázal Svému sluhovi cestu do Jeruzaléma.“

S Tomášem za sebou jsem se protlačil do davu. Lidé se zmítali a pohupovali, jako by je posedl nějaký mocný duch.

„A najednou tam byl v oparu zlatého světla svatý Petr. Od pasu se mu houpaly dva klíče a v rukou držel soudcovskou hůl. Padl jsem na kolena.“

Petra tato vzpomínka natolik uchvátila, že i teď padl na kolena. V davu učinili všichni muži a všechny ženy totéž.

„‚Poruč mi, Pane,‘ řekl jsem a vzápětí jsem byl vyzdvižen vysoko do vzduchu.“ Petr vstal a rozpřáhl ruce, kdežto lidé zůstali klečet. „Pode mnou ležela vyprahlá země, jejíž hory byly jako oblázky a oceány jako kaluže dešťové vody. Na jihu se vinula úzká řeka k velkému městu, odkud jsem slyšel výkřiky a nářek.

‚Co je to za město?‘ zeptal jsem se a svatý odpověděl: ‚Jeruzalém.‘

‚A proč ten křik?‘

‚Protože k němu přitáhl král Babylonu. Postavil si trůn v Šalomounově chrámu a zabil všechny správné křesťany, kteří se mu postavil na odpor,‘ odpověděl svatý. ‚Musíš si pospíšit, abys město zbavil utrpení.‘

Spadli jsme z nebes, jako když sjede blesk, a ocitli jsme se zase ve stanu. ‚Tahle posvátná cesta je jenom pro ty, kdo mají čisté srdce,‘ upozornil mě svatý. ‚Jestli při svém putování bloudíte, je tomu tak proto, že jsou mezi vámi hříšníci. Musíte je vykořenit jako plevel mezi obilím.‘

‚Mí stoupenci jsou čistí a zbožní,‘ namítl jsem, ale on mě zábleskem očí umlčel. ‚V tvém stádu jsou takoví, kdo se i teď rouhají a hřeší proti Pánu,‘ řekl mi. ‚Právě tuhle noc cizoložil rytíř Amanieu z Vienne s manželkou kováře Reynaulda.‘“

Přítomní zasyčeli hněvem a postavili se, když se na stupínek přišouraly dvě postavy. Obě měly hlavy ostříhané dohola. Teprve když se otočily tváří k publiku, k svému úleku jsem uviděl, že jednou je žena. Stála tam v tenoučké šedé košilce, oči měla opuchlé a lebku doruda odřenou. Vedle ní stál jakýsi mladík, trochu starší než Tomáš. Vypadal podobně, takže je od sebe odlišovalo jenom to, jak se ženě pod košilkou dmula ňadra. Petr Bartoloměj stál mezi nimi s rukama napřaženýma, takže to vypadalo, jako kdyby se je chystal obejmout.

„Podle zákona ustanoveného Mojžíšem je trestem za cizoložení smrt.“

Lidé v davu se pohnuli a přikyvovali na souhlas.

„Ale Kristus nás učil, že máme milovat hříšníka. Že skrze pravé pokání můžeme překonat hříšnou nádobu svého těla a zažehnout v něm jiskru Božího ducha.“

Střídavě se pomalu díval na oba své zajatce, kteří tam mlčky stáli.

„Všechny hříchy musejí být odhaleny.“

Drsné ruce se natáhly dopředu a strhly šedivé košile, které měli cizoložníci na sobě. Davem projel nával pokryteckého vzrušení. Oba milenci tu stáli před diváky nazí a ve studeném vzduchu se chvěli, ale jinak se ani nehnuli. Muž měl kolem beder roušku, ale žena byla dočista nahá. Ňadra se jí chladem vztyčila, zatímco po břiše se jí vinuly bělavé rýhy jako jizvy svědčící o dřívějších porodech. Napadlo mě, jestli teď v publiku nejsou i její děti, jež by viděly matčinu hanbu.

Všude kolem sebe jsem cítil napětí ve vzduchu, jakousi silnou železitou pachuť na jazyku, kterou jsem někdy pocítil před bouřkou nebo bojem. Otočil jsem se k Tomášovi.

„Běž honem za hrabětem Raymondem,“ zašeptal jsem. „Řekni mu, ať přijde se svými rytíři. Utíkej!“

Tomášovy oči mi těkaly přes rameno k pódiu jako uhranuté tím představením. Jemně jsem ho plácl po tváři. „Jdi už!“

Odtrhl pohled a protáhl se davem. Na pódiu teď byli cizoložníci na kolenou. Nad nimi stála dvojice mužů, kteří měli v rukou pruty, jejichž zelené dřevo se chvělo.

Petr Bartoloměj poodstoupil a zvedl ruku jako při žehnání.

„Děj se vůle Tvá, ó Pane.“

Ruka mu klesla. Davem bezděčně projel vzrušený šum a lidé se tlačili dopředu. Pruty dopadaly, zvedaly se a zase dopadaly ve stále rychlejším rytmu. Lidé v davu ztichli, ani nedutali, jako kdyby se neodvažovali ani dýchat. Rty a tváře měli naběhlé krví, těla napjatá a vzpřímená. Dokonce i ženy přihlížely zcela bezostyšně – zdálo se, že některé z nich tento výjev strhl ještě víc než muže a při každé ráně, jež ťala do živého, sebou škubly. Jedinými zvuky byly svist prutů ve vzduchu a prudká švihnutí, s nímž se zařízly do nahého masa pod sebou. Každá rána brzy způsobovala vytrysknutí krve, ačkoli ani kapička nepotřísnila bělostné roucho Petra Bartoloměje. Ten měl před sebou kajícně zkřížené ruce a rty se mu ve vytržení pootevřely, ale nikdy nezavřel oči, ani nepozvedl pohled od trestání před sebou. Kde je Raymond?

Myslím, že jsem za svůj život viděl spoustu lidí, jak je bijí, ale z tohohle se mi dělalo zle. Nemohl jsem se dívat na ty nahé nešťastníky, protože jsem při tom pohledu měl pocit spoluviny. Ohlédl jsem se přes rameno, modle se, aby už Raymond přišel. Když jsem se otočil zpátky, pohled jsem bezděčně upřel na pódium. Hluk ran ustal a muži, kteří trestané bili, teď své oběti pozvedli, aby byl trest vidět. Byl to hrůzný pohled. Krev se jim řinula po bocích a všude je potřísnila: stékala po ženiných prsou, zašpinila jí břicho a potáhla světlé chloupky mezi stehny. Svou holou hlavou mi strašlivě připomínala novorozeně čerstvé vyšlé z matčina lůna. Muž na tom byl sotva líp.

Petr trochu postoupil vpřed. Byl skoro strnulý a zachovával si nápadný odstup člověka, který ví, že sebemenší dotek by mohl způsobit, že se pozvrací. Z úst mu vytékala kapička slin.

„Právem je psáno, že na nebesích víc zaplesají kvůli jednomu kajícnému hříšníku než kvůli devětadevadesáti, kteří nikdy nezbloudili.“ Opět rozpřáhl ruce. „Kaješ se?“

Zubožený muž si odkašlal a vyplivl na pódium chuchvalce krve. „Kaju,“ zaskřehotal.

„A ty?“ Petr se obrátil k ženě, ze všech sil potlačuje poťouchlost na své tváři. „Kaješ se ze svých hříchů?“

Žena zamumlala cosi, co jsem neslyšel. Petra to zjevně uspokojilo. Sehnul se až k zemi a zdálo se, že v krvi na pódiu něco prstem kreslí nebo píše. „Tvé tělo bylo očištěno, napraveno utrpením a vykoupeno krví.“

Zahnutým prstem ukázal k davu. Na pódium vylezli tři muži, kteří přinesli koš s hořícím uhlím a položili ho vedle Petra. Ten z ohně vytáhl pohrabáč. Temně oranžový žár doutnal na jeho hrotu. Všiml jsem si, že byl vykován do tvaru kříže. Dva muži vzali tu ženu za ruce, i když se jim nebránila a ani neuhýbala, a otočili ji tváří k Petrovi.

„Přijmi znamení Kristovo jako symbol svého pokání. Ať žije na tvém těle, tak jako On žije v tvojí duši.“

Kdesi v dáli se ozval rachot. Někteří diváci vzhlédli k nebi, jiní se dívali přes ramena a křižovali se. Petr se zarazil.

Na prostranství vjel oddíl rytířů na koních. Stany se kymácely i padaly, když pádící kopyta škobrtala o kůly a kolíky, díky nimž byly postaveny. Když jezdci dorazili k davu poutníků, jezdci zabočili a objeli okraj davu jako psi nahánějící ovce. Úplně poslední přijel hrabě Raymond se čtveřicí rytířů v plné zbroji po boku. Raymond vyklusal vpřed a spustil kopí, jehož hrotem si klestil mezi poutníky cestu, na jejímž konci se podíval dolů na zakrvácené postavy choulící se na pódiu.

„Amanieu? Amanieu z Vienne? Co ti to ti chámové udělali?“ Prudce se otočil k Petrovi. „Jak se opovažuješ sahat na mého rytíře, a dokonce mu ubližovat… takhle?“ I když Raymond vybojoval spoustu urputných bitev a prolil moře krve, v jeho hlase byla skutečná hrůza.

Petr položil vypalovací želízko zpátky do koše. Z uhlíků vzlétly vzhůru jiskry. „Tento muž byl přistižen při cizoložství. Zákony Mojžíše a Krista si žádají potrestání.“

I když bych v tom okamžiku nejraději viděl, jak vypalovací želízko probodne Petrovo srdce, zároveň jsem užasl nad proměnou, která se u něj udála. Ještě docela nedávno to byl skřehotající bezvýznamný ubožák s jizvami od neštovic, který mohl klidně stokrát zdechnout za pochodu z Konstantinopole a nikdo by se po něm ani neohlédl. Nyní stál na pódiu v bělostném rouchu a vážně se přel s největším knížetem svého věku. Co mohlo člověka takhle proměnit?

Raymond pobídl ostruhami koně a přitáhl uzdu, takže se vztyčil na zadních. Jeho kopyta bušila do vzduchu, nebezpečně blízko hlavy Petra Bartoloměje.

„Tady jsem pánem já,“ zavrčel Raymond. „To já říkám, kdo je vinen a jaký bude trest. Pokud jde o tebe, stačí, aby ses dotkl jednoho z mých rytířů, a je po tobě.“

„Tohle není moje dílo,“ ohradil se Petr Bartoloměj. „Můj žák Amanieu a ta žena, se kterou líhal, hřešili a věděli, že musí být potrestáni. Takto budou spaseny jejich duše. Vidíš snad nějaká pouta, která by jim v něčem bránila?“

Raymond se obrátil ke svému rytíři.

„Je to pravda, Amanieu?“

Nahý a krví zacákaný rytíř přikývl. Raymond si na pódium odplivl.

„Pak jsi blázen. Blázen kvůli tomu, že jsi spal s tou děvkou, a třikrát proklatý blázen, protože ses podřídil šílenství tohohle cháma. Pokud jde o tebe,“ zasyčel na Petra Bartoloměje, „vyzvedl jsem tě z nicoty a můžu tě do ní vrátit. Neopovažuj se ještě někdy se mi protivit.“

Po celou tuhle hádku stála obviněná žena na okraji stupínku, krvácející, chvějící se, nahá a zapomenutá. Nyní zčistajasna udělala tři kroky ke koši s ohněm a vytáhla z něj vypalovací želízko. Popadla ho obouruč, namířila proti sobě žhavý kříž a vrazila si ho do měkkého masa ňader.

Jakživ bych si nepomyslel, že samotný zvuk dovede rozervat něčí duši, ale ženin výkřik při strašlivém, ale extatickém utrpení na mě zapůsobil jako jed. Předklonil jsem se a vyzvracel jsem se, protože mé tělo takové zlo nesneslo. Když ten výkřik utichl, vzhlédl jsem.

Žena ležela v bezvědomí přes celé pódium a z rány se jí zvedal dým ze spáleného masa. Petr Bartoloměj stál nad ní a tvář mu zdobil blažený úsměv.

„Běž,“ prohlásil, „a už nehřeš.“

25

Raymond vydal své rozhodnutí ještě té noci, takže jsme už na druhý den ráno strhli tábor a vyrazili na západ k pobřeží. Cesta nás vedla dolů z plošiny, kde jsme tábořili, do strmého zeleného údolí. Vlevo od nás se údolí šplhalo dál, až nakonec splynulo s nižšími svahy vzdálené hory, kdežto naproti se zvedalo k řadě útesů a vrcholů kopců, jež vévodily krajině. Viděli jsme je jenom útržkovitě, protože teplejší vzduch v údolí nad nás snesl hustou mlhu. Všude se povalovaly její zkroucené chuchvalce, které jako by na nás mávaly, abychom přistoupili blíž. Zezadu hučela v mlze tichá melodie poutnických žalmů.

„Tenhle zvuk nesnáším,“ řekla Anna. „Je jako vosa, co se vznáší nad tvým ramenem a čeká, kdy bodne.“

K nám se linul tlumený dusot kopyt klusajících koní. Povytáhl jsem meč, ale když jsem uviděl Aelfrika, jak se vynořuje z oparu, zase jsem ho zasunul. Aelfric seskočil ze sedla a šel pak vedle nás, zatímco svého koně vedl za uzdu.

„Zvědové říkají, že je před námi nějaký hrad.“ Palcem škubl vpravo od nás, k severní straně údolí. „Úplně vysoko na těchhle útesech.“

Zaúpěl jsem. Strasti předchozího dne mě vyčerpaly stejně jako bitva a už jsem nemohl snést pomyšlení, že bych snad teď měl bojovat. „Nenechá nás kastelán v klidu projít?“

Aelfric pokrčil rameny. „Myslím, že ho zatím nikdo o to nepožádal.“

„Zaútočí Raymond?“

„Jestli ano, tak je blázen. Hrad se tam nahoře rozkládá jako vraní hnízdo. Srázy ze tří stran, vysoké hradby kolem dokola a pravděpodobně i posádka připravená svalit nás dolů z kopce kameny a vroucí smolou. Má moře času dozvědět se, že přicházíme.“

„Třeba nás v té mlze ani neuvidí,“ řekl Sigurd s nadějí v hlase. Ale radši brzy nato vyjmul sekeru z koženého pouzdra.

Vypadalo to, že se mlha zvedá výš, když jsme kráčeli dál údolím. Sotva mi to zlepšilo náladu. Vrchol hřebene vpravo od nás pořád nebyl vidět a já jsem se neustále díval vzhůru, abych se ujistil, že tam nečíhají hordy Saracénů, aby nás povraždili. Náš krok se zvolna zpomaloval a naše kolona se zhušťovala, až jsem nakonec i v přetrvávajícím oparu uviděl těsně před námi nakupené korouhve tělesné stráže hraběte Raymonda.

„Jestli se k těm jezdcům ještě přiblížíme, budou nám srát na hlavy,“ řekl Sigurd.

Hrabě Raymond si určitě myslel totéž, protože krátce poté jeden z jeho rytířů zajel zpátky, aby nám nařídil ještě víc zpomalit.

„Nesmíte nechat poutníky vzadu,“ plísnil nás a zaháněl zpátky jako kuřata. Jeho kůň nepokojně podupával na cestě. „Kdyby se jim něco přihodilo –“ Odmlčel se, když se od mužů vpředu ozvaly překvapené výkřiky.

„Co je?“

Cosi ostrého a tmavého se zasyčením rychle přelétlo silnici a udeřilo ho přímo mezi ramena. Rytíř se podíval dolů s rukama instinktivně sahajícíma po tom novém údu, který jako by mu vyrostl z hrudi. Z rány mu vytryskla krev a potom ho váha ratiště vyčnívajícího z jeho zad připravila o rovnováhu, takže se svalil ze sedla.

Užasle jsme zírali jenom chviličku. Vrhl jsem se k Heleně a Zoe a strhl je k zemi, kde jsem je přikryl vlastním tělem. Kdesi pode mnou vykřiklo děťátko. Stáhl jsem si štít a držel ho nad námi jako stříšku, zatímco jsem se namáhavě stavěl na nohy. Vedle mě byl Sigurd se štítem v jedné ruce a malou vrhací sekyrkou v druhé. Na zemi vedle něho ležela jeho dlouhá válečná sekera. Ostatní Varjagové se kolem nás semkli do těsného kruhu a nízko se přikrčili, když do kůže začal bušit hustý déšť šípů. Jakmile jsem se ujistil, že Anna, mé dcery a Nikeforos jsou v bezpečí, pomalu jsem vysunul hlavu zpoza obruby štítu a rozhlédl se.

Na severní straně údolí, trochu výš ve svahu, se objevila volná kolona Saracénů. Určitě tam číhali, protože z hradu nemohli sestoupit tak rychle, nicméně to nevypadalo, že je jich větší počet. Ale další nepříjemná překvapení nás teprve čekala.

Prozatím se zdálo, že jejich útok je spíš závan větru než pořádná bouřka, a navíc již začal utichat. Buď měli Saracéni v úmyslu pouze nás znepokojovat, nebo neočekávali rychlost naší reakce: pokud jde o kázeň za pochodu, málokterá vojska se mohla měřit s armádou Boží. Před námi už lidé hraběte Raymonda zahájili šípy zuřivou odvetnou palbu, při níž zaháněli saracénské lukostřelce, zatímco sesedlí rytíři postupovali se štíty nad hlavou vzhůru po svahu. Tváří v tvář takovému rozhodnému odporu se většina Saracénů otočila a začala šplhat nahoru po kopci do bezpečí. Ale mnozí do něj už nedorazili.

Jakýsi mladý rytíř přiběhl po cestě a přisedl si vedle Nikefora.

„Hrabě Raymond říká, že musíme vyšplhat po tomhle kopci a dobýt hrad nahoře.“ Mladík zalapal po dechu a podíval se přes naši hradbu ze štítů. „Chce, aby Varjagové postupovali po jeho pravém křídle.“

„Dobýt hrad?“ opakoval Nikeforos. „Hraběti se nemůže podařit udržet své muže na tom kopci pohromadě a kdo ví, kolik mužů mají ti Saracéni nahoře? V tom mraku ani nejsou vidět.“

Měl pravdu: třebaže se mlha zvedla ze silnice, pořád zahalovala horní úsek údolí. Když ustupující Saracéni dorazili na jeho vrchol, ztratili se v oblaku.

„To by bylo šílenství,“ řekl Nikeforos, který tak vyjádřil, co jsme si mysleli všichni.

„Tohle hrabě Raymond žádá.“

Nikeforos zaklel, ještě jednou vzhlédl po stráni a pak se obrátil na Sigurda. „Vezmi své lidi a chraň Raymondův bok, jak jen to půjde. Pokus se vyváznout z toho živý. A ty,“ řekl a upřel na mě pohled, „najdi hraběte Raymonda a přemluv ho, ať odvolá tohle šílenství.“

Podíval jsem se dolů na silnici. Spořádané šiky provensálských bojovníků se rozpadly a teď se hnaly vzhůru po kopci jako hejno ptáků. Na hnědáku mezi nimi seděl Raymond, jehož tělo bylo v sedle nakloněné dopředu.

Srdce se mi sevřelo. „Můžu si vzít pár Sigurdových mužů?“

„Vezmi si Aelfrika a Tomáše. A postarej se o to, abyste se dostali k Raymondovi, než ho zabijí.“

Sráz byl čím dál příkřejší, jak jsme po něm šplhali, a vzduch kolem nás mlhou zhoustl. Brzy jsme viděli sotva víc než pouhé stíny – nebo občas kouli zlatého oparu, když mlhou pronikl paprsek slunečního svitu. Slyšeli jsme třesk zbraní a bojový ryk nedaleko před sebou, ale mlha nám všechno před očima skryla. Bylo to, jako bychom doklopýtali na nějaké pradávné bojiště, kde mezi sebou armády duchů pořád svádějí jakousi zapomenutou válku. Držel jsem štít vzhůru z obav před zbloudilými šípy.

Z mlhy se vypotácel nějaký temný stín, Frank s roztříštěnou přilbou, jemuž po tváři stékala krev. Svíral si hlavu: jednou rukou se pokoušel zastavit krvácení, kdežto druhou se snažil utřít si ji z očí.

„Hrabě Raymond!“ vykřikl jsem na něj. „Neviděl jsi hraběte Raymonda?“

Proběhl kolem nás, a aniž odpověděl, skácel se dolů ze svahu.

Když jsme pokračovali, udržovali jsme mezi sebou určitou vzdálenost, abychom měli volně po ruce zbraně. Mlha už neutvářela neproniknutelnou zeď, ale trhala se na cáry a chuchvalce. Některé se vznášely pouhých pár stop nad zemí, jiné se snášely na těla padlých jako roušky. Ale brzy vzal i tento opar za své, neboť ho rozfoukal sílící vítr, když jsme přecházeli hřeben a shlíželi dolů z vršku kopce.

Bylo to osamocené místo na umírání, menší úsek rozeklaného, rozdrobeného prostranství, které se zvedalo a zužovalo ke skalnímu ostrohu. Na jeho vrcholu stál šedivý hrad se zdmi postavenými tak blízko k útesům, že to vypadalo, jako by byl posazen na oblacích zaplňujících okolní údolí. Připomínalo mi to klášter v Ravendanu. Jeden roh hlavní věže chyběl a trhlina v kamenné výplňové zdi byla ucpána dřevem. Posádka možná spoléhala na tohle pyšné osamocení, že ji ochrání, ale to Franky podcenila. Raymondovi vojáci při útoku vzhůru po stráni předběhli mnohé z prchajících Saracénů, a když se jejich poslední zbytky protlačily otevřenou branou, museli se hned otočit, aby se ubránili proti provensálskému předvoji. Lukostřelci se pokoušeli střílet z hradeb, jenže Frankové je nemilosrdnou palbou zahnali.

„Hrabě.“ Aelfric na něj ukázal rukou, i když jsem ho zahlédl i já. Raymond byl pořád na koni a pojížděl dopředu a dozadu, aby se vyhnul oštěpům a šípům, které zasypávaly zemi kolem něho. Kopím mával do vzduchu a pobízel své muže vpřed.

„Máme doručit Nikeforův vzkaz?“ zeptal se Tomáš. Bylo snadné pochopit pochyby v jeho hlase. Saracéni při svých chvatných opravách hradní zdi zanechali u jejího úpatí suť, která u vyspravené trhliny utvářela přirozenou plošinu. Jedna rota franckých rytířů teď po ní vylezla a sekerami a krumpáči se snažila nedokonale vyspravený úsek prorazit. Z mezery se sypalo odloupnuté zdivo a dřevo, takže se plošina pořád zvyšovala. Všiml jsem si, že se obráncům aspoň povedlo zavřít bránu, i když na ni Frankové zle dotírali.

„Nemá cenu vydávat všanc život jenom proto, abychom Raymondovi řekli, že by neměl získat tohle vítězství,“ rozhodl jsem. Na konci ostrohu jsem viděl množství franckých rytířů, jak otevírají brány. Raymond pozvedl kopí a vyklusal vpřed. Ozýval se nadšený jásot a výkřiky Deus vult – Bůh to chce. Ale skrze všechen řev a halas boje, vydávaný kamením, ocelí, kůží a železem, jsem uslyšel bečení ovcí.

Křídla brány se rozletěla jako rozpřažené paže. Houf rytířů trochu ustoupil, aby se mohla otevřít dokořán. Měli pozvednuté meče a kopí. Někteří dokonce odhodili štíty, aby měli ruce volné k zabíjení a drancování.

Bečení, které jsem původně zaslechl, se ozývalo stále hlasitěji, ale tento zvuk teď ještě doplnil štěkot psů. U brány jsem uviděl nějaký rozruch: rytíři nezasazovali smrtelné rány, nýbrž ve zmatku pobíhali sem a tam, někteří se hrnuli vpřed, jiní couvali a další kroužili kolem dokola, jako kdyby odráželi nějaké neviditelné nepřátele. V jejich linii vznikly trhliny – zdálo se, že mnozí z nich se dívají kolem svých nohou, místo aby sledovali nepřátele.

Jeden rytíř odvrávoral ze zadní části voje. Vypadalo to, že ho pronásleduje chundelatý bílý pes, jenž se vyřítil z mezery, kterou rytíř nechal volnou. Jenže pes proběhl kolem něho a rytíř, místo aby se vrátil do útoku, ho začal honit. Ale když to zvíře v panice pelášilo přímo k nám, všiml jsem si, že to vůbec není pes, nýbrž ovce.

Všiml si jí i Aelfric, který se hlasitě rozchechtal. „To mají být jejich nejlepší vojáci?“ podivil se. „Jestli ano, můžeme být do dvou týdnů v Jeruzalémě.“

„A jíst skopové,“ dodal Tomáš, jemuž se na tváři mihnul úsměv, což se u něj stávalo jen zřídka.

„Do té doby už ho budeme mít po krk. Koukni na ně.“

Trhlinou ve francké armádě následovalo po první ovci druhé zvíře, po němž se objevila další dvě, jež mezeru rozšířila. Někteří z rytířů se za nimi rozběhli, takže jim uniklo vítězství, jež měli na dosah. Navíc nechali větší prostor pro další zpanikařené ovce, aby proběhly jejich řadami. Ovce Franky rozrazily a prohnaly se mezi nimi, jako když povodeň smete hráz. Mnozí ve franckém šiku se dali unést i s nimi – buď nebyli s to odolat rozdivočelým ovcím, nebo je zachvátila chamtivost. Na hrad se zapomnělo.

Raymond sám se postavil proti tomuhle ústupu jako ostrov v přívalu ovcí a lidí, jimž v bezmocném vzteku spílal. „Tohle není výprava za potravinami,“ hulákal. „Vraťte se! Vraťte se do boje!“

Jenže vojáků se zmocnilo šílenství a ani se neotočili. Sápali se po ovcích jako lidé, kteří už dlouhé měsíce pořádně nejedli, a brzy následovaly další ovce. Po nich se objevili psi, kteří vojákům chňapali po nohou, a po psech, jako jacísi pastýři, Saracéni.

Stačil pouhý okamžik a vítězství se proměnilo v debakl. Mnozí z Franků zahazovali zbraně, aby mohli ovce chytit obouruč, jiní si klekli, aby zvířata pevně popadli nebo jim prořízli hrdlo. Zahynuli jako první, když je dostihli Saracéni – pobitá zvířata a pobití lidé na sebe dopadali bez rozdílu. Viděl jsem, jak psi strhli na zem několik opozdilců a zle je trhali na zemi, dokud Franky nedorazili Saracéni.

Zběhlo se to tak kvapně, že jsem zůstal stát bez hnutí, hypnotizován zběsilou rychlostí toho, jak se k nám štěstěna otočila zády. Potom zarachotil o skálu poblíž šíp – byli to saracénští lukostřelci mířící na Franky – a já jsem pochopil, v jakém nebezpečí jsme se ocitli.

„Musíme pryč.“

„Z kopce dolů,“ řekl Aelfric. Trochu níž se proti svahu pořád převalovalo moře hustého a neproniknutelného mraku. „Musíme do toho. To je naše nejlepší možnost.“

Jen co jsem se pohnul, všude vypukl chaos. Prchající rytíři a vojáci pádili z vrcholku kopce a valili se ze svahu kolem nás. V panice klopýtali a potáceli se dolů. Svah by byl i za denního světla nebezpečně příkrý, ale při mlze se proměnil v jakýsi těkavý svět, v němž vedl každý směr dolů. V obavách z pádu jsme nemohli stát vzpřímeně, a tak jsme se otočili zády k mlze, tiskli se k drolící se zemi a cupitali jako mravenci po úbočí pahorku. Vzduch vyplnily tlumené ozvěny přízračných zvuků: muži všude kolem nás řvali, padali, umírali, ale my jsme je neviděli. Kolem nás se řítila jakási přilba, zvonící jako kostelní zvon, když odskakovala od jednoho kamene na druhý.

Najednou jsem přešel jeden kopeček, takže jsem uviděl, jak se v oparu rýsuje stojící stín, jehož temná ruka se chystala mě udeřit. Strachy jsem vyjekl, ale reakce mě nezklamaly: můj štít se vymrštil, aby odrazil útok, zatímco meč máchl po jeho kolenou, abych mu skosil nohy. Neucukl a nevydal ani hlásku, i když ho můj meč ťal tak hluboko, že jsem ho ani nemohl vyprostit. Obešla mě hrůza, když jsem si uvědomil, že jsem najednou bezbranný – tahal jsem za meč, ale ten se nevracel. Naopak jsem při svých zoufale neohrabaných pohybech ztratil rovnováhu a přepadl dopředu. Natáhl jsem se jak dlouhý, tak široký, jako bych vyšel vstříc smrtícímu úderu.

V mlze se objevila další postava. Postavila se nade mnou a já jsem uslyšel dobře známý smích.

„To se ti povedlo, tcháne. Zabil jsi strom.“

Hlas se mu tak třásl, až to hraničilo s hysterií, ale to, co řekl, byla pravda: paže, kterou jsem štítem odmrštil stranou, byla pouhá visící větev a nohy, do nichž jsem sekl, byly kmen. Na meč se pomalu vyřinula bílá míza.

Zapřel jsem se nohou o strom a s nadávkami meč vyprostil. Když jsem se pokoušel otřít lepkavou mízu o tuniku, zaslechl jsem z okolní mlhy další zvuk: zoufalé ržání umírajícího koně.

Věděl jsem, že na stráni může být na koni jediný muž. V duchu jsem se modlil, aby se Aelfrikovi a Tomášovi podařilo držet se mnou krok, a hbitě jsem vyrazil k tomu hluku. Nebylo snadné jít po jeho zdroji – všude kolem mě se ozývaly slabé výkřiky, jež se mísily s mlhou, což mi mátlo smysly a doráželo na uši i oči, až jsem nakonec v té změti byl sotva s to rozeznat, jestli je ta mlha samotný zvuk, nebo je ten zvuk skučením mlhy.

Ale postupně se ten zvuk zesiloval. Čím blíž jsem se dostával, tím nesnesitelněji působil svou úzkostí a tím víc jsem spěchal vpřed, jako kdybych ten zvuk mohl utišit tím, že ho najdu. Pod nohama mi klouzala vlhká půda a oblázky a v tom chvatu jsem začal ztrácet rovnováhu. Vzpřímeně jsem se mohl udržet jenom tak, že jsem pádil pořád dopředu, rychleji a rychleji, ale také vratčeji, přímo do mlhy. Nohou jsem zavadil o kořen, rozpřáhl jsem ruce a ucukl nazad, ale pohybová energie mě poháněla vpřed a dolů. Dopadl jsem s drtivým nárazem, o kousek jsem na břiše sklouzl, ale pak jsem se náhle zastavil, protože se mi do cesty postavila jakási teplá, zkroucená hmota.

Vykřikl jsem v domnění, že jsem narazil do mrtvoly, i když mé řvaní zaniklo v šílené změti zvuků kolem mě. Nebyl to padlý voják, ale kůň, který v úděsném zoufalství vydával zvuky jako plačící novorozeně. Boky měl tak zbrocené potem, že na nich místy byla bělavá pěna. Sotva jsem zdvihl hlavu, už jsem ji musel zase sklonit, abych se v mlze vyhnul bušení jeho kopyt.

Při pádu jsem někde upustil meč, ale naštěstí sklouzl za mnou, dost blízko, abych ho uviděl. Odplížil jsem se od koně a sáhl po něm. Když jsem rukou sevřel jilec, zaplavila mě vlna úlevy. Sice jsem stál, ale na místech, kam jsem dopadl, jsem cítil odřeniny a boule.

Nebyl jsem sám. Když ržání koně ochablo, uslyšel jsem v oblaku ještě něco jiného: zvuk běžících nohou. Možná byly Aelfrikovy nebo Tomášovy oběma jsem se při sestupu ztratil –, ale bylo to slyšet z dolního svahu a já si nemyslel, že by mě minuli. Obešel jsem umírajícího koně a zvolna směřoval dolů z kopce. Ale udělal jsem sotva pár kroků, a vtom uviděl dva muže: jeden ležel na zemi, skoro se ani nehýbal, druhý stál nad ním, s mečem napřaženým k smrtící ráně.

Z obou mužů jsem toho moc neviděl: vyboulení na přilbě, kde ji možná zahaloval turban, křivku meče, sotva zřetelný znak na pohozeném štítu. Tohle mi stěží pomáhalo při rozhodování, kdo má zemřít, ale kdybych se k tomu neodhodlal, neměl bych už vůbec na vybranou. Postoupil jsem vpřed a záměrně jsem skopl ze svahu pár oblázků, abych odvedl pozornost svého protivníka, a když se pootočil, vyřítil jsem se dopředu s mečem. Sílu mého náporu znásobil sklon svahu, takže jakmile hrot mého meče vrazil do jeho hrudi, pronikl šupinovým pancířem a já jsem pocítil náhlé zrychlení, když se čepel nořila do těla pod ním. Napřímil jsem se, dupl mu nohou na hruď a vytáhl jsem meč, jen co se skácel na zem. Naklonil se na jednu stranu a odvalil se o kus dál po svahu.

Obrátil jsem se k jeho soupeři. Ležel na zádech, jednou rukou si svíral žebra a druhou bezmocně šmátral po svém štítu, který spadl daleko od něj, když ho shodil kůň. Z našedlé tváře ke mně vzhlédlo jeho jediné oko.

„Hrabě Raymonde?“

Oko ani nezamrkalo a upíralo se na mě tak pevně, že jsem si na jeden strašlivý okamžik pomyslel, že je určitě mrtvý a že jsem zabil nějakého muže nad mrtvolou.

„Moji rytíři,“ zaskřehotal. Jeho starý hlas zněl ostře. „Kde jsou moji rytíři?“

Kde byli jeho rytíři? Jak se to přihodilo, že nejmocnější pán armády Boží tu ležel opuštěný a osamocený na svahu a hrozila mu smrt z rukou jakéhosi Saracéna? Takhle přece lidé jeho druhu umírat nemají.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se posléze.

Raymond pokrčil rameny. „Ustupovali jsme. V jednom okamžiku byli všichni moji tělesní strážci vedle mě, ale v příštím už se ztratili v mlze. Pokoušel jsem se je najít, a vtom můj kůň upadl. Pak mě našel nějaký Saracén – a potom ty.“

Uslyšel jsem, jak na stráni nad námi někdo o něco drhne a šustí. Unavenýma rukama jsem popadl Raymondův štít a připravoval jsem se na útok, ale byl to jenom Aelfric, za nímž šel Tomáš. Když se přiblížili na dohled, Aelfric rázem pochopil, co je zapotřebí.

„Musíme odsud pryč dolů.“

Náš postup byl trýznivě pomalý. S Tomášem v čele jsme se zvolna sunuli po svahu. Pořádně jsme sebou trhli, kdykoli někdo z nás zašustil o chomáč trávy nebo kopl do kamínku. Tomáš se každých pár kroků zastavil – jeho mladé oči a uši pátraly po sebemenší známce nebezpečí. Hrabě Raymond přesto pořád zaostával. Pád z koně mu sice nezpůsobil větší zranění, ale přivodil si kulhání, které se zřetelně zhoršovalo, jak jsme pokračovali. Několikrát mě strachy zamrazilo, když jsem uslyšel, jak mu nohy drhnou po kousku holé země – kdyby byli poblíž nějací Saracéni, určitě by nás teď našli. Mlha, která nám přivodila tolikerý zmatek, se teď stala naší spásou, přikrývkou, jež nás schovávala před nebezpečím, a já jsem se na ni díval novýma očima a modlil se, aby se nezvedla.

I když jsme to skoro ani neviděli, naše cesta vedla postupně dolů do prohlubně ve svahu, kde mezi balvany zurčel tenoučký potůček. Šli jsme podle něj v naději, že nás dovede až na dno údolí a na cestu. Ale ušli jsme jen kousek, když jsem najednou uslyšel pád kamení, výkřik, šplouchnutí a hlasité zařinčení. Tři z nás se v hrůze otočili. O kus dál výš ve strži ležel v potoce hrabě Raymond. Určitě šlápl na rozviklaný kámen a skácel se.

Ztuhli jsme a poslouchali, jestli nás ty zvuky neprozradily. I hrabě Raymond ležel nehybně a nechal potok, ať teče přes něj. Dlouhé vteřiny se ozývala jenom bublající voda a v dáli ržání nějakého zraněného koně. Trochu se mi ulevilo: díval jsem se dolů po proudu potůčku a v duchu jsem se tázal, zda je to tu opravdu tak nebezpečné. A potom, právě když jsme se sami ujistili, že jsme v bezpečí, proťalo mlhu kopí, které se zabodlo do měkké půdy potočního břehu. Zůstalo tam trčet, jen se chvělo nárazem, jenom kousíček nad hlavou hraběte Raymonda.

Předtím jsme neslyšeli vůbec nic, ale teď se na nás řítil rachot z obou stran strže, jak se naši nepřátelé vynořovali z mlžného oparu. Nejrychleji zareagoval Aelfric: kopí vyrval ze země, otočil ho, a jakmile se objevil první Saracén, zarazil mu ho do břicha. Muže tolik hnala vpřed pohybová energie, že se na něj nabodl tak hluboko, že Aelfric musel kopí pustit a odskočit, aby se na něj jeho nepřítel nesvalil. Svíjející se Saracén se skácel do potoka.

„Zformujte se do řady!“ zařval Raymond. Už byl na nohou s mečem v ruce, zatímco mu z pancíře kapala voda. Další Saracén seběhl ze svahu s kopím, příliš rychle, aby svůj útok vedl správně, takže ho Raymond snadno odrazil, podkopl mu nohy a zabodl mu meč do krku. Do potůčku se vyřinula krev.

„Zpátky!“ Aelfric stál hned vedle Raymonda a mával sekerou proti přibíhajícím útočníkům. Počínal si poněkud nemotorně: nezasazoval obvyklé drtivé řezné rány, nýbrž dělal krátké, křečovité pohyby. V našem zoufalém obranném postavení se totiž nemohl vrhnout celým tělem do boje, protože stačil jeden špatně odhadnutý úder a on by zůstal obnažen smrtelné ráně. Modlil jsem se, aby si Tomáš vzal z téhle lekce poučení, ale neměl jsem čas přihlížet, protože na mě samotného nepřátelé zle dotírali. Dva Saracéni na mne zaútočili podél břehu potůčku. Jednoho jsem praštil do obličeje štítem a pak jsem sledoval, jak se svalil po kluzké zemi a vystavil krk nárazu Aelfrikovy sekery. Jeho společník se zarazil a jeho meč se vznášel mezi námi. Využil jsem jeho nerozhodnosti, pozvedl štít proti jeho meči a zároveň jsem bodal vpřed svým vlastním. Ale on byl příliš rychlý: ucukl před mým výpadem a současně popadl můj štít a zatahal za něj. V mazlavém korytu potůčku jsem ztratil rovnováhu a spadl jsem na kolena. Studená voda se mi vevalila do otevřených úst, takže přehlušila můj výkřik. Pokoušel jsem se zvednout se, ale voda jako by mě vtahovala do sebe. Ještě vteřinu a bylo by po mně.

Něco zašplouchalo v proudu vedle mě a sladkou vodu promísila nepříjemná pachuť soli. Na chviličku jsem se nebránil, že se mi dostala do úst, ale pak jsem si uvědomil, co to vlastně je, a hrůzou se mi udělalo špatně. Žaludkem mi projela křeč, při níž jsem cukal hlavou nahoru, abych ji vytáhl z potoka, a pak jsem se rozhlížel dokola, zatímco mi po hlavě stříkala zakrvácená voda. Nade mnou stál Tomáš se zkrvavenou sekerou v rukou. Kousek dál proti proudu ležel bez hnutí ten Saracén. Strašlivá rána vedoucí od jeho klíční kosti až k pupku ho málem rozťala vedví.

„Pojď honem,“ řekl Tomáš. Krev mu zacákala pancíř a obličej měl zdivočelý. V té chvíli jsem ho téměř nepoznal. U nohou mu ležel půltucet mrtvých Saracénů, i když je on sám nemohl všechny pobít. Ucpali potok a svou krví napájeli jezírko, které se za nimi naplňovalo. Žádný další nepřiběhl, aby ho stihl týž osud.

„Díky.“ Plíce mě bolely vodou, kterou jsem spolykal, a slova jsem ze sebe vyrážel jen s velkou námahou.

Tomáš se zakabonil. „Příště si dávej větší pozor!“

Vylezli jsme z potoka a zvolna jsme se sunuli dolů po rozbláceném břehu. Nohy jsem měl promáčené a zkřehlé. Cítil jsem se jako nějaké ušpiněné zvíře, když jsem se plahočil po kamenech a kolem kořenů. V ústech mi zůstala ohavná pachuť krve s vodou. Pokoušel jsem se vyplivnout ji, ale pořád ve mně zůstávala. Utahané nohy mi několikrát vypověděly službu a oteklými prsty jsem nebyl s to najít nějaké záchytné místo, a tak jsem klouzal nebo sjížděl kus po svahu a zamazal jsem se blátem. Nakonec mě zastavil nějaký kámen nebo vyvýšené místo. Vstávání bylo pokaždé těžší a těžší, až jsem se nakonec svalil do jedné malé prohlubně, kde čekali Aelfric s Raymondem.

„Tak jsme jim utekli?“

Jako na odpověď Aelfric klesl na jedno koleno, stáhl s sebou Raymonda a přehodil přes něj svůj štít. Myslel jsem, že žertuje, jenže když jsem pak vzhlédl, srdce se mi málem zastavilo. Mlha řídla a na hořejším hřebeni jsem uviděl řadu mužů – sbor temných stínů shlížejících na nás dolů.

Přetáhl jsem přes sebe štít jako pokrývku. Byl jsem tak utahaný, že jsem se na víc nezmohl. Shora se ozval čísi hlas, který v nějaké barbarské řeči vykřikl otázku, co jsme zač.

Aelfric se rozesmál, odložil štít a vykřikl odpověď. Čekal jsem, co z toho vzejde.

Hlas shora se opět ozval, tentokrát řecky. Měl sice přízvuk, ale byl mi moc dobře známý.

„Musíme vypadnout z té zasrané mlhy.“

26

Zranění a potupení provensálští vojáci se trousili zpátky do hlavní kolony. Slunce už před polednem rozpustilo příkrov mlhy, takže všichni viděli okolní stráň posetou mrtvolami a pyšný hrad vypínající se vítězně na ostrohu. Anna se Zoe mě přiběhly přivítat po našem návratu, zatímco Helena objímala Tomáše, ani nevnímala krev, která jí potřísnila šaty.

Jakmile si Raymond sundal pancíř, předvolal si své zahanbené vojáky. Když stál na balvanu s rukama hněvivě rozpaženýma, jako by z oka vypadl Kristovi na Golgotě.

„Myslel jsem, že už jsem byl svědkem všemožného zbabělství a zrady, na jaké vůbec je člověk s to přijít.“ Záměrně hovořil klidným hlasem, ale v jeho slovech bylo znát pulzující chvění, které hrozilo, že klid vezme za své. „Myslel jsem, že ani není takový hanebný čin, jaký bych na bojišti neviděl. Ale dneska…“ Ramena mu náhle klesla, svěsil hlavu a pak ji zase pomalu zvedl, aby sjel nenávistným pohledem přihlížející vojáky. „Tak takhle bojuje armáda Boží? Kdybyste nebyli stvůry posedlé chamtivostí, už bychom právě v tomhle okamžiku hodovali v tom hradě a já bych připíjel na vaši chrabrost. Ale nyní můžeme hodovat leda na svých zraněních.“

Odmlčel se, aby si pořádně prohlédl své vojáky a dal jim možnost projevit nesouhlas. Nikdo neřekl ani slovo.

„Kde je moje tělesná stráž?“

Z řady se vyšoural půltucet mužů. Vysvlékli si pancíře i prošívané kazajky, takže teď měli na sobě jenom vlněné tuniky s kříži našitými na rukávy.

„Přede dvěma hodinami jsem tamhle ležel se saracénským mečem na krku. Úplně sám!“ V posledních dvou slovech se ozval tak hluboký hněv, jako kdyby si je musel přímo vyrvat z duše. „Nebýt milosti Boží, byl bych další mrtvolou na stráni.“ Ukázal nahoru za sebe, kde nad hřebenem kroužila hejna vran, a pak se podíval zpátky na šestici mužů stojících před ním. „Kde jste byli?“

Jeden z nich, zavalitý chlap s ruměným obličejem, vzhlédl. „Ztratili jsme tě v mlze a nemohli jsme tě najít.“

„Opravdu?“ S potlačovanou mohutnou energií, které by se od něho při jeho věku nikdo nenadal, Raymond seskočil z balvanu a přistoupil k tomu muži. „Všech šest?“

Šest tváří na něj upřelo pohled. Některé trochu zrudly rozpaky, ale na žádné nebyla patrná hanba a žádná neprosila o odpuštění.

„Nezapomněli jste přísahu, kterou jste mi složili?“ Raymondův hlas byl ostrý jako led. „Vybral jsem každého z vás, abyste spali u mé postele, jedli u mého stolu a bojovali po mém boku. Ty –“ Obrátil se k jednomu z nich. „Tvůj otec mi sloužil každý den svého života, bojoval vedle mě v sedmnácti bitvách, a když v osmnácté padl, stalo se to po mém boku. A teď, v mém největším nebezpečí, mě necháš, abych se motal mezi svými nepřáteli jako slepec.“

Muž s ruměným obličejem trochu postoupil vpřed. „Pane, my –“

„Říkáš pane? Kdo je tvůj pán? Rytíř, který opustí svého pána, není vůbec žádný rytíř.“ Zcela bez varování, aniž dal sebeméně najevo, že to měl v úmyslu, praštil toho chlapa přímo do obličeje. I když mu věk zbrázdil kůži a nahrbil záda, nijak mu neubral sílu v ruce. Rytíř se zapotácel dozadu s krví prýštící z nosu.

„Napřim se!“ nařídil mu Raymond. „Stůj v pozoru, jestli jsi nezapomněl, jak se to má dělat.“

Rytíř zatřepal hlavou, aby se probral, a olízl krev, která mu potřísnila ret. Trochu se pohupoval, opět pokročil vpřed a srazil k sobě nohy.

„Kde byla tvoje odvaha, když jsi byl na hoře?“ řekl Raymond posměšně. „Ty jsi ji zapomněl?“ Máchl pěstí přímo do brady rytíře. Tomu hlava s hlasitým trhnutím poskočila, ale zůstal stát.

„Ty se nepamatuješ na přísahu, kterou jsi mi složil? Že máš bojovat jako můj meč a sloužit jako můj štít? Že máš snést rány?“ Raymond popadl do rukou z obou stran rytířův zakrvácený obličej a držel ho kousek před svým. „Proč jsi mě zradil?“

Rytíř vypadal, jako by chtěl vyplivnout z úst krev, jenže Raymond ho držel tak blízko a pevně, že to nemohl udělat, ledaže by plivl svému pánovi do tváře. Polkl a pak vyblekotal: „Nechtěli jsme, aby ses nám ztratil.“

Raymond povolil sevření a téměř něžně přejel rukou po rytířově tváři. „Tys mě v té mlze neztratil – ty jsi mě nechal na holičkách. Přiznej se.“

Rytíř zašeptal cosi, co jsem nezaslechl. Raymond zavrtěl hlavou, jednu ruku položil rytířovi do týlu a druhou ho vší silou praštil.

„Lháři!“ zařval. Pod bledým strništěm se mu na tváři rozzářila karmínová barva. „Kdo ti řekl, že mě máš zradit?“ Rytíře pustil a otočil ho. „Byl to on? Ten domýšlivý chám, co si myslí, že si ho vyvolil sám Bůh?“ Raymond poodstoupil, ale jenom proto, aby měl víc místa na další ránu, kterou vrazil rytířovi do břicha. Chlap zavřel ústa a přepadl dopředu. Raymond ho mohl zachytit, ale místo toho si stoupl stranou, aby se mu rytíř skácel k nohám.

„Tak on se mě pokoušel takhle varovat?“ Rozmáchl se nohou a kopl rytíře do obličeje. Mezi přihlížejícími vojáky bylo slyšet prudké oddechování, ale nikdo se ani nehnul. Dalších pět vojáků stálo v řadě a civělo přímo vpřed, ztuhlí jako mrtvoly. „Odlez zpátky k němu, červe, a řekni mu, že jsem jeho vzkaz vyslechl.“ Další kopnutí. „To si snad myslí, že uchvátí mou moc?“ Další kopnutí, tentokrát tak drsné, že svou silou rytíře převalilo. „To si myslí, že mi ukradne mé vojáky, dokonce mou vlastní družinu?“ Kop. „Rytíře, které jsem si osobně vybral.“ Kop. „Moje nejdražší přátele.“

Nohou se tak rozpřáhl, jako by toho chlapa chtěl rozkopnout vedví, ale pak se otočil, aby se postavil čelem k vojákům. Nikdo se ani nehnul, aby pomohl rytíři, který ležel zhroucený v kaluži krve a bláta a kňučel.

„Chce tu ještě někdo zpochybňovat moji autoritu?“ zeptal se Raymond. Zprudka oddychoval, vyčerpaný svým násilím. „Jestli ano, ať vidí, že tady velím já. To já vládnu.“

Odmlčel se a pak to opakoval tišeji, skoro jako při modlitbě.

„To já vládnu.“

Raymondův vztek na muže, kteří ho nechali na holičkách, rozhodně neměl protějšek v nějakém vděku jeho zachráncům. Nic mi neřekl, a když jsem našel Nikefora, i od něho jsem se dočkal pramalého poděkování. „Ty jsi přece měl zabránit hraběti, aby se vůbec vydával vzhůru po tom svahu.“ To bylo všechno, co mi sdělil, když jsem mu ten příběh převyprávěl. „Teď odsud neodejde, dokud hrad nepadne, i kdyby na jeho dobývání měla padnout půlka jeho vojska.“

Naštěstí na tohle nedošlo. Ještě téže noci jsme opět vyšplhali po svahu, kde jsme lezli kolem mrtvol padlých, a když první paprsky světla začaly brázdit obzor, ocitli jsme se na hřebeni. Vpřed vyběhly dvě roty, které nesly obléhací žebříky pod stříškou ze štítů proti očekávanému výpadu, ale ten nenastal. Žádní obránci se nevynořili zpoza cimbuří a žádné šípy nezasypaly k sobě přiražené štíty.

„Oni snad ještě chrní,“ prohlásil Aelfric.

Úderné skupiny zarazily žebříky do země a opřely je o hradby. Na znamení hraběte Raymonda vyběhla další rota rytířů k suťové plošině vedoucí k mezeře, na niž útočili předchozí den. Za nimi čekali naši lukostřelci s nasazenými šípy a napnutými tětivami. Paže se jim třásly tím úsilím – na jednoho bylo příliš velké, takže neudržel sevření a zbůhdarma vypustil svůj šíp proti hradu. Zarachotil o hradby, čímž vyvolal Raymondovu vzteklou výtku, ale zevnitř se neozvala žádná odpověď.

První rytíři obezřetně vylezli na vrchol žebříků, na chviličku se zastavili a potom se prosoukali střílnami. Po nich následovali další, kdežto jiní rytíři vyběhli vzhůru po svahu a vpadli do mezery. Pořád jsme neslyšeli žádné výkřiky, žádné povely ani zvuky boje.

„Není to past?“ podivil jsem se nahlas.

Raymond zamával, aby vpřed vyrazili další vojáci. Ti tichounce našlapovali po orosené půdě a drželi zbraně opatrně, aby nedělali hluk. V trávě se rozezpívali ptáci, vlaštovka vyletěla vzhůru z jedné věže a zakroužila nad ní, ale jinak na vrcholu kopce nadále vládl jitřní poklid a muži se pohybovali jako ve snu.

S tím skoncoval náhlý rachot ze strážní věže. Brány se začaly pohybovat a k našim vojákům se linul přízračný nesouvislý lomoz. „Tak už je to tady,“ varovali chlapi jeden druhého. Mezi branami se protáhl paprsek světla, jenž se rozšiřoval, jak se otevíraly. Každý muž z naší roty se natahoval dopředu, aby uviděl, co se vynoří.

V bráně stála osamocená postava v provensálském brnění, jež se jasně rýsovala v šedivém jitřním světle. Za ní jsem viděl, že je nádvoří prázdné kromě jediné ovce, jež byla přivázaná ke kůlu v zemi a pásla se na býlí, které vyrašilo mezi dlažebními kostkami.

Rytíř si stáhl přilbu. „Je tu prázdno. Zůstali tu jenom duchové a válečná kořist.“

Sigurd si odplivl na zem a pak začal rozvážně obalovat hlavu své sekery jelenicovým pouzdrem.

„Doufejme, že stejně lehké to bude s Jeruzalémem.“

Byl to prazvláštní výsledek – ztratit bitvu, kterou jsme měli vyhrát, a vyhrát bitvu, kterou jsme ani nesvedli. Všichni muži ve vojsku, od hraběte Raymonda až po nejposlednějšího podkoního, vypadali zmateně i zklamaně. Připravili jsme se na velký útok a v jeho očekávání jsme v sobě vybičovali vášně – bez boje se vášně nevybily a trýznily nám duše. Toho týdne propukal bezpočet hádek, dokonce i mezi Varjagy, a podrážděnost a zklamání neopouštěly armádu, když jsme plenili úrodné údolí kvůli potravinám.

Po bitvě uplynuly dva úmorné týdny, než jsme vyrazili ven mezi výběžky hor a shlíželi dolů na pobřežní pláň. Již od úsvitu jsem před sebou viděl modravou dálavu moře, do níž prudce vtékala řeka, zatímco vlevo od nás stálo město obkroužené hradbami na vratkém, uzounkém ostrohu vybíhajícím z hory.

„Arka,“ řekl Nikeforos, jenž jel vedle mě. „Odsud můžeme být do soumraku v Tripolisu a pak je to jenom desetidenní pochod do Jeruzaléma.“

Ze srdce jako by mi spadl obrovský balvan. I když byla teprve polovina února, měl jsem pocit, že vidím jaro, jak prýští vzhůru z kořenů bezlistých stromů a úponků kolem mě. V dáli jiskřilo moře, nabízející příslib nekonečných cest, a slunce jako by mi proteplovalo obličej.

Jenže my jsme do Tripolisu té noci nedorazili. Místo toho jsme se utábořili pod Arkou, tím opevněným městem na hoře. A tam hrabě Raymond rozhodl, že už dál nepůjdeme.

27

Další obléhání. Občas jsem si pomyslel, že je na celém světě jedna jediná zeď, která obtáčí sama sebe jako had, takže i když ji prorazíme sebečastěji, jenom postoupíme dál a ona zase bude stát proti nám. Když jsem stál na hřebeni ve stínu hory, cítil jsem na tváři teplé únorové slunce. Vlevo ode mě vybíhalo úpatí hory tak, že dotvářelo přírodní pevnost, na jejíchž mohutných výšinách bylo postaveno město. Jediný přístup vedl tenoučkým zúženým prostorem, sotva širším než most, který vyhloubila dravá řeka obtékající úpatí. Provensálci se sice původně pokusili podniknout útok přes tento výběžek, ale nepodařilo se jim to a přišli o spoustu mužů. Nyní, dva týdny poté, se již zaměřovali na obvyklou dřinu obléhacích prací.

Za mnou se ozval mohutný třesk, jako když se od hory odlomí skála. Ani jsem se nenamáhal se podívat. Uslyšel jsem dobře známou ránu, když se prudce odvíjí lano, svist praku a zapraskání dřeva. Hejno špačků poplašeně zaskřehotalo, i když si už na tenhle rámus museli zvyknout i oni. Těžký kámen mi přeletěl těsně nad hlavou a pak plachtil ještě nad hlubokou roklí, která nás oddělovala od města. Ve vzduchu se všelijak otáčel a zmítal.

S rámusem dopadl na hradby Arky, kde mohutně zvířil prach. Do křoví na úpatí hradeb spadlo několik uvolněných cihel, ale jinak nebyla patrná žádná větší škoda. Uslyšel jsem, jak se za mnou pustili provensálští ženisté do namáhavé práce s opětným navíjením katapultu.

„I kdybys tady prorazil mezeru, nikdy své muže nedostaneš vzhůru po támhletom svahu.“ Tankred seděl na černém valachu a přes rokli zkoumal město. Za ním se Raymond s Nikeforem pokoušeli uklidnit své vlastní koně poplašené lomozem katapultu. Já jsem stál zdvořile u Nikeforova třmene – působil jsem spíš jako nějaká ozdoba než jeho rádce – a roztržitě jsem hladil jeho koně po boku.

„My je utaháme,“ řekl Raymond zhurta.

Tankred obrátil oči v sloup. „To nejdřív utaháme sami sebe. Co na tohle zdržení říká Petr Bartoloměj?“

Přitáhl uzdu, aby obrátil koně na sever. Pod výšinami Arky se cesta vinula po pláni, vroubené stany a zavazadly provensálské armády. Ještě dál se na oblém vršku, obehnaném ohradou ze dřeva, proutí a suti, nacházely další stany a provizorní obydlí. V jejich středu, na vrcholu kopce, se proti obloze osamoceně vyjímal velký kříž, skoro jako by na něco čekal.

„Takže?“ dotíral na něj Tankred. „Co říká chámský mesiáš?“

„Takhle mu neříkej,“ vyštěkl Raymond. „A co si myslí, na tom nezáleží.“

„Ani když to, co říká, je pravda?“ Tankred se podíval k jihu, kde po jakémsi starodávném mostě vedla cesta k pobřeží a Jeruzalému. „Měli jsme jít pořád dál.“

Nikeforos, který se při sporech vedených Tankredem a Raymondem již naučil mlčet, se tentokrát raději ozval. „Ale ne s tímhle vojskem. To byste vkráčeli přímo lvovi do tlamy. Je lepší počkat, až vás bude dost na to, aby vás jeho čelisti nesežraly.“

Raymond nedůtklivě plácl do hrušky svého sedla. Tyhle řeči nebyly nic nového. „Poslouchej, co říká Řek. Kvůli svému mládí jsi netrpělivý.“

„Netrpělivý jsem kvůli své chudobě. Do tvých služeb jsem vstoupil, protože jsi mi sliboval dobývání a kořist, ne vysedávat u úpatí nějaké bezvýznamné pevnosti a házet po ní kameny.“

Zezadu se ozvalo další švihnutí, při němž byl do vzduchu vržen čerstvý balvan. Tenhle se jenom odrazil od hradeb, dopadl na dolní svah a pomalu se valil dolů mezi hlodašem a pelyňkem, až se zastavil na úpatí ostrohu. Ze stráně se za ním vyvalil oblak prachu. Nad hlavou jsem uslyšel Nikefora, jak mumlá cosi o Sisyfovi.

„Ty jsi vstoupil do mých služeb, protože jsem ti zaplatil pět tisíc sou,“ řekl Raymond Tankredovi. „Kam se poděly?“

„Utratil jsem je za své vojáky. Dobrý pán je ke svým vazalům štědrý.“

Tahle nezdvořilá narážka Raymondovi neunikla. „A tak tomu i bude. Arka patří tripolskému emíru. Až tu pořádně předvedeme svou sílu, on ji ocení a nabídne nám bohaté výkupné, aby byl ušetřen.“

„Slyšel jsem, že už nám nabídl zlato, abychom prošli kolem.“

„Až Arku dobijeme, nabídne víc.“

„A kolik nabídne, jestli se jí nezmocníme?“

Roklí se rozezvučel třesk a z nitra města vylétla bílá střela. Nejdřív to vypadalo, že stoupá vzhůru do vzduchu, ale pak, když nabrala rychlost, se jasně ukázala její dráha. Všiml jsem si, že z opačného konce to vypadá, že se pohybuje mnohem rychleji: nebylo ani pomyšlení, že by se jí někdo mohl vyhnout. Tři vysoce postavení páni na koni ztuhli jako kámen – teď byli vydáni na milost a nemilost neodvratnému osudu.

Kámen přesvištěl nad našimi hlavami a narazil do útesu za námi. Země se nám pod nohama roztřásla. Uslyšel jsem ránu, jak se skála tříštila na kusy, a na zem spadla prška kamení. Z rachotu se ozval překvapený výkřik, který pak ustal, jako když utne. Když jsem se ohlédl, spatřil jsem nějakého rytíře, jak leží na zemi uprostřed spadlé sutě. I když důlek v jeho přilbě byl jediná škoda, jakou jsem uviděl, vůbec se nehýbal. Přiběhli další muži na pomoc, i když jejich úsilí dlouho netrvalo.

„Jejich katapult je silnější než náš,“ řekl Nikeforos, jenž hladil svého poplašeného oře.

„Tak ho rozbijeme,“ vyštěkl Raymond. Tvář mu zbledla a jediným okem bloudil po chaosu za sebou. „Rozmlátíme tohle chatrné město a uděláme z něj takový příklad, že se bude každý pán odsud až po Jeruzalém plazit v prachu, abychom přešli kolem. Godefroi a Bohemund uvidí, že nemají na vybranou – budou sem muset spěšně přitáhnout a podřídit se mé korouhvi. Pokud jde o tebe“ – prudce ukázal prstem na Tankreda – „dostaneš své zlato.“

Za ním začali dva rytíři valit do svahu další kámen, aby nabili smyčku praku.

„Raymond je ještě větší snílek než Petr Bartoloměj, jestli si myslí, že obležení Arky představuje odpověď na jeho nesnáze.“ Nikeforos přešel po podlaze vystlané koberci ve svém stanu. Ve svitu lampy napodobovaly na zadní stěně nestvůrné stíny jeho pohyb. „Neví, co chce.“

Mně se zdálo, že Raymond až moc dobře ví, co chce: stát se pánem Antiochie, jediným velitelem armády Boží, neporazitelným vojevůdcem a dobyvatelem Jeruzaléma. Ale mlčel jsem.

„Ale prozatím jeho riskantní hra – je to i naše hra – nevychází. Bohemund, Godefroi a další tvrdí, že se vydají na jih za Raymondem, ale nic nedělají. Bohemund čeká, že se Raymond přepočítá a sám se vřítí do katastrofy, zatímco Godefroi vyčkává, jak to všechno dopadne. Kdo mu to může mít za zlé? Zatímco oni čekají, Raymond nemůže jít dál. Jestli přijdou, ztratí svou vládu nad vojskem, o kterou tolik stojí. A tak tady čeká a hází po Arce kamení jako nějaký kluk do ptačího hnízda.“ Kopl do stolu v rohu místnosti, až se svíčky na něm roztřásly. Sesypala se z nich hrstka vosku jako sníh. Málokdy jsem byl svědkem toho, jak nezvládá své vášně.

„Jestli si nedáme pozor, Raymondovo vojsko bude chřadnout u Arky a Bohemund bude mít skvělou záminku, kterou potřebuje, aby zůstal v Antiochii natrvalo. Víš, co by na to císař řekl? Musíme se hnout z tohohle mrtvého bodu.“

Nikeforos se posadil do svého ebenového křesla a zvrátil se dozadu, spíš jako nějaký voják v hospodě než císařský hodnostář. „Musíš promluvit s Petrem Bartolomějem.“

Tohle jsem neočekával, i když jsem asi měl.

„Raymond teď Petra Bartoloměje nenávidí. Neposlechne ho.“

„Raymond nenávidí Petra Bartoloměje,“ souhlasil Nikeforos. „Ale jenom proto, že se bojí jeho moci. A jelikož se ho bojí, udělá, co Petr žádá.“

Navzdory horku uplynulého dne byla noc chladná, když jsem přecházel náš malý tábor do svého stanu. Uvnitř byli Tomáš s Helenou, které u prsu vrnělo miminko. Sklopil jsem oči: pohledu na její kojení jsem nepřivykl ani po měsíci společného bydlení a cestování. Tomáš seděl vedle ní a přejížděl brouskem po okraji své sekery. Všiml jsem si, že se i teď musí na tenhle úkol pořádně soustředit – mhouří oči a vraští čelo –, i když jeho druhové Varjagové by ho zvládli i se zavřenýma očima. Vedle maličkého děťátka v Helenině náručí se zbraň jevila velká a nebezpečná.

„Kde je Anna a Zoe?“ zeptal jsem se.

Helena miminko nadzvedla, takže mi nabídla pohled na temně červenou kůži, ale pak si zase upravila šaty.

„Anna vzala Zoe na procházku.“

„To neměla.“ Proč jsem vždycky před dětmi působil tak smrtelně vážně? „Ne po setmění. Je to nebezpečné.“

„Šel s nimi Aelfric.“ Tomáš měl hlavu skloněnou, když mluvil, a ještě pilněji a soustředěněji brousil sekeru.

To mohlo být nebezpečné i z jiného pohledu. „Doufám, že si Varjaga nevezme moje další dcera.“ Mělo to vyznít jako vtip, jenže se nikdo nezasmál. Stočil jsem řeč k úkolu, který přede mnou stál. „Nikeforos mi nařídil navštívit tábor Petra Bartoloměje.“

„Zato tohle by opravdu mohlo být nebezpečné,“ řekla Helena stroze. Otřela miminku pusinku.

„Právě proto chci, aby se mnou šel Tomáš.“

Tomáš ještě dvakrát dlouze přejel kamenem po sekeře, než vzhlédl. Ani pak se nepodíval na mě, nýbrž vrhl pohled na Helenu. Ta přikývla a on vstal.

„Tu sekeru tady nech,“ řekl jsem mu. „Pochybuju, že by ji poutníci ve svém táboře viděli rádi.“

Tomáš se zakabonil, ale položil ji zpátky na pokrývku. Její hlava zablikala, když se od ní odrazil záblesk plamene z osamocené svíčky ve stanu.

Když jsme šplhali po kopci k táboru poutníků, nemluvili jsme. Tomáš býval vždy tichý, ale já jsem teď mezi námi vycítil rostoucí vzdálenost a neměl jsem slova, kterými bych ji překlenul. Snad ani taková nebyla. Kráčel o krok přede mnou, ani si nepostěžoval, ale zdálo se mi, že jeho samotná přítomnost na mě neustále působí vyčítavě.

Hranici panství Petra Bartoloměje vyznačovala řada kůlů. Drsné rány sekerou jejich vrcholy opracovaly do hrotů, které se při blikavém světle strážního ohně jevily ještě ostřeji. Když jsme se přiblížili k otvoru v plotu, zastavil nás strážce – sice neměl brnění, ale jeho kopí mluvilo jasnou řečí. Stejně tak smích, jímž odpověděl na mou žádost o rozhovor s Petrem Bartolomějem.

„Nechtěl bys náhodou mluvit taky se svatým Michaelem a všemi anděly? Petr Bartoloměj“ – strážce se volnou rukou pokřižoval – „návštěvníky nepřijímá.“

Snad aby nám dal najevo, že si máme jít po svých, strážce vykročil proti nám, takže byl vidět při odlesku ohně. Tomáš zalapal po dechu a i já jsem musel zachovat strnulý výraz na tváři, abych zakryl děs. I když mu oheň jasně osvětlil obličej, více než polovina zůstala tmavá – to ale nezpůsobil stín, nýbrž to, že byl celý posetý modřinami, jako kdyby mu na něj někdo převrhl lahvičku s inkoustem. Mezi podlitinami se objevovaly jizvy a strupy a na rozbitém nose byly jasně patrné pruhy ran.

„To ti udělal hrabě Raymond?“ zamumlal jsem, když jsem rozpoznal podsaditou postavu a matné vlasy, jež bývaly blonďaté.

Strážce se zašklebil, takže jeho obličej vypadal ještě pitvorněji. „Je lepší trpět za dobro než za zlo. Tohle říká Petr.“

„Raymond tě vyhnal ze svých služeb?“

„Sebral mi mou hodnost, brnění i sluhy. Říká, že až se vrátíme do Provence, sebere mi i mou půdu.“ Tvář se mu stáhla do strašidelného šklebu. Chyběla mu více než polovina zubů a čelisti mu pořád mokvaly krví. „Ale tohle se nestane. Až dorazíme do Jeruzaléma, určitě ne.“

„Jestli do Jeruzaléma dorazíme.“

Nahnul se dopředu, opřen o kopí. „My do Jeruzaléma dorazíme. Je to prorokováno.“

Pozorně jsem se mu podíval do očí – jedno měl opuchlé a napůl zavřené, druhé doširoka otevřené. Možná mu Raymond nevykopl jenom zuby, protože jsem v nich nespatřil žádnou prohnanost ani pikle, jenom nevinnou víru. Naklonil jsem se ještě blíž.

„Jestli chceš dorazit do Jeruzaléma, musíš mi dovolit promluvit s Petrem Bartolomějem.“

Zavrtěl hlavou, i když tentokrát se špetkou lítosti. „To nemůžu. Nechce, aby ho někdo rušil.“

„Já ho rušit nebudu,“ zalhal jsem. „Ale sám vidíš, že náš pochod zase vázne.“ Ukázal jsem za sebe, kde vysoko na horském výběžku plály strážné ohně Arky. „Hrabě Raymond se toho jen tak snadno nevzdá. Mé sdělení pro Petra Bartoloměje může hraběte přimět, aby si to rozmyslel.“

Strážce zaváhal, ale všiml jsem si, že už jsem ho zviklal. Vrhl pohled na mě a na Tomáše, pak zpátky na ležení a nakonec zase na nás.

„Petr Bartoloměj tě nepřijme,“ zopakoval. „Ale já tě k němu zavedu.“

Zavolal na dalšího strážce, aby ho vystřídal, a odvedl nás vzhůru po svahu do středu tábora. Raymondovo bití mu nepochroumalo jenom obličej: těžce kulhal, sotva se ploužil a opíral se o kopí jako o starcovu berlu.

„Mám známou, která by se postarala o řádné zhojení,“ řekl jsem mu. Ale on jenom cosi zablekotal o léčbě Kristem a šoural se dál táborem. I když to určitě bylo tábořiště pro tisíce a táhlo se daleko ze svahu, nezaznamenali jsme žádný zvuk ani světlo, jenom pleskání vlastních kroků a zlatou záři z úplného vršku kopce.

„To jsou všichni poutníci v posteli?“ podivil jsem se.

Strážce si ukázal prstem na rozpraskané rty. „Tohle nařídil Petr Bartoloměj.“

Tábor řídnul, jak jsme se blížili k vrcholu kopce. Jakousi hříčkou přírody se vrchol skrýval, dokud jsme nebyli skoro až u něj, ale pak jsem najednou spatřil tři osamocené stany, jež utvářely jakési náměstíčko s otevřenými stranami a uprostřed s mohutným křížem, který jsem viděl už dříve z hory. Stany po dvou stranách blikaly ponurým svitem lamp uvnitř, ale třetí zářil jako maják. Úžasné světlo prosvítalo jeho jemně utkanými stěnami, takže vypadal jako světelný jehlan žhnoucí blankytně modrým nádechem. Slyšel jsem, jak se zevnitř ozývá tichý zpěv jako nějaká nábožná píseň nebo ukolébavka – překrývalo se mnoho hlasů, i když zlacené stěny nebyly zatemňovány žádnými stíny kromě černé siluety kříže.

„Tohle je stan Petra Bartoloměje?“ V Tomášově hlase bylo znát podezření a údiv.

Strážce neodpověděl, ale vzal mě za paži a odtáhl k temnému stanu vlevo. I on byl zřejmě ohromen tím, že se tu ocitl: jeho sevření bylo sotva znatelné a světlo, jež mu zářilo na pošramocený obličej, způsobovalo, že téměř vypadal znovu jako celý. Zvedl dveře stanu, něco zavolal dovnitř a pak nám pokynul, že máme vstoupit.

Po venkovní tiché kráse nám připadal stan, do něhož jsme vešli, jako ubohé a sešlé místo. Jeho lampy syčely a plivaly a zaplňovaly prostor mastným kouřem, látky sloužící jako přepážky byly poseté žlutými skvrnami a visely nakřivo ze stropu. Na podlaze se neuspořádaně povalovala změť koberců a kožešin a vypadalo to, že přinejmenším polovina nábytku byla převrácena jako po rvačce. Ve vzduchu byl cítit nepříjemný zápach navzdory přehnaně silným voňavkám, které ho měly přehlušit.

„Počkej tady,“ řekl strážce. Jeho vyrovnanost byla ta tam, a než jsem stačil odpovědět, odcupital ven ze stanu. Skrze látkovou přepážku jsem slyšel šramot a jakési tiché chrochtání, jako když v zemi ryje prase, a občas i pronikavé zaskučení. Ani jsem se neodvážil podívat se na Tomáše.

Chrochtání ustalo. Podíval jsem se na plátěné dveře, plný očekávání i strachu, ale po nikom nebylo ani památky. Ale potom se najednou ozval hlas od stanových dveří za námi.

„Co chcete?“

Tomáš a já jsme se otočili. Přišel s hrozivým mlčením, ale nevypadal jako tichý člověk. Obličej s dolíčky od neštovic měl odulý a těžký, stejně tak břicho, i když jinak bylo jeho tělo docela hubené. Oči měl příliš malé na svůj obličej, zato ústa příliš velká. Zdálo se, že má bradu pomazanou čímsi lepkavým. Nosil dlouhé roucho z velbloudí kůže přepásané koženým páskem, do něhož měl zavěšené prsty, a hruď se mu nadýmala.

„Mám vzkaz pro Petra Bartoloměje,“ řekl jsem. „Pomůže armádě dorazit do Jeruzaléma.“

Mužovy zraky se na mě pevně upřely. „Petr Bartoloměj, budiž jeho svaté jméno požehnáno“ – na hrudi se zběžně pokřižoval – „je na modlitbách. Nechce být rušen.“

„Určitě bude chtít vyslechnout můj vzkaz.“

„Pak ho můžeš svěřit i mně.“ Hlas měl i podle měřítek Provensálců drsný. V jeho chování nebyla patrná žádná vznešená vyrovnanost, jenom tupá síla.

„Je jenom pro Petra Bartoloměje,“ nedal jsem se odbýt.

„K Petru Bartoloměji, budiž jeho jméno požehnáno, lze přicházet pouze skrze mě.“ Škaredě se usmál. „Jsem jeho správce a jeho prorok.“

„Už jsem ho viděl mockrát.“ Mluvil jsem mírně. I když měl tvář poznamenanou zhýralostí, zračila se na ní i hrozivost, kterou jsem nechtěl dráždit.

„To bylo v minulosti. Když nyní nastal čas zkoušek, musí sbírat sílu a věnovat se jenom Bohu. Kdyby se scházel s každým učedníkem, který touží po jeho požehnání, ani by se nevyspal.“

„Já nejsem jeho učedník.“

Správce ze sebe vymáčkl cosi, co mělo vypadat jako shovívavý pohled, ale spíš to dopadlo jako potměšilost. „My všichni jsme jeho učedníky, i když někteří to ještě nevědí.“

„Pak mu řekni, že pro něj Demetrios Askiates přinesl vzkaz.“

Zavrtěl tlustou hlavou. „Řekni ho mně.“

„Je jenom pro něj.“

Má tvrdohlavost začala tohohle samozvaného proroka popuzovat: očka se mu zúžila a ruce po boku se mu sevřely v pěsti. Všiml si toho i Tomáš, jenž se přiblížil, ale já jsem chvatně zavrtěl hlavou, aby zůstal zpátky.

„Raymond nemůže postupovat na Jeruzalém, pokud ho neposílí Bohemund a Godefroi. Ale ti nepřijdou, dokud je nepožádá Raymond, ale tomu v tom brání pýcha.“

Prorok složil paže na hrudi. „Takže?“

„Petr Bartoloměj…“

„Budiž jeho jméno požehnáno.“

„…má vliv, jehož si Raymond nemůže nevšímat. Jestli Raymondovi řekne, aby poslal pro Bohemunda a Godefroie a požádal je o pomoc, Raymond to udělá.“

Prorok na mě zazíral. „To je všechno?“

„To je dost.“ Doufal jsem, že je to pravda. Vkládal jsem pramalou víru v to, že tenhle břichatý prorok vyřídí, co jsem mu právě řekl, a ještě menší v to, že se tím Petr Bartoloměj bude řídit.

Ale na druhý den mi Aelfric hlásil, že viděl jednoho rytíře, jak vyráží z tábora hraběte Raymonda a jede na sever do Antiochie.

28

Chlapeček stál mezi matčinýma bosýma nohama, jež objímal ručičkama. Obličejíček se mu zkroutil soustředěním, když zkoumal zem před sebou. Obavy mu ho zbrázdily, jako by patřil nějakému starci – i když ty brázdy byly úrodné a zvlhlé, zralé k sázení, nikoli vyprahlé, jalové čáry věku. S odhodlaným škytnutím se zčistajasna odpoutal od maminky a vybatolil se vpřed, nemotorně mávaje ručičkama a nožičkama jako novorozené hříbátko. Jeden krůček, druhý, třetí – a začátek čtvrtého, kdy už mu došla energie. Svalil se tváří na koberec borového jehličí a s naříkavým křikem se rozplakal nad svým nezdarem. Helena k němu přiběhla, zvedla ho a oprášila mu jehličí z modré tuničky.

„Za chvíli bude chodit líp než jeho děda,“ řekl Sigurd.

Sebral jsem borovou šišku a hodil ji po něm, ale on ji dlaní odrazil. Chlapeček – můj vnuk – přestal brečet, když si všiml, jak šiška letí do pruhu vysoké trávy.

„S takovouhle rukou bys měl házet kamení na Arku,“ dobíral si mě Sigurd. „Neobstál bys hůř než katapulty.“

Mávl jsem rukou nad jeho posměškem. Seděli jsme na mýtině v lese, který porůstal dolní svahy hory – Tomáš a Helena s děťátkem, dále Zoe, která otrhávala šupiny z borových šišek, aby se dostala k oříškům uvnitř, Sigurd a Anna, sedící na spadlé kládě vedle mě. Přinesli jsme si košíky s chlebem a ovocem, protože jsme měli vzácnou příležitost vymanit se z ponurého prostředí tábora.

„Před dvěma nocemi byl úplněk,“ řekl Sigurd. „Už tady trčíme celý měsíc.“ Ukázal na Everarda, který se opíral o maminku, kolébal se a sbíral odvahu k dalšímu výpadu vpřed. Očekávání a radost na mlaďoučkém obličejíčku jako by zahladily veškeré vzpomínky na minulý pád, i když měl kolínka pořád černá od hlíny.

„Jestli se ten kluk vydá teď do Jeruzaléma, bude tam před touhle armádou.“

Jako na potvrzenou Sigurdova pesimismu si Everardík vybral tuhle chvilku na to, aby se vrhl do dalšího pokusu předem odsouzeného k nezdaru. Tentokrát se mu podařilo udělat jenom dva krůčky před nevyhnutelným pádem. Helena postoupila dopředu a přivinula si ho k sukni, aby utišila jeho brekot.

Zasmál jsem se ve snaze zabránit tomu, aby Sigurdův pesimismus zkalil náladu na mýtině. Ale to, co řekl, byla naprostá pravda. Za devět týdnů od našeho odchodu z Ma’aratu jsme podle Sigurdova výpočtu urazili ani ne stovku mil. Za poslední měsíc jsme se nehnuli vůbec vpřed. Kdysi mocný a nezdolný meč – energie armády Boží – se tak prohnul, až se zlomil. Tento meč se už nedal znovu vykovat, rozhodně ne se stejnou silou, a muži, kteří se jím oháněli a probíjeli se s ním Malou Asií, se teď potáceli vpřed jako slepci. První úsek přinesl nesmírné strasti, jež museli účastníci pochodu podstoupit. Tento úpadek a zchátralost neznamenal nic jiného než pomalou, bezúčelnou smrt.

Everardík se chystal na další pokus. Odrazil se od Heleny a vyřítil se vpřed, mávaje ručičkama jako raněné ptáčátko. Čtyři krůčky, pět a potom – právě když se zdálo, že už své možnosti docela vyčerpal – dorazil do bezpečí mých kolen. Úporně se jich držel a já jsem mu musel ručičky odtáhnout, abych si ho mohl zvednout do klína. Načechral jsem mu vlásky – světlé jako Tomášovy, i když už mu vyrůstaly poněkud tmavší – a ukázal jsem mezerou mezi stromy, kde se sráz svažoval na pláň a ta pak dál až k pobřeží.

„Tudy musíš jít,“ řekl jsem mu. „Do Jeruzaléma.“

Popadl můj napřažený prst a začal za něj tahat. Anna k němu sáhla a pohladila ho po bradičce, zatímco Helena se posadila na zem, opřela se o spadlou kládu a žmoulala chlebovou kůrku. Vypadá dobře, pomyslel jsem si. Obličej, který jí v zimě trochu zežloutl, začal při jarním sluníčku znovu nabývat hnědé barvy, a když zvedala synáčka, v jejích pažích byla znát čerstvá síla. Anna mi sdělila, že Helena měla dlouho potíže s kojením miminka, protože nebyla s to živit jeho tělíčko, aniž oslabovala své vlastní. Nejhorší to bylo během hubených týdnů u Ma’aratu, ale naše následné putování jí dalo možnost trochu zesílit.

„Co to je?“

Natáhl jsem krk dopředu, abych uviděl, co spatřil Sigurd ze své pozorovatelny na opačné straně mýtiny. Everardíkova pěstička mě rozladěně tahala za prst, aby znovu přitáhla mou pozornost, ale já jsem jí nedbal. Tomáš byl na nohou vedle Sigurda a upřeně hleděl přes vrcholy borovic k západu.

„Vojsko!“

Děťátko jsem položil Anně na kolena a přeběhl jsem na druhou stranu. Oči jsem sice neměl tak bystré jako Tomáš, ale i tak jsem viděl, jak se vine ven z údolí a pak až dolů k našemu táboru mohutný zástup. Sluneční světlo se na zbroji vojáků blyštělo jako hadí šupiny – v čele byly dvě bílé korouhve jako tesáky.

„Vidíš ten znak?“ zeptal jsem se. V táboře dole lidé vybíhali ze stanů a civěli, ale nepoznal jsem, jestli se chystají do boje.

„Kříž armády Boží,“ řekl Tomáš. „A vedle něho korouhev pětice ran.“

Korouhev vévody Godefroie. Podíval jsem se na svou rodinu na mýtině a roztřásl jsem se při pomyšlení, že by se k ní měl dostat tak blízko. „A co normanská korouhev s hadem? Je tam taky?“

Tomáš pokrčil rameny. „Tu nějak nevidím.“

Obul jsem se. „Radši půjdu. Nikeforos mě bude chtít vidět.“

Anna zvedla Everardíčka z klína a postavila ho na zem. Chlapeček se rozkolébal a pak odhodlaně vyrazil k mamince, jako kdyby předtím nikdy nespadl a už ani nespadne. Ale samozřejmě udělal bác.

Byl jsem předvolán téměř vzápětí. Příchod vévody Godefroie zavdal příčinu ke svolání porady knížat a Nikeforos mě požádal, abych mu sloužil jako ústa i uši. Shromáždění se konalo ve stanu hraběte Raymonda – ale ne v tom velkém s hedvábnými závěsy a bohatým vybavením, nýbrž v malém čtvercovém stanu, postaveném na poli kousek od tábora. Knížata obezřetně sledovala jeden druhého.

„Ale kdepak je Bohemund?“ zeptal se Raymond. Řekl to lehce, jako by měl na mysli nějakého proslulého koně, kterého by rád viděl. Ale nikdo se tím nedal zmýlit.

Godefroi vzhlédl. Zatímco těžké zkoušky posledních dvou měsíců zvolna nahlodávaly kořeny Raymondovy duše, takže jeho tělo vypadalo zkroucené a zchátralé, vévodovi toto prodlení zřejmě docela prospělo. Měl pevné držení těla, obličej rozjasněný, světlé vlasy husté jako lví hřívu a z jeho modrých nepoddajných očí čišel elán.

„Bohemund vyrazil s námi z Antiochie přede dvěma týdny. Ale tři dny nato se vrátil.“

Raymond pomalinku vydechl, jako když zafouká teplý letní větřík. Jeho shrbená ramena se uvolnila a tělo se napřímilo, takže vypadal zase vyšší a vznešenější.

„On nepřijde,“ prohlásil tiše, skoro pro sebe. „Konečně ukázal, co je zač!“

„Přísahal, že dodrží svůj závazek a pomodlí se u Kristova hrobu,“ řekl Godefroi.

„Ještě předtím ho dobudou lepší lidé.“ Raymond vítězně propukl v divoký smích. „Bohemundova účast na tomhle podniku skončila. Naše jména se zapíšou do dějin jako dobyvatelé svatého města, kdežto Bohemundovo bude zapomenuto nebo bude uváděno v kronikách zrádců a zbabělců. Jakmile dobudeme Arku, vrhneme se na Jeruzalém jako vlci.“

„Říkáš ‚jakmile dobudeme Arku?‘ Nepřivedl jsem sem svou armádu spěšným pochodem, abych tě bránil proti hrstce saracénských vesničanů, co se povalují na nějakém vršku. Měli bychom jít ihned.“

Některá další knížata přikývla na souhlas. Raymond ztuhl a ohnul se dopředu, jako když se pevně natáhne tětiva.

„Tohle město obléhám už měsíc. Teď nedopustím, aby všechno to úsilí přišlo vniveč.“

„Je lepší tohle dopustit teď než za další dva měsíce,“ řekl Tankred.

Raymond vypadal, jako by chtěl Tankreda praštit, ale stejně tak Tankred, který jako by nacházel potěšení v souboji se starcem. Naštěstí v tu chvíli poradu přerušil rozruch mezi strážci. Dovnitř se chtěl vtlačit houf mužů, jejichž zvýšené hlasy vyjadřovaly rozhořčený protest. Stráže mávaly kopími a křičely na ně, ať se odtamtud klidí. Chvilku jsem se bál, že právě nastal okamžik, kdy se snad celá armáda rozkmotří při otevřeném boji. Ale Raymond zřejmě jednoho z příchozích poznal, protože vztekle křikl na stráže, ať ho pustí dovnitř.

Jakýsi malý břicháč se mezi strážci protáhl a vkráčel do stanu. Až ke kolenům mu plandala tunika z velbloudí kůže, jež se vzdouvala na místě, kde ji přepásal kožený opasek. Z mrzutého obličeje si nás měřila jeho očka. Při denním světle vypadal jinak – jako by bylo jeho celé tělo menší kromě břicha –, ale ihned jsem ho poznal. Byl to ten chlap, kterého jsem viděl v poutnickém táboře – samozvaný prorok Petra Bartoloměje.

Vůbec se netvářil jako obyčejný rolník, který se chystá oslovit největší knížata v zemi. Hlavu měl pyšně a sebejistě vztyčenou a tlusté rty našpulené, jako by už vypátral nějakou urážku své důstojnosti. Všechna knížata zůstala sedět až na Raymonda, který ale stál už předtím.

„Co se to tu děje?“ zeptal se. Obrátil se na hraběte Raymonda. „Proč jsi svolal tajnou poradu bez přítomnosti mého pána Petra Bartoloměje, budiž jeho jméno požehnáno?“

Kdyby takto někdo promluvil s mužem Raymondova postavení kdekoli jinde, rozžehnal by se se životem. Jenže Raymond svůj očividný vztek potlačil a prostě řekl: „Tohle se Petra Bartoloměje netýká.“

„Tohle ať posoudí on sám.“ Prorokovy oči přejely po shromážděných, aby předešly jejich námitkám.

Godefroi si jeho řečí nevšímal. „Kdo to je?“ zeptal se Raymonda. Na tváři se mu objevila zřetelná nelibost.

„Já jsem Jan, žák a prorok Petra Bartoloměje, budiž jeho jméno požehnáno.“ Otočil se na vévodu, jemuž se nějak podařilo vyhnout se vyčítavému pohledu a díval se tomu chlapovi přes rameno.

Godefroi vstal. „Myslel jsem, že tohle má být porada knížat, žádných žebráků a lůzy.“

„Počkej,“ namítl Raymond. „Na svých poradách v Antiochii jsme vždycky měli předáky zástupů poutníků.“

„Jestli je jejich vůdcem Petr Bartoloměj, proč tu není sám?“

Raymond se chystal říct něco na omluvu, ale prorok Jan promluvil rychleji. „Ještě nedozrál čas, aby se Petr Bartoloměj sám objevil. Připravuje se na to, kdy tento čas nadejde. Tento čas předpovědělo proroctví. Čas, kdy poslední budou prvními a první posledními.“ Otáčel se kolem, pevně upíraje svá očka na knížata. „Vy víte, co přichází. Král vystoupí na Golgotu. Sejme si z hlavy korunu a položí ji na kříž. Pak rozpřáhne ruce k nebi a své království předá křesťanům Boha Otce.“

Godefroi sebou hnul tak rychle, že jsem si ani nevšiml, co vlastně dělá. Jednu chvíli ten vesničan stál, ale v druhé se už svíjel na zemi, kde bolestí pištěl a rozhořčené protestoval, dokud vévodova bota na jeho krku ten zvuk neutišila.

„Kdo ti to řekl?“ zeptal se. „Kde jsi to slyšel?“

Trochu pozvedl nohu z Janova krku, aby ten ubožák mohl promluvit. „Milost,“ zabreptal. „Tohle káže Petr Bartoloměj. Je to psáno v jeho knize.“

„Jaké knize?“

„Knize proroctví,“ zavřískl Jan.

„Lháři!“ Vévodovi zbrunátněly tváře. Ještě nikdy jsem ho neviděl takhle rozzuřeného, dokonce ani na vrcholu hory u Ravendanu. „To není jeho kniha.“ Zvedl botu z Janova hrdla a prudce ho kopl do žeber. „Měl by sis své psy vycvičit líp!“ zasyčel na hraběte Raymonda, „nebo tě stáhnou dolů a sežerou. Pošli Petra Bartoloměje za mnou.“

Raymond se zpěčoval. „Já nemůžu –“

„On nepřijde.“ Jan se ztěžka postavil na nohy. „Teprve v určené hodině.“ Kroužil kolem jako štvaný pes, s očima upřenýma na vévodu. „A ty, vévodo Godefroi, si pak dávej pozor, protože jeho pomsta bude strašná. Dobré obilí vloží do své sýpky, ale plevy –“ to slovo málem vyplivl – „spálí neuhasitelným ohněm.“

29

Potom se už žádné porady nekonaly. Armáda vévody Godefroie přešla most a rozbila tábor jihovýchodně od města, notnou vzdálenost od Provensálců, zatímco Tankred vyvedl své muže z Raymondova tábora a bral je na jih na zásobovací výpravy. Petr Bartoloměj a jeho horda poutníků zůstali stranou na vrcholu svého kopce. Pětadvacátého března, o svátku Zvěstování Panny Marie, slavili Frankové počátek svého nového roku. Zdálo se, že světu vdechl nový život: na stráních mezi borovicemi kvetlo polní kvítí a v údolí začala z rozložitých větví fíkovníků rašit zelená poupátka. Z bezmračné oblohy svítilo bílé sluníčko, jež zemi prohřívalo, až se měnila na prach. Dokonce i třesk a bušení obléhacích zbraní byly na chvíli přehlušeny ptačím zpěvem. Ale nic z toho nepozvedlo náladu vojákům armády Boží. Stačilo se jim podívat do obličeje a bylo jasně patrné, jak se nad nimi stahují bouřkové mraky. V dusném klidu bylo znát napětí, jež se jich zmocnilo. Obával jsem se, že brzy se strhne bouřka.

Přišla o Škaredé středě před Velikonocemi. To ráno jsem jedl okoralý chléb proměněný při předchozí mši a poslouchal kněze předčítajícího z Bible. Přišla hodina, aby byl oslaven Syn člověka. Nyní je soud nad tímto světem, nyní bude vládce tohoto světa vyvržen ven. Dokud máte světlo, neustávejte v cestě, aby vás nepřekvapila tma. Potom jsem seděl s rodinou v našem táboře, zatímco Helena vila sedmikrásky do věnečku pro Everardíka.

„Já ten velikonoční týden nemám ráda,“ prohlásila Zoe. „Všechno je bolest a smrt.“ Zoe si nikdy nebrala servírky, i když tentokrát to vypadalo, že její myšlenky jsou ještě provokativnější než kdysi. Už jsem se naučil vybírat si, kdy je třeba jí odpovědět a kdy na nic nereagovat, ale Helena se ovládnout nedovedla.

„Bez mučednictví není ani vzkříšení. Utrpení o velikonočním týdnu je základ, na němž je postavena církev.“

Nic jsem neříkal – měl jsem totiž své vlastní důvody, abych velikonoční týden neměl rád. Právě tehdy, před osmnácti lety, se císař Alexios zmocnil trůnu říše, zatímco jeho vojáci plenili město, kde žila má manželka a novorozená dcera, zrovna tak byl právě velikonoční týden, když se po šestnácti letech pokusili Frankové dobýt Konstantinopol. Zdálo se, že místo pokory a lásky tato oslava přepjatého utrpení vzbuzuje leda násilí a šílenství. Toho jsem už viděl ažaž.

„Co je to?“

Podíval jsem se, kam ukazuje Helena. Od kopce na severu, kde se usadil Petr Bartoloměj se svými poutníky, se vynořil dlouhý zástup, který se vinul až k hlavnímu provensálskému táboru. Lidí musely být tisíce a i na tu vzdálenost jsem slyšel melodii zbožného chorálu, který prozpěvovali.

„Co to znamená?“ zeptala se Zoe a zatahala mě za rukáv. „Co to dělají?“

„Nemám ponětí.“ Sice to mohl být jenom nějaký rituál o velikonočním týdnu, jakýsi francký zvyk, který jsme neznali, ale pochyboval jsem o tom. Už jsem viděl, jak rytíři a vojáci na úpatí hory a v údolí vycházejí ze stanů a překvapeně zírají.

„Vypadají tak slavnostně,“ řekla Helena. „Spíš jako armáda táhnoucí do boje než jako sbor poutníků.“

Nemýlila se: v řadách poutníků vládla tuhá kázeň, a když šli, zdálo se, že se řídí jakýmsi jediným, vážným úmyslem. V srdci mi vzklíčila strašlivá předtucha, setřásl jsem Zoinu ruku a rozběhl se. Nejdřív jsem se prodíral mezi stany a potom houstnoucími davy lidí, kteří se houfně vydávali k témuž místu. Nahoře na horském ostrohu lidé nechávali být své obléhací stroje a scházeli dolů, aby nám vyšli v ústrety, kdežto jiní se vydávali po mostě z tábora vévody Godefroie.

Zástup poutníků dorazil k severní straně tábora, kde se údolní dno začínalo zvedat, a zastavil se. Kolem se shromáždilo množství rytířů a vojáků. Nad tím vším se tyčil Petr Bartoloměj, stojící na skalním výchozu. Byl oblečen do dlouhého roucha z čisté bělostné vlny, které zdobil jenom provazový pásek. Umyté a učesané vlasy i vousy mu pevně spínaly látkové stuhy a bledou kůži měl potřenou olejem a voňavkami. Dokonalý obrázek narušoval jenom zlámaný nos, který prozrazoval, co byl původně zač.

Pozvedl paže. Dlouhé rukávy jeho roucha visely dolů jako křídla.

„Radujte se, moji bratři. Včerejší noci mě navštívil Hospodin. Naše vysvobození je na dosah ruky.“

Poutníci propukli v nadšený jásot a křičeli hosana a amen. Přidali se k nim mnozí z přihlížejících rytířů, i když přinejmenším polovina – většinou muži z Normandie a Lotrinska – zůstala netečná.

„Vyneste ven relikvii, svaté kopí, které probodlo bok našeho Spasitele, abych mohl odpřisáhnout, že mé vidění bylo pravdivé.“

Tři kněží přinesli zlatý relikviář obsahující úlomek svatého kopí. Jeden poklekl na zem a pozvedl skříňku k Petrovi, který na víčko položil obě ruce. Od křišťálu a zlata se odrážely světelné vlny, takže se jeho tvář koupala v nebeské záři. Rozrušeným davem projel povzdech.

„Přísahám u tohoto svatého kopí… Ne!“

Zmlkl a prudce odtáhl ruce, jako kdyby si je popálil. Lidé se zarazili – nemůže to být trest za křivou přísahu? –, ale než se stačili pohnout, Petr Bartoloměj odemkl víčko relikviáře, odklopil ho a vložil dovnitř ruku. Vytáhl tu věc a podržel ji ve vzduchu – rukou svíral cosi tak maličkého, že to ani nebylo vidět.

„Přísahám na toto svaté kopí.“

Dav propukl v obrovské nadšení. Ten hluk se určitě linul až k strmým hradbám Arky daleko nad námi na hoře, snad až do samého nebe. Nikdo neviděl kopí – vždyť to byl koneckonců jenom úlomek, ne delší než hřebík –, ale nikdo nepochyboval, že ho drží. I já jsem se v duchu chvěl, jako kdyby Petr Bartoloměj dotekem relikvie uhodil na strunu, která se nám všem rozezvučela v duších.

Světlo na Petrově tváři žhnulo ještě jasněji. Pořád držel svou pěst zvednutou, ale otočil se, aby si prohlédl své ovečky. Kamkoli se podíval, hluk jako by se znásobil.

„Cesta pravdy je cesta trnitá. Přijmete toto vidění? Budete poslouchat slova Páně, která ke mně pronesl, a uvěříte jim?“

Pomyslel jsem si, že jsem v jeho slovech zaslechl jakýsi osten, cosi ostrého jako ústí pasti. Ale mé úvahy přehlušil rozruch kolem mne, tisíce hlasů vesměs křičících, že opravdu budou poslouchat Petrovo vidění.

Petr sklonil hlavu. Za ním jsem si poprvé všiml jeho pomocníka, samozvaného proroka Jana. Pátral jsem na jeho obličeji po známkách toho, co asi bude následovat, ale vyčetl jsem z něho jenom pýchu.

„Viděl jsem Pána,“ prohlásil Petr. „Včera v noci, zatímco jsem se modlil.“

Několik lidí z davu vykřiklo „amen“, i když většina setrvala v naprostém mlčení, s hlavami schýlenými a rukama sepjatýma před sebou, jako by si nedůvěřovali, že se nechají unést. Mnohé z žen se pohupovaly se zavřenýma očima, unesené mystickým vytržením.

„Stál přede mnou černý kříž, jehož dřevo bylo drsné a nerovné. Při pohledu na ně jsem se roztřásl, ale Pán mi poručil: ‚Podívej se vzhůru na kříž, po němž pátráš.‘“

Jeho oči hledící do daleka se zadívaly vzhůru, jako by dovedly proniknout nebeskou klenbou až do samých nebes.

„A najednou, přímo tam na kříži, jsem uviděl Pána roztaženého a ukřižovaného, přesně jako v Bibli. Visel nahý až na černočervenou plátěnou roušku kolem beder, lemovanou pruhy bílé, červené a zelené. Vpravo ho podpíral svatý Petr a vlevo svatý Ondřej.

Pak ke mně Hospodin promluvil hlasem zvučným jako hrom. ‚Proč se Frankové bojí zemřít za mě, tak jako jsem já zemřel za ně? Já jsem šel do Jeruzaléma, nebál jsem se mečů, kopí, kyjů, klacků, a dokonce ani kříže. Proč se bojí následovat mě?‘

Nevěděl jsem, co mu odpovědět.“ Petrův hlas byl sklíčený. Stál tam schýlený a shrbený jako stařec. „Ale Hospodin pravil: ‚Vojsko je rozvráceno pochybovači a nevěřícími. Chamtivci, žárlivci, zbabělci a zlolajníky. Ti zapomněli na své poslání. Předstírají opatrnost, a přitom pouze kazí odvážné a pokoušejí se je odvést od spravedlivého boje.‘“

Petr vzdorně zvedl hlavu a upíral přísný pohled přímo na jeden bod v davu. Neviděl jsem, kdo tam stojí, ale uměl jsem si to představit.

„‚Ale tihle zlí lidé prolezli tělo armády jako červi,‘ řekl jsem. ‚Jak je můžeme vymýtit?‘

Potom se Kristovy rány zase otevřely a z jeho rukou, nohou a boku vytryskla krev.“ Petr zamával rukou, která pořád třímala úlomek kopí. „Zeptal se: ‚Vidíš mé rány?‘ A jakousi božskou mocí se moje ruka napřáhla dopředu, takže mé prsty pronikly jednou ránou. Moje ruka byla lepkavá krví, uvnitř jsem cítil kosti jeho žeber a měkké maso jeho vnitřností.“

Obličej mu žhnul bolestným úžasem. Uslyšel jsem, jak vzadu v davu kdosi zvrací.

„Hospodin pokračoval: ‚Tak jako uvidíš těchto pět ran, musíš nařídit hraběti Raymondovi, vévodovi Godefroiovi a všem knížatům, ať sešikují svá vojska do pěti řad jako do boje. Potom heroldi třikrát vykřiknou válečný pokřik Deus vult a Duch svatý projede podél čela armády a rozdělí vojáky. A v první řadě uvidíš nejlepší muže, ty, kteří se nebojí ani mečů, ani kopí, ani útrap boje. Oni spočívají ve mně a já v nich, a až zemřou, zaujmou právem místo po mém boku.

V druhé řadě jsou pomocné síly, zadní voj, který má chránit čelní řadu. To jsou apoštolové, kteří mě následovali a jedli u mého stolu. Za nimi přicházejí jejich služebníci, kteří na bojovou linii přinášejí jídlo a zbraně. Jsou jako ti, kdo se mnou měli soucit, když jsem byl na kříži, ale neměli odvahu jednat. Říkám ti, že všichni tito lidé stojí za záchranu.‘“

Petr bedlivě zkoumal své publikum a přímo vdechoval jeho zbožňování. Ale pak se cosi změnilo: blažený úsměv se mu vytratil z tváře, kterou zaplavil hněv.

„‚Ve čtvrté řadě jsou zbabělci a pokrytci, ti, kdo se sami schovávají, když přijde válka, protože nevěří, že má síla přinese vítězství. To oni mě ukřižovali, to oni říkali, že si zasluhuji smrt, protože jsem tvrdil, že jsem král, Syn Boží. A já jsem Syn Boží.‘“

Vypadalo to, jako by poslední slova Petr přímo vyrval z hlubin své duše. Vykřikl je s takovým neochvějným vzdorem, že by lidé málem zapomněli, že pouze vypráví slova nějakého vidění. Ztěžka oddechoval, jako by ho tížilo cosi obrovského, a tvář měl zbrocenou potem. Jeho celé tělo se křečovitě chvělo sálající energií.

Se znatelným úsilím se uklidnil. „‚Vzadu, v poslední řadě, najdete nejhorší z lidí. Takové, kteří se nespokojí s vlastním útěkem z boje, ale svou lstivostí ponoukají jiné, odvážnější a lepší, aby se zpronevěřili své povinnosti. To jsou hadi, otravující armádu proti mně. Jsou to praví bratři zrádce Iškariotského, dědici Piláta. K těm nebudu vůbec milosrdný.‘“

Petrův palčivý pohled se opět stočil na to místo v davu vlevo ode mě, kde bylo nakupeno nejvíc rytířů vévody Godefroie.

„‚Co s nimi máme udělat?‘ zeptal jsem se.“

Petr rejdil očima po svých posluchačích a popásal se na jejich vyděšeném očekávání. Olízl si rty – od té námahy už musel mít vyschlo v krku –, ale když opět promluvil, hlas měl hluboký a pronikavý. Ten strašlivý zvuk jako by ani nevycházel z něho, nýbrž skrze něho, jako když dveřmi prosviští mohutný vítr.

„‚Všechny je zabte!‘“

30

V davu se rozhostilo zděšené mlčení. Lidé se začali se sklopenýma očima odtahovat od Petra jako voda při odlivu, zatímco knížata se prodírala vpřed, aby se před ním shromáždila k poradě. Připojil jsem se k Nikeforovi a kradmo jsem vše zpovzdáli sledoval.

„Říká Bůh, že mám pobít pětinu své armády?“

Vévoda Normandie, jenž se jindy choval uměřeně, dupl a zabušil pěstí do dlaně. „Dal jsem do zástavy své dědictví, nechal jsem doma vše, co mi je drahé, a došel jsem tak daleko při tolika strázních jenom proto, aby mi někdo vykládal, že moji lidé nejsou něčeho hodní?“

Z vysokého místa na kamenu na něj Petr Bartoloměj upřel nesmiřitelný pohled. „Nejde o pětinu tvé armády, jenom o ty, které Hospodin zná jako zrádce. Neřekl, že ve všech šicích bude stejný počet.“

„A já říkám, že je jenom jeden zrádce, kterého se musíme zbavit, čím dřív, tím líp.“ Tankred jednou rukou sáhl na jilec meče, kdežto druhou udělal příšerné gesto přes své hrdlo.

„Copak?“ zeptal se Petr. „Ty se bojíš spravedlnosti? Ty budeš stát v čelní řadě, až se armáda shromáždí, ale kde se budeš nalézat, až bude Bůh oddělovat zrno od plev?“

„Dost!“ Raymond vystoupil před knížata a otočil se, aby byl čelem k nim. „Bůh již nám ukázal, jakou mimořádnou přízeň projevuje Petru Bartolomějovi. Skrze něho On ukázal svaté kopí.“

Tohle nebyl ten rozhodující argument, jak doufal. Několik knížat se hlasitě rozchechtalo a vzadu jsem zaslechl nějaký hlas – zdálo se, že Tankred cosi mumlá o pokrývačově hřebíku. Raymond ho sjel zuřivým pohledem svého jediného oka, ale Petr Bartoloměj tuhle urážku nestrpěl. Seskočil ze svého balvanu, a jak spěchal postavit se pochybovačům, málem Raymonda odstrčil stranou.

„Troufá si někdo zpochybňovat posvátnost svatého kopí? Všichni jste ho viděli – byli jste svědky toho, jak ho tyhle ruce vykopaly ze země. Jestli o mně někdo pochybuje, ať mi to řekne do očí, ať vidím, kdo je můj nepřítel.“

„Kopí nikdo nezpochybňuje.“ Raymond se tvářil, že se chystá položit ruku na Petrovu paži, aby ho ukonejšil, ale pak si to rozmyslel. „My všichni jsme viděli zázrak, který se díky němu udál u Antiochie, naše Bohem seslané vítězství nad Turky.“

„Nikdo nepopírá, že nám Bůh daroval vítězství u Antiochie,“ souhlasil vévoda Godefroi.

„Skrze kopí,“ trval na svém Petr.

Godefroi pokrčil rameny. „On se projevuje nevyzpytatelnými způsoby. Já se neodvažuju tvrdit, že je dovedu rozpoznat.“

Další muž, jakýsi kněz se světle zrzavými vlasy, jenž stál vedle vévody, se osmělil takto promluvit: „Dokonce i biskup Adhemar, budiž požehnána jeho památka, pochyboval o pravosti tvé železné třísky.“

To byla možná pravda, ale určitě pochyboval o pravém poslání Petra Bartoloměje. Ten to asi věděl, protože knězova námitka ho ještě víc rozzuřila.

„To není žádná železná tříska,“ běsnil. „Je to úlomek Longinova kopí. Tahle tříska, jak říkáš, se dotýkala živoucího těla našeho pána Ježíše Krista. Byla na Golgotě, když tam Jeho krev změnila osud světa. Nyní se k nám vrací, po tisíci letech, kdy byla schována v blátě Antiochie, aby ukázala, že uskutečnění tohoto osudu je na dosah ruky.“

Několikrát – jak předtím, tak potom – jsem se v duchu tázal, jestli Bůh nebo nějaká jiná mocnost skutečně nepromlouvá skrze Petra Bartoloměje. Jak jinak si vysvětlit proměnu, jíž prošel, tu náhlou energii, která dovedla prosvětlit jeho celé tělo, jako když se slunce vyklube zpoza mraku? V jedné chvíli to byl jakýsi vřeštící chám, ale v příští sloup spravedlnosti, který bez sebemenší námahy ovládá své posluchače.

„To na vás Bůh seslal hluchotu, když jsem kázal o svém vidění? Zůstali jste slepí k jeho významu? Hospodin nepřichází, aby v našem vojsku oddělil zrno od plev, ale aby sklidil celý svět. Vy víte, co je psáno: Až přijde Syn člověka ve své slávě, oddělí jedny národy od druhých, jako pastýř odděluje ovce od kozlů. Ovce postaví po pravici a kozly po levici. Tehdy řekne král těm po pravici: ‚Pojďte, požehnaní mého Otce, ujměte se království, které je vám připraveno od založení světa.‘ Ale kozly pošle do věčného ohně.“

Jeho slova vyzařovala takovou sílu a přesvědčení, že nebylo možné říct, zda právě odříkává Bibli, vypráví nějaký minulý sen nebo zda si vybavuje hrůzy, které předpověděl, a teď o nich mluví. Kněží a knížata couvli a přikrčili se před drtivou silou toho vidění. Vypadalo to, že Raymond je zaražený, a Godefroi se tvářil ohromeně, zatímco na ostatních tvářích se zračily pochyby, strach, ale i naděje a vina.

Ryšavý kněz váhavě postoupil vpřed. „Neměl jsem v úmyslu zpochybňovat pravdivost tvého vidění.“

„Ani kopí?“

„Ani kopí.“

Petrova tvář pořád sálala spravedlivým rozhořčením. „Pochybuje snad o něm někdo?“

Nikdo se neozval.

„Kromě toho,“ řekl kněz, „nejsi jediný, komu se kopí zjevilo ve snu. Jistému knězi v Antiochii jménem Štěpán z Valence se rovněž dostalo tohoto vidění, než jsme ho objevili.“

„Štěpánu z Valence se dostalo vidění, jež slibovalo, že přijde vysvobození,“ opravil ho Petr stroze. „On kopí neviděl. To bylo svěřeno jedině mně!“

„Ale podpořilo to tvůj příběh.“

Petr si odfrkl. Zář se z jeho obličeje znovu vytratila a vypadal, jako by se scvrkl. „Většině lidí stačí moje slovo.“

„Ale o Štěpánovi nikdo nepochyboval. Byl si svou pravdu tak jistý, že dobrovolně nabídl, že podstoupí Boží soud vzduchem nebo Boží soud ohněm, aby to dokázal.“

„Já bych učinil totéž, kdyby to někdo žádal. Kdo říká, že ne?“

„Nikdo,“ řekl kněz. Mluvil uměřeně a vážně. „Jenom jsem řekl, že se Štěpán dobrovolně nabídl, že podstoupí Boží soud.“

Všichni přítomní muži mlčky stáli, sledujíce Petra Bartoloměje. Na tváři se mu objevil nový zápal, docela jiný, hněvivější než nebeská zář, když prorokoval. Když k nám vykročil, ruce mu škubaly.

„Tak tohle chceš? Vidět mě, jak se vrhám z vysoké věže nebo jak jsem uprostřed hořící hranice? Ty si myslíš, že uvidíš, jak mé tělo podléhá zkáze, jak se roztříští o skály nebo ho pohltí plameny? Ty bys mě rád vyzkoušel, tak jako zákoníci a farizejové kdysi dávno zkoušeli Krista. Ale já dosáhnu vítězství. Já poletím vzduchem a projdu ohněm. Ať každý, kdo o mně pochybuje, přijde a je toho svědkem. Ale varuji takové lidi: až ta zkouška skončí, za svou nevíru budou desetinásobně ztrestáni!“

Raymond se zatvářil zděšeně. „Tohle není nutné. Nikdo o tobě nepochybuje. Máme tvé slovo.“

„A brzy budete mít slovo Boží. Víte, že je psáno v Žalmech: On svým andělům vydal o sobě příkaz, aby tě chránili na všech svých cestách. Na rukou tě budou nosit, aby sis o kámen nohu neporanil.“

„Také je psáno, na témže místě: Nebudeš pokoušet Hospodina Boha svého,“ pravil Raymondův kaplan upjatě.

„A ty by ses měl těmi slovy řídit. Každý, kdo pochybuje o mně, pochybuje o samém Pánu. Každý, kdo mě pokouší, pokouší Boha.“

Vypadalo to, že se ho Godefroi chystá uhodit za takovou smělost. „To je rouhačství!“

„Zapalte ohně a uvidíme.“

„Ne!“ řekl Raymond. Godefroi se k němu otočil.

„To do svého ochočeného cháma vkládáš tak malou víru, že se bojíš toho, že by podstoupil Boží soud? Bojíš se, že by s ním zahynula i tvoje autorita, až všichni lidi uvidí, že to kopí byl podvod zosnovaný šarlatány, který mlčky schvalovala knížata, jež přitom měla mít rozum. Kdybys doopravdy chtěl zachovat si autoritu, nepokoušel by ses chránit toho cháma před tím, že se upeče na vlastní pýše – ještě tohle odpoledne přece můžeš odvést svou armádu od Arky a nezastavit se, dokud nebudeš u hradeb Jeruzaléma.“

Koutkem důlku s Raymondovým mrtvým okem to zacukalo, ale než stačil odpovědět, Petr vykřikl: „Že by mě hrabě Raymond chránil? Proč bych to měl potřebovat, když mám na sobě brnění Boží? Postavte své hranice, navršte je tak vysoko, jak jen dovedete. Za dva dny projdu plameny a ani vlas na hlavě se mi neopálí. Plameny stráví vaše lži. Nebesa se s rachotem rozpoltí, každý živel bude pohlcen ohněm a všechny věci budou vyjeveny.“

Oheň postavili v nejužším bodě údolí, kde jeho svahy nabízely zvědavcům spoustu pozorovacích míst. Větve olivovníků byly navršeny na čtyři stopy vysoko, namočeny do oleje a položeny do dvou souběžných řad, jež byly od sebe dost daleko, aby mezi nimi prošel člověk. Bylo to celých třináct stop od jednoho konce ke druhému – Bůh tedy bude mít dost času, aby ukázal, komu věnoval svou přízeň, jak poznamenal Sigurd.

Úsvit na Velký pátek byl jasný a teplý, ale byl to jeden z těch dní, kdy se smysly a rozum míjejí, a dokonce i sluneční svit působí nevlídně. Tábora se zmocnilo chmurné očekávání – dlouho před stanovenou hodinou se jako vrány slétl hustý dav. Tisíce lidí vyšplhaly vzhůru po svahu jako diváci v hipodromu. A stejně jako v hipodromu měli nejlepší místa šlechtici nejblíže k aréně, zatímco masa rolníků se tísnila na výšinách nahoře. Řada bosých kněží postávala kolem hranice, zadržovala diváky a prozpěvovala nábožné písně určené pro tento svatý den.

Nuže, králové, mějte rozum,

dejte na výstrahu, soudcové země!

Služte Hospodinu s bázní

a jásejte s chvěním.

Líbejte syna, ať se nerozhněvá,

ať na cestě nezhynete,

jestliže jen málo vzplane hněvem.

Mnozí z poutníků s chutí také recitovali tento verš, kdežto páni sahali na meče a úzkostlivě se rozhlíželi kolem sebe.

Pro mě tu žádné čestné místo nebylo. Posadil jsem se s rodinou v polovině vršku, odkud byl výhled do prohlubně údolí. Tady nahoře bylo ovzduší jako při nějaké vesnické slavnosti nebo na jarmarku. Prodavači se prodírali davem s podnosy a košíky s ořechy, olivami a vodou. Jiní nabízeli méně užitečné zboží: jeden chlápek nesl jenom obrovský podnos s kostmi. Ukázal jsem na něj, ať přistoupí blíž.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

Prodavač, chlapík s ruměnými tvářemi, jehož drsné rysy byly zjevně doprovázeny prostou, upřímnou spokojeností, ze sebe vymáčkl kolozubý úsměv. „Ostatky.“

„Ostatky od koho?“

Kývl dolů k čekající hranici. „Od něho. Tyhle kosti“ – jednu sebral a nabídl mi ji k prohlídce – „pocházejí z malomocných a mrzáků, které Petr Bartoloměj, jeho jméno budiž požehnáno, uzdravil svým dotykem.“

„Moc dobře ne, když z nich nic víc nezůstalo.“

Anna sáhla do podnosu a vzala další kost, maličkou věcičku sotva větší než zub na hřebenu. „Vyléčil Petr Bartoloměj hodně veverek?“

Prodavač se neurazil, naopak nás obdařil širokým nevinným úsměvem. „V horách vím o každém ptáku, polní havěť též mám kolem sebe.“

Anna prohrabala další kosti na podnosu. „A co tyhle?“ Ukázala na hromádku, na níž byl asi půltucet všelijakých kamínků.

„Kameny, jichž se Petr Bartoloměj, jeho jméno budiž požehnáno, sám dotkl. A tady…“ Prodavač se s důvěrným pohledem předklonil a zpod tuniky vytáhl úzkou hliněnou lahvičku. Odzátkoval ji a přidržel Anně u nosu. „Pár kapek jeho nejvzácnější krve. Kráčel jsem za ním v lese, když se píchl o trnitý keř. Ještě čerstvou jsem ji sám sebral z trnu.“

„Myslel jsem, že je obvyklé počkat si na světcovu smrt, než se začnou rozdávat jeho ostatky,“ řekl jsem.

„Ale to jenom proto, že jsi nikdy nepobýval v přítomnosti živoucího světce. I když…“ Poklekl a urovnal kosti a kameny na podnosu. „Mám dohodu s jedním z kaplanů. Jestli Petr Bartoloměj, jeho jméno budiž požehnáno, Boží soud nepřežije, mám dostat kost z jeho předloktí a možná i z jeho levičky. Jistý kněz z Narbonne mi za paži nabídl deset dukátů, ale jestli máš zájem…“

Zavrtěl jsem hlavou a usmál se, abych zakryl své zhnusení. „Jsem si jistý, že Petr Bartoloměj se při svém Božím soudu stane vítězem.“

Prodavač ostatků se rozzářil. „Modlím se, aby se to stalo.“

Slunce šplhalo výš a pálilo stále prudčeji, tak prudce, až jsem se bál, že zažehne oheň ještě před stanovenou hodinou. Nehybný vzduch byl prosycen pachem oleje a potu a všude kolem nás se rojily mouchy. Nálada v davu byla čím dál netrpělivější. Někteří lidé se tázali, kdy se konečně jejich spasitel objeví, zatímco jiní je popichovali tvrzením, že už vzal do zaječích, aby se neukázalo, že je podvodník. V úmorném vedru byly spory stále zlobnější a několik mužů muselo být od sebe při svých hádkách odtrženo. Jiní nechali za sebe mluvit své měšce a uzavírali sázky, jestli Petr Bartoloměj přežije, jak dlouho mu potrvá, než projde plamennou chodbou, a jestli publikum uvidí anděly, kteří ho vynesou z ohně.

Chvilku po poledni jsme uslyšeli, jak se z tábora ozývají výkřiky. Rázem byli všichni do jednoho na nohou, aby sledovali slavnostní procesí jdoucí údolím. V čele kráčel oddíl provensálských vojáků, který si razil cestu davem. Za nimi následoval hrabě Raymond a biskup, potom houf kněží tísnících se kolem jakési postavy, kterou jsem neviděl. Postupovali pomalu, v oblaku listí, neboť je rolníci zasypávali olivovými lístky a polním kvítím. Vzduch byl prosycen zbožným prozpěvováním a údolím se odrážely výkřiky hosana jako v nejvyšším patře nebeské klenby.

Procesí konečně dorazilo na volné prostranství kolem ohně. Přihlížející dav ztichl a jediný zvuk se ozýval od zástupů mnichů, kteří pořád prozpěvovali své nábožné písně. Když se na mě otevřela ústa svévolná a lstivá. Zrádným jazykem mě napadají, slovy nenávistnými mě zasypali, bojují proti mně bez důvodu.

Kněží se rozdělili. V jejich středu stál Petr Bartoloměj, který se vyjímal jako tyčinka květiny. To tam bylo zářivě bělostné roucho – měl na sobě pouze prostou tuniku, která mu splývala jen po kolena. Vousy měl co nejvíc oholené, bezpochyby proto, aby je nezapálil oheň, a i jeho vlasy byly nakrátko ostříhané. Do tváře jsem mu neviděl, ale v držení jeho těla nebyla vůbec pýcha či vzdor, jenom pokorné soustředění. Nedával najevo, že by vnímal chválu nebo urážky z davu, a pohled měl pořád pevně upřený k zemi.

„Pro lásku Kristovu, odvolejte to,“ zašeptala Anna, stojící vedle mě. „Takhle přece nemůžete pokoušet Boha.“

Kněží a vojáci, kteří Petra doprovodili, se rozvinuli do volného kruhu kousek od ohně. V jeho středu stála čtveřice mužů: Raymond, kněz se zaječím pyskem, který mu sloužil jako kaplan, biskup v rouchu a Petr Bartoloměj. Petr poklekl před biskupem, zatímco kaplan slavnostně oznámil: „Jestli Všemohoucí Bůh hovořil osobně s tímto mužem a svatý Ondřej mu při nočním bdění odhalil pravé svaté kopí, nechť projde ohněm bez úhony. Ale jestli lhal, nechť jsou Petr Bartoloměj a kopí, které ponese, stráveni ohněm.“

Dav zahučel mohutné „amen“. Biskup otevřel zlatý relikviář a vložil maličký úlomek kopí do Petrových sepjatých rukou. Mniši jako by nevnímali rostoucí napětí a pořád prozpěvovali své nábožné písně.

Ať se zaradují všichni,

kdo se k tobě utíkají;

věčně budou plesat, když je budeš chránit,

jásotem je budou oslavovat

ti, kdo milují tvé jméno.

Spravedlivému, Hospodine, žehnáš,

jako pavézou ho obklopuješ přízní.

Nyní bylo na Petru Bartoloměji, aby promluvil. Při předchozích vystoupeních před takovými početnými davy se jeho hlas ozýval zvučně a bez námahy, někdy tak silně, že byl slyšet i v nejzazším zákoutí shromáždění. Ale nyní byla po jeho zvučnosti veta. Sotva jsem ho vůbec viděl za mnichy a kněžími, kteří ho obkroužili, a kromě nejbližších diváků nikdo neslyšel mumlání jeho slov. Chodba mezi poleny před ním zela jako tunel.

Bože, zkoumej mě, ty znáš mé srdce,

zkoušej mě, ty znáš můj neklid,

hleď, zda nejdu cestou trýzně,

a po cestě věcnosti mě veď!

Kaplan nesl hliněnou lampičku, jejíž světlo toho jasného dne ani nebylo vidět. Nyní ji předal biskupovi, který pronesl několik slov modlitby, a pak ji hodil na čekající hranici. Nádobka se roztříštila. Zlomek vteřiny jsem viděl dva jazyky plamene, jak pádí podél vrcholů navršeného dřeva, a potom celá stavba vybuchla. Zvedl se sloup ohně, jenž pohltil ptáky, kteří nad ním kroužili příliš nízko, a k obloze se vyvalil černý dým. Praskání dřeva znělo jako skřípot nějakých obrovských zubů.

Větrný poryv mi do tváře vehnal kouř, takže mě pálily oči. Sotva jsem viděl skrze slzy, proto se Petr proměnil v pouhou temnou skvrnu na úpatí plamenů. Musel se ho dotýkat sám Bůh, protože jak jinak by mohl stát tak blízko k takovému žáru. I když jsem od těch, kdo stáli blíž, potom uslyšel všelijaká vyprávění, neviděl jsem, že by rozpřáhl paže, aby vyšel vstříc svému osudu, neviděl jsem, že by mu začalo hořet obočí nebo že by mu začala doutnat tunika, ani jsem neslyšel jeho poslední slova, která prohodil, než vešel v to peklo. Otče, odpusť jim, vždyť nevědí, co činí.

Netuším, jak dlouho zůstal Petr Bartoloměj v tom ohni. Když bylo po všem, kdekdo tvrdil, že viděl skrze plameny jeho stín, jak velebně kráčí vpřed a směje se, jako kdyby ho oheň a uhlíky leda šimraly. Jiní přísahali, že Boží soud nepodstoupil sám: spatřili matné postavy, jak kráčejí vedle Petra, drží ho za ruku a vedou ho dál. Pokud jde o mne, viděl jsem jenom žhnoucí ohnivou oponu.

Sápou se jako lev na mé ruce a nohy,

mohu si spočítat všechny své kosti.

Pasou se na mně svým zrakem.

Dělí se o mé roucho.

Skutečně se mniši zase dali do zpěvu, nebo jsem pouze zaslechl slova svého srdce? Už jsem to ani nevěděl – všechno lehlo popelem. Matně jsem vnímal, že mě Anna křečovitě drží za ruku – později jsem uviděl ty modřiny –, a zaslechl mručení kolem sebe, jak diváci začali vyjadřovat své pochyby. Kde byl Petr Bartoloměj? Tam uvnitř určitě nemohl tak dlouho přežívat. Bylo všechno jeho chvástání nadarmo? Nezradilo ho jeho kopí? Někteří lidé padli na kolena a modlili se za jeho přežití, jiní si sedli do trávy a plakali. Proč je Bůh opustil?

V oblaku jisker a s výkřikem nevýslovné bolesti vyklopýtala z ohně jakási černá postava. Byla nahá jako děcko, vlasy a šaty jí shořely a kůže se jí proměnila ve žhavý popel. Ten člověk sotva stál: když vyšel z plamenů, rozhodil rukama, aby neztratil rovnováhu, jako kdyby nikdy předtím nestál na vlastních nohou.

„Bože, pomáhej nám!“ zahulákal.

Dav poutníků vítězně zařval. Všichni vstali jako jeden muž, sbíhali ze stráně a těsně ho obklopili.

31

Mračno kouře z doutnajícího ohně po zbytek odpoledne přikrylo náš tábor, zaclonilo oblohu a postaralo se nám o bledé přítmí. To ale neodradilo poutníky, kteří se po tisících sbíhali ke skomírajícímu ohni. Když horko polevilo, přibližovali se až k ohništi, sbírali uhlíky nebo ohořelé větve a drželi je ve vzduchu jako trofeje, i když jim žhavý popel pálil kůži. Pak se těmito jizvami chlubili jako ranami utrženými v boji. Myslel jsem, že se snaží najít úlomek kopí, které Petr určitě upustil do plamenů, ale Tomáš mi vysvětlil, že si berou popel jako relikvie ze svatého Božího soudu, jako jakési úlomky kříže samotného Petra Bartoloměje. Ohniště si úplně rozebrali, takže večer z něho zbyla jenom černá jizva na zemi.

„Ale on přece v Božím soudu neobstál,“ namítl Sigurd, když jsme večer seděli ve svých stanech. „Kdo by stál o nějakou relikvii z tohohle?“

„Někdy vynesou prohrané bitvy větší slávu,“ řekla Anna. Vysmívala se mu, protože za celý život nepokládala vůbec žádnou bitvu za slavnou.

Tomáš se nesmál. „Petr Bartoloměj svou bitvu neprohrál a není pravda, že při Božím soudu neobstál.“ Velice opatrně vážil slova a snažil se držet na uzdě své očividné emoce. „My jsme viděli, jak se vynořil z plamenů. Jestli lhal, ať Petra Bartoloměje a kopí, které ponese, stráví oheň – taková byla zkouška. Je sice pravda, že ho plameny popálily, ale nemohly ho přemoct.“

Povzdechl jsem. Počítalo se s tím, že Boží soud se stane zkouškou, absolutním důkazem pravdy nebo lži, jenže teď se zdálo, že jenom přidal nové zdroje pochyb a zmatků. Byla to výstraha, že bych měl mít větší víru – anebo varování před lehkověrností? Ukaž mi cestu, Pane, modlil jsem se, a daruj mi moudrost, abych viděl. Kdysi jsem měl ctižádost ukazovat, jaký jsem odhalovač tajemství, jak umím vidět pravdy, které jiní lidé vinou své tuposti nebo hlouposti nespatří. Ale teď jsem si nebyl jistý ani tím, co se přihodilo přímo před mýma očima.

Anna položila Tomášovi ruku na rameno. „Čas nám to poví. Jestli Petr –“

Odmlčela se. V táboře se celý večer ozývaly tklivé písně k Velkému pátku. Kněží a poutníci se shromáždili ve sborech, tak jako se učedníci kdysi dávno jednoho večera sešli ve svých domech, poté co přišli z Golgoty. Ta hudba prosytila vzduch smutnou náladou – oplakávali jak sebe, tak Petra Bartoloměje. Ale jeden zvuk byl stále hlasitější – slavnostní chorál přehlušující vše ostatní. Vyskočil jsem na nohy. Z údolí se blížil klikatý zástup světel, a tak jsem vyběhl k cestě, abych si ho prohlédl.

Připomínal mi pohřeb, onen průvod, který jsem viděl kdysi dávno v Antiochii, když byl pochováván biskup Adhemar. Bosí kněží šli v čele se zahalenými kříži a vedle nich nesli ministranti dlouhé svíčky. Za nimi následoval Petrův prorok Jan v kabátu z velbloudí kůže přikrytém černým talárem, jenž byl na několika místech dovedně roztržen. Po něm šel tucet mužů, které jsem neznal, a pak masa poutníků. Všiml jsem si, že tam nejsou jenom poutníci, ale také množství rytířů a vojáků. Světlo svíček se jim mihotalo na tvářích jako okna ve tmě a odhalovalo tak jejich zármutek. Tváře měli ukoptěné sazemi, v očích se jim leskly slzy a srdce měli zkroušená nevírou. Nesli jakési máry a já jsem si na chviličku s úlekem pomyslel, že na nich je určitě mrtvola Petra Bartoloměje. Ale pak prošli kolem mě a já jsem uviděl, že je to jenom figurína Krista v hrobě, nad nímž se tyčí vysoký krucifix, jejž ověnčili květinami – vlčím mákem, narcisy, pampeliškami a růžemi. Květiny se otřásaly a chvěly, jak se katafalk sunul, takže díky barvě jejich okvětních lístků se zdálo, že kříž olizují plameny.

„Tvoji mrtví obživnou,“ zpívali, „jejich mrtvá těla vstanou! Probuďte se, plesejte, kdo přebýváte v prachu!“

Petr Bartoloměj nebyl po smrti, ale měl ji na jazyku. Šuškalo se, že leží ve svém stanu na kopci, že je z něj pouhá ohořelá troska a čeká na Boží rozhodnutí. Tohle nestačilo Anně, která trvala na tom, že za ním zajde, aby zjistila, zda nemůže ulevit jeho utrpení. „Kdysi býval mým pacientem,“ připomněla mi. Ale davy kolem jeho stanu byly tak mohutné, že jsme se k němu nemohli dostat ani na dvě stě kroků – navíc nám bylo řečeno, že odmítl veškeré hojivé masti a léky, neboť o jeho osudu rozhodne sám Pán.

„Jestli zavrhuje léčbu, učinil Kristovo rozhodnutí místo Něj,“ posteskla si Anna. Ale davy kolem stanu každou hodinu o Božím hodu velikonočním houstly – seběhlo se tam tolik lidí, že se do poutnického tábora sotva vešli. Okolní stany byly strhávány, aby vznikl prostor, nejprve od hřebene kopce, potom dál po svazích, až nakonec stál Petrův stan v osamění na holém vrcholu.

Naprosto nečekaně jevil největší zájem o Petrův osud Nikeforos, i když se ani nepřišel podívat na Boží soud. Povolal si mě na sobotní ráno do svého příbytku a důkladně se mě vyptával. Dokonce se zeptal, co si myslí Anna, což bylo cosi nevídaného, protože až do té doby jsem si ani neuvědomil, že vůbec ví o její existenci.

„Je si jistá, že bez lékařské péče na své rány zemře?“ dotíral na mě.

„I kdyby ji přijal, sotva by byla valná naděje. Na tyhle rány by už každý jiný člověk zemřel. To, že až dosud přežil, je… štěstí.“ Nemohl jsem se přimět, abych řekl, že zázrak.

Nikeforos vypadal spokojeně. „Čím dřív, tím líp.“

„Ale jestli Petr Bartoloměj zemře a kopí bude zneváženo, Raymond bude vážně oslaben.“

Nikeforos ukápl vosk na depeši, kterou právě napsal. „Raymondovo postavení beztak slábne. Svůj dům postavil na tekutých píscích a do nich teď zapadá. Bezpochyby se bude snažit zachránit, co se dá, tvrzením, že ten chám ve skutečnosti Boží soud přežil, ale až lidé Petra Bartoloměje uvidí, jak ho ukládají do hrobu, málokdo mu to uvěří.“

„Ale potom –“

„Smrt Petra Bartoloměje Raymonda oslabí. Jelikož je to jediný barbar, který aspoň předstírá, že podporuje císaře, bude to nezdar. Ale jestli Petr Bartoloměj přežije, jestli se zítra objeví před svými chámskými ovečkami jako vzkříšený…“ Nikeforos vtlačil svou pečeť do měkkého vosku. „Co myslíš, že se pak stane?“

V den Páně jsem vstal časně, právě když se rozednívalo. Helena chtěla nějaké koření na velikonoční jehňátko a já jsem řekl, že ho obstarám. Vytratil jsem se ze stanu sám a rychle jsem kráčel k hoře. Měl jsem pocit, že si pamatuji, jak jsem viděl rozmarýnu rostoucí v tamějším lese, i když bych si ji asi nezapamatoval pořádně, kdyby cesta nevedla poblíž poutnického tábora. Třebaže jsem slyšel Anninu diagnózu, jakýsi hlubší a nepřehlušitelný hlas v nitru mi pořád našeptával, že Hospodin může udělat všechno. Bedlivě jsem zkoumal vršek kopce, pátraje po nějakém znamení: tisíce poutníků pořád bděly na svazích. Mnozí z nich leželi s tváří schýlenou k zemi při modlitbě nebo vyčerpáním ulehli a v ranním poklidu se ke mně nesly vzdálené melodie nábožných písní. Ale ty zvuky se linuly váhavě a nejistě a to, co chtěly sdělit, přinášelo jen mizivou naději.

Zklamaný a otrávený otočil jsem se k místu, o němž jsem se domníval, že jsem tam spatřil rozmarýnu. Nebyl jsem sám. Jak nadešly Velikonoce bez Mesiášova příchodu, muži a ženy se začali trousit z kopce a vracet se do svých táborů. Snažil jsem se nedívat se na ně – zklamání na jejich tvářích mi připravovalo příliš bolestný pohled –, ale jeden člověk mi padl do oka. Navzdory teplému dubnovému jitru měl na sobě plášť, který mu splýval až po kotníky, a kápi pozvednutou, aby mu zakrývala obličej. Jak jsem ho sledoval, vypadalo to, že se směr jeho kroků skoro neznatelně stáčí k lesu na horském hřebeni na severovýchodě a že se zvolna vzdaluje od armády.

Snad to byl prostě poutník, který hledal nějaké místo, kde by si mohl v soukromí ulevit, třeba chtěl i on nasbírat bylinky. Ale bylo na něm cosi podezřelého, cosi záměrně uhýbavého, jak jsem toho býval svědkem u lidí, kteří měli pádný důvod vyhnout se rozpoznání – to byl nejčastěji stejný důvod, pro který jsem po nich musel pátrat. A tak spíš ze zvyku než z jiného popudu jsem ho sledoval až do lesa.

Nebylo to těžké. Stromy byly dost husté, aby mě neuviděl, a mé kroky nedělaly na hustém koberci borového jehličí vůbec hluk. Listím pronikaly silné sloupce slunečního svitu – kdybych si neumínil zahájit tohle pátrání, asi bych se zastavil, abych se pokochal prostou krásou toho jarního jitra. Ale spěchal jsem dál, i když jsem se dvakrát zastavil, poté co mě třepot ptačích křídel v horních větvích na chvíli poplašil, a potřetí, když jsem došel k ohybu cesty a uslyšel před sebou hlasy.

„Tak se neuzdravil?“ Když tento hlas hovořil, slyšel jsem drsné zarytí lopaty odhazující zeminu a potom zaskřípání železa o uvolněný kámen.

„Ten už se vzkříšení nedočká.“ Lopata se opět zaryla do kamenité půdy, tentokrát větší silou. „Kdybych ho mohl uvázat na provaz a vodit ho před davy jako loutku, klidně bych to udělal. To by docela stačilo. Ale on už z postele nevstane, leda aby se skácel rovnou do hrobu.“

Druhý hlas mi zněl povědomě, i když jsem ho nedovedl k nikomu přiřadit. Přikrčil jsem se a odplížil se z cestičky do podrostu, abych našel místečko s dobrým výhledem. Kdykoli jsem sáhl na nějakou větev nebo zavadil o list, pocítil jsem závan strachu, ale zvuky kopání přehlušily veškerý hluk, který jsem tropil. Přiblížil jsem se, a když jsem si nakonec lehl na břicho, našel jsem koutek, odkud jsem viděl skrze mezírku pod vzrostlým keřem. Vzal jsem si s sebou nůž na nařezání bylinek, a tak jsem ho teď vytáhl zpoza pasu a díval se.

Na mýtině stáli zády ke mně dva chlapi – jeden v hnědé tunice a druhý v modré. Vykopali už pořádnou hromadu zeminy. Když jsem přihlížel, jeden z nich poklekl, oběma rukama sáhl do jámy a vytáhl napěchovaný měšec z pytloviny. Jeho obsah se přesýpal a cinkal, když ho položil na zem a smetl z něho špínu.

„Kam půjdeš?“ zeptal se ten v modrém. Vytáhl nůž a přeřízl provázky, které držely ústí pytle.

„Na sever do Tortosy. Můžu si tam najít nějakou loď, která mě odveze domů. Už mám tohohle dobrodružství po krk.“

Chlap v hnědé tunice vytáhl prázdný měšec, který měl ovinutý kolem pasu. Otevřel ho, zatímco ten druhý vysypával obsah vykopaného měšce. Uslyšel jsem, jak se řine proud mincí.

Chlap omotal provaz kolem ústí pytle a pevně ho utáhl. „Možná nás nečeká věčný život, ale aspoň máme nějaké dědictví po Petru Bartolomějovi.“

„Jeho jméno budiž požehnáno,“ dodal jeho společník ze setrvačnosti.

„Jeho jméno budiž proklato! Málem nás uvrhl do zkázy – a vlastně může i teď, jestli někoho napadne po nás pátrat. I když nás přesvědčil, že právě on je ten, koho předpovědělo Písmo svaté a proroctví, možná o tom dokonce přesvědčil sám sebe. Ale Boha nepřesvědčil.“ Zvedl dva měšce z pytloviny ve svých rukou. „Díky Kristovi přesvědčil muže s hlubšími kapsami.“

Potěžkal měšce. „To je slušné.“

„Tak bychom už měli jít. Než někoho napadne pátrat po nás.“

Oba chlapi se objali. „Bůh s tebou.“

„I s tebou.“

Slova na rozloučenou odříkali rychle a mechanicky. Potom, aniž se ohlédli, se od sebe oddělili a odešli z mýtiny. Jeden se vydal cestou na sever, druhý na východ. Šeptem jsem počítal do dvaceti a přemítal, za kterým mám jít. Když jsem došel k osmnácti, uslyšel jsem zpředu nějaký zvuk. Zase jsem se svalil na břicho a uviděl jsem chlápka v hnědé tunice, jak se znovu vynořil z cesty, kterou odešel. Obezřele se rozhlédl a potom přispěchal tam, kde ještě ležela na zemi lopata. Když se sehnul, aby ji sebral, poprvé jsem mu uviděl do obličeje: sice to bylo jenom na chviličku, a navíc ho rámovaly větve, ale ihned jsem ho poznal. Prorok Jan. Přišel o své šaty z velbloudí kůže a vlasy měl ostříhané mnohem víc než předtím, ale jeho nadutá tvář působila pořád stejně nepříjemně. To jeho hlas jsem si zapamatoval.

Přešel k dalšímu místu na mýtině, kousek od první jámy, a dal se do kopání. Pomalu jsem se sunul podrostem, abych byl zase za ním, snažil jsem se přizpůsobit své pohyby nárazům lopaty a čekal, až jámu vyhloubí. Dlouho mu to netrvalo – to, co vykopával, neleželo hluboko. Lopatu položil stranou, ohlédl se přes rameno a potom klesl na kolena a rýpal se v zemi.

Stačily mi čtyři rozmáchlé kroky, abych urazil vzdálenost mezi námi. Zakopaný poklad ho natolik upoutal, že ani neslyšel můj příchod. Moji přítomnost pořádně zpozoroval, až když pocítil, jak ho celou vahou tisknu k zemi, s jednou rukou na temeni jeho hlavy a druhou s nožem přiloženým k jeho krku.

„Nezapomněls něco?“

„Tadeáši?“ Hlas měl vystrašený, až žalostný – rozhodně to nebyl hlas muže, který se osmělil poučovat knížata. „Zapomněl jsem tenhle měšec, Tadeáši. Šel bych za tebou, abych ti odevzdal tvůj podíl, to ti přísahám.“

„Tvoje zlato nechci.“

Při všem děsu si musel uvědomit, že nejsem jeho podvedený společník, který se vrátil pomstít se. „Kdo jsi?“

Neodpověděl jsem. „Ty jsi byl samozvaný prorok Petra Bartoloměje.“

„Ne,“ zapištěl. „Ne!“

Otočil jsem nožem, takže se mu plochá strana čepele ocitla u hrdla, a pořádně přitlačil. „Lháři. Viděl jsem tě s ním.“

Trošičku jsem povolil tlak, aby se mohl nadechnout k odpovědi. „Nikdy jsem ho neznal.“

„Stál jsi v jeho stanu a říkal jsi mi, že za Petrem nikdo nechodí, leda přes tebe.“

Pochybuji, že si mě podle toho zapamatoval, ale stačilo to na to, aby jeho chabý odpor přišel vniveč. Veškerá energie z něho vyprchala a jeho tělo se zhroutilo dopředu. Bylo tak ochablé, že jsem musel nůž odtáhnout, aby si sám neprořízl hrdlo.

„Proč ses odplížil tak rychle?“ zeptal jsem se, „Neměl jsi být po boku svého pána v hodině jeho největšího utrpení?“

„Petr Bartoloměj je mrtvý!“ Ta slova vykřikl jako nějaké raněné zvíře.

„Když jsem odcházel z tábora, Petr Bartoloměj byl ještě naživu.“

„Ano, jestli můžeš říkat, že někdo žije, jenom proto, že mu srdce bije a plíce dýchají. Bude lpět na životě, dokud to půjde, a kdo mu to může mít za zlé? Ví, co ho čeká na onom světě.“

„Andělé a serafíni pějící na něj chválu a křeslo po pravici Otce? Nebo míří do temných míst, kde pykají falešní prorokové a podvodníci?“

Jan cosi zablekotal, ale já jsem to ani neuslyšel. Přiměl jsem ho, ať to zopakuje.

„Za to, co provedl, bude svržen do nejhlubší pekelné jámy.“

I na člověka, který se dal cestou odpadlictví, to byla strašlivá slova, navíc vyřčená s obrovskou bolestí.

„Proč? Jaké lži ti napovídal?“

Jan se v mém sevření svíjel a kroutil, ale neodpověděl.

„Jde o to kopí?“

Horlivě přikývl. „Ano, o to kopí.“

„A o co ještě? Tvrdil, že je svatý? Prorok?“

„Nejdřív říkal, že je jenom posel, který byl vyslán, aby zvěstoval, co se má dít. Ale čím častěji s ním Hospodin promlouval, tím opovážlivější byla jeho tvrzení. Nejdřív, že je svatý, a pak, že do něj vstoupil Elijášův duch, aby připravil svět na jeho strasti.“

„Mluvil o tom často?“

Jan zavrtěl hlavou. „Jenom s námi, svými nejbližšími učedníky. Řekl, že ještě nenastal čas, kdy se má sám zjevit.“

Když svá slova vyhrkl, ulevilo se mu jako horlivému a vděčnému kajícníkovi. Ale už jsem vyslechl dost doznání, abych věděl, kdy se duše vzdá všech svých tajemství – a kdy ne.

„Elijáš neznamenal meze Petrových ambicí,“ hádal jsem. „Zašel dál.“

Jana jsem úplně obrátil, takže teď ležel na zádech. Chtěl jsem se mu podívat do očí. Odtáhl jsem nůž od jeho hrdla a poodstoupil jsem, i když ne tak daleko, aby mohl doufat, že mi upláchne.

„Řekl nám, že je ten, koho předpovídalo proroctví.“ Jan tato slova šeptal, jako by se bál, že uslyší sám sebe, jak je říká. „Poslední a největší ze všech králů, který přijde ke konci dní, aby dobyl Jeruzalém.“

„Syn Boží?“ Teď jsem šeptal i já.

Jan neodpověděl přímo. „Až povstane Syn Zatracení, král vystoupí na Golgotu. Sejme si korunu z hlavy a položí ji na kříž. Rozpřáhne ruce k nebi a předá království křesťanů Bohu Otci. To bude konec a záhuba římských a křesťanských říší, kdy bude zničena každá moc a knížectví!“

Jeho pohled se upíral kamsi do dáli a on své věty odříkával, jako by byl výborně obeznámen s běžnými citáty z Písma svatého. Jenže já jsem strávil své mládí v klášteře a slyšel jsem každé slovo Bible tolikrát, že jsem je znal stejně dobře jako své vlastní jméno. Tuhle pasáž jsem jakživ neslyšel.

„Co to je?“

Janovy oči se zase stočily na mě. „Proroctví,“ řekl prostě.

„Čí proroctví? Petra Bartoloměje? Byla to další věc, která se mu zjevila ve snu?“

Na okamžik se zamyslel, jako by nikdy předtím nezpochybňoval jeho původ. „Ne. Bylo to psáno v jedné knize a Petr neuměl psát.“

„Ale uměl číst.“

Jan se prohnaně usmál. „Tvářil se, že neumí, ale častokrát jsem ho viděl, jak sám ve svém stanu hloubá nad tou knihou. A jak jinak by věděl, co se v ní praví?“

„Ukázal ti ji?“

„Jenom jednou.“ Jan pokrčil rameny. „Ale to bylo jedno. Já nemusím předstírat, že neumím číst ani psát. Ale viděl jsem obrázky, které ji zdobily. Strašlivé věci. Obludy s hlavami Saracénů a lvími těly trhaly svými pařáty ženská těla a požíraly jejich nenarozené děti. Kobylky s ocasy jako štíři, červeného draka se sedmi hlavami a deseti rohy. Muže oblečené jako ženy, ležící spolu v nepřirozených polohách v kalužích krve, jimž mrchožrouti vyklovávají vnitřnosti.“ Při té vzpomínce se otřásl. „A na spodním okraji stránky zářící král na bělouši. Měl na hlavě dvě koruny, levičkou svíral kopí, kterým sprovodil ze světa Saracény a Etiopy, kteří na něj dotírali, zatímco pravička se napřahovala ke kříži na Golgotě.“

Věděl jsem, co to zobrazovalo. „Poslední dny. A jak se Petr Bartoloměj k tomu rukopisu dostal?“

„Řekl, že ho našel po jednom snu v jakési sluji.“ Zase ten mazaný, ale posmutnělý úsměv. „Ale také jsem slyšel, že ho ukradl jednomu z knížat.“

Vzpomněl jsem si na nenadálý vztek vévody Godefroie, když Jan ocitoval jednu pasáž proroctví před ním na poradě s Raymondem. „Ty víš, komu ho ukradl?“

„Ne.“

„Ale on uvěřil, že je ten prorokovaný král.“

„Možná.“ Jan se vsedě vzpřímil a pozvedl ruce na znamení, že neví. „Nakonec jsem ani já nevěděl, co si vlastně myslí. Podle toho, jak vkráčel do toho ohně, by se dalo usoudit, že si myslel, že je sám znovuzrozený Kristus. Všechny nás ošálil, dokonce i mě, a přitom já jsem věděl líp než většina, co je zač.“

Hlas mu selhal. Snad to byla jenom sebelítost, zármutek nad ztracenou mocí, ale myslím, že jsem rozpoznal i smutek nad vizionářem, kterého zradily jeho vlastní sny. Na chvíli bych ho málem litoval. Ale pak jsem si vzpomněl, že je to chlap, který před půlhodinou mluvil o tom, jak by klidně vodil Petra na provázku, aby si zachoval autoritu. Také jsem si vzpomněl na tu ženu přistiženou in flagranti, tak vystrašenou a zmatenou, že si sama přitiskla na ňadro žhavé železo, na rytíře z tělesné stráže hraběte Raymonda, kteří porušili svou přísahu a v mlze nechali svého pána na holičkách.

Ve víře hlásané Petrem Bartolomějem nebyla pražádná lítost.

Škubl jsem prstem na padlého proroka. „Běž.“

Namáhavě se postavil. Jednou rukou zašmátral po měšci s penězi, kterého se zmocnil, ale když si všiml mého pohledu, zarazil se. Vyloudil ze sebe žalostný, prosebný pohled.

„Vem si to.“ Nejraději bych mu odpočítal třicet stříbrných, ale v té chvíli jsem se ho chtěl ze všeho nejvíc zbavit. Popadl měšec, ještě jednou se rozhlédl po mýtině a pak rychle přešel k jejímu okraji. Těsně než zmizel mezi stromy, se obrátil.

„To proroctví praví, že král přijde, až vyrveme Jeruzalém vojsku Babylonu.“

„Opravdu?“

Jeho odulá tvář se zkroutila do nepříjemného úsměvu. „Není to zvláštní? Jestli nebyl slíbeným králem Petr Bartoloměj, tak kdo?“

32

S tím, jak se zhoršoval Petrův stav, klesal na duchu i Raymond. Uchýlil se do svého stanu a pouze se dal slyšet, že se modlí za Petra Bartoloměje. Na vrcholu hory stály naše ztichlé obléhací stroje, zatímco dole v údolí čekali odpočívající vojáci.

Ve čtvrtek po Velikonocích za soumraku došla Nikeforovi trpělivost, a tak požádal o slyšení. Když jsme kráčeli táborem, nemohl jsem se ubránit pohledu na severní kopec, kde Petr Bartoloměj zuby nehty vzdoroval smrti. Nebylo nic vidět: v jeho stanu byla tma a žádný z okolních poutníků nezapálil oheň. Říkalo se, že stačí sebemenší obláček dýmu, aby Petra popadl křečovitý záchvat, při němž zaťal prsty do kůže a vřeštěl jako démon.

Naproti tomu Raymondův stan zářil světlem – ve zlatých svícnech zdobených písmem s ostrými hranami Arabů, ukořistěných v jejich chrámech, tepaných slonovinových lampách, které mu dozajista daroval císař Alexios, a bezpočtu dalších nádob hořel olej, vosk, lůj a uhlí, takže v žádném zákoutí místnosti nezůstal stín.

Zřejmě nás nehodlal přijmout, naopak jeho družiníci se nás třikrát pokusili odbýt, jenže Nikeforos dovedl vyzrát na francké hodnostáře a káravými slovy je donutil k poslušnosti. Raymonda jsme našli v jeho komnatě samotného: pokud byl opravdu na modlitbách, rozhodně je nespojil s půstem, protože na nábytku a kobercích se povalovalo množství talířů a mis, na nichž okorávalo nedojedené jídlo. Červené víno potřísnilo Raymondovu tuniku a hrabě měl od něj rty rudé jako nevěstka.

„Jsou nějaké zprávy o Petru Bartoloměji?“ Hlas měl bezvýrazný a chabý, slova vyslovoval téměř nezřetelně.

Nikeforos pokrčil rameny. „Pouze odkládá to, co je nevyhnutelné. Myslím, že už to dlouho nepotrvá.“ Odsunul talíř s civícími rybími hlavami ze židle, na níž ležel, a posadil se naproti Raymondovi. Já jsem se postavil za něj.

„Ale není ještě naděje?“ Zoufalství v Raymondově hlasu vzbuzovalo soucit.

„Ne!“ Nikeforos praštil pěstí o opěrku své židle, až číše na podlaze vedle ní zadrnčely. „Zapomeň na Petra Bartoloměje. Jestli už jeho jméno nevyslovíš a nikdy na něj nepomyslíš, bude to pro tebe velké požehnání.“

Raymond se vypotácel ze židle. Nikeforos povstal, aby mu vyšel v ústrety, a tak se na okamžik ocitli tváří v tvář. Z jednoho obličeje čišel šílený vztek, z druhého chladné pohrdání.

„Já jsem pán třinácti hrabství a velitel armády Boží.“ Raymond tyto tituly vyřkl zcela ochable, jako kdyby se staly pouhou dutou nádobou ztracené víry. „Nemůžeš ke mně mluvit jako –“

„Mluvím s tebou jako přítel,“ nedal mu pokoj Nikeforos. Pozvedl ruku, a třebaže se hraběte ani nedotkl, ten couvl a zase se sesunul na židli. Nikeforos zůstal stát.

„Petr Bartoloměj tě zradil,“ řekl, tentokrát tišeji. „Oklamal tě, tak jako oklamal tolik jiných. Nech ho být.“

Raymond svěsil hlavu do dlaní. „Proč trval na tom Božím soudu? To přece nemusel. Neměl připustit, aby ho k tomu dohnali. Co na tom, že některá knížata žárlila na jeho moc? Poutníci mu důvěřovali. Záleželo jedině na tom. Kdo je teď povede, když je Petr Bartoloměj pryč?“

„Copak to není jedno? Jsou to přece jenom chámové, lůza.“

„Ale když se sejde dost chámů, stane se z nich mocnost, s níž je nutno počítat. Nemohou nabídnout nic jiného než svou víru, ale ta se může stát mocnou zbraní, když bojuješ za Boha. Tohle Petr pochopil. Dokud žil, poutníci v něho vkládali důvěru, a skrze něho i ve mě. Neplatili mi žádný tribut a nepřidali k mé armádě ani kopí, ale jejich věrnost byla pro ostatní knížata svědectvím mých vznešených záměrů.“

„Tak pošli jednoho ze svých kněží, aby jim byl pastýřem. Sice mají na rozdávání spoustu víry, ale tu si lze snadno získat. Jestli to neuděláš ty, někdo jiný ano.“

Raymond k němu s nadějí vzhlédl. „A pořád zůstává to kopí. Petr ho vynesl nedotčené z plamenů, mám ho ve své kapli.“

„Zapomeň na to kopí!“ Nikeforos nakopl číši, která stála na podlaze. Odletěla stranou a víno z ní zacákalo stěnu tmavou skvrnou. „Zapomeň na Petra Bartoloměje. Zapomeň na kopí. Zapomeň na Arku. To jsou jenom podružnosti, které vojáky otravují falešnými nadějemi a lžemi. Jde jedině o Jeruzalém. Tam bys měl hledět.“

„Ale bez Petra Bartoloměje –“

„Bez Petra Bartoloměje už nemáš žádného proradného spojence. Jestli za svůj život udělal něco dobrého, tak to bylo to, že vkráčel do ohně a zbavil nás svého šílenství.“

Nikeforos se divoce rozhlížel, hledaje něco, do čeho by mohl ještě kopnout. Když nic nenašel, mohutnými kroky se vydal ke dveřím. Už k nim skoro došel, a vtom se obrátil. Tváře mu ve světle lampy zrudly a dech měl rychlejší, než mohl někdy být na nádvořích císařského paláce. S mimořádným úsilím se snažil zkrotit svůj hněv.

„Jsi pořád největší pán v téhle armádě. Pořád velíš více mužům a těšíš se větší cti než kterýkoli z tvých soupeřů. Jestli je teď povedeš do Jeruzaléma, všechno, co se tady stalo, bude zapomenuto.“

Otočil se k odchodu a téměř vrazil do sluhy, který přispěchal dveřmi. Nikeforos tomu nešťastníkovi zanadával a praštil ho, až odskočil stranou, zatímco Raymond na něj upřel unavený pohled.

„Řekl jsem ti, abys mě nechal o samotě.“

Sluha se uklonil a třel si ucho na místě, kam ho Nikeforos udeřil. „Odpusť, pane. Venku jsou muži, které musíš vidět.“

„Jací muži? Jestli sem přišel Godefroi nebo Tankred, aby zlomyslně jásali, takovou radost jim neudělám. Jestli sem přišli, aby mě litovali, tak to nepotřebuju.“

„Odpusť mi, pane, ale ti muži nejsou z tábora vévody Godefroie ani Tankredova nebo Robertova.“ Polkl. „Říkají, že přišli z Egypta.“

Egypťané na nás čekali před stanem na provizorním místě na přehlídky, osvětleném četnými pochodněmi. Ihned mi svitlo, proč se ten sluha třásl takovou výjimečnou hrůzou – i já, který jsem se plavil po Nilu a kráčel ve stínech dávné slávy faraonů, jsem v jejich vzezření spatřil cosi divokého a exotického. Někteří ještě seděli na velbloudech, na kterých přijeli – možná celou cestu až z Egypta –, jiní už sesedli a pyšně postávali před svými zvířaty. Pokud jde o jejich pány, stříbrné brnění se jim hýbalo jako dračí šupiny, meče měli zakřivené jako lví zuby a vážné tváře černé jako hlubiny podsvětí. Jeden z nich nesl černý prapor Fátimovců, ovšem jeho látka se ve tmě ztrácela, takže to vypadalo, že se jim bílý nápis nad hlavami mihotá působením nějakého čarodějného kouzla. Kdyby oznámili, že nepřicházejí z Egypta, nýbrž z nejhlubších končin pekla, a že tu nejsou jako poselstvo, nýbrž aby uchvátili zemi, málokdo by jim neuvěřil.

Ale mezi nimi stála trojice mužů, kteří nevypadali jako přízraky z apokalypsy. Dva z nich dokonce nosili na tunice silné dřevěné kříže, aby ukázali, jaká je jejich pravá víra. Tváře měli bledé jako měsíce ve tmě a zbrázděné nepohodou. Zejména jeden vypadal, že prošel úděsným utrpením. Z levičky mu zbyl pouhopouhý pahýl, který nedosahoval ani k lokti, a jeho někdejší mohutná postava teď byla shrbená a zkroucená. Pár chomáčů jeho vlasů si podrželo červenohnědou barvu, ale většinou mu zbělely jako prach. Nejhorší ze všeho byly jeho oči, které měl vypoulené a jež si měřily svět se strašlivým, neskrývaným roztrpčením.

„Acharde?“

Promluvil jsem váhavě, neboť jsem sotva uvěřil svým očím, co mi říkaly. V duchu jsem se najednou přenesl o stovky mil pryč, do bezměsíčné noci a k řece, urputnému boji a obludám z hlubin, jež hodovaly na mrtvých. Achard na mě tehdy křičel, abych ho zachránil.

Odvrátil jsem pohled, zahanben tou vzpomínkou. Zároveň jsem spatřil další obličej, který jsem znal. Sledoval mě a čekal na mě – jeho bílé zuby se ve tmě široce usmívaly.

Dvě hodiny poté jsem seděl u svého ohně s Annou, Tomášem, Sigurdem a Bilálem. Sigurd si ho ostražitě měřil, a když mluvil, tvářil se, že věnuje převelikou pozornost promazávání a leštění ostří své sekery, i když po pravdě řečeno měli oba muži navzdory zcela opačné barvě své pokožky leccos společného. Oba měli postavy jako válečníci a oba se chovali se samozřejmou sebedůvěrou silných mužů. Anna, která vždy tvrdila, že Bůh stvořil pod kůží všechny lidi stejné – ať již křesťany, Ismaelity, pravoslavné nebo kacíře –, se cudně zahalila a přihlížela. Vypadalo to, že jenom Tomáš je na rozpacích: díval se do země, nervózně žmoulal všechno, co mu přišlo do ruky, a skoro nic neříkal.

„Ty jsi vyvázl, Bůh budiž pochválen,“ řekl Bilál a já jsem si vybavil, že když mě viděl naposled, šel jsem v ústrety smrti. „Věděl jsem, že ses nedostal na druhý břeh řeky, a slyšel jsem, že jeden oddíl chalífových jezdců zmasakrovali ve východní poušti nizárovští bandité. Ale nemohl jsem se nijak dozvědět…“ Potutelně se usmál. „V poušti se kdekdo ztratí.“

Myšlenky se mi zatoulaly k těm strašlivým dnům: k žízni, horku, prázdnotě, která ze mě sedřela vrstvy duše až na dřeň. V nejhlubších končinách svého srdce jsem měl pořád jizvy.

„Bilál nás zachránil,“ řekl jsem Anně. „Dlužím mu svůj život.“

Bilál odbyl můj kompliment elegantním pokrčením ramen. „Když byl vezír pryč, chalífa ztratil rozum. Když jsem se vrátil, al-Afdal schválil, co jsem udělal. Jenže ještě předtím zažili Frankové v chalífově žaláři strašlivé utrpení.“

Při vzpomínce na Achardovo zmrzačené tělo jsem se zachvěl. „Co po nich chalífa chtěl?“

„Pomstít se na těch, kteří mu utekli. Získat si náklonnost svého lidu pronásledováním křesťanů. Ukázat, že je na vezírovi nezávislý.“ Bilál švihnul rukou do prázdného prostoru. „Kdo ví?“

„Co se Achardovi přihodilo?“

„Polomrtvého ho vytáhli z řeky. Krokodýlové mu urvali jednu ruku a ještě kus nohy. Léčili ho, jak jen to šlo, ale paže se zanítila. Museli mu ji třikrát usekávat, aby mu vyřízli ten jed. Když byli hotovi, předali ho chalífovým pacholkům.“ Dokonce ani Bilál, zocelený utrpením za život strávený z velké části na bojišti, neskrýval soucit. „Tělo měl sice zlomené, ale jeho vůle zůstala pevná. Naopak tahle strašlivá zkouška ještě upevnila jeho víru. Pacholci mu přitom dávali pořádně zabrat.“

Tomáš sebral klacek a začal jím čmárat do země u svých nohou.

„Jak dlouho tam byl?“

„Jenom týden. Ale to stačilo. Pak se vezír vrátil a vysvobodil ho. Zuřil, že si chalífa dělá nepřátele, když to nemáme zapotřebí.“

„Pak se asi měl postarat o to, aby se už Achard nevrátil.“

„Uvažoval o tom,“ připustil Bilál. „V Achardovi hlodá hněv jako zhoubný nádor, živí se sám sebou a stravuje ho. Už jsem viděl jak násilníky, tak dobráky, jak běsní, ale takhle nenávistného člověka dosud nikdy. Svět mu nenabízí nic jiného než pomstu. Tohle není člověk, na kterého bych chtěl narazit v bitvě.“

Předklonil se a upřel pevný pohled do mých očí. „A ty by ses ho měl bát taky, Demetrie. On nezapomněl, že ty jsi vyvázl, kdežto on ne.“

33

Zpráva o příjezdu fátimovských poslů se rychle roznesla po táboře i za jeho meze. Posádka Arky, která nás nijak neobtěžovala skoro čtrnáct dní, kdy jsme přerušili obléhací práce, abychom oslavili Velikonoce, začala na druhý den ráno, hned za úsvitu, zuřivé ostřelování kamením a šípy.

„Bojí se, že jsme přišli uzavřít s vámi spojenectví, abychom jim ukradli zemi – křesťané a Fátimovci proti Arabům,“ řekl Bilál.

„A přišli jste kvůli tomu?“

„Uvidíme.“

Hrabě Raymond nařídil svým lidem, aby nový stan k přijetí vyslanců postavili na severním hřebeni hodně vysoko nad hlavním táborem. Tvrdil, že tam má být umístěn proto, aby byl v bezpečí před útoky, i když jsem pojal podezření, že mu dělá větší starosti to, co si poutníci pomyslí, až své předáky uvidí, jak se druží s Ismaelity.

Ovšem sotva se to dalo označit za jeho soukromou věc. Armádu rozdírala žárlivost a nedůvěra: nikdo nebyl ochoten přijít sám nebo se objevit aspoň bez menšího doprovodu. Knížata přivedla své strážce, tajemníky, biskupy, kněží i kaplany, rytíře i praporečníky. Atmosféra v místnosti se tím rozhodně nevyjasnila: když jsme vyšplhali po svahu a pak se vtlačili do omezeného prostoru ve stanu, v parném ovzduší byla znát rozmrzelost. Co si asi fátimovský vyslanec o nás pomyslel? napadlo mě. Seděl na polštářku u dveří – byl to kulatolící muž s měkkým vousem, ale tvrdýma očima.

„Ve jménu jediného Boha, všemohoucího a slitovného, zdravím vás,“ řekl. Pobočník jeho slova tlumočil. „Vyřizuji pozdravy od svého pána chalífy al-Musta’lího a jeho věrného sluhy vezíra al-Afdala.“

Pak se na oplátku představil každý z knížat. Tohle ovšem trvalo skoro půlhodiny, protože nikdo nebyl ochoten projevit stručnost. Výrazy na uvítanou rychle ustoupily zveličování vlastních zásluh a chvástání, smíšenému s neohrabanými narážkami na zpozdilé bludy muslimů. Fátimovský vyslanec poslouchal zdvořileji, než si zasluhovali, a tvářil se, že sleduje každé slovo, i když z jeho očí se zdálo, že ví přesně, kdo všechno před ním stojí.

„Můj pán sleduje se zájmem váš postup,“ řekl, když nakonec bylo opět na něm, aby promluvil. Neuvedl, že jeho pána udivovalo, jak váhavý a nejistý ten pokrok byl, třebaže se mu jaksi podařilo dát to svým výrazem najevo. „Odsud jste pouhých čtyřicet mil od jeho hranice.“

„My toužíme jedině po tom, že dorazíme do Jeruzaléma.“

Vyslanec přikývl. „A Jeruzalém je v držbě mého pána.“

„Prozatím.“

Nastala trapná odmlka.

„Žádná válka mezi námi není zapotřebí,“ zkusil to vyslanec znovu. „Máme mnoho společných nepřátel. Je mnohem lepší zničit je než se zničit navzájem.“

„Jestli chalífa Jeruzalém vydá, s radostí uzavřeme spojenectví a budeme bojovat po jeho boku,“ navrhl Godefroi.

Vyslanec odpověděl úsměvem vyjadřujícím naprosto neupřímnou lítost. „Tohle chalífa udělat nemůže. Jeruzalém je jedno z nejposvátnějších měst islámu. Prorokův dědic, pokoj s ním, by znectil jak Alláha, tak svůj národ, kdyby se ho vzdal. I kdyby to bylo ve prospěch tak ctihodných mužů, jako jste vy.“

„Ještě víc se znectí, až ho z něj vyženeme ven uprostřed zkázy,“ varoval ho Tankred.

„Modlíme se, aby to nebylo nezbytné,“ dodal rychle Raymond. „Ale jestli chalífa sledoval náš postup, jistě ví, jak daleko jsme došli a jaké strázně jsme podstoupili. Nepřišli jsme za bohatstvím ani slávou, ani dobýváním.“ Poklepal na bílý kříž našitý na své roucho. „Přišli jsme pro lásku ke Kristu a s pokornou touhou modlit se tam, kde zesnul. Nemůžeme odtáhnout teď, když jsme tak blízko ke svému cíli.“

„Ne tak blízko, jak si myslíš. Vzdálenost do Jeruzaléma nemůžeš měřit jenom v mílích.“ Fátimovec se na polštáři předklonil. „I když se zmocníte Arky, odsud až do Jeruzaléma leží tucet stejně silných měst. To si je chcete podrobit všechna? Navíc tu jsou přírodní překážky. Už jste slyšeli o Raz-az-Šakká, tváři Boží? Je to dva denní pochody odsud, místo, kde vede pobřežní cesta tak blízko mezi útesy a mořem, že tudy lze projít jenom v jediné řadě. Stačí tam dvacet mužů, aby natrvalo zahradili váš průchod. A i kdybyste dorazili do Jeruzaléma, ocitnete se ve vyprahlé zemi, kde budete hynout žízní před nedobytnými hradbami.“ Zavrtěl hlavou, jako by nedovedl ani pochopit strasti, které právě vylíčil. „Je pravda, že jste urazili dalekou cestu při mimořádných nebezpečích. Ale to neznamená, že to nejhorší je už za vámi.“

„O to větší důvod spěšně vytáhnout dál,“ řekl Tankred s pohledem upřeným na Raymonda. Mnozí ve stanu zamručeli na souhlas.

„To byste jenom spěchali vstříc vlastní zkáze. A nadělali byste si nepřátele tam, kde to rozhodně nemáte zapotřebí. Když jsem mluvil o strázních, které jste podstoupili, nebylo to proto, abych je zlehčoval. Můj pán vezír“ – všiml jsem si, že se ani nesnaží tvářit, že slouží chalífovi – „chápe, jak nesmírně toužíte modlit se u svých svatyní v Jeruzalémě. Vidí, že by nebylo ani spravedlivé, ani rozvážné upřít vám váš cíl, když jste došli tak daleko.“

„Jemu nepřísluší něco upírat nebo darovat. Takovou moc má jedině Bůh,“ řekl Godefroi.

„Bůh je vskutku nejsilnější i nejmocnější,“ souhlasil vyslanec. „Ale, při Alláhovi, al-Afdal ovládá Jeruzalém i s okolím.“

„Už dlouho nebude,“ vpadl mu do řeči Tankred.

Vyslancovi ztuhla tvář a zvedl ruce, jako když někdo uklidňuje zlobivé děcko. „Prosím vás. Nepřišel jsem sem, abychom se vzájemně uráželi a chlubili. Přišel jsem z vezírova příkazu, abych vám učinil nabídku – jestli si ji vyslechnete.“

Tankred se samolibě zašklebil. „Copak může nějaký Ismaelita říct něco, co stojí za vyslechnutí, kromě jeho válečného pokřiku?“

„Ticho!“ Raymond přejel svým vážným okem místnost a pak se jeho pohled vrátil na vyslance. „Co tvůj pán navrhuje?“

Vyslanec v té chvíli seděl skoro nehybně, takže mu jenom těkaly oči, jako když had odhaduje svou kořist.

„Jestli se zavážete k míru s fátimovským chalífou, al-Afdal udělí volný průchod i ochranu každému muži, který touží spatřit Jeruzalém. Žádá jedině o to, abyste na hranici jeho země zanechali všechny zbraně kromě těch, jež potřebuje na ochranu pocestný, a abyste přicházeli v malém množství, ne více než po tuctu najednou.“

Propletl prsty a vážně se předklonil. „Získali jste četná vítězství, ale také jste utrpěli četné ztráty. Kolik mužů už zemřelo, abyste uviděli Jeruzalém? Kolik jich ještě zemře, jestli budete trvat na tom, že se musíte probojovat až do konce?“ Jeho hlas pozbyl veškeré stopy po netrpělivosti a oči na nás prosebně upíral, abychom jeho nabídku přijali. „Svého proroka Ježíše nazýváte Knížetem míru. Můžete snad uctít lépe jeho i sebe, když do Jeruzaléma přijdete v míru?“

„Kristus byl možná Kníže míru, ale také řekl: ‚Nepřišel jsem uvést pokoj, ale meč.‘“

Fátimovský vyslanec byl požádán, aby počkal venku, než si knížata rozmyslí jeho návrh. Ale místo knížat promluvil jako první jeden prostý kněz, ryšavý Arnulf, který zpochybnil snahu Petra Bartoloměje přisvojit si právo božské autority. Předtím na poradě nikdy nehovořil a mě napadlo, kdo mu asi dal povolení udělat to teď.

Obočí vévody z Normandie se zkrabatilo obavami. „Složili jsme přísahu, že se budeme modlit u Božího hrobu. Jak nás bude Bůh soudit, jestli se rozhodneme bojovat a možná i prohrát, když nám ten Egypťan nabídl cestu, jak svou přísahu splnit?“

„Přísahu nemůžeš dodržet tím, že se zneuctíš,“ opáčil posměšně Tankred. „Nepamatuješ si, co znamená tohle?“ Poklepal na kříž našitý na košili přes brnění. „Odpřisáhli jsme, že svaté město osvobodíme od ohavného národa, který ho má v držení, ne že tam na ně budeme civět jako výletníci.“

„Otázka zní takto: máme sílu probojovat se k Jeruzalému a potom do samotného města?“ řekl Godefroi.

„A i kdybychom to udělali, kolik z nás zůstane, až budeme hotovi?“ zeptal se Raymond.

Ryšavý kněz, který necítil sebemenší ostych v takové vznešené společnosti, popotáhl. „Měli bychom pokládat každého ze svých padlých za Boží požehnání. Znáte přece slib papeže Urbana: všem, kdo zahynou v boji proti Ismaelitům, budou hříchy odpuštěny a oni budou hodovat na plodech království nebes.“

„I kdybychom chtěli přijmout nabídku toho Egypťana,“ řekl Godefroi, „jak poznáme, že je poctivá? ‚Přijďte do Jeruzaléma neozbrojení, po skupinkách,‘ říká. Ale co když vejdeme do Svatého města a najdeme tam zástup Ismaelitů čekajících na to, že nás pobijí?“

Po stanu se rozlehlo souhlasné mručení.

„Co víme o tom, jak Fátimovci ctí své přísahy? Před rokem jsme poslali čtveřici svých nejdůvěryhodnějších rytířů na jednání s nimi. Vrátili se jenom tři. Co kdybychom se jich zeptali, jestli je chalífova nabídka poctivá?“

Ostatní přikývli. Achard se protlačil do čela a postavil se mezi knížata, jež si měřil vypoulenýma očima. Od své cesty se ani neumyl, ani nepřevlékl: stál tam v téže zaprášené tunice, s týmž špinavým obvazem, kterým měl ovázaný pahýl ruky, a dosud si neoholil tváře. Všichni se na něj dívali, ale nikdo neopětoval jeho pohled.

„Tak já vám povím, jak můžete důvěřovat králi Egypťanů.“ Zacloumal svým pahýlem. „Je to nepřítel. Narodil se v Babyloně a přišel do Jeruzaléma, aby se uvelebil v chrámu Božím. Viděl jsem to.“

Ve stanu, kde bylo plno lidí, se na okamžik rozhostilo ohromené mlčení, které vzápětí ustoupilo nedůvěřivému povyku.

„Ty jsi viděl Jeruzalém?“ zeptal se Godefroi, když hluk utichl.

Jizvy na Achardově obličeji ztuhly pýchou. „Ano, viděl. Projížděli jsme jím na naší cestě sem.“

„Bůh budiž pochválen,“ zamumlal vévoda Normandie a sáhl si na křížek, který nosil. „Tak to jsi podnikl svatou cestu a poklekl jsi u Kristova hrobu.“

Achard pohrdavě zvedl hlavu. „Ne, to jsem neudělal. Odmítl jsem vkročit do toho města, dokud bude v pohanském zajetí. Až do něj vstoupím, přijdu jako dobyvatel naplňující Kristův osud – ne jako rukojmí.“

„Takže ty bys nabídku Egypťanů odmítl?“ zeptal se jemně Godefroi.

Achard mu odpověděl děsuplným, jízlivým smíchem. „Jejich přítomnost ve městě je zneuctěním Boha a město nebude očištěno ani obnoveno, dokud nebude omyto jejich krví!“

V místnosti propukl nadšený souhlasný pokřik. Muži dupali a tleskali, vykřikovali amen a vzývali Hospodina, aby je rychle dovedl do Jeruzaléma.

„Měli byste ihned vyrazit,“ souhlasil Achard, když ho bylo zase slyšet. „Bůh vám otevřel cestu.“

„Skutečně?“ zeptal se Raymond. Při všem tom jásotu ze sebe nevydal ani hlásku, pouze mírně poklepal na opěradlo svého křesla.

„Ano!“ Vypadalo to, že vřava roznítila Achardovo nadšení: stál vzpřímeněji s napjatými rameny a tváří, do níž se vrátila barva. „To si myslíš, že by nám Egypťané dovolili vrátit se nebo by předložili vám tuhle nabídku, kdyby byli tak silní, jak se tváří? Do Jeruzaléma jsem sice nevkročil, ale viděl jsem tamější pevnost. Jistě, hradby jsou mohutné, ale ne nedobytné. Ismaelité se města zmocnili po pouhých čtyřiceti dnech obléhání. Nám by ho Bůh určitě vydal mnohem rychleji.“

„A co cesta odsud do Jeruzaléma?“ nedal se odbýt Raymond. „Jak je to s ní?“

Achard pokrčil rameny. „Fátimovci tvrdí, že ovládli celou Palestinu. Ale když jsme sem šli od Jeruzaléma, cestovali jsme v noci a tábořili na skrytých místech. Nemyslím, že jsou pobřežní města věrná Egyptu. Kdybychom dorazili k jejich branám a řekli, že jsme přišli svrhnout egyptské vetřelce, myslím, že by nás tamní obyvatelé uvítali i s potravinami a pomocí při cestě.“

Stan náhle ožil optimismem, halasem otázek a nadějí. Několik knížat prohlásilo, že ještě dnes v noci vytáhnou na Jeruzalém. Achard utišil jejich nadšení – zvedl jednu ruku jako šibenici, aby si znovu získal jejich pozornost.

„Ještě jsem vám nepověděl všechno, co jsem se na svých cestách dozvěděl.“

Hlas měl přísný a z tváře mu zmizela barva, takže mu jizvy na kůži naběhly jako popelavě šedá pavučina. „Když jsem byl v zajetí v Egyptě, přišlo tam jednat s chalífou poselstvo Řeků. Dva z nich teď jsou v téhle místnosti.“

Prudce se otočil, aby zabodl ostrý pohled do Nikefora a mne za ním. Zdálo se, že muži kolem nás se jakoby zmenšili, kdežto jiní natahovali krk, aby viděli.

„Do Egypta jsme přišli ze stejného důvodu jako ty,“ řekl Nikeforos. „Poněvadž jsme si mysleli, že by se Egypťané mohli s námi spojit proti Turkům, když Turci dosud drželi Jeruzalém.“

„To jste tvrdili. Ale já jsem se dozvěděl něco jiného. Vaším skutečným záměrem bylo uzavřít spojenectví s Ismaelity proti nám, pobít naši armádu a země, které jsme dobyli, si rozdělit mezi sebou.“ Zatímco místnost hučela děsem i hněvem, postoupil dopředu a bodl prstem naším směrem. „Popíráš to?“

Jelikož jsem stál za Nikeforem, neviděl jsem mu do tváře, ale neušlo mi, jak ztuhl, jako by mu srdcem projel šíp. Než mohl odpovědět, Raymond nejistě řekl: „Tohle je vážné obvinění proti našim nejbližším spojencům. Jak ses to mohl dozvědět?“

„Protože jejich zrádnost byla příliš velká na to, aby ji snesl i fátimovský vezír. Když tomu Řekovi udělil audienci, schoval mě do tajné místnosti za svou síní, abych to mohl sám vidět i slyšet.“

V natěsnaném stanu zavládlo odsuzující mlčení. Nikeforos se téměř nehýbal, jenom se trochu kolébal jako člověk na vysoké zdi, jenž se snaží udržet rovnováhu.

„Ano, v Egyptě byla zrádnost.“

Ozvalo se zasyčení, jež potvrzovalo, že Řekové jsou schopni každé špatnosti a zla, jak to Frankové tvrdili odjakživa.

„Ale ne na mé straně. Ta zmije, král Egypťanů, velekněz jejich kacířství, se neustále pokoušel nás poplést. Snová všelijaká spojenectví nebo hrozí válkou, jak se mu právě zamane. A když se teď bojí, že by Svaté město mohlo být vyrváno z jeho špinavých pracek, ošálil tohoto ubohého zlomeného rytíře tak, aby si myslel, že viděl něco, co ve skutečnosti neviděl. Pokouší se rozvrátit posvátný svazek v srdci této armády, spojenectví všech křesťanů Východu a Západu.“ Rozhlédl se po shromážděných knížatech, rytířích a biskupech. „Věřím, že budete natolik moudří, abyste rozpoznali, když se lži tohoto ďábla snaží vloudit na vaše porady.“

„Lži tohoto ďábla?“ zaječel Achard. „To nejsou žádné lži. To jsou věci, které jsem viděl a slyšel na vlastní oči i uši. Chce snad někdo tvrdit, že mě posedl ďábel?“

„Byl jsi v jeho moci, tak jako jsme byli my všichni v Egyptě. Ďábel je knížetem iluzí. Když jsi byl v jeho paláci, jak sis mohl být jistý čímkoli, co jsi viděl? Hořel v síni oheň?“

„Bylo to v říjnu.“

„A v dýmu byl nasládlý pach, jako když je do plamenů vhozena trocha koření nebo kadidla?“

„To tam bylo. Ale –“

„A hořely svíčky?“

„Vypadá to, že o tom výjevu leccos víš,“ řekl Godefroi.

„Vím, jak ďábel nastražuje svá osidla – abych jim lépe vzdoroval. Nestydím se za to. Císař Alexios zajistil, abych nešel do paláce jeho úhlavního nepřítele bez přípravy.“

„Či spíš jsi šel na schůzku s takovým, jako jsi sám,“ vyštěkl Achard.

Nikeforos se rozhlédl. „Všichni vidí, že Achard z rukou Fátimovců strašlivě vytrpěl. Možná že viní Řeky, protože Bůh ustanovil, že někteří z nás mají uniknout, kdežto on ne. Možná ho očarovali démoni nebo možná jeho trýzněná duše si vybavila vzpomínky na věci, které se nikdy neudály. Ale vy si nemusíte vybírat mezi mým a jeho slovem. Podívejte se kolem sebe a přemýšlejte. Kdyby se císař obrátil proti vám, jestlipak by poslal své lodě s obilím, jichž je plno v mořích mezi tímto místem a Kyprem, aby přivezly potraviny, na něž spoléháte, abyste uživili svou armádu? Posílal by vám pomoc v podobě zlata, čerstvých zbraní a koní?“

Ztišil hlas. „Můžete věřit slovu jednoho popleteného rytíře, který strávil příliš dlouhý čas v lůně nepřítele, nebo můžete věřit slovu jednoho pána z Byzance. Ve jménu našeho vznešeného podniku, doufám, že uvidíte jasně, až budete vybírat pravdu.“

Ve stanu se rozhostilo ticho, zatímco knížata přemítala o jeho slovech. Raymond se užuž chystal promluvit, dokonce otevřel ústa, ale pak toho nechal, když si uvědomil, že jeho slovo by teď vážilo méně než ostatních.

„Nikdo nemůže zpochybňovat, jak je k nám císař šlechetný,“ řekl Godefroi. „Zásoboval nás při četných strastech a – dá-li Bůh – bude nám pomáhat rychle dorazit až do Jeruzaléma. Achard se určitě zmýlil.“

Ostatní přikyvovali, i když bez valného nadšení. Ale Achard vypadal dotčeně. Pahýl ruky se mu napínal a chvěl, jako by třásl nějakou neviditelnou pěstí, a oči se mu tak vypoulily, až to vypadalo, že mu nevypadnou jenom díky žilkám kolem koutků.

„Já jsem nebyl očarovaný,“ vykřikl. „Já jsem svobodně vešel do srdce Babylonu, do paláce zatracenců. Podstoupil jsem utrpení, které si ani nedovedete představit, ale udělal jsem to dobrovolně, pro slávu Kristovu. A teď mi říkáte, že jsem neviděl, co jsem viděl?“ Praštil pěstí ruky do zbytku své zmrzačené paže, ani nehnul brvou. „A co má být tohle? Řeknete snad, že tohle je zdravá paže, že mě nebolí noha pokaždé, když si stoupnu, že popáleniny a jizvy, které udělali chalífovi pacholci na mém těle, jsou výplody mé fantazie? Tohle jsem si vysnil?“

„Nikdo nezpochybňuje, co jsi prodělal,“ řekl Raymond spěšně. „Sami starověcí mučedníci by stanuli v posvátné bázni před tvou silou. Budeš uctěn zlatem, půdou i muži – dám pod tvé velení rotu svých vlastních rytířů.“ Vstal a vykročil vpřed, objal Acharda a nabídl mu polibek míru. „Ale Řekové jsou naši nepostradatelní spojenci. Věrní spojenci. To, co o nich říkáš, nemůže být pravda.“

Zase se posadil, takže Achard zůstal stát sám v kruhu knížat. Uviděl jsem dva sluhy, kteří prodlévali za ním, jak čekají, až ho budou moci odvést, ale neodvažovali se přiblížit. Divoce se rozhlížel a jeho pichlavé oči obviňovaly každého muže v místnosti. Nikdo jeho pohled neopětoval. Po tvářích se mu koulely slzy, ze zvyku zvedal levou paži, aby si je otřel, ale pak si uvědomil, že nemůže. Otočil se a vyběhl ze stanu.

„Bůh s ním,“ pravil Godefroi jemně. „Nebyla to jeho vina.“

34

Fátimovští vyslanci odjeli ještě toho odpoledne – při dalším pobytu v táboře by nebyli v bezpečí. Hrabě Raymond poslal oddíl jezdců, aby je doprovodili do bezpečné vzdálenosti, a já jsem jel s nimi, i když Nikeforos mi potom kvůli tomu vyčinil. Pro Byzantince a Fátimovce není dobré, aby byli vidět pohromadě, varoval mě.

„Vrátíš se do Egypta?“ zeptal jsem se Bilála. Jeli jsme spolu, on na velbloudu a já na špinavě šedém jezdeckém koni, kterého jsem zrekvíroval ve svatém Simeonu a od té doby jsem na něm jezdil.

„Ne.“ Když mluvil, nedíval se na mě – očima pořád zkoumal cestu před námi, podrost u cesty, stráně nahoře – a pátral po nějakém nebezpečí. „Připojím se k armádě u Jeruzaléma.“

„Tak to se možná zase setkáme.“

„Doufám, že ne. Tam ne.“

Jeli jsme dál. „Kéž by tak Kristus býval odešel zemřít někam na skálu na moři,“ řekl jsem.

„A kéž by se Prorok býval odebral na nebesa z nějaké písečné končiny na poušti.“

Smutně jsem se zasmál. „Pak by lidé postavili svatyně a hrady dokonce i nad takovými místy a našli by si důvod, proč proti sobě kvůli nim bojovat.“

„To je pravda pravdoucí.“ Bilálův pohled přejížděl stromy vlevo od nás. Zčistajasna se zarazil. „Co je to?“

„Kde?“

Aniž odpověděl, Bilál se v sedle prudce otočil a seskočil. Vypadalo to, že stihl tasit meč, ještě než dopadl na zem. Vyřítil se do lesa, ale daleko nedoběhl – viděl jsem, jak se jeho žlutý plášť jasně vyjímá mezi větvemi. S velkým šustotem a krákáním na protest vylétlo do vzduchu hejno poplašených vran.

„To se ti povedlo,“ zvolal jsem. „Zachránil jsi nás před ptačí léčkou.“

„To nebylo kvůli ptákům,“ vykřikl na mě a ponuré zabarvení jeho hlasu naráz uťalo mé veselí. „Pojď se podívat.“

Sesedl jsem a opatrně prošel mezerou, kterou předtím proběhl Bilál. Vzduch byl v lese studenější a byla tu skoro tma. Potřeboval jsem chvíli, aby se mé oči přizpůsobily. Než jsem mohl něco uvidět, ucítil jsem pach toho, co to bylo.

Bilál ukázal do vzduchu a druhou rukou si před ústy přidržoval plášť, aby necítil ten zápach. Pár stop nad zemí viselo z větve jednoho dubu cosi smradlavého. Ani jsem tomu nemohl říct člověk – o to se postaraly vrány a mrchožrouti. Kůži měl zčernalou, břicho nafouklé a prsty na nohou ohlodané. Z ramen mu visely cáry hnědé tuniky, potřísněné krví a mokvajícím hnisem. Vypadalo to, že tělo drží pohromadě jenom smyčka kolem krku a pásek kolem pasu.

Zaplašil jsem děs a podíval se pozorněji na pásek z černé kůže. Byl to pěkný kousek, do něhož byl vyřezán orlí znak. Pásek, který jsem už kdysi viděl, jak obepíná jedno roucho z velbloudí kůže.

„Znal jsem tohohle… člověka. Byl to…“ Bylo příliš obtížné to vysvětlit. „Pomáhal jednomu svatému muži v našem táboře.“

„Nedlužil ti peníze?“

Bilál ukázal na zem. Kousek od mrtvoly se z ústí otevřeného měšce vysypala hromádka stříbrných mincí.

„Ať to udělal kdokoli, zloději to nebyli.“ Bilál se obrátil ke mně. „Říkal jsi, že jsi ho znal. Kdy se ztratil?“

Vybavil jsem si naše setkání na mýtině. „Asi před týdnem.“

„Tak to sem musel přijít brzo nato.“

„Měl spoustu důvodů k útěku. Určitě ho výčitky svědomí dohnaly, aby se oběsil.“

„Možná.“ Bilál ukázal na mrtvolu, která se na provazu klátila sem a tam. „Ale myslíš, že si nejdřív za zády svázal ruce?“

Od cesty zavolal arabsky čísi netrpělivý hlas.

„Musím jít,“ řekl Bilál. „Musíme urazit ještě spoustu mil a nikdo by mě s tou mrtvolou neměl vidět. Pohřbíš ho?“

Přikývl jsem.

Bilál zasunul meč a odkráčel zpátky k cestě.

„Je to špatné znamení na počátku cesty.“

„Budu se modlit, abys dorazil v bezpečí.“

„A já se budu modlit k Bohu, abys dorazil v bezpečí i ty.“ Bilál mě poklepal po rameni. „Ale ne do Jeruzaléma.“

Se Sigurdem jsme v lese pochovali, co zbylo z Jana. Váhal jsem, jestli mám dát na jeho hrob kříž, protože nebylo jisté, zda byl věrný Kristovi v životě nebo ve smrti, ale nakonec jsem dospěl k závěru, že není na mně, abych to soudil. Ke kmeni jsem přivázal větev, která tu měla zůstat stát jako označení, i když jsem měl po ruce jenom jeden provaz – ten, na němž byl oběšený. Pak jsem se vrátil do tábora a vyšel nahoru na kopec, abych naposledy navštívil Petra Bartoloměje.

Od jeho Božího soudu už uplynul celý týden. Hrstka jeho stoupenců sice nadále bděla na stráži před stanem, ale projít mezi nimi bylo docela snadné. Trojice stanů pořád stála zhruba do podkovy, i když půda kolem nich byla zvířená na prach jako na bojišti. Dveře strážilo osm rytířů z družiny hraběte Raymonda.

„Chtěl bych se chvilku pomodlit s Petrem Bartolomějem,“ řekl jsem jim. Mohutné kopí prosvištělo k zemi, aby mě od toho odradilo.

„Petr Bartoloměj je blízko k Bohu. Nikdo nesmí být v jeho přítomnosti.“

„Já za tuhle výsadu zaplatím.“ Vytáhl jsem měšec, který strážce potěžkal, potěšen a překvapen jeho vahou. Ani se nenamáhal smlouvat. „Kupuješ si jenom pár chvilek s Petrem Bartolomějem,“ upozornil mě. „A žádné památeční předměty.“

Shýbl jsem se, abych vešel do stanu. Strážce od dveří přihlížel, i když jsem tu sotva mohl něco ukrást. Při světle linoucím se otevřenými dveřmi do stanu jsem viděl, že místnost je holá jako mnišská kobka. Petr Bartoloměj ležel na nízké posteli, přikryt lněným rouchem, které se bezpochyby mělo stát jeho rubášem. Vyčníval mu jenom obličej, ale i ten byl ovinutý obvazy, takže byly vidět jenom oči a nos. Ale ani na tom vlastně nezáleželo, protože oči měl zavřené a dýchal slaboulince.

Rozhlédl jsem se a pak jsem se podíval zpátky na strážce.

„Kde jsou jeho věci?“

Strážce se zamračil. „Už jsem ti přece řekl: žádné relikvie.“

„Já žádné relikvie nechci. Ale slyšel jsem, že má nějaký rukopis, posvátný text, který předpověděl příchod mnohých věcí. Doufal jsem, že ho uvidím.“ Vrhl jsem pohled dolů na Petra, abych se podíval, jestli mě slyšel, ale on se ani nehnul.

„Kněz vzal všechny Petrovy věci do úschovy, aby je uchránil před zloději a lovci ostatků. Říkal jsi, že ses přišel pomodlit,“ dodal důrazně.

Opatrně jsem poklekl vedle Petrova lože, abych se ho nedotkl, a vzdal jsem tichou modlitbu za jeho duši. Povznesl se jako Lucifer k závratným výšinám pýchy, až nakonec soupeřil se samým Bohem. Ale lámal jsem si hlavu tím, zda bylo opravdu tohle příčinou jeho záhuby – neboli zda za ní stála nikoli jeho hrozba Bohu, nýbrž lidem.

Předklonil jsem se, ucpal si nos před zápachem spáleného a rozkládajícího se lidského masa a políbil jsem ho na ovázanou tvář.

„Kéž ti Bůh odpustí a konečně tě dovede k Svému pokoji,“ zašeptal jsem.

Pět dní nato Petr Bartoloměj zemřel. Byl pochován ve vysokém údolí, pod spálenou zemí, kde podstoupil své utrpení. Kdekdo v armádě se posmíval a říkal, že jeho smrt prokázala, že to byl podvodník, ale na každého muže, který mu neuvěřil, připadal další, jenž tvrdil, že Petr přežil oheň a že umřel jenom proto, že ho ušlapali jeho učedníci, když se z něj vynořil. A každý den, kdy jsme byli v Arce, a ještě dlouhá léta poté se poutníci scházeli u jeho hrobu a čekali, zatímco se modlili za zázrak, který se však nikdy nestal.

Ale mezitím jsem už měl docela jiné starosti.

35

Obležení Arky nikam nevedlo – to věděl každý. Ovšem až na hraběte Raymonda. Smrt Petra Bartoloměje si vzal skoro jako osobní urážku a nebyl ochoten odejít od Arky, dokud se jeho pověst nevyspraví jejím dobytím. A tak jeho pověst utrpěla ještě víc.

Jednou večer, tři týdny poté, co byl Petr Bartoloměj pochován, si Raymond pozval Nikefora a mě do svého příbytku. Obloha sice byla pořád jasná, ale v Raymondových stanech byly všechny lampy zažehnuté. Zdálo se, že jeho trudnomyslnost vzala za své: oko měl jasné a pohyboval se s větší energií, než jaké jsem byl svědkem po dlouhé měsíce. Držel tlustý kus papíru, z něhož se klátily jako pavučiny odstřižené provázky a zlomené pečetě.

„Tohle právě doručil jezdec.“ Zvedl papír, Nikeforos po něm sáhl, ale Raymond ho podal svému kaplanovi, který si odkašlal a dal se do čtení.

„Od jeho nejjasnějšího Svatého Veličenstva, basilea a autokratora, císaře Římanů Alexia Komnena jeho bratřím v Kristu, knížatům a velitelům armády Boží: požehnání a pozdravení.“

„Pozdravení,“ zabručel Raymond a mávl na kněze, ať čte dál.

„I když jsme nebyli přítomni na vašem tažení, neminul den, kdy by v našem srdci nedlely skvělé skutky, jež jste vykonali pro slávu Boží. Celá naše říše jásá nad vašimi vítězstvími. A nyní, když jsme se doslechli, že vaše armáda leží na hranicích Svaté země, připravena vyrazit přímo k samotnému Jeruzalému, povinnost nám velí opustit pohodlí našeho města a přidat se k vám při vašem posvátném, určeném úkolu. Proto vás žádáme, abyste zůstali ve svém táboře, načerpali novou sílu a vyčkávali našeho příjezdu na svátek svatého Jana Křtitele, čtyřiadvacátého dne v červnu. Potom budou Řekové a Římané sjednoceni v jediném voji, království Babylonu se zachvěje a síly úhlavního nepřítele budou rozprášeny a zničeny.“

Kněz vzhlédl. „To je všechno.“

„Můžu se na ten dopis podívat?“

Nikeforos vzal papír z kaplanových rukou a mlčky si ho pročítal, zkoumaje palcem a ukazováčkem pečeti. „Řekl jsi, že ten posel, který ho přinesl, byl Řek. Kde je teď?“

„Řekl, že nemůže okolkovat. Odcválal v okamžiku, kdy jsem od něj převzal jeho balíček.“

„Opravdu odjel?“ V Nikeforově hlase byla znát nebezpečná břitkost, ale nevypadalo to, že by si jí Raymond všímal.

„Tohle je nejlepší zpráva, jakou jsme mohli dostat. Jak dlouho jsem prosil Alexia, aby nám přišel na pomoc, aby prokázal svou věrnost a umlčel ty, kdo zpochybňovali jeho přátelství? To dokazuje, že Achardova nařčení byla lživá a křivá. Císařova autorita konečně vnese jednotu do našeho rozhádaného sboru.“

„Ostatní knížata na císaře čekat nebudou,“ řekl Nikeforos. Rázoval si to vedle mě, když jsme šli zpátky do našeho stanu. „I kdyby jim ležela na srdci Arka – nebo Raymond –, doplazili by se do Jeruzaléma po kolenou, jen aby předstihli císaře.“ Hořce se zasmál.

„Je podivné, že ten posel, který přijel celou cestu až z Konstantinopole, předá své poselství u Raymondových dveří a potom za soumraku odcválá, aniž se vůbec podívá do byzantského tábora,“ řekl jsem vyhýbavě. Napadla mě nepříjemná myšlenka, že vím, kdo ten dopis napsal – a že to nebyl císař, jehož pečeť ho zdobila.

„Ještě podivnější je to, že byl zapečetěn voskem. Císař svou korespondenci pečetí zlatem. Ale pečeti byly pravé. Sice tam nebyla císařova osobní pečeť, ale ta, která se používá v paláci.“ Zvedl ruku, abych se podíval na zlatý pečetní prsten zářící na jeho prstu. „Jeden takový mám. Ten měl i můj předchůdce, Tatikios.“

„Prsten, který mi ukradl vévoda Godefroi,“ zamumlal jsem. Že by kvůli tomu? To přece nemohl být důvod, aby mě před dlouhými měsíci vylákal do Ravendanu.

Nikeforos mlčky kráčel sem a tam, tak dlouho, až jsem si pomyslel, jestli z toho, co se stalo, neviní mě. „Ten dopis byl padělek,“ řekl nakonec. „Tak zřetelný, až se divím, že to neprohlédli i Frankové. Jenom v gramatice byl půltucet chyb.“

„Ale když jsi prohlédl, že je to padělek, proč to neřekneš hraběti Raymondovi?“

Nikeforos se zprudka otočil. „Protože posloužil mým záměrům. To si myslíš, že hodlám příští půlrok hnít před Arkou jenom proto, že nějaký stařec je příliš paličatý a slepý, aby se vzdal ztracené věci, a protože nikdo z jeho společníků nemá sílu ani vůli, aby se mu postavil?“

„Ale jestli ten dopis padělal vévoda Godefroi, nezajímá tě, proč to udělal?“

Na mou otázku pokrčil rameny. „Patrně proto, že tak jako já má už po krk čekání.“ Ztišil hlas. „Císař mě sem neposlal na znamení přízně. Byl to exil, diplomatický způsob, jak mě vzdálit od dvora na co nejdelší dobu. Myslím, že bylo v souladu s jeho náturou poslat mě do Jeruzaléma na pokání.“

Bezděky si pohrával s vyšívaným lemem rukávu. „Možná jsem si to zasloužil. Ale svůj trest jsem si už odpykal a rád bych se vrátil do Konstantinopole. Takže jestli se ukáže, že nějaký dopis přiměje barbary, aby jednali, jakkoli může být záhadný a podvodný, zpochybňovat ho nebudu.“ Sáhl mi na rameno v patrně nejupřímnějším gestu, jakého jsem se od něj kdy dočkal. „Oba jsme už byli z domova příliš dlouho.“

S tímhle jsem se nemohl přít, ale nijak tím nezaplašil mé starosti.

Sigurd vhodil hrst suché trávy do uhlíků ohně ze včerejší noci a klacíkem je prohrábl. I v kalném polosvětle před úsvitem uhlíky sotva žhnuly.

„V Anglii, za časů mého otce, mohli králové vypravit armádu do pole jenom na čtyřicet dní ročně. To jejich mysl úžasně soustředilo na řemeslo vedení války.“

„Pořád se ti stýská?“ zeptal jsem se.

„Po Anglii?“ Sigurd vypadal překvapený mou otázkou. „Samozřejmě. Stejně jako se jednorukému stýská po druhé ruce.“

„Když jsi odešel, tušil jsi, že už ji nikdy znovu neuvidíš?“

„Já…“ Sigurd se odmlčel. „Nepamatuju se. Tehdy bylo tolik zmatku a byl jsem příliš mladý. Ale určitě jsem si myslel, že ji znovu uvidím, protože jinak bych nikdy neodešel.“ Zašklebil se. „To máš tak. Když nastal čas odchodu, pevně jsem se držel stromu, který rostl u vody. Můj strýc si myslel, že ho bude muset porazit, když jsem ho svíral tak křečovitě.“

„Já bych udělal totéž u Konstantinova sloupu na fóru, kdybych věděl, že potrvá tak dlouho, než ho zase uvidím. Myslel jsem, že chci vidět svou rodinu, ale když tu teď je, mám za to, že jsem doopravdy chtěl zase uvidět město.“

Sigurd sevřel prsty v pěst a upřeně se na ni podíval.

„Netrap se zbytečně kvůli svým příbuzným. Oni ani netuší, kde vlastně jsou, a mají strach, a i kdybychom byli všichni v Konstantinopoli, nebylo by to dokonalé. Helena by si pořád lámala hlavu tím, kde končí její oddanost manželovi a kde začíná její oddanost otci.“

„Já bych se klidně smířil s tím, kdyby se mě úplně vzdala ve prospěch manžela, jen kdyby ji v bezpečí ochraňoval v Konstantinopoli.“

„Měl bys na Tomáše dávat pozor. Moc se žene do boje.“

„Zatímco ty jsi přirozeně zapřáhl svou sekeru do volského spřežení a udělal z ní pluh.“

Sigurd zvážněl. „Už jsem byl v tolika bitvách, abych věděl, co se má dělat, dokonce, i když mi to sotva uvěříš, kdy se má vycouvat. Jestli se Tomáš vrhne do své příští bitvy s pomyšlením, že může každým máchnutím sekery pomstít své rány, bude pro Ismaelity snadný terč.“

„Zachránil mi život,“ řekl jsem, uhýbaje Sigurdovu varování.

„A ty jsi zachránil jeho. Ale to bude znamenat sakramentsky málo, jestli se ty a on nedožijete chvíle, kdy si řeknete, že ten dluh stál za to.“

Ještě jednou, naposled, jsem se pokusil rozdmýchat oheň, pak jsem vstal a setřepal popel z obličeje. Uviděl jsem Zoe, jak se dole na svahu vrací od řeky, kam byla poslána pro vodu.

„Tvoje dcera bude brzy dost silná, aby se mohla přidat k Varjagům,“ řekl Sigurd. „Koukej, jak nese to vědro s vodou, skoro jako by bylo prázdné.“

Měl pravdu: vědro držela jednou rukou, a tak se rozkymácelo, když se k nám rozběhla, i když žádná voda nevyšplíchla. Nechal jsem být oheň a vyběhl jsem jí v ústrety, instinktivně zkoumaje, jestli se nějak neporanila.

„Jsi v pořádku?“ vykřikl jsem. „Nebylo to nebezpečné?“

Zavrtěla hlavou, až jí volné vlasy poletovaly před tváří. „Ten tábor na druhém břehu řeky, tábor vévody Godefroie.“ Zhluboka se nadechla. „Je pryč.“

Tábor vévody Godefroie, který poslední dva měsíce stál na jižní straně horského výběžku, ležel v troskách. Po zemi se válel oblak kouře jako ranní opar. Skrze něj jsem viděl cáry ohořelého plátna visící z žeber stanů, vrstvy ještě doutnajícího popela a holé pásy země, kde předtím stály stany. Protřel jsem si oči.

„Neproplížili se v noci Saracéni z města a nespálili tábor?“ divil jsem se. „Proč jsme neviděli žádné plameny?“

Sigurd ukázal k mohutnému skalnímu výběžku za námi. „Ten by je zakryl.“

„Ale přece bychom museli slyšet boj.“

„Pokud nějaký boj nastal.“ Sigurd trochu popošel vpřed. „Nepřipadá ti na tomhle bojišti něco divného?“

Podíval jsem se pozorněji. I když žhavé uhlíky pořád doutnaly a popel byl čerstvý, pozůstatky bitvy vypadaly až nemožně úhledně. Nikde ani mrtvola.

„Co je tohle?“

Vzhlédl jsem. Jakýsi muž v bílé sutaně k nám mířil mezi řadami pobořených stanů – po bojišti kráčel jako anděl smrti, i když jsem si nemyslel, že by byl lem andělského roucha takhle šedivě umazaný popelem, který při své chůzi zviřoval. Zrovna tak by v mých představách sotva vypadal jako plešatý stařec s výraznou bradavicí na levé tváři.

Dorazil k nám a pokřižoval se. „Dobré jitro, bratři.“

„Co se tady stalo?“ zeptal jsem se.

Rozhlédl se, jako by tu spoušť uviděl poprvé. „Díky Bohu, Duch svatý se včera v noci probudil v srdcích věrných a roznítil je jako velký vítr. Všichni jako jeden muž povstali z tábora a vydali se na cestu do Jeruzaléma.“

„A co má být tohle?“ Ukázal jsem na rozvaliny.

„To, co nepobrali, zapálili. Už se nevrátí.“

„Takže vévoda Godefroi je pryč…“

„A vévoda Normandie a hrabě Flanderský a Tankred –“

„Tankred byl ve službách hraběte Raymonda,“ vpadl jsem mu do řeči.

„I on odešel. Všichni odešli. Já jsem jediný, kdo tu zůstal, abych vám sdělil, co se stalo. A když jsem to udělal…“ Přiložil prsty k ústům a zahvízdal. Přiklusal šedivý kůň, který se pásl na čerstvé travičce u řeky. Kněz se vyhoupl do sedla – na duchovního s překvapivou lehkostí – a chopil se otěží. Když se mu sutana vykasala nad boty, všiml jsem si záblesku ostruh na jeho podpatcích.

Věnoval nám potměšilý úsměv. „Řekněte hraběti Raymondovi tohle: čas ješitnosti a váhání minul. Jestli kdokoli z jeho armády, ať již rytíř nebo rolník, touží spatřit Jeruzalém, ať spěchá za námi. Ostatní knížata jeho službu přivítají. Ale teď už nebudou žádné okolky. Musejí přijít rychle, než se celý svět promění v popel.“

Otočil koně a kopl ho do boků. Při jeho odjezdu se za ním zvedl prach a popel, takže se v tom oblaku matný kůň a jeho matný jezdec ztratili. Než se oblak zase rozptýlil, byl ten tam, i když se ozvěna dusotu kopyt ještě dlouho rozléhala v údolí. Ale nebyla to jenom ozvěna – naopak zvuk pořád sílil, až se ozýval všude kolem mě.

Rozhlédl jsem se a pochopil, proč tomu tak je. Neslyšel jsem totiž odjíždějícího kněze, nýbrž hraběte Raymonda, který k nám dolů cválal s oddílem svých rytířů a šlechticů za sebou. S rachotem přejeli most a pak se zastavili.

„Co se tady stalo?“ zeptal se Raymond. Bílý obličej se mu leskl potem. Ukázal k ostrohu za námi. „Tohle provedli Saracéni?“

Řekl jsem mu, co jsem slyšel, i když se zdálo, že skoro neposlouchá. Projížděl na koni kolem mě sem a tam a vztekle si prohlížel zbytky tábora vévody Godefroie. Jeho rytíři zůstávali stranou a jenom přihlíželi.

Až když jsem domluvil, Raymond se zastavil, i když se na mě ani nepodíval.

„Tankred odjel?“ vyhrkl chraplavě.

Přikývl jsem.

„Složil mi přísahu věrnosti!“ Vzduch proťalo strašlivé zasténání jako řev raněného kance. Raymond se v sedle prohnul, sevřel si rukama břicho a pak se najednou vzpřímil a rozpřáhl ruce, jako by chtěl popadnout vzduch, aby neztratil rovnováhu. Muži kolem něho couvli.

„Oni mě opustili,“ zašeptal.

Jeden z jeho rytířů se k němu váhavě přiblížil. „Odjeli jenom před pár hodinami. Jestli potáhneme rychle, můžeme je do soumraku dohonit a spojit naše armády k závěrečnému náporu.“

„A co Arka?“ Raymond vzhlédl k městu obehnanému hradbami na skalním ostrohu nad námi, jež působilo stejně nedobytně jako dřív, a potom k cestě vinoucí se k pobřeží a Jeruzalému. Zdálo se, že mu z oka skanula slza, i když to byl možná jenom pot, protože slunce už žhnulo.

„Vydej příkazy strhnout tábor.“

36

Ostatní knížata jsme dostihli na druhý den. Vlámové, Normané a Lotrinčané s radostí objímali Provensálce a byli šťastni, že je armáda zase sjednocena, ale hrabě Raymond jel uprostřed svých tělesných strážců a ani ho nebylo vidět. Toho večera knížata uzavřela mír s tripolským emírem a příští den jsme pokračovali dál k pobřeží. Právě před touhle končinou nás varoval fátimovský vyslanec – bylo to ono zrádné místo, kde se hradba hor stýkala s mořem závratnou kaskádou rozeklaných útesů a puklin. Ostrý vítr vanoucí od moře hnal vlny proti skaliskům a prosycoval vzduch vodní tříští, zatímco mořští ptáci shora truchlivě vykřikovali. Tady se zdálo, že cesta mizí ve skále: když jsme stanuli na úpatí hory, ani jsme neviděli, kudy vede dál, dokud nám průvodce neukázal stezku, kterou příbojové vlny vydlabaly do útesu. Byla to pouhá římsa, jenom dvě stopy nad vzdutým mořem, a široká sotva tak, aby po ní mohli jít dva muži vedle sebe v jedné řadě. Silnější větrné poryvy vybičovaly vlny tak vysoko, že nám zalévaly cestu, takže jsme měli až u nohou vzdutou bílou vodu, která nám dotírala na kotníky, zatímco se nás pokoušela spláchnout do moře. Když několik mužů ztratilo rovnováhu a s výkřikem spadlo do vody, nikdo se neodvážil skočit za nimi, aby je zachránil – mohli jsme se jenom dívat, jak tonou.

Ale tím obranná zařízení nekončila. Na úplné špici mysu, kde se cesta zužovala na šířku meče, postavili naši římští předkové strážnici, aby cestu ovládli. Její prastaré kameny byly mokré a zčernalé věkem, jedna zeď jako by vyrůstala ze samého útesu, druhá vedla srázné přímo do moře.

„Raz-az-Šakká,“ řekl náš průvodce, ukázal na ni a zachichotal se. „Tvář Boží. Tudy projdou jenom ti, kdo toho jsou hodni.“

Zamrazilo mě a nebyl jsem sám. V této osamocené, nebezpečné končině jsem bezmála cítil děsivou tíhu Božího pohledu na sobě, jak zkoumá duši, zda v ní je aspoň trocha ceny. Temné brány věže se přede mnou otevíraly jako dravé čelisti a hořejší okénka se dívala jako oči. Pod nohama mi bublala voda, rackové naříkavě pokřikovali a vlny mi rachotily do uší. Přemohla mě závrať, a tak i když jsem nehybně stál, vypadalo to, že se na mě věž řítí. Bezmocně jsem se jí podíval do očí. Nebyly ani kruté, ani rozzlobené, dokonce ani smutné, jenom nekonečně prázdné. Potom – to mohu odpřisáhnout – jedno z nich zamrkalo. Ztěžka jsem vydechl, svět se úplně otočil a moře spěchalo vzhůru, aby mě pohltilo.

Ruka jakéhosi Varjaga mě popadla za rameno a pevné paže mě odtáhly zpátky. Zamrkal jsem a vytřel si z očí sůl. Přede mnou stála věž tam, kde byla vždycky, a na parapetu jednoho z jejích oken hřadoval bílý racek.

„Ten Egypťan měl pravdu,“ řekl Sigurd. „Tuhle věž může šest chlapů udržet až do soudného dne.“

Ale věž byla prázdná a ztrouchnivělá závora, která držela brány, po několika úderech snadno povolila. Ať už jsme toho byli hodni nebo ne, prošli jsme jí bez zábran.

Snad měli Frankové pravdu: snad Bůh opravdu chtěl, aby šli dál. Rozhodně to tak vypadalo během oněch posledních květnových týdnů – po dvaceti měsících, které jsme potřebovali, abychom se proplazili stovku mil mezi Antiochií a Arkou, se nám podařilo urazit dvojnásobnou vzdálenost za pouhých dvacet dní. Zdálo se, že se nám najednou z cesty klidí každá překážka, až jsem se začal tázat, co vlastně nás tak dlouho zdržovalo. Úzké průsmyky mezi horami, kde mohla stovka Saracénů zadržovat celý lidský rod, tu zůstaly bez ochrany a čerstvé bystřiny tekly s takovou hojností, že zásobu jejich vody nemohla vyčerpat ani celá armáda. Dokonce to vypadalo, že i roční období se proměnila: i když byla teprve půlka května, úroda již dozrávala. V sadech se silné větve prohýbaly ovocem, zatímco obilí na polích se jakoby sklánělo před naším příchodem – každé stéblo ochotně nastavovalo vršek našim srpům. Skoro jsme ani nepotřebovali císařovy lodě s obilím, jejichž bělostné plachty s námi držely krok na západním obzoru, když jsme kráčeli podél pobřeží.

Nechtěl bych vzbudit dojem, že to bylo docela snadné – samozřejmě nastaly i strasti. Stejné slunce, které živilo obilí, nám osmahlo pleť a vysušovalo krk. Žírná krajina dovedla být i zrádná. Jednou večer jsme rozbili tábor u kamenitého říčního břehu: v noci se zpod kamení vyplazila spousta ohavných hadů a uštkla množství vojáků. Ti umírali strašnou smrtí – byli tak nafouklí, že bylo slyšet, jak jim v těle praskají klouby. U Sidonu podnikla saracénská posádka nečekaný výpad a pobila řadu poutníků, kteří u města sháněli něco k snědku. A naše svatá cesta vůbec nepůsobila jako ochrana proti obvyklým každodenním životním zkouškám. Koně chromli, mléko kyslo, lidé se hádali. Ale proti strašlivým vichrům, které nás trýznily předtím, tohle nebylo nic – pouhé jarní bouřky, které jsme zapomněli, sotva se přehnaly. Nemohly nahlodat naši sebedůvěru a očekávání, které v armádě rostly každým dnem.

Jako Izraelité za pradávných časů jsme totiž konečně vešli do země zaslíbené, kraje, který byl starobylý už v době, kdy Romulus položil základní kámen prvního Říma. Každé město, jež jsme míjeli, připomínalo dějiny: Tyr, jehož cedrové dřevo použil Šalomoun ke stavbě chrámu v Jeruzalémě, Byblos, jehož pergamen propůjčil svůj název posvátným textům, které na něm byly napsány, Alcron, kde Filištínští přijali archu úmluvy, a Caesarea, město krále Heroda. Féničané, Babyloňané, Peršané, Řekové, Římané a Saracéni – těm všem patřila tato země nebo její části. Zůstaly tu po nich památky jako palimpsesty minulosti, i když sami tito lidé se již dávno obrátili v prach.

Oslavili jsme svatodušní svátky a pár dní odpočívali. Potom jsme opustili pobřeží a vydali se do vnitrozemí, směrem k hřebenům hor, které se uplynulých čtrnáct dní rýsovaly po našem východním boku každý den.

„A někde v těch horách leží Jeruzalém,“ řekl Tomáš. Byl začátek června, byli jsme rozesazeni kolem skomírajících uhlíků táborového ohně a leželi na zádech, dívajíce se na hvězdy. Annina hlava mi spočívala na hrudi, Helena s Tomášem mezi sebou chovali děťátko – teď už nikoli miminko.

„To by mě zajímalo, jestli bude vypadat tak, jak to stojí v Bibli,“ přemítala Helena. „Zdi z drahých kamenů a zlaté brány a… všecko ostatní.“

„Pravděpodobně bude vypadat tak jako všechna ostatní města, která jsme minuli,“ řekl jsem jí ve snaze uhasit naděje, které vzplanuly v mém vlastním srdci. „Kamenné zdi, prašné ulice, domy nakřivo.“

„To teda ne,“ zaprotestovala Zoe. „Přece jsme nedošli tak daleko kvůli něčemu takovému.“

„Uvidíme.“

„Jestli se až do Jeruzaléma dostaneme.“ I tady, když jsme seděli pod týmž nebem, které musel spatřit před tisíci lety Kristus, zůstával Sigurdův pesimismus neochvějný. „Proč nás dosud Fátimovci nenapadli?“

„To může vadit leda tobě,“ škádlila ho Anna.

„Buď nastražili nějakou léčku, nebo nás záměrně nechávají přitáhnout až k Jeruzalému.“

„Nebo jsou příliš slabí na to, aby se nám postavili.“ Tomáš se opřel o jednu paži, zatímco druhou čechral synáčkovy vlásky. „Přitáhli jsme příliš rychle, než byli s to shromáždit své síly.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Oni své síly shromažďovat nemusí – už jsou přece tam, za hradbami Jeruzaléma. Proč by se nám měli postavit v otevřené bitvě? Vědí, že sami přijdeme až k nim.“

„A bezpochyby se na nás připraví!“

Později, když už ostatní šli spát, mě Anna našla, jak pořád ležím u ohně. Lehla si vedle mě, vmáčkla se mi do ohbí paže a tiskla se ke mně tak, jako to neudělala už hodně dlouho. Možná jsem se měl vystříhat takového hříšného dotyku, když jsme se ocitli tak blízko Svatého města, ale teplo jejího těla ve mně vzbudilo touhu, kterou jsem už bezmála zapomněl. Otočil jsem se k ní, vášnivě ji líbal a rukama jsem jí přejížděl po šatech s horlivostí čerstvého objevu.

„Tady ne,“ zašeptala. Vstala, vzala mě za ruku a odvedla k malé rokli. Noc byla horká, ale šaty jsme si nesvlékli ani jsme se neodvážili lehnout si na zem strachem ze štírů a zmijí. Anna se opřela o balvan, a když jsem se svými polibky přitiskl k jejím rtům, hrdlu, tvářím a vlasům, prohnula se dozadu. Sténala, když jsem do ní vstoupil, stejně žíznivá po mně, jako jsem já žíznil po ní.

Vášeň vedla k tomu, že jsme byli netrpěliví, a tak naše spěšné spojení zanedlouho skončilo. Když jsme byli hotovi, držel jsem ji v náručí, pořád spojen s ní, a vdechoval zakouřenou kštici jejích vlasů. Ale když jsem se odtáhl, abych se jí podíval do obličeje, tváře měla vlhké.

„Ty pláčeš?“ V měsíčním svitu jsem nerozeznal, jestli je to pot nebo slzy.

„Ne,“ řekla tiše. Pak, po chvíli: „Ano.“

Sáhl jsem jí na oděv, potemnělý potem na místech, kde jsem ji předtím k sobě tiskl. „Neublížil jsem ti?“

„Ne.“

„Máš pocit provinění?“

„Ne.“ Odvrátila se a rukávem si otřela tvář.

Ještě pevněji jsem ji přivinul, přitáhl k sobě a nechal spočinout její hlavu na své hrudi. „Už brzo,“ slíbil jsem jí. „Za čtyři dny, nanejvýš pět, dorazíme do Jeruzaléma.“ Užasl jsem, že to vůbec můžu říkat a že to může být pravda.

„Ano.“ Anna popotáhla. „Já nevím… možná právě proto se najednou cítím tak unavená. Je to tak blízko, ta naděje se skoro nedá snést.“

„Naděje, že uvidíme Svaté město?“

„Naděje, že se vrátíme domů.“ Z očí jí vytryskly čerstvé slzy, ale ona si jich nevšímala a hladila mě po vousech. „Já jsem připravená.“

„Já taky.“

„A Helena by taky měla spěchat domů. Ještě ti to neřekla?“

Zarazil jsem se. „Co mi měla říct?“

Anna mi přejela rukou po slabinách. Do tváře se jí vrátil úsměv a oči jí šelmovsky blýskaly. „Ty a já nejsme jediní, kdo se občas vykrade z tábora. Helena čeká další dítě.“

Úžasem jsem sebou cukl. „Kdy?“

„Od nynějška za půl roku.“

V duchu jsem počítal. „Jak dlouho už to ví, aniž mi to řekla?“

„Dva měsíce, ale neřekla to ani mně. Ale já jsem si určitá znamení dala dohromady.“

„Já jsem si všiml, že vypadá zdravěji, že zase trochu povyrostla,“ hájil jsem se. „Myslel jsem, že je to hojností jídla.“

Anna se zasmála. „Neřekla ti to, protože se bála, že by sis za pochodu dělal starosti.“

„To teda dělal.“ Musel jsem se od Anny odtáhnout a opřít se o stranu strže, tak mě strhly emoce, které ve mně Anniny zprávy vyvolaly.

„Ještě štěstí, že jsme skoro připravení jít domů.“

Na druhý den jsme přišli do Arimatie, blahobytného města na úpatí horského hřebenu. Přiblížili jsme se k němu opatrně, protože kdyby se nám Fátimovci chtěli postavit na odpor, než dorazíme k Jeruzalému, tady se jim skýtala poslední možnost. Ale když jsme se ocitli před branami, zjistili jsme, že je město opuštěné, a to nejen posádkou, ale všemi obyvateli do posledního. Nechali za sebou velký sklad obilí a zásob a plné nádrže, z nichž jsme vděčně naplnili své kožené měchy. Věděli jsme, že v horách před námi bude vody poskrovnu.

Ze všech těch dní za pochodu jsem si nejlíp zapamatoval ten poslední. Celá armáda se vzbudila před úsvitem jako děti o Velikonocích, a než chladné jitro minulo, už jsme byli dávno na cestě. Nyní jsme se nacházeli hluboko v horách, prvních místech stvořených Bohem, a všude kolem nás byla ve vyprahlé krajině znát tíha věků. Hluboké pukliny zvrásnily povrch holých pahorků a vyschlé žíly vybělených kamenů představovaly vše, co zbylo z řek, které kdysi půdě přinášely život. Sice to nevypadalo jako země zaslíbená, oplývající mlékem a strdím, ale to nám nevadilo. Drobícími se údolími se linul náš zpěv: zbožné písně díkůvzdání, hrdé válečné písně, někdy i dojímavé písničky ze zemí, jež jsme nechali tak daleko za sebou. Štěstí, údiv i smích vytryskly z armády jako čerstvé pramínky a tváře kolem mě jako by zářily radostí.

K polednímu nehybný vzduch ještě zhoustl a ztěžkl. Kdyby byl nějaký jiný den, v nejúmornějším parnu bychom si odpočali, ale toho odpoledne nebylo na nějaké odklady ani pomyšlení. Kráčel jsem mezi svými dcerami s Helenou po levici a Zoe po pravici a díval jsem se Heleně na břicho tak často, až mě vyplísnila za mou neuctivou netrpělivost.

„Když se takhle koukáš, přece neuvidíš, jak on roste.“

„On? Taky to může být děvče.“ I když jsem to Heleně nechtěl říct, toužil jsem po holčičce. Myslel jsem si, že její matka by chtěla vnučku.

Pocítil jsem závan obav a vzhlédl jsem k strmým údolím kolem nás, jestli tam není nějaká stopa po nepříteli. Na tomhle místě by nás Ismaelité mohli snadno přepadnout ze zálohy, ale opět se rozhodli, že to neudělají.

Sevřel jsem ruku Heleně a potom i Zoe, aby si nemyslela, že ji zanedbávám. Myslím, že z nás všech byla cesta nejobtížnější pro ni. Anna přišla za mnou a Helena za Tomášem, ale Zoe přišla, protože musela. Když jsem se na ni teď díval, všiml jsem si, jak ji to změnilo. Doma v Konstantinopoli bývala z obou mých děvčat mnohem živější a pro zábavu škádlila jak Helenu, tak mě, a přitom vždy dovedla naše hádky ukončit smíchem a objetím. Zato teď byla po její rozvernosti a činorodosti veta – mluvila jen zřídka a ještě méně často se zasmála. V našich táborech to mnohdy vypadalo, že se stahuje do pozadí, jako by sice byla přítomná tělem, ale nikoli duchem. I když její tělo hodně vyrostlo za poslední dva roky – vlastně i za posledních pár měsíců –, její tvář vypadala pohuble, jako by ji věk a zkušenosti hodně poznamenaly.

Usmál jsem se na ni, abych i z ní vyloudil úsměv, který jsem si tak dobře pamatoval. „Brzo,“ slíbil jsem. „Brzo tohle skončí.“

Když slunce zapadalo, vdechovalo své skomírající světlo prachu, který nás obklopoval, takže to vypadalo, že chodíme v jakémsi zlatém oblaku. Nedočkavě jsem hleděl dopředu – při každé zatáčce cesty jsem očekával, že už před námi uvidím Jeruzalém, jak září na vrcholu kopce, ale neobjevil se. Pak se vrátili zvědové, kteří vyjeli vpřed, a oznámili, že je to do Jeruzaléma ještě deset mil. Mnozí z nás chtěli pokračovat v pochodu i v noci, ale knížata to nedovolila. Tvrdila, že spěch přináší riziko, že cesta je příliš nebezpečná a úmysly našich nepřátel neznámé. Zbudovali jsme u jedné vesnice tábor, i když jen málokdo postavil stan. Všichni měli na rtech jediné slovo, vyslovované vzrušeně, v posvátné bázni, s úctou i se strachem. Zítra.

„Každý si snad myslí, že Jeruzalém najdeme stejně prázdný jako Arimatii,“ zavrčel Sigurd. Na okrouhlé skále u cesty jsme rozdělali oheň a posadili se na okolní balvany. Tomáš chytil dva holuby, které jsme opékali na rožních nad žhavým uhlím. „Cesta nekončí jenom proto, že přicházíme.“

„Naše ano.“

Rozhlédl jsem se. Za námi stál Nikeforos, v přítmí byl sotva vidět. Snad proto, že jsem přemítal o konci našeho putování, vytanulo mi na mysli, jak jsem ho spatřil poprvé: velkolepost, síla i zpupnost jeho vystupování. Nový vous, který nosil, teď plně dorostl, ovšem polštáře a zlacený nábytek, které zdobily jeho přístřeší, už byly po cestě dávno ztraceny nebo opuštěny. Toho večera ani nepostavil stan, ale pouze rozložil své pokrývky po zemi jako my ostatní. Při jemném oparu, oblečen jenom do prosté lněné tuniky, vypadal skoro skromně.

„Naše cesta končí tady,“ řekl znovu, patrně v domnění, že jsme ho neslyšeli. Podíval se na Sigurda. „Své muže přichystej, aby mohli za rozbřesku vyrazit. Vydáme se k pobřeží a tam najdeme nějakou loď. Možná nalezneme flotilu s obilím, jinak tam jsou anglické lodě v císařových službách, které pořád hlídkují v těchto vodách. Jedna z nich nás odveze domů.“

Na chviličku mu odpovídal jenom zvuk vroucího tuku, jak prskal na uhlících.

„Ale… Jeruzalém.“ Pošetile jsem tím směrem ukázal, jako by stál ani ne padesát kroků dál po cestě. „A co Jeruzalém?“

„Jeruzalém nebyl mým cílem. Podle mých rozkazů jsem se měl postarat o to, aby k němu dorazili Frankové, což se mi teď, chvála Bohu, podařilo. Snad se jim povede ho odsud najít.“

„A co udělají potom?“ zeptal se Sigurd. „Zatím nedobyli žádné vítězství.“

Nikeforos pokrčil rameny. „O třicet Varjagů víc nebo míň bitvu nerozhodne. Pustit se do ní by znamenalo plýtvat a teď ani nezáleží na tom, kdo vyhraje. Ráno buďte připraveni vytáhnout.“

Ani jsem nevěděl, jak se cítit. Přes dva roky jsem toužil spatřit Jeruzalém, ale také vrátit se domů, až se nakonec obě touhy, původně protikladné, kolem mě tak pevně propletly, že je ani nešlo oddělit. O tento cíl jsem usiloval, takže když mi teď měl být upřen, měl jsem pocit, jako by mi Nikeforos bezmála vyrval kus duše. Při pohledu na ostatní jsem spatřil tutéž nevíru, jež se zračila na téměř všech tvářích – nejvíc ze všech na Tomášově.

Ale k mému údivu jedno moje já se pořád dívalo jasně. Teď ani nezáleží na tom, kdo vyhraje. Ani Nikeforova diplomatická prohnanost nebyla s to zahalit pravý cit pod jeho slovy: nikoli lhostejnost nebo rezignaci, nýbrž ryzí škodolibost.

Vyběhl jsem za Nikeforem pryč od táborového ohně a zastavil jsem ho.

„Achard tedy měl pravdu,“ řekl jsem zvolna. „Ty jsi opravdu odjel do Egypta, abys uzavřel spojenectví s Fátimovci. O co se jednalo? Že přivedeme Franky k oltáři u Jeruzaléma, jestli budou Fátimovci třímat obětní nůž?“

Tma sice Nikeforovi zakryla obličej, ale jeho hlas zněl jasně a neústupně. „Císař byl blázen, když vůbec někdy uvažoval o tom, že budou Frankové jeho spojenci. Moudří rádci ho před tím varovali, ale on byl příliš slabý.“

„A tak ses sám podjal úkolu, že rozbiješ císařovo spojenectví, abys dokončil, co tví moudří rádci nebyli s to nastrojit v Konstantinopoli.“

Nikeforos se zasmál a pohrdání v jeho smíchu mi prozradilo, že se opět mýlím. „Ničeho jsem se nepodjal sám. Jsem císařův poslušný sluha. Není nic, co bych udělal bez jeho příkazu.“

Měl jsem pocit, jako by mě shodili do nějaké prázdnoty bezedné hloubky. „A co císař?“

„Když barbaři odmítli vydat Antiochii, konečně si uvědomil svou chybu. S divokými psy můžeš lovit, ale nemůžeš se divit, když kořist uchvátí sami pro sebe. A pokud to udělají, je jediné řešení.“

Zavrtěl jsem hlavou ve snaze udělat si v ní v tom zmatku jasno. Nikeforos si pomyslel, že mu tak odporuji.

„Jeruzalém nic není, leda tretka, jíž se mává barbarům před očima. Alexios si myslel, že díky ní mu pomůžou, ale taky posloužila k tomu, že je téměř dovedla k jejich zkáze. Teď ji Fátimovci dokončí a lodě s obilím, které jsi viděl u pobřeží, odplují do Alexandrie jako jejich odměna.“

„Ale Fátimovci odmítli naše dohadování, dokonce nás vyhnali do pouště. Nebo i tohle patřilo ke klamání?“

„Chalífa nechtěl uzavřít spojenectví s křesťany. Zatímco byl jeho vezír pryč, pokusil se ho zmařit.“

„Ale vezír tvé dohadování prozradil Achardovi.“

„Myslel si, že jeho zájmům nejlíp poslouží rozbroje mezi křesťany. Chtěl, abychom se mezi sebou svářili co nejdál od jeho hranic. Ale teď jsou barbaři tady, takže udělá, co musí. Nemá na vybranou. Je to jednoduché vylepšení císařova plánu.“

Přiblížil se ke mně jako matná skvrna v houstnoucí tmě.

„Skutečně sis dával říkat odhalovač tajemství?“

Ozval se rachot jako hrom a země se mi pod nohama roztřásla. Udělal jsem krok zpátky, právě když se hluk rozplynul v dusot četných kopyt. Kolem ohybu cesty se přehnal zástup jízdních bojovníků. Z pochodní, které drželi, je obklopila ohnivá aura, i když jsem neviděl v jejím nitru skoro nic, jenom množství kopí a přileb, povlávající koňské hřívy a vířící kopyta.

„Co se to děje?“ vykřikl jsem. „Nenapadl nás někdo?“

Jeden z rytířů přitáhl koni uzdu a uhnul stranou, aby pustil ostatní. „My jedeme do Betléma.“ Údivem jsem potřásl hlavou nad tím, co právě řekl. „Tamější křesťané poslali posly. Fátimovci ho vyklidili. Pojeďte s námi, ať to uvidíte.“

Vrhl jsem pohled na Nikefora, jehož teď osvítily planoucí pochodně. Pokrčil rameny.

„Jestli chceš, jeď s nimi. Zůstaň si tady a veď boj o Jeruzalém, jestli v něj věříš. Dávám ti své svolení. Anebo můžeš jet se mnou domů.“

„Pospěšte si,“ pobídl nás rytíř. Většina kolony už projela kolem a světlo, které jezdci přinesli, pohasínalo. „Čekat nemůžu.“

Zabodl jsem pohled do země. Tváře mi hořely hanbou, oči mě bolely, tak se mi chtělo plakat, ale žádné slzy se nevyřinuly.

„Já…“ Sotva jsem byl s to promluvit. Mou jedinou útěchou byla tma. „Půjdu domů.“

37

Té noci nikdo nespal. Jako led po zimě se už armáda začala lámat. Někteří vojáci následovali Tankredovy muže do Betléma, jiní, kteří už nedovedli vydržet ani hodinu čekání, vstali z lože uprostřed noci a spěchali dál po temné cestě na Jeruzalém. Ležel jsem na přikrývce, ale nespal, a tak jsem slyšel, jak odcházejí – nejprve se trousili po dvojicích a trojicích, ale pak tento potůček zmohutněl ve veletok. Zůstal jsem v posteli.

Tak jako o všech bezesných nocích i v téhle jako by tma trvala věčnost, a najednou se rozplynula příliš brzy. Po tolika hodinách úmorného čekání, když už konečně mé přemýšlení vytěsnil spánek, se od východu začalo šířit kalné světlo a Sigurd mi zatřásl ramenem, abych vstal. Dávno před úsvitem, na který Nikeforos určil náš odchod, jsme byli připraveni na cestu.

Nezdržovali jsme se, protože jinak bychom mohli přijít o nervy. Když jsme kráčeli táborem, kdekdo na nás volal, že jdeme špatným směrem, že Jeruzalém je za námi. Když si lidé uvědomili, jaký je náš záměr, výkřiky byly hněvivější. Lidé přicházeli k cestě, aby se na nás podívali, jak jdeme, a řvali urážky: jsme zrádci, zbabělci, kteří se ze strachu z Božího soudu neodváží ani podívat na Jeruzalém. Varovali nás, že si nás najdou. Jeden nebo dva po nás hodili kamenem a já jsem se chvíli strachoval, že nás snad při svém běsnění ukamenují, ale stačilo pár zlobných pohledů Varjagů, aby zkrotli, a brzy o nás ztratili zájem. Toho dne měli na práci lepší věci.

Do poloviny dopoledne jsme po své cestě urazili několik mil, když jsme se ubírali po trase z předchozího dne. V čele našeho malého zástupu jel Nikeforos na koni a my ostatní jsme šli pěšky, protože jsem předchozí noci prodal svého koně jednomu provensálskému rytíři, který přišel o toho svého. Pomyslel jsem si, že mezitím už Frankové došli k Jeruzalému. Napadlo mě, co tam asi našli.

„Dvacet tisíc Egypťanů čekajících, až je porubají,“ řekl Sigurd, když jsem nahlas vyslovil svou myšlenku.

Nanovo mnou projel pocit zrady a vrhl jsem pohled dopředu na Nikefora. Nezopakoval jsem, co mi prozradil, dokonce ani Sigurdovi ne. Miloval císaře, jemuž sloužil, a miloval svou čest: nedovedl jsem si představit, jak by přijal hanebnou pravdu našeho poslání. Pokud jde o ostatní, jak bych jim mohl sdělit, že všechno, kvůli čemu trpěli, byla lež? Od chvíle, kdy Nikeforos oznámil, že jedeme domů, neřekl Tomáš ani slovo. Tvář měl tvrdou a nehybnou jako kámen. Bílými klouby svíral topůrko své sekery a několikrát jsem ho viděl, jak vztekle nakopl oblázky na cestě. Myslím, že nebýt Everarda, Heleny a jejího nenarozeného dítěte, ihned by zběhl.

Těsně před obědem se cesta stáčela do strmého údolí. Dnem se klikatě vinulo říční koryto, i když teď se v něm nacházel leda prach, a na opačném břehu byla plochá půda osázena četnými ovocnými stromy. Vypadalo to tam jako hodně vyprahlá zahrada, ale někde v zákoutích země se musela vyskytovat voda, protože mnohé ze stromů rozkvetly. Některé již nesly plody. Zastavili jsme se na oddech a namáhavě jsme přešli koryto do kýženého stínu sadu.

Opět jsem byl svědkem toho, jaké tajné zázraky skýtá tato země. Uplynul teprve první červnový týden, ale plody již zráním nabyly takových bujných tvarů, že se ani nedalo říct, jestli se samy odtrhnou od větví, nebo se proklubají zpod slupek. Anna utrhla z jednoho zkrouceného stromku granátové jablko a nařízla ho. Jadérka se uvnitř blyštěla jako hrst rubínů. Nabrala je, podala mi je a já jí potom z prstů slízal rudou šťávu. Zoe s Helenou sbíraly do sukní datle a jablka, zatímco Varjagové po sobě s chechtotem házeli nahnilé fíky.

V tomhle opojném sadu bych klidně zůstal celé odpoledne. Opřen o strom, s Anninou hlavou ukrytou v klínu, uvědomil jsem si, že ve skutečnosti netoužím ani po návratu domů, ani po Jeruzalému, ale prostě nechodit nikam: ležet, odpočívat a být v klidu. Odehnal jsem vosu, která mi bzučela kolem ucha, a zavřel jsem oči s přáním, abych tam zůstal natrvalo.

Anna zvedla hlavu. „Slyšel jsi to?“

„Co?“ Pohladil jsem jí pleť na šíji, dosud hladkou a bledou tam, kde ji proti slunci zakrývaly vlasy. „Já nic neslyším.“

Setřásla mou ruku. „Poslouchej!“

Poslouchal jsem. Vosy bzučely, jak poletovaly nad spadlým jablkem, a o kus dál jsem slyšel, jak se chechtají Sigurdovi muži, a usilovné žvatlání Everarda, který se batolil pryč od Heleny. A ještě dál, zdáli na cestě, jsem slyšel tichý lomoz, jako závany větru skrze skalní rozsedlinu. Ale den byl tichý a po nějakém větru nebylo ani památky.

Namáhavě jsem vstal a vyšel zpod stromu, stíně si oči. Vpravo ode mě stál ve třmenech Nikeforos, jenž netrpělivě mával, aby nám dal najevo, že se máme zase vydat na pochod. Navzdory horku se rozhodl vzít si na sebe všechny odznaky císařské moci: těžkou dalmatiku protkanou zlatem a štólu s drahokamy, jež na slunci jiskřila. Pár Varjagů již odpovědělo na jeho rozkazy a další se mezi stromy zvolna trousili zpátky. Vlevo ode mě kráčel s Helenou a Zoe Tomáš, zatímco mu Everardík seděl na ramenou a lapal motýlky. A za ním, kde se cesta vinula ohybem údolí, se k modré červnové obloze zvedal oblak prachu.

„Demetrie.“ Sigurdův hlas mě volal odkudsi vpravo ode mě. „Pojď dolů!“

Kolem ohybu cesty se hnala rota jízdních bojovníků, obalených prachem, který zvířili podkovami. Tím oblakem jsem je skoro ani neviděl – byly to jen záblesky kopí a brnění ve vzdutém prachu –, ale z jejich rychlosti čišelo cosi strašlivého a dychtivého, jako když orel spěchá zhltnout svou kořist. Co nejvíc jsem se přikrčil a horečně jsem mával na Tomáše a dívky, aby udělali totéž.

Jezdci by nás snad při svém spěchu minuli, ovšem nebýt Nikefora. Ten seděl na svém oři mimo úkryt sadu, v sedle vztyčený a zářící jako maják. I nejméně všímavý pocestný by ho uviděl a upřel na něj udivený zrak – tihle muži po něm pátrali. Jezdci zastavili na opačném břehu vyschlého koryta a zformovali se do volné linie naproti nám. Napočítal jsem jich asi dvacet, a když se prach usadil, uviděl jsem, že všichni jsou vystrojení do bitvy. Vypadalo to, že to jsou Frankové, třebaže nenesli žádnou korouhev.

„Kdo jste?“ Nikeforovo přísné zvolání se neslo vyprahlým údolím jako pánovitý a povznesený, ale podivně tlumený zvuk. Nikdo neodpověděl. Rytíř, který jezdce vedl, na konci linie tasil meč a zvedl ho nad hlavu. Instinktivně jsem se podíval, zda nemá štít s nějakým známým znakem.

Ale on žádný štít neměl – vlastně ani mít nemohl, protože jeho levá paže končila groteskním pahýlem skoro u ramene. To mi prozradilo víc než jakékoli označení. Oči mu sice skrýval stín přilby, ale já jsem si dovedl představit, jak na nás vítězně upírá vypoulené oči s žilkami promodralými pomstychtivou radostí.

„Zrádci!“ zařval a údolní stěny odrážely jeho slova tak, že kamkoli jsem se otočil, toto obvinění mi zahučelo do uší. „Už jednou jste mě vydali Ismaelitům. Armádě Boží to neuděláte.“

Mávl mečem vpřed. Řada kopí se rázem sklopila. Naproti nim zvedl Nikeforos jednu paži, jako by je tak mohl nějak zadržet. A na chvíli se zdálo, že se mu to podařilo – po obou stranách prašného říčního koryta se nikdo ani nehnul.

Mlčení uťal temný tón rohu, který ale nepřicházel od Franků. Ozýval se z výšin na opačné stráni za námi. Otočil jsem se, abych se tam podíval. Na vrcholu severního svahu se proti polednímu slunci objevila nová řada jezdců. Hroty na přilbách a puklice na štítech se jim leskly jako nože. Jeden z nich natočil dopředu kopí, takže se před ním rozvinula černá korouhev Fátimovců.

Roh se zase rozezvučel.

„Kriste, ochraňuj nás,“ zamumlal jeden z Varjagů vedle mě.

Snad to byla bitva, kterou jsme zasluhovali. Nikeforos kul tolik měsíců pikle, aby přivedl Franky a Fátimovce na jedno místo, kde se měli vzájemně zničit k jeho prospěchu. V tom vyschlém údolí se konečně měli setkat a my jsme neměli být ničím důležitějším než prachem, který nasákne jejich krví. Mrak šípů vylétl vzhůru k červnové obloze, a když pak padal dolů, nabral smrtelnou rychlost. Egypťané se vyrojili za nimi, naklánějíce se v sedlech daleko dozadu, když pobídli své koně, aby projeli hlodašem a sutí, hbití jako kozy. Ačkoli se jim podařilo zaskočit nás, Frankové byli už dávno zvyklí na lecjaké léčky. S výkřiky „Deus vult“ vyjeli vpřed, na okraj vyschlého koryta a pak přes něj k sadu.

„Ke mně!“ zařval Sigurd. Stál mezi dvěma stromy doširoka rozkročený, rukama mával sekerou a na okamžik jsem si nebyl jistý, jestli volá o pomoc nebo k sobě přivolává nepřátele. „Ke mně!“

Nemohl jsem mu pomoct, protože jsem musel ke své rodině, a kromě nože jsem neměl žádnou zbraň. Držel jsem Annu za ruku a táhl ji za sebou, když jsem pobíhal po sadu a zoufale volal, kde je Helena se Zoe. Jezdci pádili z obou stran. Země byla tvrdá a plochá, což bylo pro útočníky vynikající – prosmekli se mezi stromy jako hadi a kopími bodali jako rozeklanými jazyky. Varjagové neměli čas, aby se zformovali do šiku a odolávali jim – byli roztroušení po sadu, většinou ani neměli zbraně a nic nezmohli.

Záblesk modře ve žluté trávě vpředu opět upoutal mou pozornost – Heleniny šaty! –, ale než jsem k nim stačil doběhnout, mezi stromy přede mnou procválal jeden jezdec. Byl to Fátimovec, nikoli Etiop jako Bilál, ale podle světlejší pleti Turek nebo Armén. Přitáhl koni uzdu, otočil ho a zvedl kopí nad rameno jako oštěp. Odstrčil jsem Annu stranou v naději, že si jí jezdec nevšimne, pak jsem se obrátil a dal se do běhu. Cosi na mě v duchu křičelo, že mířím špatným směrem, pryč od dcer, ale neměl jsem skoro na vybranou. Zvuk kopyt při útoku se za mnou zvedal jako vlna a stoupal stále výš, až jsem si byl jistý, že ucítím smrtelnou ránu kopytem, která mi roztříští lebku a jednu kost za druhou. Přesto jsem pořád běžel. Roztřásl jsem se chvěním zvedajícím se od země a v úplně posledním okamžiku, kdy už jsem si byl jistý, že jsem to udělal příliš pozdě, jsem se vrhl doprava a svalil se do stínu ovocného stromu. Ten kůň s rachotem přeběhl kolem mě, jeho turecký pán vzteky zavyl a pokusil se obrátit kopí, aby bodl, ale už bylo pozdě – jeho hybná síla ho nesla dál. Když se pokusil otočit, z potyčky vyjel další jezdec. Zablýskl se meč a Turkovi sletěla z ramenou hlava a kutálela se několik kroků, dokud se nakonec nezastavila mezi spadaným ovocem pod stromem.

Namáhavě jsem se postavil. Do prdele s Nikeforem, nadával jsem. Do prdele s císařem a jeho obojakostí. Tohle je tedy ten svět, po kterém toužil, svět bez přátel i věrnosti, bez víry i cti. Dva jezdci – jeden Turek a jeden Frank – zaútočili na jednoho prchajícího Varjaga, za nímž se hnali tak blízko u sebe, až se jejich kolena téměř dotýkala. Turek vypustil šíp, muž se skácel, a když ho přejížděli, Frank mu vrazil do zad své kopí. Uviděl jsem oba lovce, jak si vyměnili jásavý pohled a pak odcválali za další kořistí. Jeden Varjag a jeden Frank stáhli mezi stromy jednoho Turka z koně a zabili ho, pak ale obrátili své zakrvácené meče proti sobě. Kamkoli jsem se podíval, svět se měnil v onen chaos, z něhož ho Bůh stvořil, a kdesi v jeho nitru byly Anna a mé děti.

„Tady.“

Za mnou promluvil čísi hlas a já jsem se zprudka otočil, takže jsem do něj málem vrazil nůž, než jsem rozeznal, kdo to je. Stál tam Aelfric se sekerou v jedné ruce a zakrváceným mečem v druhé. Nabídl mi ho.

„Musím najít své dcery.“ Musel jsem křičet, abych přehlušil dusot kopyt a svist šípů. „A Tomáše s Annou.“

„Tomáš byl tamhle mezi stromy.“ Aelfric prudce škubl prstem za sebe. „S Berikem a Sigurdem.“

„Ale Helena a Zoe byly…“ Rozhlédl jsem se, zcela popletený. Kde to vlastně byly?

Země se opět rozduněla, když přicválal další kůň. Jeho jezdec určitě sledoval nějakou další kořist, protože si nás pod stromem nevšímal. Aelfric se ani nerozhlédl a máchl sekerou nízkým šikmým obloukem přímo do kotníku koně. Ten zahrabal do země, vytryskla z něj krev a strašlivě zaržál.

Aelfric mi do ruky vtiskl meč. „Postarej se o to, aby bylo po něm. Po obou,“ dodal, když raněný kůň v děsivé bolesti ržál k obloze.

Aelfric se sklonil pod větve a odběhl pryč tam, kde se jeden z jeho druhů pokoušel odrazit dva sesedlé Franky. Byl jsem natolik otupělý, že mě nenapadlo nic jiného než běžet ke spadlému koni. Jeho pán byl Turek, i když na tom teď sotva záleželo. Byl uvězněn ve svém sedle a levou nohu mu drtila váha koně. Prosebně na mě upřel hnědé oči. Zvedl jsem meč, abych ho odpravil, ale zjistil jsem, že mi k tomu chybí vůle. Tak jsem místo něj zabil koně.

„Heleno!“ zakřičel jsem. „Zoe! Anno!“ Jedinou odpovědí mi byl řinkot oceli a výkřiky mužů. Zdálo se mi, že někde skrze ten hluk jsem zaslechl dětský pláč, tak jsem se za ním vypotácel. Ale ve zmateném rámusu bitvy jsem nemohl sledovat žádný zvuk dlouho – brzy se mi ztratil, takže jsem byl ještě zoufalejší než předtím. Kde, proboha, jsou?

V úzkosti jsem omráčeně procházel sadem, v němž jsem klouzal po trávě kluzké krví. Všude kolem mě umírali lidé, ale já jsem si toho skoro nevšímal – svět mi před očima potemněl. Kde je moje rodina? Meč mi ochable visel v ruce, ani jsem ho nepoužil. Kde jsou? Dva rytíři pádili přímo po klikatící se stezce, na krůček ode mě. I když jsem byl pro oba nepřítel, ani se na mě nepodívali. Nejsem neviditelný? Neumřel jsem a není ze mě duch?

Nebyl. Obešel jsem granátovník a tam na mě zíral Achard. Dolní část obličeje se mu roztáhla mohutným šklebem. Když se díval dolů, zdálo se, že se v té vítězoslavné grimase zkoncentrovalo veškeré pohrdání, nenávist, závist i hněv, které cítili Frankové k Byzanci. Trochu odtáhl kopí, aby vyzkoušel, jak pevný má úchop. Nemohl jsem dělat zhola nic.

A pak se stalo několik věcí naráz. Odkudsi přede mnou – nebylo to daleko – vykřikla dívka. Téměř současně se z horní části údolí rozezvučel roh. A hned nato sletělo z oblohy jablko, prosvištělo vzduchem a udeřilo Acharda po straně přilby, kde mu kryla ucho.

Bůhvíjaká rána to nebyla. I kdyby byl prostovlasý, nanejvýš by mu udělala modřinu. Ale ucítil ji, a protože netušil, čím to vlastně bylo, instinktivně se otočil, aby to zjistil. To mi naprosto stačilo. Vrhl jsem se vpřed a popadl jeho kopí, abych mu ho vyrval z ruky. Ještě než si uvědomil, co se děje, jeho prsty ho pevně sevřely, a tak jsme se o ně chvíli přetahovali. Jenže já měl dvě ruce proti jeho jedné, a navíc jsem táhl dolů. S vítězným výkřikem jsem mu ho vyrval, poodstoupil jsem, napřáhl se a vrazil mu kopí do hrdla. Postříkala mě krev, až mě oslepila. Kopí jsem pustil, a když jsem si vytřel krev z očí, uviděl jsem jeho koně, jak kluše pryč a pořád se mu v sedle natřásá jednoruká mrtvola.

Znovu se ozval roh. Něco se ale změnilo – slyšel jsem to všude kolem sebe. Řinkot zbraní byl téměř neznatelný, neboť ho přehlušil sílící dusot kopyt. Skrze stromy jsem viděl, jak kolem přebíhají temné stíny, jako když někdo sleduje z člunu hejno ryb. Pak zase zmizely, nahoře v údolí se roh odmlčel a v sadu se rozhostilo nesnesitelné ticho.

Rozhlédl jsem se. Sigurd stál kousek vpravo ode mě se sekerou opřenou o bok a jablkem v ruce. Mávl jím na mě a pak se do něj pořádně zakousl.

Skrze mlhu myšlenek jsem nějak pochopil, že mě zachránil, ale to teď mělo pramalý význam. Přiběhl jsem k němu a popadl ho za paži jako šílenec, zíraje mu do očí. „Kde jsou? Kde je Anna a děvčata?“

Z obličeje se mu vytratila veškerá známka triumfu. „Myslel jsem, že jsou s tebou.“

„Nemohl jsem se k nim dostat. Myslel jsem, že Tomáš –“

Odmlčel jsem se, neboť jsem zaslechl čísi kroky rychle pádící mezi stromy. Srdce se mi rozbušilo nadvakrát – jednak ze strachu z nějakého nového nepřítele, jednak v naději, že by to mohly být mé dcery. Byl to Tomáš. Obličej měl zrudlý – jeden šrám měl na tváři a druhý na paži, ale trápilo ho něco docela jiného.

„Helena?“ zasípal. „Neviděl jsi ji? Mého syna?“

Naše oči se setkaly v okamžiku společného utrpení. Potom, v bezděčné shodě, jsme se otočili a dali se do běhu sadem, kde jsme pokřikovali jejich jména.

„Počkejte,“ vykřikl Sigurd úzkostně. „Nevíte, jestli je tam bezpečno.“

Bezpečno – co to vlastně bylo? Všude kolem mě ozařovalo mihotavé sluneční světlo pozůstatky boje: franckého rytíře, kterého děsivá rána sekerou málem rozťala vedví, dva Varjagy nabodnuté na jediné kopí a další vojáky, jimž ještě neoschly rány, které je zabily. Duši mi zachvátila panika – nyní jsem se nepohyboval jako duch, nýbrž jako fúrie, převracel jsem bez rozmyslu mrtvoly, takže jim z břicha vyhřezávala střeva, a ještě víc jsem zraňoval muže, kteří toho beztak vytrpěli až dost. Pořád a pořád jsem vykřikoval ta jména, až tato slova splynula, ztratila veškerou formu a pozbyla význam. Přesto jsem je pořád vykřikoval a ani jsem si neuvědomil, že na mě volá Sigurd, dokud neposlal jednoho ze svých lidí, aby mě přivedl zpátky.

„Tamhle,“ tohle jediné slovo řekl ten Varjag. Jeho obličej měl zlověstný výraz. Provedl mě sadem k východnímu konci, kde ho zídka oddělovala od neobdělávané pustiny v dáli. Úplně na konci sadu vyrůstal u kamení trnovník – i při své posedlosti jsem si všiml, že se nějak liší od ostatních stromů. Uprostřed všech jeho zkroucených a zakřivených větví byla jedna delší a přímější než ostatní. Když jsem se přiblížil, uviděl jsem, že to není větev, ale kopí, zaražené do stromu takovou silou, že v něm trčelo úplně rovně, ovšem předtím projelo jakýmsi tělem, které přišpendlilo ke kůře. Slunce prosvítalo větvemi, a tak zdůraznilo některé z drahých kamenů a zlato na jeho rouchu, ale ne úplně – mnohé drahokamy totiž byly odříznuty a zlaté nitě prosákly krví. Kopí se zarylo skrze jeho břicho až do stromu. Ještě pořád se tam chvělo – zvedalo se a klesalo pokaždé při každém jeho nádechu i výdechu.

„Tohle jsme našli na zemi vedle něho.“ Sigurd mi podal hedvábnou stužku, takovou, jakou by si nějaká žena uvázala šaty. Annin pásek. S výkřikem jsem ho popadl a přitiskl si ho ke tváři a pak jsem poklekl vedle Nikefora. Tvář měl skoro bílou a oči proti slunci zavřené. S každým výdechem unikaly vzduch a krev z rány kolem vyčnívajícího kopí.

„Anna. Mé dcery. Co se jim přihodilo?“ špitl jsem mu do ucha. „Viděl jsi je?“

Oči mu zamžikaly a otevřely se, a tak jsem zvedl ruku, abych je zastínil. Jeho zrak začal pokrývat mléčný potah a z povzneseného pohrdání, s nímž si prohlížel jak knížata, tak poutníky, skoro nic nezbylo.

„Rukojmí,“ zašeptal.

Útroby se mi sevřely. „Jsou naživu? Kdo je zajal? Frankové?“ Nesnesl jsem představu, jakou pomstu by mohli vykonat na Anně a mých dcerách.

Ale vyhrkl jsem příliš mnoho otázek a Nikeforos neměl ani sílu a už ani dech, aby na ně odpověděl. Hlava se mu klátila ke straně, trochu ji pozvedl, ale pak ji zase svěsil. Uvědomil jsem si, že se snaží zavrtět jí.

„Frankové ne.“ Umírající oči se na potvrzenou rozšířily.

„Egypťané? Kam je vzali?“

Když bylo po všem, zalitoval jsem, že jsem nutil Nikefora, aby vyplýtval svůj poslední dech na tohle. Na takovou otázku přece mohla být jenom jedna odpověď. Kašlal mi krev do obličeje, otočil hlavu co nejvíc a trýznivě pomalým pohybem zvedl levou paži, aby ukazovala na východ, zpátky vzhůru po údolí. Z rány se mu vyřinula ohavná kaše krve, hnisu, vzduchu a vody. Myslel jsem, že se zase pozvracím, ale nemohl jsem spustit oči z jeho pohledu. Sotva dech popadal a hruď se mu zvedla, jak se snažil nabrat dost vzduchu na toto poslední slovo.

„Jeruzalém.“

Pak jeho paže klesla, oči se mu zavřely a duše ho navždy opustila. Pod jedním z ovocných stromů jsme ho pohřbili a pak jsme se vydali nazpět k Jeruzalému.

III Brána na Sijón

červen až červenec 1099

38

„Hleď, Jeruzalém, pupek světa. Královské město, které Kristus Spasitel pozvedl svým příchodem, zkrášlil svým životem, posvětil svou smrtí a proslavil svým zmrtvýchvstáním. Všechny kraje kolem něho vydávají své plody jako ráj nebeských rozkoší. Hleď na něj nyní.“

Seděl jsem na požehnané půdě Olivové hory a upíral zrak dolů na Svaté město.

Sama skutečnost nepřiměla kněží, aby změnili svá kázání. Kraj kolem Jeruzaléma snad kdysi skutečně býval úrodným rájem nebeských rozkoší, ale teď byl pustý. Z výšin Olivové hory jsem viděl holé, neplodné vrcholky horského hřebene táhnoucí se daleko do dáli, jak se zvedají a klesají jako vlny. Rozpukaná vyprahlá země měla špinavě bílou barvu a byla posetá křovisky a zakrslými stromy, které nabízely leda trní a jed. A v jejich středu ležel Jeruzalém.

Byl menší, než jsem očekával – zlomek velikosti Antiochie. Rozprostíral se na dvou horách, Sijónu na západě, a Chrámové hoře na východě, jež byly nižší než okolní hřebeny, od nichž město na třech stranách oddělovaly hluboké strže, takže se na svém ostrohu pyšně vypínalo jako drahokam na koruně hor. Těsně za svými hradbami, na východní straně nejblíže k místu, kde jsem seděl, jsem uviděl rozlehlé otevřené nádvoří, umístěné tak vysoko, že jeho podlaha byla na úrovni hradeb. V jeho středu se rozkládal osmiboký chrám zaklenutý mohutnou kopulí, pokrytou taškami, které zářily modří a zelení jako moře. Na nehybném rozlehlém nádvoří, které rozdělovala vedví, s polohou vysoko nad neuspořádanou směsicí obydlí v městě v dáli, to byla nejvelkolepější stavba na dohled. Ihned jsem usoudil, že je to chrám Božího hrobu. Ale jak jsem se pak dozvěděl od mužů, kteří už v Jeruzalémě byli dřív na pouti, ve skutečnosti to byl chrám Páně, postavený na místě, kde kdysi stával velký Šalomounův chrám. Nyní si ho pro sebe zabrali Ismaelité. Za prostorným nádvořím se město svažovalo do mělkého údolí a pak se zase zvedalo na svahy hory Sijónu. Mezeru mezi oběma horami překlenoval kamenný most.

Posvátné svahy hory Sijónu už dávno zmizely pod městem. Budovy byly natěsnány tak blízko k sobě, že jsem zdáli ani nemohl rozeznat, jestli jsou mezi nimi nějaké ulice. Kristův hrob určitě ležel někde v tom bludišti – pod zemí, tak jako sluj, kterou kdysi býval. A někde poblíž, uprostřed všech těch divů, ostatků a chrámů provoněných kadidlem, byla moje rodina.

Do Jeruzaléma jsme konečně dorazili už před čtyřmi dny, uprostřed noci. I když byla pozdní hodina, zašel jsem přímo do stanu hraběte Raymonda. Očekával jsem, že ho budu muset vzbudit – při svém trápení bych vzkřísil i mrtvého, kdyby to bylo nutné, ale když jsem tam dorazil, uviděl jsem, že lampy uvnitř ještě svítí. Strážce, který mě vpustil, mi sdělil, že tam hrabě s někým je, a když jsem čekal v předpokoji, skrze závěs, který rozděloval stan na různé síně, jsem slyšel přidušené hlasy.

Navzdory svému prostředí jsem najednou zjistil, že se třesu od hlavy až k patě. Slzy se mi řinuly po tvářích, a proto jsem přitiskl ruce pevně k hrudi v naději, že mě tak Raymond neuslyší. Otupělost, která mě přemohla po boji v sadu, vyprchávala a teď se vzepjala temná vlna emocí, předtím zadržovaných. I když jsem byl k smrti utahaný, pokoušel jsem se je potlačit.

Jakýsi zvuk ze sousední místnosti rázem zahnal mou pozornost zpátky. Hlas hraběte Raymonda se náhle zvedl a při půlnočním tichu se jasně nesl skrze tenký závěs, za nímž byl skryt.

„To jsi přišel z takové dálky, jenom abys vysedával na prahu dveří? Svaté město je tamhle, sotva na dostřel kuše. Všechno, za co jsme bojovali. A ty teď navrhuješ, abychom se opět zastavili, když ho máme na dosah?“

Odpověď zazněla klidněji. Veden instinktem, přišoural jsem se těsněji k závěsu, abych slyšel. Znělo to jako hlas vévody Godefroie. Při jeho poslechu jako by mi v duši zmrzl kus ledu.

„Já toužím dostat se dovnitř města úplně stejně jako ty a kterýkoli jiný člověk. Ale tenhle poklad nezahodím v okamžiku, kdy po něm sahá moje ruka. Copak jsi už zapomněl, proč nám trvalo dva roky, než jsme se sem doplahočili? Potřebovali jsme osm měsíců, abychom se zmocnili Antiochie, téměř dva měsíce na dobytí Nikaie. Dokonce i Ma’arat nás zdržel o dva týdny. A pokud jde o Arku –“

„To bylo něco jiného. To byly pouhé milníky na svaté cestě. Když jsme teď u Jeruzaléma, Bůh nám určitě dopřeje vítězství. Kromě toho…“ Raymond ztišil hlas. „Všichni muži v téhle armádě, jak poutníci, tak vojáci, čekali na tenhle okamžik dlouhá léta. Někteří se touhou téměř roznemohli. Nemůžou čekat, a jestli je nepovedeme, vezmou věc do svých vlastních rukou.“

„Když nás Bůh ustanovil knížaty, učinil tak proto, že naše moudrost má krotit vášně nízkých lidí,“ řekl Godefroi pohrdavě. „Počkej pár dní. Jakmile tví lidé přivyknou zázračné skutečnosti, že přišli k Jeruzalému, budou méně netrpěliví. Potom můžeme město řádně oblehnout, připravit obléhací stroje a balisty –“

„Obléhací stroje a balisty?“ opakoval Raymond výsměšně. „A z čeho je asi postavíme – z prachu? Král Šalomoun měl důvod k tomu, aby poslal své lidi až k hoře Libanonu pro cedrové dřevo, když chtěl postavit svůj chrám. Tady nenajdeš žádné dříví na dvacet mil kolem dokola.“

„Pak zajdeme ještě dál, třeba až nazpátek do Antiochie, jestli to bude nutné. Ale nevsadíme všecko na předčasný útok. Trpělivost je věrná družka moudrosti.“

„A ještě důležitější je víra. Bůh je tak mocný, že pokud si to přeje, zdoláme hradby s jediným žebříkem. Pomůže nám.“

„Jedině když si pomůžeme sami.“

Zaslechl jsem jakýsi pohyb, a tak jsem rychle odcupital od závěsu. Vzápětí se rozhrnul a prošel jím vévoda Godefroi. Oči se mu zúžily podezřením, když mě spatřil, ale pak se překvapeně rozšířily.

„Slyšel jsem, že jsi odešel do Byzantia.“

„Vrátil jsem se.“

Pokrčil rameny jako na znamení, že je mu to jedno. „A Nikeforos? Vrátil se?“

„Ne, on ne.“

To ty jsi tím vinen! chtělo se mi zakřičet na něj. Ruce se mi třásly touhou praštit ho, dupat po něm a kopat do něho, až mu kosti rozmlátím na vosk a maso rozmačkám na vodu, až bude škemrat o odpuštění za zlo, které na mně napáchal. Ale nemohl jsem, aspoň ne tam. Odešel ze stanu a já jsem otvorem v závěsu uviděl Raymonda, jak si mě pozorně prohlíží.

„Co se přihodilo Nikeforovi?“

Musel to z mého výrazu uhádnout. Pozval mě do své soukromé komnaty, posadil mě na své lehátko a křikl na své sluhy, ať přinesou víno. V ruce jsem držel číši, ale skoro jsem nepil, když jsem mu vyprávěl všechno, co se stalo. Tedy skoro všechno.

Rýhy na Raymondově tváři se prohlubovaly, zatímco jsem mu vykládal svůj příběh. Když jsem líčil, jak moje rodina padla do zajetí, vstal a přistoupil ke mně, jako by mě chtěl utěšit, ale potom se otočil stranou a místo toho si nalil další číši vína.

„V téhle zemi nic jiného není,“ zamumlal. „Žádná voda, jenom vinná réva.“

Pokračoval jsem. Jakmile jsem domluvil, upřel na mě své vidoucí oko.

„Ale proč by Achard provedl něco takového?“

„Protože mu to nařídil vévoda Godefroi,“ vyhrkl jsem slovy žhavými hněvem. Proklínal jsem vévodu Godefroie, proklínal jsem Nikefora, který odmítl postavit se mu po zákeřném přepadení u Ravendanu, ale nyní za to těžce zaplatil. Ale zdaleka nejvíc jsem proklínal sám sebe. Věděl jsem přece, jakým nebezpečím Godefroi hrozí, a přesto jsem přivedl svou rodinu do jeho stínu.

Raymond sebou škubl. „Proč by to dělal?“

„Protože nenávidí Řeky. Pokusil se uchvátit Konstantinopol na úkor císaře. Když se mu to nepovedlo, pokusil se zabít mě u Ravendanu. Teď zavraždil Nikefora a mou rodinu poslal do otroctví. Já ho zabiju!“ běsnil jsem.

Raymond mě bedlivě sledoval, ale ne jenom soucitně. „Ale proč jste byli na cestě od Jeruzaléma? Kam šel Nikeforos?“

Mohl jsem pouze doufat, že moje zkormoucená tvář zakryje vinu. Co jsem se to stal za člověka, říkal jsem si v duchu, že už mi slouží zármutek ke klamání?

„Nikeforos se potřeboval domluvit o zásobovacích lodích z Kypru. Myslel si, že budeš chtít, aby přivezly potřeby na obléhání – dříví na jejich stavbu,“ dodal jsem, neboť jsem si vybavil, co právě řekl Godefroi.

Raymond se podíval na svou ruku, aby si vyšťoural špínu zpoza nehtů. „Tak to umřel při zbytečném podniku. Dá-li Bůh, do konce týdne město dobudeme.“ Postavil mě na nohy, rukama pevně objal moje ramena a podíval se mi přímo do očí. „Vím, že ti Achard provedl cosi hrozného, ale nemůžeš z toho otevřeně obvinit vévodu Godefroie, rozhodně ne, dokud nebude město dobyto. Vkládáme příliš mnoho do jeho síly. A čím dřív Jeruzalém padne, tím dřív se shledáš se svou rodinou.“

Na Olivové hoře už kněz pronesl své kázání. Jeho věřící – deset tisíc rytířů a dalších ozbrojenců – zašeptali „amen“ a pak se vzrušeně rozpovídali, když si všimli malého hloučku kráčejícího k vyčnívajícímu kopečku, který sloužil jako kazatelna. Vedl ho ryšavý kněz Arnulf, nad nímž zářil zlatý kříž a po němž následovala knížata. Všichni utvořili na kopečku půlkruh, v jehož středu stál Arnulf, který obracel kříž sem a tam, takže se zlaté paprsky blýskaly přes přední šiky přihlížejících vojáků. Před Arnulfa si klekl ministrant, aby mu podržel otevřenou bibli.

„Trubte na polnici na Sijónu, křičte na poplach na mé svaté hoře, ať se třesou všichni obyvatelé země, neboť přichází den Hospodinův. Jako úsvit se rozprostírá lid četný a mocný, jakého nebylo od věků.“ Rozhlédl se, aby si změřil pohledem všechny shromážděné válečníky. „Sám Hospodin dá povel svému vojsku. Jeho šiky jsou nesčíslné. Hospodinův den je velký a přehrozný!“

S mohutným prásknutím nechal Arnulf knihu zavřít. Ministrant odcupital a Raymond vykročil vpřed. Tváře měl zrudlé a na obličeji se mu objevil nemotorný úsměv, jako by chtěl dát najevo pokoru, ale neměl k tomu dost trpělivosti.

„Před třemi roky jsme odešli ze svých domovů, od svých polí a svých rodin, abychom vyhledali Jeruzalém. Teď tu jsme. Zítra, chvála Bohu, bude náš.“

Zástup věřících se rozjásal a lidé dupali do země. Kolem jejich kolen se zvedl nízký oblak prachu.

„Za úsvitu zaútočíme. Město do poledne padne.“

Kroužkové brnění se s řinkotem rozhýbalo, když deset tisíc válečníků povstalo po modlitbě. V přítmí před východem slunce jsem rozeznal jenom kónické přilby a ratiště kopí, jež se kolem mě zvedaly jako les, i když na východě temný stín zvolna ustupoval obrysům hory, jak se za jejím vrcholem šířil rozbřesk. Koně cválali nahoru a dolů kolem našich linií a jejich třmeny rámusily, když jezdci vyštěkávali rozkazy, jež přinášeli. Již potřetí toho rána jsem ověřil, jestli mám štít pevně zapnutý, pak jsem napůl tasil meč a sáhl palcem na jeho ostří. Sám sobě jsem slíbil, že pokud zachráním svou rodinu, zahodím ho nebo dám kováři, ať ho překová tak, aby už nebyl k užitku. Přiklusal k nám jeden z kurýrů. „Buďte připraveni. Přední řady už začaly útok. Bůh to chce.“

„Bůh to chce,“ odpověděl rytíř velící naší linii. Po ztrátách, které utrpěli Varjagové v sadu, už nás nebylo dost, abychom utvořili svou vlastní rotu, a proto jsme se museli podřídit franckému velení. Tím notně utrpěla Sigurdova hrdost, ale ještě horší ránu jí zasadilo to, že jsme zjistili, že žádný z předních rytířů nás nechce vzít do služby. Sláva, které mohl dosáhnout ten, kdo do Jeruzaléma vstoupí jako první, byla odměna, o niž se s nikým nechtěli dělit, a už vůbec ne s naším potlučeným houfem. Nakonec jsme našli jednoho rytíře z Flander, který přišel při obléhání Ma’aratu o půlku své roty a nebyl dost bohatý, aby se k němu přidali další, a tak byl rád, že nás může zverbovat. Ale byl starý a většina jeho rytířů s ním bojovala už od dob jeho dospívání. Rozhodně mu nevadilo, že může vyčkávat až v zadním voji armády.

„Než se doplazíme k hradbám, předvoj projde celým Jeruzalémem a až do Egypta,“ vztekal jsem se. Mohl jsem pouze doufat, že úcta ke Svatému městu zabrání Frankům v takovém drancování, které měli na svědomí v Antiochii. Pomyšlení na to, že mé dcery a Anna sice unikly smrti od Ismaelitů, ale zato je možná čeká zavraždění – ne-li něco horšího – z rukou Franků, bylo jako smyčka kolem mého srdce.

„A co máme dělat, až do města vstoupíme?“ zeptal se Sigurd. Tuhle otázku už položil pětkrát a já na ni neměl žádnou rozumnou odpověď. Měli jsme jenom Nikeforova slova, jež vyřkl, když měl smrt na jazyku, a ani u nich jsem nevěděl, jak přesná jsou. Fátimovci mohli své zajatce odvést do nějaké jiné pevnosti nebo do sluje v horách, nebo…

Potřásl jsem hlavou, abych zaplašil pochmurné myšlenky. „Uděláme, co budeme moct, a pokud jde o ostatní, budeme důvěřovat Bohu.“

Vpravo ode mě zíral Tomáš prudce vpřed se zoufalým odhodláním, se sekerou připravenou v rukou. Když jsem mu sáhl na paži, škubl sebou, jako bych ho do ní řízl.

„Jen se uvolni,“ napomenul jsem ho. „Jestli budeš mít ruce takhle napjaté, nebudeš s to ohánět se sekerou.“

Aniž procedil slovo, otočil se dozadu, aby se podíval na Jeruzalém. Ve tváři se mu nehnula brva. V tom městě byl jeho celý život: mrtví rodiče, žena padlá do zajetí, jeho syn – možná i jeho Bůh. Doufal jsem, že za hradbami, které se teď před námi rýsovaly v modravém úsvitu, najde alespoň některé z nich.

K naší linii přicválal další kurýr. „Přední řady dorazily k vnějším hradbám. Připravte se na postup.“

Dva roky a tisíc mil jsem vynaložil na snahu dorazit k Jeruzalému. Teď, když se žhavé sluneční paprsky přehouply přes hřeben a začaly se dotýkat hory Sijónu, jsem se vydal na posledních pár set kroků. Obličeje kolem mě měly široké oči, jako u lidí probouzejících se ze snu, mnozí se křižovali a jiní otevřeně plakali. V uších se mi rozezvučel bojový pokřik armády Boží jako třesk činelů.

„Bůh to chce!“

39

„Bylo by lepší, kdyby jim býval chtěl Bůh přinést žebříky.“

Sigurd si odplivl na zem. Kolem sebe měl rozloženy všechny své zbraně, stříbřité v měsíčním svitu – svou velkou válečnou sekeru, dvojici malých vrhacích sekerek, meč a dva nože. Jednu za druhou je leštil kusem látky, natíral olejem a potom dočista vytíral. Byla to ale přehlídka marnosti. Věděl jsem totiž bezpečně, že žádná z těchto čepelí se toho dne nedotkla ani nepřítelova vousu.

„Možná naše víra nebyla dost silná,“ řekl Tomáš. Seděl na skále kousek od nás s bradou opřenou o ruce. To byla skoro jeho první slova, jež prohodil od našeho návratu z bitvy.

Sigurd, jenž měl právě v ruce jednu z vrhacích sekerek, se podíval, jako by měl sto chutí zatnout ji Tomášovi do lebky. „Slabý byl jedině rozum těch zasraných knížat.“

Pro armádu Boží, která probořila největší pevnosti starověku a úspěšně vzdorovala spojeným hordám Ismaelitů, skončil útok na Jeruzalém katastrofou. Deset tisíc mužů se pokusilo vyšplhat do města s jediným žebříkem, který si vzali s sebou. Po několikahodinovém boji sice prorazili nízkou vnější zeď a pronikli jí, jenže se jenom ocitli v hluchém prostoru mezi výplňovou zdí a velkým ochranným valem. Opěrné zdi mezi oběma hradbami jim svíraly boky, takže je obránci mohli zasypávat prškou střel ze tří stran. Když se Frankové pokusili udělat ze štítů „želvu“, Egypťané ji jednoduše prorazili kamením a pak mezerami stříleli salvy šípů. V domnění, že město už určitě padlo, se mezitím další muži vřítili do trhlin, takže ti, kdo byli vpředu, byli rozdrceni o hlavní zeď nebo ušlapáni. Prostor mezi hradbami vyplnili jako jehňata v ohradě a stejně jako jehňata byli pobiti.

Ale přesto přese všechno se jim podařilo přirazit k hlavním hradbám žebřík. Jeden normanský rytíř se po něm vydal vzhůru. Vzduch kolem něho potemněl šípy a žebřík se kymácel a chvěl, jak se od něho odrážely kameny. Přesto rytíř šplhal pořád dál a nějak se mu vyhýbal oblak střel. Obránci přinesli kádě s vroucí vodou a pokusili se vylít ji na něj, ale ve svém spěchu ji převrátili moc brzo, takže místo na něho dopadla na muže na spodním konci žebříku. Nikdo neposlouchal jejich nářek, protože celá armáda se zatajeným dechem sledovala, jestli ten rytíř dorazí až nahoru. Už to, že ze žebříku nebyl svržen, hraničilo se zázrakem, což bylo pro ty, kdo takto uvažovali, důkaz, že sám Bůh jim daroval vítězství. Čím výš se dostával, tím víc v nich sílila tato naděje. Ale protože nesl tíhu svého brnění, jeho postup byl mučivě pomalý – jednou to vypadalo, že uklouzl, a celá armáda vzdychla, ale pak zase nabyl rovnováhu a nezadržitelně pokračoval vzhůru. Bůh je tak mocný, že pokud si to přeje, zdoláme hradby s jediným žebříkem, vzpomněl jsem si, co řekl Raymond. Nyní, před zraky všech mužů, se zdálo, že se jeho slova vyplní, a vojáci se třásli v obavách i očekávání.

Rytíř dorazil na nejvyšší příčel, natáhl ruku a pevně se zachytil ve střílně mezi cimbuřím. Na chviličku určitě shlížel dolů po Svatém městě, obehnaném kamennými hradbami. Z hrdel vojáků se vydral mohutný jásot – další se vydali vzhůru po žebříku, zatímco ostatní se vyhrnuli vpřed. Rytíř na žebříku se ohlédl dolů, a i když jsem mu neviděl do tváře, dovedl jsem si představit triumf na ní. Zamával mečem, aby povzbudil vojáky, a vykřikl: „Deus vult!“

Z bašt před ním se zablýskl těžký meč. Rytíř se zapotácel dozadu, mávaje paží, a pak jsme s hrůzou uviděli, jak mu byla ruka, která už svírala Jeruzalém, odťata od těla. Upustil meč ve druhé a pokusil se pevně se zachytit, ale už to nešlo. Jeden šíp mu probodl bok, druhý rameno. Ztratil rovnováhu a zřítil se do davu dole – při svém pádu se několikrát převrátil.

Na hradbách kolem nás se fátimovští lučištníci zase dali do střelby. Mnozí Frankové svěsili štíty, aby mohli sledovat rytířovo šplhání, ale teď za svou neopatrnost draze zaplatili. Naštěstí jsem byl natolik daleko, že o mě lučištníci neprojevovali zájem – o terče neměli nouzi. Shora z hradeb se čísi ruce protáhly střílnou a odstrčily žebřík. Ten se zatočil kolem své osy a pak se svalil do bitevní vřavy. Už za pár vteřin se rozbil na třísky, zatímco Frankové utíkali pryč do bezpečí.

„Jediný zázrak je to, že ten Norman neumřel,“ řekl Sigurd.

Tomáš se na něj podíval se sebejistou přezíravostí mládí. „Dneska se žádné zázraky neudály.“ Hlas měl dutý, zlomený. „Ten Norman přežil, protože jeho pád zbrzdily tři mrtvoly. Mezi těmi hradbami bylo dost mrtvol, aby ucpaly brány do nebes.“

Nic jsem neříkal. Docela jsem chápal úzkost, kterou musel cítit – sám jsem si jí vytrpěl až dost. Ale vypadalo to, že si porážku bere natolik k srdci, až ho to drtí. Na vrcholu boje, když Frankové prchali zpátky skrze trhliny, se dokonce pokusil vyběhnout vpřed, i když by to znamenalo jistou smrt. Sigurd ho zadržel, ale málem mu přitom zlomil ruku. Modlil jsem se, aby to bylo jenom šílenství války, ne tíha zármutku, která se pro něj stávala nesnesitelnou.

„Slyšel jsem, že hrabě Raymond přenese svůj tábor až k jihu,“ řekl Sigurd, čímž ukončil trapné ticho.

„To by mě zajímalo, kolik lidí půjde s ním!“

„Přinejmenším nás dvanáct.“ Sigurd ukázal na hrstku Varjagů, kteří zbyli z jeho roty. „Nikdo jiný nás chtít nebude.“

„Tak možná budeme jediní.“ Věděl jsem, že několik Raymondových velitelů přešlo po bitvě od něj k jiným knížatům. „Není divu, že chce svůj tábor odsunout od ostatních.“

Sigurd podržel svou vrhací sekerku proti měsíčnímu svitu a našikmo si prohlížel její hlavu. Zavrčel na znamení neochotného souhlasu a pak překvapeně vzhlédl, když na něj dopadl čísi stín. Ze tmy se vynořil jakýsi mladík v žluté tunice, který zaclonil měsíc. Pleť měl hladkou a tmavé hlasy kudrnaté: klidně bych si ho spletl se Saracénem. Snad právě proto nosil na provázku kolem krku velikánský dřevěný kříž. Zdálo se, že se kvůli němu cítí poněkud nesvůj.

„Kdo z vás je Demetrios Askiates?“ zeptal se řecky s nápadným přízvukem.

„Kdo jsi ty?“ odsekl jsem.

To neřekl, ale sáhl si do záhybů tuniky. Sigurd napjal paži a v ruce se mu zablýskla naolejovaná sekera, ale žádné nebezpečí nehrozilo. Místo toho ten hoch vytáhl brož a hodil mi ji. Prohlížel jsem si ji. Zlato se v měsíčním svitu lesklo jen matně, ale vzor byl naprosto jasný. Strom vytepaný do smaltu – červeného, modrého a zeleného – a obklopený dvojicí ptáků.

„Ty víš, čí to je?“

Ohromeně jsem přikývl. Tenhle dar dostala Anna z císařské pokladny, když zachránila život císaři, raněnému kopím.

„Tak pojď se mnou.“

Chtěl jsem, aby mě doprovodil Sigurd, ale to bych s sebou musel vzít i Tomáše, jenže já jsem mu při jeho mizerné náladě nedůvěřoval. A tak jsem šel sám. Mladík prošel za mnou táborem, kde mě nechal reagovat na výzvy od stráží a říkat hesla, a potom se ujal vedení. Za deset minut jsme se ocitli u severovýchodního okraje města, který jsme obešli, a potom jsme se odchýlili od hradeb – na tomto místě se krajina svažovala do příkrého údolí oddělujícího Olivovou horu od města. Jak jsme slézali, míjela noc a já jsem brož svíral tak pevně, až mě její jehlice bodala do ruky, ale šel jsem pořád dál, dokud jsem neuviděl matné světlo blikající ve tmě.

Světlo se přiblížilo, když jsme dorazili na dno údolí. Tam byla země rozpukaná a posetá kameny, třebaže když jsem prstem na noze na jeden šlápl a podíval se dolů, zjistil jsem, že to nejsou balvany, nýbrž kusy nějaké stržené budovy. Zbytky převržených sloupů, zborcených zdí a propadlých kleneb se v krajině povalovaly jako kosti na bojišti. Tahle zkáza musela nastat už před určitou dobou, protože rozvaliny vysoko zarostla tráva a křoví. Tam, kde zůstal stát osamocený kus zdi, se prázdným oknem proklubal fíkovník.

Ale zůstal základ budovy, zapuštěný do země. Otevřené schodiště nás zavedlo dolů do podlouhlé jámy vroubené kamením. Dvě řady pahýlů svědčily o tom, kde kdysi stály sloupy, a i když byla většina dna pokryta zeminou, na několika místech se daly pořád rozpoznat dlaždičky mozaikové podlahy. Pomyslel jsem si, že to určitě býval kostel. A navzdory jeho bědnému stavu se zdálo, že se nadále používá. Na opačném konci, kde je neukrývala žádná oltářní zástěna, se před dávno zmizelým oltářem ukláněli dva kněží s dlouhým, bílým vousem, oblečení do černého roucha. Viděl jsem tedy předtím jejich světlo, osamělou olejovou lampu na spadlé hlavici sloupu. Plamen ozařoval čelo vysokého kamenného mauzolea, jediné stavby, která přetrvala zkázu.

„Víš, kde jsi?“

Prudce jsem se otočil. Jelikož jsem věnoval veškerou pozornost přízračnému výjevu u svatyně, nevšiml jsem si muže sedícího na pahýlu sloupu vpravo ode mě. Když vstal, kolem nohou mu zašustěl plášť.

„Bilále!“ Vykročil jsem k němu, ale pak jsem se zarazil, neboť mě najednou přemohl zmatek i strach. Rozevřel jsem dlaň, abych ukázal brož. „Tohle jsi poslal ty?“

„Ano.“

„Jsou…?“ Nebyl jsem schopen doříct svou otázku.

Unaveně se usmál. „Jsou v pořádku.“

Zaplavila mě úleva. Ten týden jsem žil v takovém napětí, že mě nakonec drželo na nohou jenom ono. Nyní polevilo a já jsem se sesunul na kolena. Zhoubná žluč, která mi vyplnila tělo, mi stoupla do krku a já jsem ji teď ze sebe vydávil na kdysi posvátnou půdu, i když jsem se modlil k Bohu, aby mi to odpustil. Kněží v oltářním prostoru nadále tiše prozpěvovali.

Bilál mě vzal za paži a zvedl na nohy. Chtěl jsem ho obejmout a téměř jsem se na něj z vděčnosti vrhl, ale něco mi v tom zabránilo. V jeho chování byla určitá odtažitost, které jsem u něj dříve nebyl svědkem.

„Jednotka naší jízdy překvapila voj franckých rytířů,“ řekl. „Vypukl boj.“

„Byl jsem tam.“

„Ale ne u své manželky a dětí. Našli je u vyslance, Nikefora.“

V jeho slovech sice nebyla žádná výtka, ale přesto jsem měl pocit, že do mě buší jako kladivo. „Vrhli se na nás tak rychle, že jsem nemohl nic dělat. Byl jsem od nich oddělen. Já –“

Bilál zvedl ruku, aby utišil mé blekotání. „Bůh vše vidí a vše slyší. Možná bylo jeho záměrem, že jsi neměl být u nich. Nikeforos bojoval, aby chránil tvou rodinu – prý statečně –, a zemřel za ni. Kdybys vedle ní stál ty, totéž by se patrně přihodilo tobě.“

Vzpomněl jsem si na Tomáše, jak ráno zoufale toužil vyrazit do boje. Ale vině nelze uniknout vlastní smrtí.

„V dané chvíli usoudili, že ty ženy musí být Nikeforova manželka a dcery, a tudíž mají cenu jako výkupné.“

A tak Nikeforova pýcha nakonec přece jen něčemu posloužila. Vzpomněl jsem si na zlaté roucho, které měl toho dne na sobě, na štólu s drahokamy, která mu halila krk. Snad si už představoval, jak je zpátky v provoněných síních Konstantinopole, po návratu ze svého exilu. A bojoval, aby bránil mou rodinu. Najednou jsem zjistil, že navzdory všem jeho úskokům jsem ho přestal nesnášet.

„Ale já nemám peníze, abych je vykoupil,“ řekl jsem a snažil jsem se porozumět všemu, co z těchto nečekaných novin plyne. „A Frankové nebudou mrhat svým zlatem na nějaké Řeky.“

„Moji pánové je Frankům nenabídnou. I když Frankům připadá, že jsou všichni muslimové stejní, my dost dobře chápeme, jaké jsou rozdíly mezi křesťany. Až bude vezír potřebovat koupit si přízeň tvého císaře, ty ženy mu nabídne v rámci nějakého ujednání.“

„Ale císař přece bude vědět, že nemůžou patřit k Nikeforovi.“ Vzklíčila ve mně naděje. „Nemůžeš mi pomoct při jejich útěku?“

Bilál vzdychl a já jsem viděl, že zalitoval mé otázky. „To nemůžu.“

Euforie, která se ve mně vzedmula, zase ochabla. Sesunul jsem se na jeden z kamenných pahýlů. Bilál, jenž zůstal stát, se rýsoval proti lampě kněží na opačném konci hlavní lodě.

„Aspoň vím, že jsou v pořádku,“ řekl jsem, když jsem byl opět schopen ovládat svůj hlas. „Díky ti za to.“

„O to se samozřejmě můžu postarat. Ale o moc víc ne. Ale dokud bude můj národ ovládat město, nikdo jim neublíží.“

„To potrvá dlouho, jestli náš útok z dnešního rána byl osudovým znamením. Viděl jsi ho?“

„Byl jsem tam.“ Bilál odvrátil pohled na znamení, že už o tom nechce mluvit. Snad ho uvedlo do rozpaků to, s jakou prapodivnou lehkostí se Frankové nechávali pobíjet.

Něco mě najednou napadlo. „Vezír si musí být jistý vítězstvím, jestli už pomýšlí na to, jak vyjednávat s císařem.“ Bilál neodpověděl. „Není tu teď vezír?“

Bilál rozpačitě přešlápl.

„No tak,“ pobízel jsem ho. „Přece si nemyslíš, že se snažím vypáčit z tebe nějaké tajemství? Pouze chci vědět ve vší nevinnosti, jestli se ještě shledám se svou rodinou. Nic jiného.“

„Ve vší nevinnosti?“ Bilál tato slova zopakoval se sžíravou ironií. „Existuje vůbec něco takového? Když jsme bojovali bok po boku v pyramidě, když se turečtí vojáci pokoušeli ublížit tomu chlapci, dělali jsme to, protože jsme nenáviděli zlo, nic jiného. Když chalífa ve svém šílenství hrozil, že tě zabije, varoval jsem tě z téhož důvodu. Ale teď jsme v Jeruzalémě, a až tvoje armáda příště zaútočí na tyhle hradby, ty budeš na jedné straně a já na druhé. Bude to boj až do úplného konce. Takže jak spolu můžeme mluvit ve vší nevinnosti?“

Bilál se podíval stranou, ke světlu ve svatyni kostela. Oba kněží určitě věděli, že tam jsme, protože nás slyšeli, ale pokračovali ve svém rituálu, jako bychom ani neexistovali.

„Víš, kde jsi?“ Bilál zopakoval otázku, kterou položil, když jsem přišel. Podíval jsem se kolem sebe a pak nahoru. Daleko nad námi jasně hořely proti obloze ohně z městských hradeb kolem velkého nádvoří Chrámové hory.

„Jsi v Getsemanské zahradě. Tohle byl kostel Marie, Ježíšovy matky, a tamten hrob“ – ukázal ke kamennému mauzoleu – „je její.“

Byla tu tolik znát tíha dějin, že se tu dalo sotva dýchat. „Ale Marie byla vzata na nebesa. Když přišel svatý Tomáš k jejímu hrobu tři dny poté, co usnula, její tělo bylo pryč.“

„Pak ten hrob musí být prázdný. Ale kněží se tu pořád modlí.“

Opět jsem vzhlédl k hradbám, upínaje mysl na jiný, významnější hrob za nimi. Jestli se k němu vůbec někdy dostaneme, beztak zjistíme, že je také prázdný. Zmocnila se mě sklíčenost, pocit děsivé prázdnoty. Najednou jsem v hloubi duše věděl, že Bůh toto místo opustil, že tyhle napůl zasypané hroby jsou pouhé zkameněliny, šlépěje zanechané v hlíně tam, kde kráčel On. „Tolik opuštěných hrobů.“

„Tady ani mrtví nesnesou, že by tu zůstali,“ řekl Bilál. Nedovedl jsem říct, jestli vtipkuje.

„Kdyby vaše jízda neunesla mou rodinu, nikdy bych sem nepřišel.“ Možná nebylo správné to říkat, ale zdálo se mi, že tak protrhnu záclonu, která se mezi námi spustila. Bilál chvilku přemýšlel.

„Sice spolu nemůžeme mluvit ve vší nevinnosti, ale něco ti povím. Jestli to někdy budeš muset využít, už budu v Božích rukou. Viděl jsi Vznešenou svatyni na vrcholu té hory?“

„To velké nádvoří s osmibokým kostelem?“

„Je to svatyně, ne kostel,“ řekl Bilál popuzeně. „Chalífa ji postavil, aby označil místo, kde se Prorok, mír budiž s ním, odebral na nebesa.“

„Je to kostel, který postavili Byzantinci, aby označili místo, kde stál Šalomounův chrám a kde Abraham obětoval Izáka,“ odsekl jsem a zopakoval, co jsem slyšel od poutníků. „Říká se tomu chrám Páně.“

„V dané chvíli se tomu říká Skalní dóm. Dej Bůh, aby tomu tak bylo napořád. Ale jestli nastane den, kdy tomu tak nebude, pak bude tvoje rodina vystavena stejnému nebezpečí jako já. Tak poslouchej. Za Vznešenou svatyní leží údolí, které odděluje dvě výšiny, Chrámovou horu a horu Sijón. Překlenuje ho kamenný most. Na opačné straně mostu vede ulice na západ, k nároží, kde rostou dva tamaryšky. Když půjdeš doprava, najdeš tam dům se železným znamením v podobě ruky přibité ke dveřím.“ Zvedl svou vlastní ruku s dlaní rozevřenou. „Tam najdeš svou rodinu – jestli se zmocníte města.“

„Opravdu si myslíš, že je to tak nepravděpodobné?“

Bilál zavrtěl hlavou, i když jsem nepochopil, jestli na souhlas, nebo aby mou otázku odmítl.

„Pošlu pro krále babylonského,“ zamumlal Bilál, „a přivedu ho na tuto zemi i na všechny její obyvatele i na všechny tyto okolní národy a vyhubím je jako klaté. Způsobím, že budou vzbuzovat úděs a posměch a budou troskami na věky.“

„Kde jsi to slyšel?“

„Slyšel jsem Acharda, jak to říká, když sem přišel na naší cestě na sever z Egypta. Řekl, že je to pradávné proroctví.“

„Je od proroka Jeremjáše.“

„Tak je to možná pravda.“ Bilál se odvrátil. „Už musím jít. Byl jsem pryč moc dlouho. Malchus tě odvede zpátky do tvého tábora.“ Zahvízdal a mladík se vynořil ze tmy, kde čekal.

„Sbohem, Demetrie. Sice bych měl říct, že doufám, že se zase uvidíme, ale bojím se, že by takový den byl příšerný, kdyby se nám to stalo.“ Chvíli přemítal a potom pokrčil rameny. „Alláhu a’alam. Všechny věci zná nejlíp Bůh.“

Vylezl po rozpukaných schodech rozbořeného kostela a zmizel v noci. Žádní Frankové nehlídali tuhle část města – povrch země byl příliš strmý a Franků bylo příliš málo –, a tak jsem usoudil, že jednou z bran proklouzne docela snadno. Přesto jsem ještě pár minut počkal, abych se přesvědčil, že nás nikdo neviděl spolu. Při čekání jsem klesl na kolena a pronesl několik procítěných modliteb – vzdal jsem díky, že je moje rodina v pořádku, a přimlouval se za ty, kdo toho dne zemřeli. Především jsem se modlil, aby všichni mí blízcí vyvázli z paláce, kam je shromáždil Bůh. Takové modlitby byly nejtěžší zkouškou mé víry.

Noc byla teplá a já byl vzhůru již dávno před rozbřeskem. Určitě jsem se modlil déle, než jsem si myslel, protože nakonec jsem ucítil, jak mi něčí ruka třese ramenem, a tak jsem se škubnutím otevřel oči. Díval se na mě shora ten mladík.

„Tak ty jsi usnul,“ vyplísnil mě. „Pojď. Musíš se vrátit.“

Zase jsme se radši schovávali v přítmí, vylezli jsme vzhůru údolím a šli podle zdí k táboru. Za námi stáli dva kněží v jámě a pronášeli modlitby k prázdnému hrobu.

40

Na druhý den přesunul hrabě Raymond svůj tábor k jihu, na úzký výběžek země před hradbami na hoře Sijónu. Byl nebezpečně vystaven útoku, protože to tu bylo na dostřel lučištníků, kteří obsadili Sijónskou bránu. Ostatní knížata jeho rozhodnutí odsoudila a mnozí z jeho rytířů ho odmítli doprovodit. Přesto tam šel a my jsme ho následovali. Nezdar předchozí zteče zpřetrhal veškerá pouta lenní věrnosti a cti, kterými dosud ovládal své muže. Teď už dokonce ani nebyl s to opatřit posádkou svůj tábor, a proto musel posílat posly ke svým soupeřům, aby si zlatem koupil službu jejich rytířů. Slyšel jsem, že ho to přijde každým dnem dráž.

Dva dny po bitvě uspořádala knížata poradu, na níž se dohodla, že bez obléhacích strojů se už do další zteče nepustí.

„Kdybychom tak mohli sehnat dřevo na jejich postavení,“ posteskl si Raymond. Pozval si mě do svého stanu stojícího vedle jednoho kostelíka na hoře Sijónu. Uvnitř bylo dusno a nad hlavami nám bzučely mouchy. „Tady skoro ani není dříví na rozděláni táborového ohně. Je to zázrak, že ho Římané sehnali dost, aby ukřižovali Ježíše.“ Zarazil se a prudce zrudl. „Kriste, odpusť mi, nemyslel jsem to tak. Ale jestli se chceme dostat do Jeruzaléma, musíme mít dřevo.“

Uhádl jsem, proč mi to říká.

„Chci, abys odešel se svými muži na západ k pobřeží a sháněl tam dřevo.“ Ohnal se po jedné z much. „Rozhodně ti prospěje, když odsud budeš na pár dní pryč.“

„Řekl ti, jestli chce, abychom se vrátili?“ vyptával se Sigurd.

Ta otázka byla na místě: během dvou dní, při nichž nás naše pátrání zavádělo stále dál od Jeruzaléma, nás nečekala žádná jiná odměna kromě zakrslých olivovníků a křovisek. Slunce do nás shora pralo, až nám vysušilo hrdla, a celou dobu jsme cítili silnou hrozbu Ismaelitů všude kolem nás. Několikrát jsme prošli ohyby na cestě, a pokaždé jsme zjistili, že ve vzduchu je pořád prach zvířený kopyty koní, kteří tudy procválali. Dvakrát jsme zahlédli jejich jezdce, jejichž postavy se rýsovaly na vzdálených vrcholcích kopců a zpovzdáli nás sledovaly. I když se nikdy nepřiblížili, ze samé jejich přítomnosti se mi svíral žaludek – bylo to strachem, že bych mohl zahynout v jednom z těchto zapomenutých údolí a zanechat svou rodinu odsouzenou k věčnému otroctví. Často jsem kráčel s mečem taseným z pochvy, v noci jsem ležel bdělý ještě dlouho poté, co ostatní usnuli, zíral jsem do tmy a rozechvěl se při každém zvuku, který se z ní ozval.

Uplynula dvě dopoledne od odchodu z Jeruzaléma, když se rozeklané kopce začaly svažovat k pobřežní planině. Byl jsem k smrti unavený, neměl jsem skoro nic k pití a jazyk mi v ústech tak zduřel, až jsem si myslel, že mi rozpoltí lebku. Ostrá bolest mi projížděla hlavou při každém kroku – vlastně krocích, které mě jenom pořád odváděly pryč od Jeruzaléma. To strašlivé město se mi pevně omotalo kolem duše, a čím dál jsem se od něj vzdaloval, tím silněji jsem cítil, jak mě přitahuje nazpátek.

Právě jsme sestoupili do dalšího údolí, když Aelfric, který šel vpředu, k nám přiběhl zpátky.

„Blíží se trojice jezdců,“ vyhrkl udýchaně.

„Viděli tě?“

„Myslím, že ne. Ale slunce mi svítilo do očí, takže si nejsem jistý.“

Vyškrábali jsme se nahoru po svahu, kde jsme se schovali za kameny a stromy. Na stráni jsem našel menší prohlubeň zamaskovanou keřem a lehl si do ní. Tomáš se skrčil vedle mě a hladil ostří své sekery. Stačilo pár vteřin a zmizeli všichni Varjagové.

Čekali jsme. Zdálo se nám, že celou věčnost neslyšíme nic jiného než ptačí zpěv a bzučení hmyzu. Jednou se ozval šramot, když jeden z Varjagů uvolnil kamínek, ale jinak nikdo nevydal ani hlásku. Téměř jsem slyšel, jak mi po tváři stéká pot a odkapává až na kamení pode mnou. A potom se pozvolna rozezněl mezi ostatními zvuky pravidelný klapot koňských kopyt. Bylo ho slyšet stále hlasitěji, až se rozléhal po celém údolí. S ním se přiblížily i hlasy.

Pomaličku jsem se přesunul k okraji prohlubně, i když jsem se nepřestával schovávat za listím, a vykoukl jsem mezi větvemi. Na mou úroveň dojela trojice jezdců. Neměli na sobě ani přilby, ani pancíř a v sedlech seděli poněkud neohrabaně, což bylo zřejmě tím, že vyšli ze cviku. Jinak si povídali a smáli se jako chlapi někde na výletě, a zatímco jsem je sledoval, jeden dokonce spustil písničku:

Hwær cwom mearg? Hwær cwom mago? Hwær cwom maþþumgyfa?

Hwær cwom symbla gesetu? Hwær sindon seledreamas?

K mému úžasu odpověděl jiný hlas, ovšem od nikoho z jezdců, nýbrž ze svahu. Navázal na melodii a pokračoval. Přidaly se další čtyři hlasy, a najednou se údolí koupalo v prapodivných zvucích písničky, kterou tu nikdy nikdo předtím neslyšel.

Eala beorht bune! Eala byrnwiga!

Eala þeodnes þrym! Hu seo þrag gewat,

genap under nihthelm, swa heo no wære!

Sigurd vyšel ven na cestu, pořád si prozpěvuje. To on odpověděl na písničku jako první, uvědomil jsem si, a ten cizí zvuk byla jeho mateřština. Postavil se před jezdce a já jsem konečně pochopil, co mi mělo být jasné hned. Muži na koních byli téměř k nerozeznání od Varjagů, kteří bleskurychle seběhli ze stráně, aby je pozdravili. Všichni měli tutéž nápadně zrudlou pleť, která pocházela z toho, že jim slunce sežehlo světle bledou pokožku, a každý obličej rámovaly vlasy barvy kovu – zlata, mědi a bronzu. Někteří je měli spletené do copu a jiným je svazoval uzel, někteří měli vous, jiní byli hladce oholení. Jinak mohli být klidně bratři.

Vedoucí jezdec zpíval současně se Sigurdem poslední sloku písničky, zatímco na sebe upírali zraky. Na jezdcově tváři se objevil potměšilý úsměv, kdežto Sigurd zůstal chladný a nedůvěřivý. Když dozpívali, upřeli na sebe obezřelé pohledy.

„Měli byste být opatrnější – jezdíte těmihle horami sami a neozbrojení,“ řekl Sigurd.

Jezdec se rozhlédl po Varjazích. „Opatrnější na co?“ zeptal se bezstarostně. „Slyšel jsem, že v těchhle kopcích jsou leda rolníci a pasáci koz. A dřevorubci,“ dodal s pohledem na sekery, které jsme nesli. „To jste sem přišli, abyste nám prodali palivové dříví?“

„Anebo abychom vám dali pořádně za vyučenou,“ zavrčel Sigurd. „Kdo jste a co tady pohledáváte? Přišli jste až z Byzance?“

Jeho postoj jsem nedovedl pochopit. Kdybych byl v daleké cizině a setkal se na cestě s krajanem Řekem, zaradoval bych se. Zato Sigurd zřejmě chápal přítomnost svého krajana jako osobní urážku. Snad takhle vypadaly způsoby jeho národa – ostatně se zdálo, že jezdcům to vůbec nevadí.

„Varjagové?“ Zavrtěl hlavou. „My jsme obyčejní námořníci, kteří nabízejí svůj náklad na prodej.“

„Jaký náklad?“ Kromě několika proutěných košů a přikrývek přivázaných k sedlům nevezli Angličané zhola nic.

Jezdec zkřížil ruce v klíně a vzhlédl k nebi, jako by se rozpomínal. „Hřebíky. Lana. Tuk a olej. Pily, hoblíky, teslice a vrtáky. Dřevo.“

Sigurd zrudl a hněvivě zvedl sekeru. „Neutahuj si ze mě,“ zahrozil.

Jezdec zůstal až znepokojivě klidný. „Všechno, co jsem uvedl – a leccos jiného – leží v přístavu v Jaffě a čeká, až si to někdo koupí. Tak se přijď sám podívat.“ Zasmál se. „Saewulf tě moc rád uvidí.“

Na pruhu země, který vybíhal do Středozemního moře, obklopen písečnými plážemi, jsme našli přístav Jaffu. Jeho západní strana srázně sestupovala do moře, takže se zespoda zdálo, že domy, které na ní byly vybudovány, splývají v jedinou stavbu ze zlatého kamene, červených prejzových střech a balkonů. Teprve při bližším pohledu vycházelo najevo, že tento obrázek je nepřesný. Mnohým z budov totiž scházely střechy, z domů neviselo žádné prádlo, v uličkách mezi nimi si nehrály žádné děti a na těžce poškozených hradbách neprocházely žádné stráže. Dokonce i pevnost, která měla město chránit, sestávala z jediné zbývající věže.

„Město je opuštěné,“ řekl Tomáš, když jsme překročili spadlý oblouk a vešli na hlavní třídu města.

Sigurd zavrčel. „Vždycky se najdou nějaké krysy, které vběhnou dovnitř.“

Na úpatí kopce rozevírala přístavní hráz svou náruč kolem malé zátoky. Bílá pěna čeřila vodu v jejím ústí, kde bylo přes hráz napjato tlusté obranné lano, ale to nebránilo v pohybu šesti lodím, které zakotvily u mola. Z palub se jim zvedaly mohutné stěžně a jejich vysoké přídě byly vytesány do tvaru fantastických příšer. Jedna vypadala jako drak, druhá jako nějaká obludná ryba, zatímco ta největší znázorňovala dravého vlka.

Tu loď jsem znal, protože jsem na ní strávil dlouhé týdny při svízelné zimní plavbě, kdy jsem proklínal kolébající se palubu a děravé spoje. Teď se při zakotvení pohupovala, a když se koupala v červnovém slunečním světle, málem bych ji nepoznal. Pokud jde o účel její přítomnosti, nemohl jsem uhádnout o nic víc, než když jsem ji spatřil prvně, kdy byla vytažena na pláži nevlídného egyptského pobřeží.

Sešli jsme k zátoce. V přístavišti bylo naskládáno velké množství beden, pytlů a sudů a také dlouhé klády. V rohu, kde přístavní zdi zatáčely kolem zátoky, byla na rámu ze svázaných vesel rozprostřena vyřazená plachta, aby tak vznikla jakási ochranná střecha. Když jsme dorazili k úpatí kopce a vyšli na horké kamení přístavní hráze, postava odpočívající v jejím stínu vstala: sice se nepřiblížila, ale pořád tam čekala a dívala se na nás, jak jsme k ní šli. Posádky lodí postávaly mezi nákladem a vzduch byl prosycený pachem soli a alkoholu.

Za ten půlrok, co uplynul od našeho rozloučení onoho mrznoucího lednového dne u Antiochie, se Saewulf skoro nezměnil. Pořád měl čelo ovázané koženou páskou, která mu vzadu svazovala dlouhé hnědé vlasy, ale oholil si vousy, i když to patrně mělo příčinu v čerstvé jizvě, jež mu zbarvila pravou tvář do popelavě šedé. Mnohé muže by taková rána zohyzdila nebo by si ji nějak zakryli, aby se nemuseli stydět. Ale u Saewulfa to prostě byla čerstvá rýha přidaná k množství jiných. Stál v téže drzé póze s rukama zastrčenýma za pas a rameny mířícími dozadu a pořád se díval na svět s týmž pobaveným odstupem, jaký jsem viděl na oné pláži v Egyptě.

V protikladu k jeho nenucenému sebevědomí jsme museli působit jako nemotorný a mrzutý hlouček. Shromáždili jsme se za Sigurdem a přišourali se k jednomu zákoutí před ochrannou střechou, kde jsme neklidně čekali. Pohledy jsme těkali po svém okolí, zatímco oba velitelé stáli a hleděli si do očí v jakémsi skrytém souboji. Všude kolem námořníci odkládali své nástroje a číše a dívali se na nás.

„Myslel jsem, že od tebe mám pokoj už před dvaceti lety, když jsi zběhl z Byzance, aby ses vrátil do rozvalin Anglie.“ Sigurdova slova byla pomalá a jasná, takže dolehla do každého zákoutí zátoky.

Saewulf pokrčil rameny. „Kdybys zůstal v Byzanci, měl bys ode mě pořád pokoj.“ Očima přebíhal po skupince Varjagů za Sigurdem. Když uviděl mě a Aelfrika, usmál se.

„Alespoň dva z tvých lidí už mají důvod, aby mi byli vděční. A teď možná pomůžu zase tobě, ovšem pokud jsi nepřišel do Jaffy na ryby.“ Máchl rukou podél zátoky. „Ale mám takové obavy, že všichni rybáři jsou pryč. Ale třeba tě zaujme můj náklad.“

„Proč jsi tady?“ Sigurd přistoupil blíž, až se hrozivě rýsoval nad svým krajanem. Varjagové kolem mě položili ruce na své sekery. „Proč se zbabělec, jako jsi ty, náhodou ocitl v tomhle přístavišti, pět set mil od nějakého bezpečného přístavu, se zásobami, které by stačily na obležení Konstantinopole? To pořád pracuješ pro Normany – nebo už se kurvíš pro někoho jiného?“

Sigurdův vzteklý výpad nechal Saewulf po sobě sklouznout jako vodní tříšť z přídě.

„Pracuju sám pro sebe, což jsem dělal vždycky.“

„Jsem si jistý, že na tohle jsi dobrý.“ Sigurd mu nedal pokoj.

„Dost dobrý, abych viděl, že když nějaká zoufalá armáda obléhá bez stromů město, zaplatí slušně za dřevo. Ovšem pokud, jak už jsem řekl, jsi nepřišel na ryby.“ Úkosem se na nás podíval. „Co jste udělali s těmi chlapy, které jsem poslal k Jeruzalému?“

„Poslali jsme je dál k Jeruzalému, aby odtamtud přivedli muže, kteří odnesou zpátky tvé zásoby.“

„Jestli s sebou přinesou zlato, aby za ně zaplatili, budou mít dost chlapů, aby odnesli zpátky, co si koupí.“ Všiml si Sigurdova zamračeného, pohrdavého výrazu. „Já jim nabízím klíče od Jeruzaléma. Za to by měli docela slušně zaplatit. Kromě toho nebylo vůbec lehké přivézt to sem. Všude v těchhle vodách se to hemží loďmi Fátimovců. Před třemi dny by nás málem potopily, kdyby se neobrátil vítr.“ Poplácal jeden ze sudů ležících poblíž. „Jestli chce Bůh, aby tohle Frankové měli, určitě taky chce, aby za to zaplatili.“

Saewulf se podíval úzkým okénkem ve zdi směrem k moři. Trvalo nám skoro celý den, než jsme dorazili do Jaffy, takže slunce už zapadalo jako zlatá číše, z níž se lijí paprsky na třpytivou vodu.

„Frankové tu nebudou před zítřejším ránem. Přenocujte dnes s námi a já vám budu vyprávět o Anglii.“

Lhostejno, jaké spory byly mezi Sigurdem a Saewulfem, ten nás hostil královsky. Jeho muži byli toho dne venku v kopcích, a tak zpátky přinesli dva kance a jednoho jelínka, které opékali na ohni na konci přístaviště. Tady o dřevo nouze nebyla. Vlny pleskaly o kamenná mola, tuk prskal do plamenů a víno teklo proudem do číší, až se ho trochu rozlilo, když do sebe narážely při přípitcích, ale pak putovalo do žíznivých hrdel. Navzdory nepřátelství obou velitelů, jak Saewulfovi námořníci, tak Sigurdovi Varjagové se vesele družili jako dávní přátelé a obě strany své potěšení prokazovaly množstvím vypitého vína. Tak jako sám Saewulf, i mnozí z jeho posádky sloužili v té či oné době svého života ve varjažské gardě a i u všech ostatních to vypadalo, že jsou spřízněni nějakým tím bratrancem, nevlastní sestrou nebo aspoň kamarádem.

„Na Anglii,“ pronesl Saewulf přípitek, pozvedl číši a vyprázdnil ji. „Měl by ses, Sigurde, vrátit, abys viděl, jak vypadá zelená krajina. Uteč od všeho toho prachu a šutrů.“

„Neuteču, dokud bude na trůnu sedět nějaký Norman,“ řekl Sigurd. Vypil svou vlastní číši a nalil si další, ale ve spěchu víno rozlil.

„Toho už přece ani neuvidíš. Projdeš se po anglických polích, najíš se anglického chleba a napiješ piva a uvidíš, jak tvá vnoučata vyrůstají tam, kam patří. Co na tom záleží, kdo sedí v hradech?“

Víno vlilo vášeň do Saewulfova jinak střízlivého pohledu na svět. Obličej mu zrudl, a když mluvil, vážně rozkládal rukama.

„Normané nám ukradli zemi,“ trval na svém Sigurd.

„Anglie je tam pořád. Bílé útesy ještě stály, když jsem odplouval. Tím jediným, kdo tě zdržuje od domova, jsi ty sám, jak tu vysedáváš a užíráš se nad křivdami, které tě stihly před více než třiceti lety.“

„A co jsem měl dělat jiného? Vzdát se jim jako ty?“

„Vzdát se?“ Saewulf se rozesmál, až se mu číše v ruce roztřásla. „To si myslíš, že jsem padl na kolena před králem Vilémem a odpřisáhl mu věrnost? Vždyť jsem ho v životě ani neviděl. Kdybych tě dneska večer odvezl lodí zpátky do Anglie, myslíš, že by stál na pláži v Pevensey, aby se ti postavil, že by s tebou svedl souboj o korunu království?“ Sigurd se chystal ho přerušit, ale Saewulf se nedal a pokračoval. „Ty pro něj neznamenáš o nic víc než bláto na podrážce bot. Tím jediným, koho zajímá tvůj spravedlivě rozhořčený exil, jsi ty sám. A až budeš na smrtelném loži, co povíš svým vnukům? Že jsi promarnil život, protože jsi nebyl s to zbavit se své nenávisti? Že ti hrdost velela, abys raději sloužil cizímu králi v cizí zemi, než abys žil ve své vlastní?“

„Radši budu sloužit muži, kterého si vyberu, než tomu, kdo mi vyrval zemi, zabil otce a znásilnil rodinu.“

„Ten člověk umřel před dvanácti lety. Teď Anglii vládne jeden z jeho synů, a jak jsem slyšel, další je jedním z knížat tvé armády Boží. To sis nevšiml, že císař, do jehož služeb ses dal, abys unikl Normanům, tě teď poslal, abys bojoval po jejich boku?“

„Císař si vybírá spojence podle toho, jak je potřebuje,“ pravil Sigurd upjatě.

„A taky je pouští k vodě, když už mu k ničemu nejsou.“ Když Saewulf vstal, zakymácel se, i když jsem nerozeznal, zda je to účinkem vína nebo prostě zvykem z moře. „Vím, co si o mně myslíš – že ty stojíš pevně za svým slovem a hájíš své přísahy, kdežto já jdu tam, odkud vítr vane.“

„A odkud volají peníze.“

„A odkud volají peníze,“ souhlasil Saewulf. Teď svá slova jakoby polykal, a když rozkládal rukama, bryndal víno přes okraj své číše. „Jenže ono není nic vznešeného na tom, když se někdo pevně drží skály, zatímco stoupá příliv. Zejména když se ukáže, že ta skála je leda písek.“

Když Sigurd nemotorně vstal, tváře se mu ve světle ohně červenaly. „Do Byzance jsem přišel jako sirotek, bez rodiny, bez domova, a dokonce i bez vlasti. Teď jsem velitel gardy v říši, která byla mladá, když naši předkové ještě ani nevěděli, jak se staví lodě.“

„Říše, která přetrvala jenom díky tomu, že si v temných časech kupovala barbary, jako jsi ty, ale když teď přichází úsvit, zbavuje se tě jako obsahu nočníku.“

„Lháři!“ zařval Sigurd. „Císař mě nikdy nezradil. Stál jsem vedle něho v bitvě u Paradunava, když už skoro všichni ostatní muži v jeho armádě vzali nohy na ramena nebo byli pobiti, a když jsme se čtyři roky nato u Levounia pomstili, zase jsem mu byl po boku. To mi chceš říct, že místo toho jsem měl tyhle roky trávit obděláváním půdy, kterou nechali Normané pustou, plazit se v prachu, kdykoli by kolem projel nějaký Norman, a modlit se, aby jeho oko nespočinulo na mé dceři?“

„Říkám ti, že když jsi mezi svými vlastními lidmi, víš, kdo jsou tví nepřátelé.“ Saewulf napřáhl ruce, popadl zlatý kroužek na Sigurdově paži a přitáhl ho k sobě jako býka. „Ten císař, co ho tak miluješ, ti možná hodil pár drobků, když byl v úzkých, ale teď tě zradil. Víš, proč jsem sem připlul s lodí plnou obléhacího náčiní?“

Jak před sebou stáli, téměř se dotýkali hrudí a Saewulfovy prsty pořád pevně držely Sigurda za paži. Žasl jsem nad jeho smělostí. Sigurd se nad ním tyčil a já jsem si na okamžik pomyslel, že vzteky vrazí čelem do Saewulfovy lebky. Ale otázka námořního kapitána ho překvapila.

„Tebe poslal císař?“

Saewulf se zasmál. „Císař poslal mé obléhací zbraně, ale ne do Jeruzaléma a ne na mojí lodi. Sebral jsem je jednomu kyperskému konvoji, který jsme zaskočili před dvěma týdny na moři.“

„Pirátství.“ Tohle slovo Sigurd téměř vyplivl Saewulfovi do obličeje. Ten jenom pokrčil rameny.

„Co myslíš, co mi asi prozradil ten kyperský kapitán o tom, kam pluje se svým nákladem? Do Jaffy, na pomoc ubohým Frankům? Ne. Plul do Alexandrie, aby tohle zboží dodal fátimovskému chalífovi, který ho má použít proti Frankům, až se svým vojskem přitáhne k Jeruzalému.“

Sigurd se pokusil odtáhnout, jenže Saewulf ho pořád držel pevně za ten kroužek na paži. „Císař, jehož tak miluješ, zradil Franky. A i tebe. Tamhle na moři je sotva k hnutí, tolik je tam císařských lodí s obilím spěchajících do Egypta. Císař si našel nové spojence a teď ty staré hodí do ohně.“ Zase se rozesmál – byl to výsměšný, drásavý smích. „Franky aspoň zradil kvůli tomu, že od nich chce zpátky Antiochii. Zato tebe, který jsi mu tak věrně sloužil, se zbavil, protože mu prostě nestojíš za to, aby tě zachraňoval.“

Sigurd se s rozzuřeným řevem vyrval ze Saewulfova sevření, zvedl ho a mrštil jím na hromadu sudů. Ty se svalily a pak se po přístavišti kutálely jako prasata po zádech. Sigurd skočil po svém protivníkovi, jenže tohle nebyla první přístavní rvačka, do které se Saewulf zapletl. Už byl na nohou, ale notně přikrčený – když po něm Sigurd skočil, uhnul stranou a podkopl Varjagovi nohy, takže se skácel na kameny.

Rozhlédl jsem se. Zápasu sice přihlížel tucet zbrunátnělých obličejů, ale nikdo se ani nehnul.

Sigurd vstal a setřepal si bláto z tuniky. „Lháři,“ zařval zase na Saewulfa. „Proč bych měl věřit slovu piráta a zrádce?“ Rozhlédl se, aby zpražil pohledem každého, kdo by se postavil na Saewulfovu stranu. „Byli bychom tady, kdyby nás císař zradil? Strávili bychom poslední dva roky bojem po boku Franků, plahočením po pouštích a přes hory?“ Pevně se zabodl pohledem přímo do mě – můj obličej určitě prozradil pravdu, protože postoupil o krok ke mně a zase se zeptal ještě jednou, hlasitěji.

„Byli bychom tady?“

Nikdy jsem se mu nesvěřil s tím, co mi Nikeforos prozradil noc před svou smrtí. To jsem prostě nemohl. Copak lze skácet pilíř, o který se opírá svět chlapa? Jenže moje mlčení mu řeklo dost a dost. Zmohl jsem se jenom na ubohé potřesení hlavou.

Sigurd zařval jako raněný vůl, jako Samson v okovech v chrámu, zvedl ruce a zaútočil. Saewulf se opět pokusil uhnout mu na stranu, ale byl příliš pomalý, takže Sigurd do něj vrazil a pak se do sebe na přístavní hrázi zaklesli, přetlačovali se a strkali a mlátili do sebe. Muži kolem nich vyskočili na nohy, ale nikdo se nepřiblížil na pomoc. Věděli, že tohle není jejich boj. Stál jsem mezi nimi a sklesle a otupěle jsem přihlížel. Muselo to dojít tak daleko?

Sigurd se Saewulfem se dopotáceli až na okraj mola. Od vody dole se odrážely světelné vlnky, jako kdyby se moře proměnilo v ohnivou kaluž. Chvíli jsem viděl, jak se rýsují na jejím pozadí, dva temné stíny zakleslé do sebe při neúprosném souboji. Potom se s výkřikem a ohromným šplouchnutím zřítili z okraje mola a spadli do vody.

Přiběhli jsme ke kraji a dívali se dolů. Dvě hlavy se pohupovaly v zátoce a jejich paže mlátily kolem sebe, aby zůstali na hladině. Šok z vody a nebezpečí utopení je konečně od sebe oddělily, protože teď si oba dělali větší starosti s tím, aby se zachránili, než s protivníkem. S mohutným cákáním a šploucháním se dostali k přístavním schůdkům a vyškrábali se ven.

„I kdybys mě utopil, nic tím nezměníš na pravdě,“ řekl Saewulf. „Ani tím, že by ses sám utopil.“

Sigurd se oklepal jako pes a důstojně se odplížil.

Té noci už nikdo nezpíval. Námořníci a Varjagové se rozptýlili po přístavišti a ulehli tam, kde to jen šlo nebo kde je právě přemohlo víno. Sigurd si našel výklenek ve zdi, sám se tam svalil a nadával každému chlapovi, který se k němu přiblížil. Pokud jde o mne, oheň téměř dohořel, než jsem ulehl ke spánku. Ale jakmile jsem tak učinil, k svému překvapení jsem spal klidněji než po dlouhé týdny. Snad to bylo tím vínem, snad jsem jednoduše dorazil na místo, kde už nebyla ani naděje, ale také ani strach. Tak či onak, ležel jsem na palubě jedné z lodí, nechal jsem ji, aby mne houpala jako kolébka, a spal jsem beze snů, dokud slunce nevyšplhalo přes vrcholek kopce a nezačalo mi ohřívat tvář.

Ale možná to byl jenom další rozmar osudu. Kdybych totiž býval spal méně a naslouchal ve tmě pozorněji, třeba bych neobjevil nové nebezpečí tak pozdě.

41

„Jak nutně potřebuješ moje zboží?“

Otevřel jsem oči. Saewulf se krčil nade mnou a jitřní světlo mu jemně hladilo zjizvený obličej. Červené pruhy a podlitiny vydávaly svědectví o jeho zápase se Sigurdem předchozí noci.

„Jak nutně potřebuješ to obléhací zařízení?“ zeptal se znovu.

Zvedl jsem se na lokti. V ústech jsem měl vyprahlo a v hlavě pořád nepříjemný pocit z nadměrného množství vína vypitého předchozí noci. „Co máš na mysli?“ Napadla mě strašlivá myšlenka. „Ty chceš peníze?“ Podíval jsem se, jestli v ruce nemá nůž. Ne, ale za pasem měl neustále a snadno na dosah dýku s rukojetí ve tvaru ryby. Měl tedy Sigurd pravdu se svými nařčeními na jeho adresu?

Vycenil na mě zuby. „O peníze nejde. Pojď.“

Postavil mě na nohy a odvedl na přístaviště a potom dál vzhůru po chatrném schodišti až na baštu na vrcholu přístavních zdí. Ukázal na moře.

„Tohle mám na mysli.“

Byl to výjev, jaký by určitě rozpoznali starověcí básníci. Svítání sahalo svými růžovoučkými prsty až dolů na vodu, kde jeho hlazení čeřilo vlnky. Moře zářilo oslepujícím světlem a od západu vanul čerstvý vítr. Ptáci se vznášeli na bezmračné obloze a pak se střemhlav vrhali na ryby, ale ani při svém potopení nevyrušily vlny z klidu. A pak jsem uviděl, jak k přístavu pluje flotila lodí, černých jako mouchy na pozadí lesknoucí se vody.

„Jsou to… naše?“

Saewulf střízlivě zavrtěl hlavou. „Egyptské.“

Spočítal jsem je – osm proti šesti Saewulfovým lodím v zátoce za mnou. Při pohledu dozadu jsem viděl, jak se jeho námořníci rozvalují po přístavišti a teprve se začínají probouzet, zatímco se šíří zprávy o nebezpečí.

„Můžeme s nimi bojovat?“

„Na moři ne, tedy ne, když vane vítr od moře.“ Obrátil se ke mně. „Takže, jak nutně potřebuješ to zboží?“

Kdyby mi to pomohlo vniknout do Jeruzaléma a já se mohl dostat ke své rodině, víc než život. Jenže jsem ho zpátky nemohl odnést sám, tak jako jsem se nemohl postavit sám proti Fátimovcům.

„Jak nutně potřebuješ své zlato?“

Saewulf se usmál, i když jeho úsměv nezrcadlil dobrou náladu. „Ten náklad mě nic nestál. Tak jako jsem ho sem přivezl, stejně tak jsem ho mohl hodit přes palubu.“

„Ale ty jsi ho sem přece jen přivezl.“

„A teď jsem se ocitl v pasti.“ Saewulf se rozhlédl a jeho oči hbitě počítaly. „Každá z těchhle egyptských lodí veze víc mužů, než je moje celá posádka. Jsou vyzbrojeny katapulty a vrhači ropy. Jestli vplují do zátoky,“ ukázal na obranné lano prohnuté přes ústí zátoky, „spálí nás jako stohy sena.“ Otřel rukou ochrannou zeď. Při jeho dotyku se z ní odsypala trocha malty a kamínků. „Tyhle zdi nám při obraně moc nepomůžou. Jestli si ceníš života, upaluj do vnitrozemí, jak rychle jen můžeš. Oni se neodváží jít moc daleko od svých lodí, ovšem pokud nemají spojence na pobřeží na cestě.“

„Ale i nám přicházejí spojenci. Jestli tvoji muži dorazili k Jeruzalému, pak by Frankové měli poslat své lidi, aby převzali náklad. Třeba přijdou už dnes dopoledne.“

„A jestli ne?“

Bezradně jsem pokrčil rameny. Při pohledu do dáli na moře jsem si všiml, jak k nám veslují lodě Fátimovců a pořád se blíží. „Na to bych nespoléhal, že nás spasí.“

„Tak se tedy musíme dát do řádného boje.“

Upřel jsem na něj pronikavý pohled. „Ty zůstaneš?“

Saewulf pokrčil rameny. „Jsem námořník, a tak zůstanu u svých lodí. A doufám, že tvé posily dorazí rychle.“

Jako by se někdo chtěl jeho slovům vysmát, od paluby nejpřednější egyptské lodě se ozvala mohutná rána. Vzduchem nad našimi hlavami prosvištěla hliněná nádoba, nafialovělá jako sluníčko. Otočili jsme se, abychom sledovali oblouk jejího letu, a potom, jak dopadla do zátoky těsně za zádí Saewulfovy vlajkové lodi. Vypadalo to, že se odrazila od vodní hladiny a pak se pomalu potopila. Když voda narazila na vroucí olej uvnitř, z jejího ústí se vyřinula pára.

„A do prdele!“ Saewulf se podíval dolů na přístaviště, kde se ospalí námořníci probouzeli ze spánku. Všude kolem nich byl srovnán náklad – najednou všechno to dříví, pytle a sudy vypadaly úplně jako hromady podpalu čekajícího jen na křesadlo.

„Sedíme na vrcholu své vlastní hranice,“ zamumlal Saewulf. „Potřebujeme to odtáhnout z přístaviště.“

Mně samotnému na něm bůhvíjak nezáleželo, ale obléhací materiál představoval naši poslední, nejlepší možnost, jak proniknout do Jeruzaléma. Jestli lehne popelem, týž osud stihne naše naděje. Zatímco jsem přihlížel, fátimovské loďstvo vystřelilo další nádobu s olejem. Prosvištěla celým prostorem nad přístavištěm a dopadla na jeden ze skladů lemujících pobřeží. Objevil se záblesk, jak se hliněná nádoba roztříštila na střepy, a potom se z ní vyřinul mastný dým. Po kamenné zdi klouzal kapalný oheň. Nad mým ramenem, až v dáli na moři, bylo vidět tři velká šplouchnutí, když se do vody zabodla seřazená mračna šípů. S bílým peřím čnícím ze zadního konce vypadaly skoro jako potápějící se rackové.

Saewulf se otočil a spěšně seběhl po schodech, které bral po dvou. „Nařiď svým lidem, ať odnesou náklad nahoru na kopec, až k bráně. Jestli budeme muset ustoupit, snáz ho vezmeme pryč odtamtud.“

Šel jsem za ním a snažil jsem se neztratit rovnováhu na vratkých schodech. „Co budeš dělat?“

Saewulf ukázal na sklad naproti. Ropa shořela a nechala za sebou sežehlé úponky vinoucí se dolů ze zdi. „Zahájím palbu.“

Dole v přístavu Saewulfovi chlapi už setřásli letargii a pobíhali kolem. I když jsme se v této zoufalé situaci ocitli tak náhle, působili docela klidně a pohybovali se se zjevným záměrem. Já jsem ovšem netušil jakým, a zjevně to nevěděli ani Varjagové. Našel jsem je, jak se tísní v hloučku v závětří zdí a nešťastně se rozhlížejí. Když se měli postavit nepříteli na souši, dovedli být zuřivější než kdokoli jiný, zato když se měli dát do boje na moři, netušili, co si počít, i když se měl odehrát v rámci přístavní zátoky.

Sigurd se probudil, postával mezi nimi a přimhouřenýma očima se díval proti světlu. Kolem levého oka měl černou modřinu a matné, neučesané vlasy mu splývaly po ramenou. Když uviděl, jak se blížím, tvář se mu nelibostí zkřivila. Bitka z předchozí noci zanechala mezi námi příliš mnoho nezodpovězených otázek.

Nevyslovil jsem ani jednu. Co nejrychleji jsem vyřídil Saewulfovy pokyny. Myslel jsem, že Sigurd něco namítne, ale on se jenom na souhlas zašklebil a potom zvedl nejbližší pytel a hodil si ho přes rameno. Sice určitě vážil skoro dvakrát tolik, co on, ale Sigurd nezakolísal.

„Kam s tím?“

Byla to drsná práce, jež si žádala spoustu chlapů, jenže nás na ni bylo jenom dvanáct. Odnášeli jsme pytle a sudy opuštěnými ulicemi Jaffy, vzhůru po svahu ke zborcenému oblouku, kde kdysi stávala brána. Pokaždé když jsme dorazili k bráně a složili další náklad, jsme se zahleděli do dáli k východu, jestli se už neblíží armáda. Pokaždé když jsme se otočili zpátky k zátoce, jsme se podívali na západ, přes přístavní zdi, až na moře za ní. Egyptské lodě spustily plachty, aby se daly do boje, a vysunuly vesla, takže brázdily vodu jako vlci. Z bůhvíjakého důvodu se zdálo, že už po nás nevrhají nádoby s ropou.

„Proč neútočí?“ podivil jsem se.

„Možná čekají na posily,“ řekl Aelfric.

Ohlédl jsem se k východu, ale tam nic nebylo. Mezitím to dole v přístavu vypadalo, že Saewulfovi muži začali odvádět práci Fátimovců za ně. Na všech lodích kromě jedné strhli lanoví a pokáceli stěžně – viděl jsem, jak na přístavní hrázi leží dlouhé kmeny, přičemž plachty ještě pořád obepínaly ráhna. Možná měl Saewulf v úmyslu upřít Egypťanům jejich cíl, ale kdyby tomu tak bylo, zapomněl na svou vlastní vlajkovou loď, jejíž zelený praporec se pořád vzdorně třepetal z vrcholu stěžně. Než jsem k bráně donesl svůj další náklad, loď setřásla uvazovací lana a sunula se ven k ústí zátoky, zatímco se zvedala a klesala její vesla. Viděl jsem její posádku, jak obsadila lavice, a Saewulfa stojícího u kormidla na zádi, v plášti z kroužkového brnění přetaženém přes zelenou tuniku a přilbou lesknoucí se na slunci.

„Ale vždyť přece říkal, že nezaútočí!“ Nechápal jsem to. Fátimovci určitě Saewulfa na vodě zapálí, jak předpověděl, nebo ho roztříští čelním nárazem. Jejich vedoucí loď se přiblížila k ústí zátoky a rychle zkracovala vzdálenost k Saewulfovi. Těsně za ní, po jejích bocích, následovaly další dvě.

„Možná Saewulf přece jen není takový srab.“ Sigurd s mohutným žuchnutím shodil pytel s dřevěnými klíny. „Ale s třicetiletým zpožděním.“

„Anebo přišel o rozum.“ Žádné jiné lodě se nedaly do pohybu, aby podpořily nápor Saewulfovy osamělé lodě – naopak všude na dohled jejich posádky je podle všeho honem rozebíraly. Jedna loď už byla nejméně o stopu blíž k vodě a slyšel jsem horečné zvuky pil a kladiv, jak z ní ubírají ještě víc. Co to Saewulf dělá? Podíval jsem se na Sigurda, abych zjistil, jestli nerozumí šílenému počínání svého krajana lépe než já. Nehnul ani brvou.

Vypadalo to, že Saewulf má v úmyslu vrazit do fátimovské lodě rovnou přídí. Když jsem se díval, měl jsem pocit, jak se ve mně probouzí vzpomínka na jedno říjnové odpoledne, kdy ale po podzimu nebyla ani stopa a kdy mě vzal Bilál na prohlídku chalífových loděnic. Není to jedna z těch lodí, které jsem viděl vytažené na ten ostrov uprostřed Nilu, tehdy ještě pouhá kostra, ale teď už v plné válečné zbroji? Nepoodtáhl tehdy osud záclonu, aby mi nabídl bezděčný pohled do mé budoucnosti?

Obě lodě teď byly od sebe, jenom co by kopím dohodil, takže jejich srážce se nedalo zabránit. Egyptská loď byla širší, těžší a silnější a s vyřezávanou lví hlavou na přídi a řadami vesel jako křídly velice připomínala ptáka Noha v letu. Svým měděným klounem mohla svého protivníka proklát za jediný okamžik a potom ovládnout zátoku i s nákladem. My bychom z něho nic nezachránili – sotva by nám zbyl čas, abychom spasili sami sebe.

Jenže potom se stalo cosi mimořádného – nové šílenství, vedle něhož působilo všechno ostatní skoro rozumně. Hlouček námořníků na Saewulfově palubě pustil lana, která předtím držel. Čtyřrohá plachta, kterou natáhli, se rázem snesla z ráhna a ihned se úplně napnula. Jelikož od moře vanul skoro přímo vítr, účinek byl dramatický: loď se otřásla a zastavila a potom, jako by ji strkala čísi neviditelná ruka, se začala sunout zpátky.

Sigurd vedle mě se znechuceně odvrátil. „Zbabělec,“ zasyčel.

Ať už to byla zoufalá taktika nebo Saewulf najednou ztratil nervy, tenhle trik ho mohl sotva zachránit. Egyptská loď byla příliš blízko a roztažené tlapy vyřezávaného lva už se napřahovaly po ustupujícím vlkovi. Ještě jeden ráz vesel a obě se do sebe určitě zaklesnou.

Příď se lvem vpředu projela mezi dvěma pobořenými strážními věžemi. Saewulf rozmístil do jejich rozvalin lučištníky, kteří teď vypustili pár šípů, jenže to byla pouhá bodnutí špendlíčkem, mouchy bzučící u lvího boku. Loď by přece nezastavily. Ta plula vpřed s přídí rozrážející čáru příboje napříč zátoky. Uvědomil jsem si, že ta čára vede tam, kde se voda čeřila nad obranným lanem pod hladinou.

Egyptská loď bezhlavě vplula přímo do léčky, kterou nastražil Saewulf. Lano zachytilo ohbí, kde byl měděný kloun spojen s přídí – loď se roztřásla a zapraskala. Jelikož ztratila rovnováhu a nemohla se sunout dál dopředu, její hybná síla ji místo toho odnesla podél lana, takže se roztočila. Ústí zátoky nebylo široké, a tak než stačila posádka zareagovat, pohybující se příď byla zahnána až na konec mola. Když do něj narazila, třísky mohutně odskakovaly, měděný kloun se určitě ulomil nebo se zarazil zpátky do vlastní lodě. S mohutným trháním plachet a lanoví se hlavní stěžeň urval od základny, chviličku se potácel jako ožrala a pak se zřítil na palubu. Uviděl jsem několik členů posádky, které pod sebou rozdrtil, nebo se zmítali ve spleti ráhnoví, jež strhl dolů.

Přesně tohle Saewulf naplánoval, a teď na to byl připraven. Aniž potřebovali nějaký pokyn, jeho muži vyběhli po přístavišti k místům nejblíž zasažené lodi. Lučištníci ve strážních věžích – rázem jich bylo mnohem víc – vstali, aby zahájili nový, zuřivý útok. Tentokrát měli šípy namočené do hořící smoly, takže na poškozené lodi rychle zažehli požár. Voda kolem ní se vzdouvala a prskala, když zbloudilé šípy daleko minuly cíl, ale mnohé trefily do černého. Jelikož se její uvolněná plachta rozprostřela po palubě, kam spadl stěžeň, bylo jen otázkou chvilek, než začala hořet, a ostřelovaná posádka neměla ani kázeň, ani čas, aby plameny hasila. Někteří její členové se vrhli sami do vody, kde je Saewulfovi čekající námořníci nabodávali na kopí jako ryby, jiní se pokoušeli vyškrábat se na molo, kam najela loď, jenže tam na ně čekali chlapi se sekerami. Nikdo nevyvázl.

Do vzduchu se zvedl sloupec černého dýmu, jakmile oheň zachvátil loď, a voda kolem ní začala vřít. Stál jsem na stráni vedle spadlé brány a slyšel jsem, jak vedle mě vzdychá Sigurd. Kdysi mi vyprávěl, že v bájích jeho národa byly mrtvoly padlých reků a vladařů posílány do jejich pohanského záhrobí na hořících lodích. Napadlo mě, jestli v něm pohled na tenhle výjev teď nevyvolal nějaké hluboce zasuté vzpomínky.

Ale na oslavu vítězství bylo ještě brzo. Plameny a kouř se zvedaly z trupu ztroskotané lodě, jejíž posádka byla buď pobita, nebo už uhořela, ale přesto – navzdory vší logice – po ní nebyla veta. Bylo to k nevíře, ale naopak se zdálo, že je zase v pohybu. Nejdřív jsem ani netušil, jak se to přihodilo, ale pak jsem si uvědomil, že ohněm na přídi muselo prohořet i lano, které ji zadržovalo. Když se vymanila z téhle zábrany, bezvládně se sunula stále dál do nitra zátoky. Několik anglických námořníků na molu sice napřáhlo kopí v marné snaze zachytit ji, ale pokud ji vůbec zasáhli, naopak se jim spíš podařilo popohnat ji vpřed.

Při vší své lstivosti něco takového Saewulf neočekával. Jeho loď teď spočívala ve vodě sotva na šířku člunu od egyptského plavidla, kolmo na jeho kýl, a jeho muži předtím pustili vesla, aby se chopili kopí a luků. Vítr, který loď tlačil k nim, jim také vháněl do obličeje dým, a než si uvědomili, že k nim směřuje oheň, bylo pozdě.

Vítězný jásot, který se rozléhal po zátoce, utichl. Uviděl jsem Saewulfa s jeho posádkou, jak chvíli zmateně zírají na blížící se zápalnou loď, ale potom se otočili a běželi na bok. Obě lodi do sebe narazily, zahalené do kouře. Uslyšel jsem dutý náraz obou trupů a spatřil, jak z místa střetu vylétlo mračno jisker. Plameny šlehaly skrze dým a dychtivě olizovaly čerstvý podpal Saewulfovy lodě. Jako poslední jsem zahlédl zelený praporec hlavního stěžně, který povlával v horkém větru prudce vanoucím z dolejšího ohně. Jazyky plamene dosáhly až nahoru, rozervaly ho, zkroutily a dočerna sežehly.

„Tak snadno neupláchneme.“ Sigurd ukázal k ústí zátoky. Jejím vstupem si rozrážela cestu přídí další fátimovská loď, které už nepřekáželo lano. Hned za ní následovala další. Saewulfovi muži se ze strážních věží a přístavní hráze zoufale pokoušeli zastavit je kamením a šípy, jenže fátimovské lodi poháněné vesly neochvějně pluly dál. Někteří z veslařů sice padli, ale většina ne, zatímco z dřevěných věžiček uprostřed lodi dovedli jejich lučištníci zamířit svůj oheň dolů na muže v přístavu.

Sigurd shodil stranou pytel, který nesl, a popadl svou sekeru, opřenou o rozvaliny strážního domku. „Měli bychom se radši dostat dolů.“

Málem už bylo pozdě. Během těch pár minut, které uplynuly, než jsme seběhli z kopce do zátoky, nastal v bitvě další obrat. Saewulfova loď téměř celá vyhořela, ale její kouř se ve vzduchu pořád nerozptýlil. Chytla i další z fátimovských lodí, takže oblak byl o to hustší, ale to pro nás neznamenalo žádné vítězství, protože se jí už podařilo přirazit k molu a její muži se vyhrnuli na břeh a začali se probojovávat vpřed. Angličtí námořníci se je snažili zatlačit, ale bojovali proti velké přesile.

Při úprku podél přístaviště jsme dělali krátké přískoky a pak jsme se kryli za bednami a pytli, které se pořád povalovaly po zemi. Kameny byly místy kluzké krví, jinde hořely kaluže oleje, protože tam vybuchly nádoby s ropou. Uviděl jsem Tomáše, jak si vykasal tuniku a močí, aby uhasil oheň, a tak jsem ho honem odtáhl za sudy.

„To je řecký oheň,“ poučil jsem ho, ale musel jsem křičet, abych přehlušil bitevní vřavu. „Když do něj vliješ vodu, hoří ještě víc. Potřebuješ ocet.“ S taseným mečem jsem se přehoupl přes sudy, jež mě chránily, a vyrazil zase vpřed. Sigurd byl vlevo ode mě, okraj zátoky vpravo. Při pohledu dolů jsem uviděl, jak na vodě plavou kusy dřeva a těla – některá se s cákáním snažila přiblížit k přístavním schůdkům, ale většina ležela nehybně. Napadlo mě, co se asi přihodilo Saewulfovi – vyvázl ze své hořící lodi? Neměl jsem čas o tom přemítat. Kolem hlavy mi prosvištěl šíp a já jsem se honem přikrčil k zemi za hromadou kamení. Jenže mě můj úprk zavedl příliš daleko, až do slepého chaosu, kde spolu zápasili válečníci. Zatímco jsem se kutálel stranou, z kouře přede mnou prudce máchla zakřivená čepel, až odlétly jiskry od kamenů na přístavní hrázi. Vyskočil jsem na nohy a odpotácel se dozadu, abych se vyhnul následující prudké ráně. Neměl jsem štít, takže jsem ji mohl odrazit jenom svým vlastním mečem – pocítil jsem, jak se při nárazu těžká čepel roztřásla. A pak jsem vyrazil zase vpřed do dýmu, kde jsem bodal a sekal. Aspoň jsem se už nemusel obávat šípů, protože jsme byli k svým nepřátelům tak blízko, že fátimovští lučištníci nemohli riskovat výstřely do vřavy. Všude vládl zmatek – po přístavní hrázi bylo roztroušeno tolik všelijakých překážek, že ani jedna strana nemohla zformovat šik, a tak jsme bojovali sami nebo po dvojicích mezi kalužemi ropy, rozházenými bednami i mrtvolami. Spíš z nezbytí než podle nějakého plánu jsme se v boji sdružovali do dvojic – rameno vedle ramene –, přičemž jeden muž působil jako štít druhého. Já jsem bojoval spolu se Sigurdem. Nejdřív jsme se pokoušeli křičet na sebe pokyny nebo varování, ale pak nás pohltil lomoz bitvy – hořících lodí, prskajícího oleje, válečný pokřik obou vojsk a třesk zbraní.

Zbývalo nám jediné: mít pořád oči otevřené i při pálícím kouři a důvěřovat jeden druhému.

Snad jsme tomu kouři měli být vděční – aspoň nám posloužil, aby zastřel, jak málo nás je proti přesile Egypťanů. Ovšem skrývat jsme toho mohli opravdu málo. Zakrátko se na nás nepřátelé vrhali spíš ze stran než zpředu – někdy se vyhrnula vpřed hrstka Saewulfových mužů na pomoc, ale ani oni nebyli s to nápor zadržet. Naše jediná výhoda spočívala v tom, že se zdí na jedné straně a vodou na druhé bylo přístaviště natolik úzké, že stačil i malý oddíl, aby Egypťanům zabránil rozštěpit nás. Ale přesto jsme byli neúprosně zatlačováni.

Při ústupu jsem si všiml vysoké hromady pytlů, teprve když jsem do ní málem vrazil. Otočil jsem se, abych se dostal kolem ní, přičemž jsem se snažil pořád dívat vpřed, ale naneštěstí Sigurd šel opačným směrem, a tak jsme byli v jediném okamžiku rozděleni. Horečně jsem se rozhlížel, abych ho zase našel, ale v tu chvíli se z dýmu vyvalila nová vlna fátimovských vojáků. Jeden z nich zavyl jako duch a napřáhl proti mně svůj meč. Odrazil jsem ho a poodstoupil, ale vzápětí jsem zakopl o železný kruh zapuštěný do přístavní hráze. Ruku jsem už měl beztak ochromenou zvonivým třeskem čepelí, a tak jsem meč úplně pustil, ztratil rovnováhu a skácel se nazad. Převalil jsem se a vyskočil na nohy, když Fátimovec postoupil ke mně. Meč jsem sice neviděl, ale poblíž ležel na zemi nějaký prasklý sud, jehož prkna se rozevírala jako okvětní lístky. Několik prken spadlo do kaluže ropy a začalo hořet. Bezděčně jsem jedno zvedl a hodil ho svému sokovi do tváře. Oči se mu hrůzou rozšířily, když jeho hustý vous chytil. Na chvilku jsem viděl jeho tvář s přilbou ověnčenou plameny – jak se koupala ve světle, připomínala apoštoly o svatodušních svátcích. Pustil meč a chytil se za obličej, pak se úplně otočil a vrhl se přes okraj nábřeží do vody. Viděl jsem ho, jak se tam zmítá a drží se svého štítu jako voru, zatímco ho tíha pancíře stahovala dolů.

Nebyl čas vychutnávat si to vítězství. Sice jsem našel svůj spadlý meč a zvedl ho, jenže jsem byl opět zatlačován nazpět. Ale být ozbrojen teď představovalo vzácnou výhodu: námořníci kolem mě museli bojovat se vším, co se jim ocitlo na dosah rukou. Viděl jsem jednoho, jak z pytle vytáhl železné okovy a pomocí jakési smyčky zhotovené ze své košile se jím ohání proti Fátimovcům. Jiní třímali nástroje na lodní stavitelství jako zbraně. Další si dokonce vyrobil z prkna se třemi hřebíky protlučenými jeho koncem provizorní cep. Byl svlečený po pás, tuniku měl shrnutou přes opasek a světlá pokožka se mu blyštěla kapičkami vody. I když jeho zbraň byla primitivní, zacházel s ní s úžasnou elegancí – točil se kolem, jako když se žhavé uhlíky míhají v proudech vzduchu. Mokré vlasy mu povlávaly za hlavou, jako kdyby měly vyvažovat cep v jeho rukou, kterým dorážel na každého, kdo se přiblížil. I na bitevním poli jsem byl jen málokdy svědkem takové ryzí, živočišné divokosti.

Když se otočil, aby odrazil nový útok, zahlédl jsem pod zvířenými vlasy Saewulfův obličej. Nedbale povznesený výraz byl ten tam a onen opatrný člověk, který nade vše vychvaloval zisk a vším ostatním pohrdal, se proměnil ve válečníka po vzoru svých předků. Ale ještě pozoruhodnější bylo to, že vedle něj stál Sigurd, který se rozmachoval svou sekerou a vzdorně hulákal na Egypťany. Když jsem je sledoval a měl přitom na mysli, jak si Sigurd Saewulfa hnusil, málem bych si pomyslel, že ani nevědí, že tam je ten druhý. Stáli tam, napůl od sebe odvráceni, a tvářili se, že si jeden druhého vůbec nevšímají. Teprve když jsem je nějakou dobu pozoroval, uvědomil jsem si, jak dokonale se jejich pohyby v tichosti doplňují. Když Sigurd nějakou ranou připravil svého soupeře o rovnováhu, odstrčil ho doleva, tak aby ho mohl Saewulf praštit, a když Saewulf někoho odrazil dozadu, Sigurdova sekera čekala, aby mu přesekla krk. Z téhle dvojice šel opravdu strach.

Jelikož nás Saewulf se Sigurdem jistili, podařilo se nám nakonec přesunout se za spěšně zhotovenou barikádu z prken a sudů. Zdálo se, že egyptský nápor slábne. Několik jejich vojáků sice nadále bojovalo proti anglickým námořníkům, ale vypadalo to, že většina jich ustupuje podél přístaviště, až do zvířeného dýmu. Ale nepochyboval jsem, že se vrátí v ještě hojnějším počtu, a to potom ani Sigurd se Saewulfem na vrcholu svého běsnění nebudou stačit, aby jim všem vzdorovali.

Sigurd odkopl dobře mířenou ranou jednoho fátimovského bojovníka, až spadl naznak, a potom se otočil. Obličej i ruce měl potřísněné krví, ale jinak se zdálo, že je beze šrámu. Řval svou mateřštinou cosi nesrozumitelného a mával paží dopředu. Nemusel jsem znát ta slova, abych pochopil jejich význam: i když jsme v zoufalém postavení, musíme na Fátimovce dotírat, než nás začnou zase zasypávat svými střelami.

Přemohla mne jakási nebezpečná lehkost – nebyla to ovšem žádná bezstarostnost, nýbrž lehkost ducha, který se konečně smířil s nevyhnutelností porážky a vyrovnal se s ní. Vyšvihl jsem se přes bednu, která mě chránila, a vyřítil jsem se vpřed. Únava z boje jako by ze mě spadla – uháněl jsem po přístavišti mezi sutí a rozmláceným nákladem, který tu zůstal po různých obratech v boji. Sigurd byl přede mnou a Saewulf vedle mě a všude kolem angličtí námořníci a Varjagové. Vlevo od sebe jsem uviděl Tomáše a oddrmolil jsem děkovnou modlitbu, že tak dlouho přežil. Pořád se nám nikdo nepostavil. V dáli jsem zaslechl zvuk polnice.

Nadšení, které mě hnalo vpřed, zmizelo stejně rychle, jako se objevilo. V boku mě píchalo, kotníky mi krvácely na místech, kde jsem si je odřel o přístavní molo, a ruce najednou skoro ani neudržely meč zpříma. Jelikož jsem neviděl žádné nebezpečí, prudce jsem se zastavil a sehnul se, abych popadl dech. Teprve pak jsem se rozhlédl.

Sice jsme doběhli skoro až na konec zátoky, kam přirazila fátimovská loď, ale když jsme tam stanuli, nikdo nám nevzdoroval. Uvnitř zátoky jsem viděl skomírající, syčící a praskající uhlíky lodě mizející pod vodou. Další loď zůstávala bez poškození na hladině, ale neblížila se k nám – každým rázem vesel se naopak vzdalovala. Na její palubě bylo plno fátimovských vojáků, zatímco ve vodě jsem viděl další, kteří odhodili zbraně a brnění a zoufale plavali za ustupující lodí.

„Vyhráli jsme?“ podivil jsem se nahlas.

Nikdo neodpověděl. Sigurd byl pořád jako v žáru boje, stál na okraji zátoky a řval nadávky na prchající Egypťany. Když to k ničemu nebylo, popadl z mola za sebou doutnající kus dřeva a hodil ho po lodi. Sice k ní ani zdaleka nedoletěl, nicméně tak vyprovokoval jednoho z lučištníků na zádi lodi, aby po něm v odvetu vystřelil šíp. I ten daleko minul, nicméně to stačilo, aby ze Sigurda vyprchal bojový zápal. Ztichl a uchýlil se do ochrany zdi, zatímco fátimovská loď se vytratila ze zátoky.

Opět se rozezvučela polnice, kterou jsem slyšel při našem výpadu. Tehdy jsem si myslel, že je to výplod mé fantazie nebo že se snad snáší zástup andělů, aby mě vzali na nebesa, ale tak tomu nebylo: zněla příliš jasně, než aby to byla jenom moje smyšlenka, a příliš ostře, než aby oznamovala nebeské zástupy. Otočil jsem se dozadu.

Nebyli jsme v přístavišti jedinými muži. Na opačném konci zátoky, kde byly pořád uvázány tři ze Saewulfových lodí, vjel na nábřeží oddíl jezdců, kteří pak sesedli. Další muži se za nimi hrnuli z města. Všichni měli zbraně a brnění, i když i z té dálky jsem si všiml, že mnozí z nich kulhají nebo se opírají o své druhy, aby nespadli, jako kdyby i oni právě měli po boji. Jejich prapory byly roztřepené a ušmudlané, ale znak na nich se rýsoval naprosto jasně: byl to kříž rudý jako krev.

„Díky Bohu.“

Vedoucí jezdec čerstvých příchozích podal uzdu jednomu druhovi a vykročil k nám. Rozmáchlým krokem se k nám blížil mezi spoustou ohníčků, které pořád hořely kolem něho. Varjagové a námořníci kolem mě se otočili, aby k němu byli čelem. Ruce měli zkřížené a sledovali ho chladnými pohledy.

Zastavil se před Saewulfem, sundal si přilbu a zatřepal hřívou žlutohnědých vlasů. Poznal jsem ho: byl to Geldemar Carpinel, jeden z nižších velitelů armády vévody Godefroie.

„Jestli jste přišli do boje, zpozdili jste se.“ Saewulf ukázal na rozvaliny všude kolem, jako kdyby si jich ten Frank asi nevšiml. „Zvítězili jsme.“

Geldemar ztuhl. „My jsme svedli svou vlastní bitvu. Proti čtyřem stovkám Arabů a dvěma stovkám Turků. Narazili jsme na ně na rovině u Arimatie, když jsme tudy přijížděli.“

„Doufám, že jste jim dali co proto.“ Geldemar samolibě přikývl. „Přece nechcete na ně zase narazit, až budete odcházet.“

„Odcházet?“ Geldemarův hlas zněl naštvaně. „Vždyť jsme právě přišli.“

Jako na odpověď proletěla nade zdí další nádoba s ropou, jež se v oblaku dýmu rozprskla o strážní věž. Fíkovník, který vyrostl z pukliny ve zdi, vzplanul.

„Myslel jsem, že jsi říkal, že jste tu bitvu vyhráli,“ řekl Geldemar podezřívavě.

„Vždycky nějaký nepřítel zbude. Pokud se s nimi nechceš střetnout, měli bychom radši honem odejít. Přivedli jste soumary?“

Přivedli, i když to byla zatrachtilá práce nakládat je, zatímco nás egyptské lodi zpoza zátoky ostřelovaly ohněm. Ze zboží v přístavišti jsme pobrali vše, co se dalo, zatímco Saewulfovi muži metodicky rozebírali lodě, které vyvázly z boje. Když to měli hotovo až po čáru ponoru, přivlekli je k ústí zátoky a potopili. Zakrátko z nich zbyly jenom balíky prken a dříví, které jsme dávali na muly.

Když jsme nakládali poslední ze soumarů, zátoka vířila a žhnula odráženými plameny. Vítr zanesl oheň do města na stráni, které také chytilo. Na místech, kam byl vhozen řecký oheň, hořela i voda.

Pevně jsem si umínil, že musíme zachránit každičký kus dřeva, který nám může pomoci postavit obléhací stroje, a tak jsem byl jedním z posledních, kdo odcházel. Sigurd a já jsme zvedli poslední hromadu prken na záda muly, pevně jsme ji přivázali a potom jsme se otočili k odchodu. Ještě jednou jsem se podíval na zátoku. Její hladinu pokrývala pěna popele a oleje, ale voda pořád přitahovala mé ospalé a kalné zraky. Saze a prach se promísily s potem a krví, aby mi potáhly pleť, vlasy i šaty – téměř jsem cítil, jak se mi při pohybu lámou. Zatoužil jsem po tom, abych se očistil, ale na to nebyl čas.

Saewulf poplácal po zadku naloženou mulu, která se poslušně vydala pryč k bráně. Teď už jsme v přístavišti zůstávali jenom my tři.

„Tamhle je tvoje poslední loď,“ řekl jsem Saewulfovi. „Co teď budeš dělat?“

Pokrčil rameny. „Kapitán má zůstat na své lodi, dokonce i když je rozebraná na kusy. Kromě toho budete potřebovat někoho, kdo umí s těmihle nástroji zacházet, jestli své obléhací stroje chcete opravdu postavit.“

42

Po návratu k Jeruzalému jsme armádu zastihli v ponuré náladě, kterou nijak nepozvedl ani náš příchod s nákladem. Prameny živé vody slíbené v Písmu svatém už netekly: krajina byla vyprahlá a těch pár studní, které se nacházely kolem Jeruzaléma, posádka obléhaného města buď otrávila, nebo zasypala. K tomu všemu zatímco jsme byli pryč, Frankové zajali posly od fátimovského vezíra al-Afdala. Sděloval, že přichází z Egypta s velkým vojskem a že tu do měsíce bude. Jestli posádka do té doby vydrží, armáda Boží bude rozdrcena na prach. Frankové zaťali zuby a prohlašovali, že na tom nezáleží. Tvrdili, že přesně tohle se přihodilo u Antiochie, a přitom tam nakonec taky vyhráli. Dá-li Bůh, zmocní se Jeruzaléma a pak vytáhnou, aby rozprášili i al-Afdala. Jenže když to říkali, mluvili příliš nahlas a ruce, v nichž svírali své kříže, se třásly.

Naše všechny naděje se teď upínaly k Bohu – a k materiálu, který jsme přinesli z Jaffy. Stěžně Saewulfových lodí byly opět vztyčeny, ovšem daleko od moře, jako nárožní sloupky dvou mohutných válečných strojů, které navrhli Frankové. Věže už byly vyšší než samotné hradby a každým dnem ještě rostly. Koláři jim přidělali kola, tesaři postavili plošiny a žebříky, zatímco ženy vyrobily proutěné zástěny na krytí. Koželuhové na ně nakonec přibili všelijaké kůže, aby je oheň nepropálil. Díky tomu měly stroje vzhled jakýchsi příšer. Na každé se vyjímal na vrcholu padací most jako nějaká otevřená čelist, zatímco úzké štěrbiny nahoře vypadaly jako těkavé, napůl slepé oči. Frankové je pojmenovali Gog a Magog, podle zvířat, která mají na konci věků zahájit obležení Jeruzaléma.

Mezi vojáky se v těchto posledních týdnech rozšířila prazvláštní nálada. Sice stanuli těsně před fantastickým vítězstvím – ovšem právě tak na prahu zkázy –, ale pohled na jejich obličeje neukázal mnoho stop naděje ani strachu. Dokonce ani hrozba al-Afdalovy armády v nich nevyburcovala vášně. Během své daleké cesty totiž trpěli příliš dlouho, a tak když teď byli u jejího konce, nic to pro ně neznamenalo. Zračilo se jim to v očích – otupělé vědomí, že tohle by měly být dny vášně a dramatu, triumfu či debaklu, ale také tiché, kajícné zoufalství, že vlastně nic necítí. Každý den přiložili vyčerpané ruce k dílu při úmorné dřině: leželi na břiše, aby se napili ze stojaté vody, kde se válela zvířata, bezstarostně se toulali na dostřel od hradeb a skoro ani necekli, když je šípy zasáhly.

Ale při pozornějším pohledu bylo možné si všimnout, že uprostřed té pustiny a rozvalin našich nadějí také bují život. Nebyl to však čerstvý, čistý život, který vyhání zimu, ale takový, který vylézá z děr a živí se hnilobou. Sice se nijak neukazoval, ale já jsem ho rozpoznal jako stíny pohybující se na okraji mého vnímání. Viděl jsem ho ve skupinkách poutníků, kteří se k sobě choulili a šeptali si, v prohnaných pohledech, které ihned ustávaly, jen co jsem na ně upřel zrak, v záhadných heslech, která se objevovala na balvanech – kdosi je tam přes noc načmáral –, ve znepokojivých verších ze Zjevení Janova, hovořících o nastávajících útrapách a přetěžkých zkouškách. Cítil jsem ho v tíživé přítomnosti věží, neklamně a drsně se rýsujících na pozadí oblohy. V rafinovanější podobě jsem ho slyšel z úst kněží. Když otevírali své bible, vždy sáhli po Danielově nebo Ezechielově proroctví.

Rozházím tvé tělo po horách, hromadami tvého masa naplním údolí. Proudem tvé krve napojím zemi až k horám, krví z tebe se naplní všechna řečiště. Při svých kázáních hovořili o tom, jak přijde království, s nebývalou naléhavostí, jako kdyby už byli s to zahlédnout skrze trhlinu v mracích Svaté město. Třebaže jen málokterý z nich byl nadaný kazatel, jejich slova zřejmě na jejich posluchače působila jako ohnivé jazyky. Otupělé tváře se nadšeně rozjasňovaly a v takových okamžicích ve mně klíčilo tušení, že armáda není vyčerpaná, jenom obnovuje své skrovné síly. Sice to zvyšovalo mé naděje na dobytí města, ale také mě to naplňovalo temnou předtuchou.

V takovém ovzduší nebylo divu, že lidé začali opět mít vidiny. Někteří spatřovali okřídlené tvory, jak se vrhají střemhlav z nebes, jiní viděli svaté ve skvostném hávu, další uzřeli tajuplná zvířata – ptáky Nohy, bazilišky a jednorožce – a bezpochyby mnozí jiní měli i horší vidiny, které se ani neodvažovali vyslovit a radši se je snažili vypudit ze svých srdcí.

Z těchto vidění mělo jedno obzvláštní dosah. Jeden provensálský poutník oznámil, že viděl biskupa Adhemara, jak nařídil kajícné procesí kolem čtvera zdí Jeruzaléma, aby se armáda zbavila ohavnosti světa. A tak jsme jednoho pátečního odpoledne počátkem července prošli kolem města.

Při zpětném pohledu je to zázrak, že nás všechny neporubali. Podle Adhemarova příkazu, zjeveného ve vidění, se každý příslušník vojska zul a kráčel bos. Kdyby Fátimovci podnikli z města výpad, prosekali by se námi jako pšeničným polem. Snad ani neuvěřili naší troufalosti a usoudili, že je to nějaká past, snad se prostě zasmáli a nechali nás, ať se oddáváme své pošetilosti, kterou pokládali za smrtelný zápas armády hynoucí žízní a šílenstvím. Možná se jim nás zželelo. Ať už byly jejich důvody jakékoli, zůstali uvnitř svých hradeb.

A jestli si mysleli, že jsme šílení, kdo se s nimi mohl přít? Věděli jsme přece, jaké je to riziko, a přesto jsme lehkovážně šli dál. Neodradil nás ani strach ze smrti – naopak se zdálo, že armádu nějak těší. Celé procesí se podobalo jakémusi strašidelnému karnevalu. Sedm kněží šlo před zástupem s beraními rohy, vydávajícími směs nevábných mohutných zvuků, jež vyplňovala údolí, ode zdí až po okolní kopce. Muži a ženy v extázi tancovali, drželi vzhůru zbraně a mávali jimi k nebesům – kopími a meči, ale také sekáčky, kyji, a dokonce poutnickými holemi. Trubky zaduly a poutníci zpívali tak drsně, až skoro řvali. Pokaždé, když jsme se přiblížili k některé z bran, zpěv ještě víc zesílil v horečné crescendo, zatímco jsme čekali, jestli se neotevře a nezačne útok, ale pokaždé jsme prošli v bezpečí, přičemž se vzduch chvěl radostnými zvuky. Osměleni vlastní odvahou vojáci klopýtali pořád vpřed, hodili za hlavu opatrnost, setřásli pouta strachu, která je tak dlouho tížila, a každý krok, při němž nespadli, je utvrzoval v jejich nepřemožitelnosti.

„Kdysi jsem znal jednoho pastýře, který své volky pásl tam, kde rostl divoký česnek,“ řekl Sigurd. Musel mi do ucha křičet, abych ho slyšel. „Pak měli břicho napuchlé jako melouny. Když ho pak vypouštěli…“ Zamával rukou před nosem. „Znělo to jako tyhle trumpety.“

„Možná si myslí, že když dostatečně zadují, hradby se zřítí.“

„Pak už nezbude nic, co by Egypťanům zabránilo v tom, aby vyběhli a pobili nás.“

Pokrčil jsem rameny. „U Jozua to tak fungovalo.“

Ale Jozue měl aspoň dovoleno chodit v botách. Půda pod mýma nohama sice byla možná posvátná, ale taky nemilosrdná. Kameny byly tak žhavé, že by se na nich udělaly puchýře, i kdyby byly nohy zdrsnělé mozoly z tisíce mil, a když jsem se jednou nedíval, kam šlapu, ihned mě rozbolel ukopnutý prst na noze.

Vyšel jsem z procesí a klekl jsem si, abych si ten prst promnul. Průvod prošel kolem. Při pohledu zdola, kdy shora žhnulo palčivé slunce, se poutníci podobali jakýmsi bosonohým stínům, nesrozumitelné změti údů a mečů, které se kroutily jako chomáče dýmu nad ohněm. Či spíš byli jako houští kráčejících stromů, jejichž větve se pohupují jako při větříku. Hroty jejich kopí připomínaly palmové listí a sluneční svit byl tak silný, že v jeho žáru kov přímo bledl.

Zamrkal jsem. Žízeň a parno mě zcela nezbavily soudnosti. Muži a ženy kráčející kolem už nenesli zbraně, dokonce ani hrubé nástroje rolníků, nýbrž palmové listí. Byli oblečeni v bílém a zdálo se, že pocházejí ze všech kmenů barbarů – Normanů i Provensálců, Lotrinčanů i Vlámů –, a přitom všichni zpívali tutéž píseň.

Díky Spasiteli, Bohu našemu, sedícímu na trůnu, a Beránkovi.

Vstal jsem. Dav působil takovou silou, že odnesl Sigurda daleko ode mě, a tak jsem v tu chvíli osaměl. Zařadil jsem se zpátky do průvodu, kde jsem se uprostřed tolikeré běli cítil temný a špinavý. Ihned jsem se ocitl ve stínu širokého palmového listu, který držel vzhůru slaboučkými, leč neochvějnými pažemi jakýsi stařec. Obrátil se na mě, aby mě pozdravil, a na uvítanou se usmál.

Ukázal jsem kolem sebe. „Kdo jsou všichni ti lidé?“

Pleť měl snědou a posetou jaterními skvrnami, ale zuby bělostné jako svůj oděv. „To jsou ti, kteří přišli z velikého soužení a vyprali svá roucha a vybílili je v krvi Beránkově.“ Upřel na mě své hnědé oči.

To byla ta poslední odpověď, jakou jsem očekával. Ještě podivnější bylo to, že jsem zjistil, že znám slova, kterými tato pasáž pokračovala. „Již nebudou hladovět ani žíznit, ani slunce, ani jiný žár jim neublíží.“

Na znamení souhlasu přikývl. „Neboť Beránek, který je před trůnem, je bude pást a povede je k pramenům vod života.“

„Kéž bych v tomhle příšerném vedru našel nějaký pramen.“

Poutník se zamračil. „Pozemská voda je hnilobná a stojatá. My všichni brzy okusíme sladkou vodu života.“

Tolik mě omámilo to parno a hluk a tak jsem se dusil prachem, který zvířila naše armáda, že jsem ho skoro ani nevnímal. Ale v tom, jak hovořil, bylo natolik pevné přesvědčení, že to skoro znělo jako příslib. „My všichni brzy okusíme sladkou vodu života.“ Takové citové výlevy jsem slyšel už dřív, ale když zazněly teď, zatímco se nade mnou rýsovaly hradby Jeruzaléma, nanovo jsem pocítil, jakou mají moc.

Poutník si mě obezřele prohlédl, jako by si poprvé všiml ošuntělé barvy mé tuniky uprostřed moře bílé. „To, co bylo prorokováno, se probouzí k životu. Slyšel jsi to?“

V ústech jsem měl sucho, ale opět jsem zjistil, že vím, po jakých slovech touží. Vyviklal jsem cihlu ze zdi svých vzpomínek a sáhl do temné štěrbiny v ní – až k mýtině v lesích a tomu břichatému, ztřeštěnému chámovi, který se sám pasoval do role proroka.

„Až povstane Syn Zatracení, král vystoupí na Golgotu.“

Víc už jsem si sice nevybavil, ale i tohle stačilo. Poutník odříkal zbytek. „Sejme si korunu z hlavy a položí ji na kříž. Rozpřáhne ruce k nebi a předá království křesťanů Bohu Otci.“

„Ale člověk, který přinesl toto proroctví, zemřel strašnou smrtí, opuštěný Bohem. Myslel jsem, že s ním zahynulo i jeho proroctví.“

„To nebylo proroctví Petra Bartoloměje,“ řekl poutník. Oči měl sice skryté v pruhovaném stínu palmového listu, ale z obličeje mu sálal hněv. „Ve své pýše zaměnil proroka s tím, co bylo prorokováno. Myslel si, že slíbeným králem je on.“

„Poslední a největší ze všech králů, který přijde ke konci dní, aby dobyl Jeruzalém.“

„Jako by se tenhle chamtivý chám mohl stát králem. Když se poprvé objevil Ježíš, přišel v pokoře. Až se objeví znovu, bude to v celém jeho majestátu, který je mu vlastní.“

Zřejmě na mně byla patrná skepse. „Ty o tom pochybuješ?“ řekl poutník svárlivě.

„O onom dni a hodině však nikdo neví,“ citoval jsem před ním.

„Dokud opravdu nepřijde.“ Uchopil mě za rukáv, úplně otočil a drsně se mi podíval do očí. „Konec světa již začal. Poslední a největší z králů už je tady. Já ho viděl.“

Zíral jsem na něj. Na jeho stařecké tváři se nezračil ani stín lži. „Ty jsi viděl povstalého Krista?“

„Tak jasně, jako vidíš ty mě teď.“

„Ale…“ Sotva jsem se zmohl na nějakou myšlenku, natož na slovo. „Ale… proč svět ještě neskončil?“

„I poté, co se On vrátí, nenastane ihned soudný den. Musí nastat čtyřicetidenní období, aby se hříšníci mohli kát. Ale času není nazbyt. Objevil se nám oné noci, kdy jsme dorazili k Jeruzalému, a to bylo před třiatřiceti dny.“

To bylo nemožné. Samozřejmě jsem věděl, že Kristus opět přijde v plném lesku, jak to stálo ve vyznání víry, aby soudil živé i mrtvé, ale nikdy mě ani nenapadlo, že by se to mohlo stát za mého života. Byla to přece pouhá idea, abstraktní představa mimo čas, ležící v tak daleké budoucnosti, jako leželo stvoření světa v minulosti. Nebylo to něco, co jsem měl za svého života zažít já.

„Neměl bys být překvapený, když se Boží sliby naplňují,“ pokáral mě poutník. „Vše je to přece psáno v proroctví.“

Zase to proroctví. Slyšel jsem ho jenom v útržcích, ale cítil jsem jeho nebezpečí – byl to zlý had stočený v srdci armády. Uštkl Petra Bartoloměje, když na něj sáhl v domnění, že je určené jemu. Kdo jiný se ho teď dovolává? Co hůř: co když je pravdivé?

„Je ještě čas, abychom se připravili, neboť Bůh je milosrdný. Zajdi za mnou zítra večer, hodinu po soumraku, ke kostelu svatého Abrahama poblíž brány svatého Štěpána.“

„Tam se Spasitel objeví?“

Přiložil si ke rtům prst. „Buď trpělivý. Už brzy se s ním setkáš!“

43

Zbývalo nám tedy jenom sedm dní života? Bylo těžké tomu věřit. Druhý den, což byla sobota, uběhl v téměř ubíjející atmosféře, jak se ostatně dalo čekat. Vstal jsem za úsvitu a dopoledne strávil odnášením dřeva, zatímco jsme pokračovali v pomalé, otravné práci při přípravě obléhacích strojů. Slunce vyšplhalo nad nás a pak začalo klesat zpátky. Od prastarých kopců se odrážely zvuky přípravy do boje – kováři na svých kovadlinách vykovávali meče, podkováři ošetřovali koně a dělníci sbírali kameny do katapultů, takže dělali velký rámus –, ale já jsem je skoro nevnímal. Dokonce i hluk mého vlastního kladiva mi zněl v uších tupě, jako když metronom odměřuje čas v nehybném vzduchu.

Když soumrak začal vyhánět z oblohy slunce, složil jsem své nástroje a vydal se ke kostelu svatého Abrahama – to byl kostelík s popraskanou kopulí, ležící co by kamenem dohodil od městských hradeb. Ani Sigurdovi, ani Tomášovi jsem neřekl, že tam jdu. Napůl jsem očekával a napůl doufal, že na mě ten poutník už zapomněl nebo že si svou nabídku rozmyslel, ale když jsem se ke kostelu přiblížil, vystoupil ze stínu vchodových dveří a mávl na mě, ať jdu k němu.

„Kam jdeme?“ zeptal jsem se.

„Není to daleko.“ Podíval se na mou tuniku a pak mi hodil bílou pokrývku. „Vem si to přes sebe.“

Pokrývka byla umolousaná a páchla slámou, ale udělal jsem, co mi řekl, a šel za ním. Mé zlé předtuchy ještě zesílily, když jsme se vydali pryč od tábora, vzhůru k vrcholu hřebene, který na severu shlížel k Jeruzalému. Na té cestě jsme nebyli jediní: všude kolem se nocí míhaly bledé postavy, i když jsem je nedovedl rozeznat. Když jsem se ohlédl, uviděl jsem město rozprostřené pod sebou, řadu strážných ohňů obklopujících ulice osvětlené lampami, a chrámy. Vlevo ode mě, na východní straně, vyznačoval menší průvod světel rozměry Chrámové hory. Odtamtud jsem sledoval čáru kamenného mostu, který se klenul přes údolí k západnímu městu. Na opačné straně mostu vede ulice na západ, k nároží, kde rostou dva tamaryšky. Když půjdeš doprava, najdeš tam dům se železným znamením v podobě ruky přibité ke dveřím. Upřeně jsem se díval na blikající světélka. Nehoří jedna z těch lamp v okně místnosti, kde je v zajetí moje rodina? Nevyhlíží právě teď Anna ven, nedívá se do tmy a nemyslí na mě? Tlukot srdce se mi zrychlil a cítil jsem dobře známou bolest, jak se mi usazuje na hrudi.

„Pospěš si,“ zasyčel poutník. „Moc času není.“

Otočil jsem se zpátky ke svahu, nechávaje tak světla za zády. Ale tma přede mnou nebyla naprostá: čím pozorněji jsem se díval, tím víc jsem viděl oranžové světlo probleskující vzduchem, až jsme náhle přešli hřeben vrcholu a dívali se dolů do prohlubně za ním.

Na opačné straně hřebene utvářela země jakousi přírodní mísu, amfiteátr suché země a trávy s příkrými svahy. Napadlo mě, že to jsou tytéž kopce, kde před tisíci lety požehnaní pastýři určitě čekali se svými stády a poslouchali zprávy andělů. Zlomek vteřiny poté jsem si uvědomil, proč jsem na to myslel – protože se mi zdálo, že všechny ty uplynulé věky najednou vzaly za své a shromáždění andělů se opět sešlo. Údolí vyplnily nejasné bílé postavy, posazené v řadách na jeho svažujících se terasách nebo kráčejících kolem jeho okraje. Zdálo se, že jich jsou celé stovky, možná tisíce. Prozpěvovaly tichou, překrásnou nábožnou píseň, která skoro nerušila noc, a spíš to vypadalo, že vtéká jako voda do amfiteátru. Tomu, jenž sedí na trůně, i Beránkovi dobrořečení, čest, sláva i moc na věky věkův. Uprostřed planuly dva ohně vymezující hranice tohoto přírodního jeviště, a i když byly od sebe dost daleko, aby mezi nimi mohl stát člověk a ani by se nezpotil, vyvolaly ve mně nepříjemnou vzpomínku na dvojici hranic pro Boží soud Petra Bartoloměje.

Můj poutník nám na stráni našel místečko k sezení. Ale jakmile jsme se uvelebili, píseň utichla a celá obec věřících povstala. Prohlubní údolí prošlo klikatě procesí kolem ohňů a zastavilo se za nimi, takže utvořilo matnou čáru těsně za dosahem světla. Bylo v něm sedm lidí, vesměs oblečených v bílém a držících tmavé předměty, jež pevně svírali na hrudi.

Jeden muž postoupil vpřed, takže ho ozářilo světlo ohně. Plameny mu přebíhaly po tvářích, až mu je hyzdily, i když jeho oči a ústa zůstávaly ve stínu. Určitě to byl kněz, protože měl kolem krku štólu a na hrudi mu visel těžký kříž. Vzal balíček, který držel, a zvedl ho, aby ho všichni viděli – byl to pergamenový svitek, upevněný kulatou voskovou pečetí velikosti medailonku. Podržel ho nahoře a pak vosk zlomil jako chléb při svátosti oltářní. Na zem spadly drobky vosku. Hlubokým, zvučným hlasem pronesl: „Přijď!“

Davem proběhlo nadechnutí jako závan větru – vánku, který jako by s sebou přinesl zvonění a cinkot kovu. Byl stále hlasitější a pak jsem spatřil jeho zdroj, ležící vpravo od prohlubně. Ze tmy vyklusal bělouš. Vypadalo to, že tmou klouže: jeho kopyta mizela ve stínu nad zemí, a pokud vůbec vydávala nějaký zvuk, prach ho ihned utišil. V jeho sedle seděl rytíř, či spíš král, protože měl na hlavě stříbrnou korunu. Jel pevně a vzpřímeně, nevšímal si tisíců tichých pohledů upřených na něj a na rameni nesl dlouhý luk. Když projel kolem obou ohňů, vypadalo to, že se v tom světle taví a mizí, ale pak se zase objevil jako matná záře ve tmě v dáli.

Když se vytratil do naprosté tmy na okrajích údolí, druhý kněz postoupil vpřed, aby se zařadil vedle prvního. I on držel svitek, zlomil pečeť a také pronesl: „Přijď!“

Z noci vyjel druhý kůň, klusající ve stopách prvního. Tenhle vypadal tmavší, třebaže když se přiblížil k ohni, uviděl jsem, že je to hnědé hříbě, jehož lesklá srst byla tak tmavá, až byla zbarvená skoro doruda. Jeho jezdec sice neměl na hlavě korunu, ale třímal velký meč, tak obrovský, až jsem se podivil, že ho vůbec někdo udrží.

„Jeho jezdec obdržel moc odejmout zemi mír, aby se všichni navzájem vraždili,“ zašeptal mi poutník do ucha. Přikývl jsem – tohle znám! Všichni kolem mě, stojící diváci, přihlíželi v posvátné bázni. Věřili, že ti koně a jejich jezdci jsou duchové z říší, které nepocházejí z našeho světa? Ale na tom teď ani nezáleželo. Tak jako svaté obrazy, podívaná, kterou nabízeli, umlčovala veškeré otázky po její hmotné podstatě.

Kněží jeden za druhým kráčeli vpřed, aby zlomili pečetě na svých svitcích a přivolávali jezdce. Přijel jeden obrovský hřebec, tak černý, že ho skoro nebylo vidět, ale na pozadí tmy se téměř vznášel jako nějaký závoj. Jeho jezdec přinášel váhy. Po něm následovala světle šedá kobyla, jejíž jezdec nesl přes rameno dlouhou kosu. Měla být zelená, ale tohle pomyšlení zaplašilo náhlé zaštěkání psů – smečka vyběhla za koněm přes údolí a honila se za nějakou neviditelnou kořistí. Světlo ohně ozářilo jejich rozevřené čelisti.

To vlastně byla poslední zvířata, protože po páté pečeti nenásledoval kůň, nýbrž hlouček mužů a žen. Na rozdíl od slavnostního procesí svých předchůdců se motali jako opilci, šaty měli roztržené, takže se skýtal pohled na nahá těla pod nimi, vlasy rozcuchané a bledé tváře zacákané krví. Hlasitě kvíleli a jejich nářek budil zároveň lítost i hrůzu. „Kdy už, Pane svatý a věrný, vykonáš soud a za naši krev potrestáš ty, kdo bydlí na zemi?“ I oni se vytratili do tmy.

Ohně pohasínaly a sedm kněží těsněji obemkla tma. Hvězdy by teď měly svítit jasněji, ale když jsem vzhlédl, obloha zmizela. Údolím vanul sílící vítr, který se proháněl mezi kamením a vydával tiché, truchlivé úpění, které bylo slyšet kolem nás. Kněží se teď proměnili v pouhé stíny na pozadí rudého prstence ohně. Zdálo se mi, že jednoho vidím, jak udělal krůček dopředu. Nezaslechl jsem lámání pečeti, ale věděl jsem, že ji musel otevřít, když vtom se nám nad hlavami objevilo množství maličkých ohýnků, seřazených do oblouku od okraje údolí jako souhvězdí umělých hvězd. Chvíli to vypadalo, že visí z oblohy, ale potom se zřítily k zemi, jako když fíkovník setřásá své plody. Hořely jasně bílou barvou, a při svém pádu kreslily v temném vzduchu světlé čáry. Dav vydechl, ale než mohla země hvězdy uhasit, v údolí se rozžalo nové světlo. Oba ohně byly znovu zapáleny, teď zářily jako majáky a ve světle jsem uviděl, jak popošel sedmý a poslední kněz. Ohně zaplašily veškeré stíny a osvětlily ho jako denní světlo, takže jsem jasně viděl jeho obličej. Byl to Arnulf, ten ryšavý normanský kněz, který strhl masku Petru Bartoloměji. Oči mu žhnuly rozjásaným triumfem, jak přejížděly přihlížející dav. Když potom pozvedl ruce, celá obec věřících padla na kolena. Na příkré stráni to mělo přímo závratný účinek: jelikož jsme se naklonili dopředu, zdálo se, že jsme na pokraji zřícení do tmy.

Arnulf držel v jedné ruce pohupující se kadidelnici, z níž se řinulo kadidlo jako pekelná síra, v druhé třímal zapečetěný svitek. Zatím ale pečeť nerozlomil. Místo toho přistoupil ministrant, který před něj poklekl a otevřel knihu. Byla příliš tmavá a příliš daleko, abych rozeznal její stránky, ale dovedl jsem si představit výjevy, jež je zdobily. Příšery s hlavami Saracénů a lvími těly, kobylky s ocasy jako štíři, červený drak se sedmi hlavami a deseti rohy. A na spodním okraji stránky zářící král na bělouši. Kniha, kterou našel nebo ukradl Petr Bartoloměj, ale kterou po Božím soudu Arnulf odnesl z jeho příbytku. Kniha, do níž bylo vepsáno proroctví.

„Slyšte proroctví našeho Pána,“ pravil Arnulf slavnostně. Jeho hlas byl příliš vzdálený a příliš tichý, aby vyplnil rozlehlé údolí, ale jelikož dav jeho větu šeptem zopakoval, donesla se vzápětí až ke mně. Hlasy přítomných šuměly a šelestily jako třepot křídel. „Dáno za tajemných, dávných časů a nyní odhaleno Jeho vyvoleným na úsvitu Jeho příchodu. Slyšte.“

Klečící poutníci se v bocích zhoupli dozadu a svěsili hlavy.

„Až uplyne tisíc let, Satan bude propuštěn ze svého žaláře. Slunce potemní a měsíční svit uhasne, hvězdy budou padat ze svých drah a moc nebes bude otřesena. Povstanou falešní proroci. Budou přicházet Kristovým jménem a říkat: Já jsem Mesiáš.‘ Mnohé zavedou na scestí. Zemi zaslíbenou zaplní lidé ze všech stran tohoto světa.“

Arnulf se odmlčel. Když jsem se rozhlížel, viděl jsem, jak věřící hltají jeho slova s pocitem dobře známého potěšení – už je slyšeli dřív. Možná jsem je slyšel i já, ale ne takto. Bylo to, jako kdyby všechno, co jsem dřív věděl, bylo rozstříháno na kousky a pak znovu sešito, aby vznikla nová forma, nové významy.

„Dva velcí prorokové, Henoch a Elijáš, budou posláni na tento svět. Budou hájit věrné Bohu proti útokům Antikrista a připravovat vyvolené na nadcházející bouřku.“

Šepot v davu byl stále vzrušenější, jako šelest listí.

„Potom se brány Severu otevřou a vzhůru vylétnou démoni: Anog a Ageg, Gog a Magog, Achenaz, Dephar a Amarzarthovci. Budou požírat lidské maso a chlemtat krev zvířat jako vodu. Antikrist shromáždí do boje národy, tak hojné jako písek v moři, a ty vytáhnou z Babylonu k táboru svatých u milovaného města.

Potom bude mít král Franků opět v držbě římskou říši. Sjednotí koruny Západu a Východu a bude největším a posledním ze všech králů. Až povstane Syn Zatracení, král vystoupí na Golgotu. Sejme si korunu z hlavy, položí ji na kříž, rozpřáhne ruce k nebi a předá království křesťanů Bohu Otci. To bude konec a záhuba římských a křesťanských říší, kdy bude zničena každá moc a knížectví.“

Teď jsem slyšel jenom šepot davu a viděl, jak se dopředu a dozadu pohupuje v Arnulfově ruce řetěz kouřící kadidelnice jako kyvadlo udávající rytmus jeho slovům.

„A na slunci se objeví anděl, který bude volat ke všem ptákům, jež létají pod nebesy: ‚Přijďte a shromážděte se k velké večeři Páně, abyste pojídali maso králů, maso velitelů, maso mocných, koní a jejich jezdců.‘ Král zajme Antikrista i s prorokem, který klamal falešnými zázraky, a vhodí je do jezera ohně. Všichni ostatní zemřou mečem a ptáci se zahltí jejich masem. Nikdo neunikne.

Pak už nebude smrt ani zármutek, ani bolest, protože všechny předchozí věci pominou. Svaté město, nový Jeruzalém, sestoupí z nebes a Pán bude přebývat se svým lidem. Království světa se stane královstvím našeho Mesiáše a on bude vládnout na věky věkův.“

Arnulf vzhlédl a nechal kadidelnici zastavit se. Kolem mě šeptané opakované věty zvolna utichly. Ministrant držící knihu ji zavřel a odšoural se pryč ze světla.

„Pokud jde o toho, kdo tyhle věci odhalí,“ prohlásil Arnulf, „ten říká: ‚Již brzy přijdu.‘“

Lidé v davu převzali jeho slova a opakovali je znovu a znovu, takže se zdálo, že tato věta krouží vzduchem jako hejno vran. Již brzy přijdu. Arnulf nechal tento zvuk, ať sílí, zatímco stál uprostřed údolí s rozpaženýma rukama. Vypadalo to, že se šest kněží za ním kamsi vytratilo, a tak tam zůstal s jásavým výrazem sám. Přesto monotónní prozpěvování neustávalo. Již brzy přijdu.

Arnulf náhle hbitě poodstoupil, převrátil kadidelnici a vychrstl ji na zem. Vysypala se kaskáda žhavých uhlíků. Měly tam uhasínat, ale zdálo se, že místo toho zemi zapalují jako jiskry troud. Z místa, kam dopadly, se vznítil obrovský oheň, tak široký, až mě napadlo, že Arnulfa pohltí. I na výšinách, kde jsem klečel, se lidé od žáru odvrátili. Po předchozí tmě jsem měl pocit, jako by mi někdo vypálil mezi oči díru. Ale přesto prozpěvování pokračovalo. Již brzy přijdu.

Bolavýma a slzícíma očima jsem zahlédl Arnulfa na opačné straně požáru. Obklopen ohněm, držel vzhůru svůj svitek, rozlomil pečeť a vhodil pergamen do plamenů. Zmizel, jako další uhlík v pekelné výhni. Zvedl se dým, který mě zahalil, až jsem se dusil, v uších se mi hlasitě ozývalo praskání plamenů a s ním i zadutí polnic a tichý šum strun harfy. Země se pode mnou chvěla a zdálo se mi, že se mé tělo proměnilo ve vodu.

Běda, běda obyvatelům země. Svah se sesunul, jako by se zřítil do bezedné jámy, já jsem se na kolenou zakymácel a roztřásl a přepadl jsem dopředu. Naštěstí mi zbylo dost rozumu nebo instinktu, abych rozpřáhl ruce. Dopadly na kamenitou zemi a ten náraz mi rázem vrátil smysly. Lezl jsem po čtyřech jako nějaké zvíře a díval se dolů do prohlubně údolí. Oheň pořád plápolal do výše a já jsem skrze plameny viděl jednu postavu. Ale Arnulf to nebyl. Ten člověk měl na sobě tmavý jezdecký plášť s přehozenou kápí, jež mu clonila obličej, ale přesto jsem si všiml, že je jak vyšší, tak tlustší než ten kněz. I ve stínu z něj sálala moc.

Skrze polnice, harfy i dunící plameny jsem slyšel, jak se po hluboké úžlabině údolí rozléhají tři slova, vydávaná tisícerými hlasy.

„Já jsem tady!“

To už jsem nesnesl. Vydrápal jsem se na nohy a utekl.

44

Při svém úprku zpátky do tábora jsem klopýtal a štval se, jako by se ze svých bran vyřinuly všechny pekelné síly, aby mě pronásledovaly. Sotva jsem věděl, kam vůbec mířím, až mě nakonec zastavily stráže hraběte Raymonda. Teprve potom mě známé prostředí uklidnilo a potácel jsem se dál, dokud se mi konečně nepodařilo najít svůj stan. Ve své zběsilosti jsem málem zakopl o Sigurda, pohodlně nataženého přede dveřmi stanu.

„Kde jsi k čertu trčel?“ zeptal se.

„Blíž k peklu, než si myslíš.“

Chvění v mém hlase utišilo jeho hněv. Vstal a odvedl mě ke kamennému srázu na konci tábora. Noc byla teplá, ale můj zážitek mě natolik zchladil, že jsem se pořád nemohl ubránit třasu. Když si toho Sigurd všiml, odešel ode mě a zakrátko se vrátil s přikrývkou, kterou mi ovinul kolem ramen, a s lahví silného vína. Nedovolil mi promluvit, dokud jsem nezhltl tři velké doušky. Teprve potom, tak laskavě, jak jen dovedl, mě vyzval, abych mu vyprávěl svůj příběh.

Když jsem domluvil, zavrčel. „Jestli nesváry tohohle světa znamenají jeho konec, to by ani vůbec nezačal. Lidé prorokují jeho zánik od chvíle, kdy si uvědomili, že byl stvořen.“

Dal jsem si další doušek vína a vychutnával jsem na jazyku jeho nakyslou chuť. Alespoň tohle působilo skutečně. „Skoro by bylo lepší, kdyby to proroctví bylo pravdivé. Aspoň by Anna a děti nebyly v nebezpečí.“

Doufal jsem, že Sigurd řekne něco, co mě ukonejší a vyvrátí můj pesimismus. Ale místo toho se upřeně díval do tmy a nic neříkal. Přitáhl jsem si kolena k hrudi. Panika sice ze mě vyprchávala, ale rozum se ohlašoval s mrazivou jasností, která na mě neúprosně dorážela.

„Na tom nezáleží, jestli je to proroctví pravdivé nebo ne.“

„Jestli se splní, záležet na tom bude,“ namítl Sigurd.

„Ne.“ Hlas mi zněl tence a dutě. „Záleží jedině na tom, že v téhle armádě jsou muži, kteří věří, že pravdivé je. Dnes večer jich tam byly stovky, možná i víc.“

„To pro ně bude náramné překvapení, až město dobudeme a oni se ráno vzbudí a zjistí, že je pořád tam.“

„Ne!“ Praštil jsem pěstí do kamenité země. Po straně se mi do ruky zaryly ostré úlomky kamene. „Oni věří, že konec světa je na dosah. Jestli Jeruzalém dobudou, zničí ho, naplní ho krví tak hluboko, že se v ní utopí.“ Pokrývku jsem k sobě pevněji přitáhl – tolik jsem se třásl, až jsem si pomyslel, že se mi kosti vykloubí z jamek. „Zabijí ve městě každého muže, ženu i dítě, aby proroctví naplnili a přivodili apokalypsu. Nikdo nepřežije.“

Sigurd byl zticha. Na okamžik jsem zatoužil po tom, aby kolem mě ovinul své paže, objal mě jako ženu a poskytl mi tak oporu v mém zoufalství. Jenže byl zabraný do svých vlastních úvah a ani se nehnul.

„Tak se budeme muset dostat k Anně a tvým dcerám ještě před Franky.“ Ohlédl se přes rameno a ukázal na obléhací věž, jejíž mohutná silueta vystupovala na pozadí záře města. „Musíme být na hradbách jako první.“

„Jako první, které zabije mračno saracénských šípů.“

„Možná.“ Sigurd zvedl kamínek a hodil ho dolů z valu. „Ale co jiného můžeme udělat? Jestli chtějí Frankové utopit město v krvi, nezbývá nám než běžet ještě před tou vlnou.“

Pomyšlení, že se mám v téhle bitvě všech bitev postavit do předního šiku, by mě jindy vyděsilo. Ale teď jsem se s ním sice s hrůzou, ale pokorně smířil. Jakživ jsem nechtěl spatřit Jeruzalém, a teď na jeho hradbách stanu jako první, či spíš při této snaze zahynu. Opět se roztáhla zástěna mezi světy a já jsem téměř slyšel, jak se smějí sudičky. A v jejich smíchu jsem rozpoznal novou hrozbu, při níž mě zamrazilo mnohem víc než při veškerém pomyšlení na saracénské šípy a oheň.

„Co když hrabě Raymond město nedobude?“

Sigurd pokrčil rameny. „Pak svět neskončí a Anna s dalšími budou v bezpečí.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To jsem neměl na mysli. Raymond ztratil za poslední měsíc více než půlku své armády, a až tu obléhací obludu vrhne proti hradbám, bude ji muset tlačit do svahu po nerovné zemi. Mezitím bude ze severu útočit Godefroi s dvojnásobkem jeho počtu.“

„Takže…“

„Takže první muži z Raymondovy věže nemusí být prvními muži ve městě.“

Bělouš se vztyčil na zadních nohou, až kopyty zahrabal ve vzduchu. Štolba, který držel ohlávku, odskočil a tahal za provaz, aby koně strhl dolů. Jen s největším vypětím sil se mu dařilo zůstat na nohou – překvapilo mě, že to neodnesl s kopancem do hlavy.

Za výběhem stál u proutěné ohrady vévoda Godefroi a s rukama složenýma na prsou přihlížel. Jako stráž ho obklopovala čtveřice rytířů. Pokud někdo vytěžil z Raymondova úpadku, byl to určitě Godefroi, a i když vystavoval na odiv lhostejnost, bezesporu to na něj mělo vliv. Vypadalo to, že má postavu vyšší a ramena širší. Vyzařovala z něj taková autorita – a především její vědomí –, jakou jsem viděl jen u málokoho jiného. Jedním takovým byl Bohemund, ale u něho se moc vždy snoubila s tím, jak se jí chlubil. Pachtil se za ní, zápasil o ni a užíval si jí – nic neskrýval, naopak své ambice dával najevo. Některé muže jejich moc děsila a jiní, jako například Raymond, se domnívali, že jí mají víc, než jak tomu ve skutečnosti bylo, ale žádný s ní nezacházel s takovou samozřejmostí jako vévoda Godefroi.

Jeho strážci se napřímili, když uviděli, jak se blížím, a chystali se zastoupit mi cestu, ale Godefroi zabručel, ať mě nechají být. Prošel jsem několik kroků po prašné zemi a postavil se vedle něho u ohrady.

„Neposlal jsem Acharda, aby tě zabil.“ Ani se na mě nepodíval a pohledem stále upřeně sledoval hřebce ve výběhu. „Vydal se tam o své vůli, protože tě nenáviděl za to, co jsi mu provedl v Egyptě.“

„Ono bývá těžké prominout někomu, když tě zradí,“ řekl jsem mrazivě.

„Ale jestli toho nejsi schopen, skončíš jako Achard. Zahyneš.“ Godefroi pohodil hlavou. „Už jsem ti jednou řekl, že bys měl nechat na pokoji věci, po nichž ti nic není.“

„Řekl jsi mi, že mám jet domů za svou rodinou. Ale teď nemůžu, protože je v tomhle městě.“ Ukázal jsem k hradbám pár set kroků od nás. „Kvůli tomu, co provedl Achard.“

Godefroi se konečně obrátil ke mně. „To jsi sem přišel proto, aby sis vylil svou žluč, Demetrie Askiate? Co chceš?“

Polkl jsem ve snaze uklidnit se. „Chci být prvním mužem ve městě.“

„Po téhle cti touží kdekdo,“ namítl. „Mnozí muži mě o to už prosili. Ale tenhle dar nemůžu dávat já. O něm může rozhodnout jenom Bůh, pokud vůbec On má v úmyslu, že město máme dobýt.“

Přikývl jsem a pokřižoval se. V jednom se Godefroi vůbec nezměnil: zůstala mu jakási puntičkářská zbožnost.

„O rodinu přišli mnozí muži a já ti kvůli tomu nemůžu dát svou armádu.“

„Já tvoji armádu nechci.“ Ze všech sil jsem se snažil potlačit svůj hněv. „Já do ní chci vstoupit.“ Zvýšil jsem hlas, což neuniklo strážcům. Začali se ke mně blížit, ale Godefroi jenom trochu pozvedl hlavu, aby jim dal najevo, že mají zůstat v klidu.

„Podřídím tvému velení své muže. Varjažské strážce, z císařova paláce v Konstantinopoli. Není panovníka v křesťanstvu, který by je nechtěl mít ve svém vojsku.“

„Snad až na normanského krále Anglie,“ pravil Godefroi upjatě.

„Budou za tebe bojovat do posledního dechu.“

Godefroi se podíval do dáli po výběhu. Bílý hřebec se už uklidnil a nyní dovolil štolbovi, aby ho prováděl v kruhu.

„Na něm pojedeš do útoku?“ zeptal jsem se.

Godefroi se přezíravě zasmál. „Takového nebudu vystavovat riziku. Je příliš dobrý, než aby ho sklátil nějaký egyptský šíp.“

„Pak to zkus se mnou,“ zaprosil jsem. „Umísti mě do předvoje bitvy. Až po nás budou vrhat kameny, šípy a oheň, umísti mě na vrchol své věže.“

„Myslím, že jsi u svých Angličanů strávil příliš dlouhou dobu. Slyšel jsem, že v každé bitvě bojují, jako kdyby v ní chtěli zemřít.“ Zase se zasmál – byl to týž odměřený smích, jako když jsem se ho zeptal na toho koně. „Možná je to dobře.“

Čekal jsem. Godefroi bubnoval prsty o proutěnou ohradu. Jeho kůň byl dovádivý, pohazoval hřívou a hrabal kopyty, jako kdyby ho podřadná nutnost chodit kolem dokola ponižovala.

Aniž se na mě podíval, Godefroi nakonec prohodil: „Můžeš jít s věží, jestli po tom toužíš. Ale nejdřív se mi musíš podřídit a odpřisáhnout věrnost.“

Klesl jsem před vévodou na kolena a opakoval pár slov, která mi povídal, ovšem ani jsem je nedořekl, a už jsem je zase skoro zapomněl. Když jsem byl hotov, napřáhl ruku jako biskup, abych mu políbil prsten. Přemáhaje odpor, přitiskl jsem rty na rozpraskaný černý kámen, který vyčníval z ošoupaného zlata. Vzpomněl jsem si, že je to prsten jeho předků – už jsem ho kdysi viděl, v jeho stanu před poradou u Rugie. Napadlo mě, co se stalo s tím druhým prstenem, zlatou pečetí, kterou mi vzal u Ravendanu. Tehdy chtěl, abych zemřel, teď jsem se obával, že mu tohle přání splním. Osudu se utéct nedá.

Vstal jsem a setřásl si prach z kolen.

„Všichni ti, kdo budou se mnou na vrcholu věže, jsou už vybráni,“ oznámil mi. „Stejně tak ti, kdo budou na druhém podlaží, připravení zaútočit přes padací most, až ho spustíme.“

„Ale –“

„Ty se svými muži půjdeš na spodu věže. Budeme potřebovat silné ruce, aby ji tlačily.“

Na to jsem nemohl nic říct. Godefroi to věděl.

„Můžeš jít. Tuším, že budeš muset sdělit hraběti Raymondovi, jak jsi změnil svůj závazek.“ Zase ten upjatý úsměv. „Bezpochyby si už na takové zprávy zvykl.“

Raymonda jsem zastihl v jeho stanu, kde byl sám, tak jako v těchto dnech velice často. Určitě právě skončil vyplácení mzdy svým rytířům a dělníkům: uprostřed místnosti stál široký stůl s kostkovaným ubrusem, na němž ležely hromádky mincí a v jeho středu váhy, teď už v klidu. Vzpomněl jsem si na váhy, které předchozí noci nesl třetí jezdec při obřadu, a zamrazilo mě.

„Co chceš?“ Vypadal nesmírně unaveně, jako stařec, jehož život se proměnil ve skličující těžkou zkoušku. Ani se na mě pořádně nepodíval a pokládal jednu minci za druhou na jednu z misek vah, až byly obě v rovnováze.

Červencové slunce proměnilo stan ve výheň. Plátěné stěny se jakoby chvěly venkovním světlem a vzduch byl dusný, ale kvůli tomu mi špatně nebylo.

„Jde mi o ten útok…“

Raymond shrnul mince do hrsti a položil je na jeden ze čtverečků ubrusu. „Věže jsou skoro připravené. Anglický velitel říká, že bychom útok měli být schopni zahájit ve středu, nejpozději ve čtvrtek, jestli s tím budou souhlasit kněží.“ Roztržitě začal mince skládat do vzorce jako květinu. „Jsem moc rád, že jsi přišel. Chtěl jsem s tebou mluvit.“

Zdálo se mi, že nevolnost v mém břiše je čím dál silnější. Pokusil jsem se promluvit, abych předešel tomu, co by mohl říct on, ale v ústech jsem měl náhle příliš sucho.

„Knížata již začala probírat, kdo bude pánem Jeruzaléma, až ho dobudeme. Vláda nad Jeruzalémem by měla být svěřena jenom nejmocnějšímu a nejzasloužilejšímu z knížat a já jsem chtěl tvé ujištění, že císař ve svém závazku ke mně nezakolísal. To znamená, že až bude dosaženo vítězství a město bude vysvobozeno, budu mít jeho podporu svého nároku.“

Když jsem se na něj díval, nevěděl jsem, jestli mám cítit lítost nebo pohrdání. Ani po všech jeho ponižujících porážkách, po tom, jak se katastrofálně zapletl s Petrem Bartolomějem, po paličatém, ale bezvýsledném obležení Arky a ztrátě poloviny armády se nenaučil pokoře. Stál na notně obroušené skále své vlastní důstojnosti, zatímco na ni dotíral příliv, a spílal vlnám za to, že se valí špatným směrem. Bylo to stejnou měrou dětinské jako směšné.

Můj úžas se mi musel alespoň částečně objevit na tváři a snad ho i sám Raymond vycítil, protože tiše dodal: „Býval jsem pánem třinácti hrabství a všechna jsem je opustil, abych naplnil takovou představu o Kristovi, jakou přede mnou předestřel papež. Můj dvůr v Toulouse byl nejskvělejší západně od Alp, zato nyní je mým dvorem stan, který páchne koňským trusem. Demetrie, jsem realista. Vím, že jsem blíž ke konci svého života než k jeho začátku, a přišel jsem sem s vědomím, že už se nevrátím. Ale to neznamená, že bych měl zemřít bez důstojnosti. Co jsou Bohemund a Godefroi zač? Druhorození synové, pancharti z bezvýznamných rodů. Věděl jsi, že Godefroi zdědil své vévodství jenom proto, že jeho hrbatý strýc byl jalový jako mezek? Čeho se museli vzdát, aby sem mohli přijít? Jaké oběti kdy přinesli?“

I kdyby snad byla nějaká odpověď, ani by ji nechtěl slyšet, a už vůbec ne ode mě. Pokrčil jsem rameny a sklopil zraky na podlahu.

Raymond si poposedl dozadu a zase si pohrával s mincemi, jimiž posunoval po kostkovaném ubrusu, až byly rozestavené do kříže. „Po tom všem, co jsem vytrpěl, tahle těžká zkouška nebude nadarmo. Přece to chápeš.“

Mezi námi se rozhostilo mlčení, jež narušoval jenom cinkot mincí, jak je Raymondovy ruce postrkovaly o sebe.

„Až zaútočíme na Jeruzalém, já v tvé armádě nebudu.“ Ta slova jsem ze sebe vyhrkl se zadrháváním a mumláním. Teprve když jsem tu větu dořekl, odvážil jsem se podívat se na Raymonda. Seděl téměř bez hnutí – pohyboval se jenom koutek jeho prázdného očního důlku, který rychle škubal.

„Proč ne?“ Jeho slova zaskřípala, jako když nůž dře o kámen. „Jde o peníze?“ Z mincí na stole nabral plnou hrst a potřásl jimi přede mnou. „Myslel jsem, že ze všech lidí právě ty, Demetrie Askiate, jsi povznesen nad ubohou chamtivost.“

Ze všech lidí právě ty. Byl to neohrabaný pokus o důvěrný tón, bezpochyby s úmyslem mě zahanbit. Jenže si mě tím proti sobě jenom zatvrdil. Kdyby mě znal aspoň trochu, věděl by, jak falešné je tohle pochlebnictví, jak často jsem bojoval za peníze. To, že tentokrát mi o peníze vůbec nešlo, že bych dal všechno zlato z jeho pokladnice za to, abych něco takového dělat nemusel, mě ještě víc dráždilo.

„Složil jsem přísahu vévodovi Godefroiovi,“ řekl jsem stručně.

Raymond vzteky zasyčel, vstal a hodil po mně mincemi. Ucítil jsem na obličeji jejich pršku, a tak jsem zvedl ruce, abych se kryl, a potom, jak se odrážejí a padají na zem. Na měkkém koberci, jímž byla podlaha vystlaná, je skoro nebylo slyšet.

„Zrádce!“ zařval Raymond. „Ty jsi mě zradil, prodal ses jako kurva mým nepřátelům.“ Zahrabal po stole po dalších mincích a házel po mně svými kousky stříbra. „Vem si je! Přibral jsem tě do svého tábora a vzal tě pod ochranu a ty mi takhle splácíš? Stál jsem za tvým císařem, když za ním nestál nikdo jiný. Byl jsem jeho nejvěrnější spojenec, zatímco celou tu dobu proti němu Godefroi potají kul pikle. To jsi zapomněl, že když byl u Konstantinopole, dokonce se pokoušel vést válku proti tvému císaři, kterého tolik nenáviděl?“

„V Jeruzalémě je moje rodina,“ řekl jsem prostě. „Musím se k ní dostat, než se ztratí v těch jatkách. Kvůli tomu musím následovat kohokoli, jen když mě zavede dovnitř těch hradeb nejdřív.“

„A ty si myslíš, že já ne?“ Raymond praštil pěstí do stolu, až zbylé mince vyskočily do vzduchu. Váhy se s rachotem převrátily. „Já ti ukážu, že se pleteš, Řeku. Já budu za těmi hradbami před vévodou Godefroiem, před Tankredem, přede všemi lháři a zbabělci, kteří mě zradili. Já se zmocním jeho pevností a věží a sám se učiním pánem Jeruzaléma, i kdyby přišel sám ďábel, aby mi ho vyrval. A ty mě budeš prosit, abych propustil tvou rodinu, ty řecký ubožáku, tak jako jsem tě prosil teď, abys zůstal se mnou.“

Kdyby mezi námi nestál stůl, myslím, že by mě srazil k zemi. Ale místo toho jenom zasyčel mezi zuby: „Běž si!“

Šel jsem. Když jsem se naposledy ohlédl, klečel na podlaze, sbíral mince, jimiž po mně mrštil, a plakal.

Byla neděle. V pondělí jsem strávil den snahou vyhnout se Sigurdovu vzteku. Když uslyšel, že jsem nás nabídl jako mezky k tažení obléhací věže vévody Godefroie, nenesl to právě dobře. V úterý už jeho vztek vychladl, přinejmenším do té míry, že spíš bublal, než vřel. Ve středu už bylo po zuřivosti. Ve vojsku se rozneslo, že poslední zteč začne na druhý den ráno, a najednou na nic nebyl čas. Zdálo se, že hodiny tečou jako voda, a ještě jsme museli honem nabrousit meče, promazat brnění a vyklepat ze štítů důlky. Z tábora odešel za svítání houf ženských, které se znovu objevily až při západu slunce s měchy a vědry vody, jež naplnily z pramínků mnoho mil daleko. Kněží po celý den sloužili mše a odříkávali modlitby pro nekonečné procesí rytířů a poutníků, kteří za nimi přibíhali, aby obdrželi svátost oltářní, ke zpovědi a pro požehnání. V duchu jsem se tázal, kolik z těch, kdo polykají proměněný chléb Páně, věří, že svůj příští pokrm budou pojídat v nebeském městě v přítomnosti Kristově. Dokonce i Sigurd, který se nikdy zcela nezřekl pohanských bohů svých předků, toho odpoledne zmizel, aby vykonal zpověď. Tomáš byl pryč mnohem déle a vrátil se s ohnivým nadšením v očích.

Ten večer jsme se naposled sešli kolem svého táborového ohně. Na západě planulo červené slunce, horečný chvat toho dne již pominul a ustoupil klidu, a tak jsme teď seděli a snažili jsme se co nejvíc připravit své síly na závěrečnou zteč. Sigurd přejížděl hadříkem po své sekeře, jež už byla tak ostrá, že by přeťala vlas vedví, zatímco Tomáš ovíjel čerstvým proužkem kůže držadlo svého štítu. Vzal jsem dvě větvičky, které jsem vynesl z hromady podpalu, a pečlivě jsem nožem odřezával jejich trny, aby byly dočista hladké. Když jsem byl hotov, položil jsem je přes sebe do pravého úhlu a na spojení jsem je omotal šlahouny, aby utvořily hrubý kříž.

„To tě pomyšlení na boj přivedlo zpátky k Bohu?“ zeptal se Sigurd.

Nespustil jsem oči ze své práce a ani jsem neodpověděl. Pravda byla taková, že jsem potřeboval kříž, abych ho nosil v boji, abych se sám označil za křesťana pro případ, že se nám podaří dostat se dovnitř do města. Kdysi jsem věřil v jeho moc zachránit mou duši, ale teď jsem viděl jenom jeho moc ochránit mě před násilím lidí.

Sigurd si mé mlčení vyložil jako souhlas. „Tak to je dobře. Zítra budeme potřebovat veškerou pomoc, kterou nám On může dát, jestli Franky nezatratí za to, že jsou tak hloupí, aby zaútočili na nejsilnější bod města.“

Pokrčil jsem rameny. Otevřený prostor, který armády odděloval, byl široký sotva na dostřel luku a končil mělkým příkopem, který se pak zvedal ke vnějšímu valu, nízké zábraně, která měla útok spíš brzdit, než ho zcela zadržet. Ten by Egypťané dlouho neubránili. Ustoupí na hlavní bašty a zasypou nás smrtelnou palbou odtamtud, z výše celých padesáti stop, kde je bude na rohu chránit masivní věž. Říkali jí Goliášova věž a já jsem se obával, že k tomu mají pádný důvod.

„Tu nepřevrhneš nějakým prakem s kamenem,“ řekl Sigurd, který sledoval můj pohled na věž. „Je to šílenství zaútočit tady.“

To opravdu bylo a Fátimovci měli bezmála měsíc, aby se na to připravili. Každý den posledních čtyř měsíců trávili opravami a vyztužováním těchto hradeb, které opatřili jak zbraněmi, tak muži a zásobami. Dokonce se ani nepokoušeli to skrývat. Jestli tam na druhý den podnikneme útok, bude směřovat proti nejsilnějšímu, nejlépe hájenému bodu města. Nikoli poprvé mnou mrazivě projel stín pochyb, když mě napadlo, jestli jsem se vydal správnou cestou, když jsem opustil Raymonda.

Podíval jsem se na Tomáše. Od návratu ze mše neprohodil skoro ani slůvko. Vždy byla mezi námi určitá vzdálenost, už od chvíle, co jsem ho vytáhl z jedné studny v Konstantinopoli. Když se oženil s Helenou, načas se zúžila, ale během posledního měsíce jsem cítil, jak se roztáhla ještě víc než dřív.

„Zítra, dá-li Bůh, budeme stát vedle hrobu, kde ležel sám Ježíš.“

„Nebo ležet ve svých vlastních hrobech,“ dodal Sigurd.

Tomáš opřel svůj štít o nohy, takže mu je zahaloval jako sukně. „Je lepší být mrtvý na onom světě než být živý na tomhle,“ pronesl tiše.

Podíval jsem se na něj přes oheň. Zdálo se, že horký dým stoupající z uhlíků mění jeho rysy jako vosk, takže jsem ho sotva rozeznával. Jak hluboko ho poznamenala ta rána, když Helena s Everardem padli do zajetí, že říká něco takového? V náhlém návalu studu jsem si uvědomil, jak málo jsem si ho všímal minulý měsíc, jak povrchní byla moje pozornost. Ale moje vlastní rány byly tak drsné, že nebylo divu.

Pokřižoval jsem se, ovšem spíš ze zvyku než na znamení víry, a uviděl jsem, jak se Tomáš při této ukázce mé neupřímné zbožnosti jízlivě pousmál. „Nemůžeš se přece zřeknout tohoto světa, přinejmenším ne, dokud jsou tvoje žena a syn v zajetí. Žádný jiný není.“

„Pozvedni své zraky výš, starý pane. Samozřejmě jiný svět je. A je to lepší místo než tenhle.“ Vhodil do uhlíků list a sledoval, jak se kroutí a vraští, až lehl popelem. „Náš svět je skomírající uhlík, ten druhý svět je slunce.“

„Ale nemá přece cenu snažit se dostat se odsud tam.“

„Ne!“ Tomáš praštil pěstí o obrubu svého štítu jako válečník před bitvou. „Skutečně nemá cenu dostat se z našeho světa do druhého. Cenu má nastolit ten svět tady, udělat ho znovu na zemi.“

Zhnuseně jsem zavrtěl hlavou. „Ty mluvíš jako Petr Bartoloměj.“

Tomáš na okamžik neodpovídal. V chvějivém světle ohně se zdálo, že se mu obličej třese nerozhodností. Viděl jsem, že jedno jeho já by nejradši zanechalo našeho sporu, ale druhé, silnější, trvá na svém.

„Proč jsme sem přišli – proč sem vůbec někdo z nás chodil –, pokud ne proto, abychom se pokusili tento svět zdokonalit?“

„Svět nemůžeš zdokonalovat proléváním krve,“ řekl jsem ostře.

„Ne? Co tedy máš v plánu, abys zachránil své dcery?“

Otráveně jsem potřásl hlavou a také abych odstranil nános, který mi kalil myšlenky. „Arnulf a jeho stoupenci nechtějí tento svět zdokonalovat. Chtějí ho se vším všudy zahodit a začít nanovo, úplně ho předělat.“

„A co je na tom špatného? Je to odkaz slíbený v Písmu svatém. Tak proč po něm nesáhnout? Proč se den co den dřít, abychom napravili tenhle churavý a zkažený svět, když ho můžeme vyléčit v jednom skvělém okamžiku?“

„Zabíjením nic nevyléčíš.“

„Možná se už nemoc tak rozšířila, že jiná možnost není.“

„Ne!“ Dupl jsem, až se zvedl oblak prachu. „A i kdyby tomu tak bylo, není na nás, abychom o tom rozhodovali. Arnulf káže, že máme zabít každého muže, ženu i dítě uvnitř toho města v naší nedočkavé touze nastolit království nebeské. Každého, to znamená i tvou ženu a dítě, moje děti a vnuka. Může to být správné?“

Tomáš vypadal nejistě. „Možná je to cena za království nebeské.“

„Tomu nevěřím. Ale i kdyby byla, žádný živoucí člověk nemůže žádat takovou platbu.“ Pokusil jsem se uklidnit. Promluvil jsem s větší jistotou, než jakou jsem doopravdy cítil. Řekl jsem: „Bůh stvořil království nebeské jako ideál, příklad pro lidi, aby o něm snili. Je to místo, do něhož můžeme dospět, teprve až nás tam On zavolá. A určitě to není místo, které můžeme stvořit.“

Tomášovi z tváře skanula slza, i když jsem nepoznal, jestli je to projev vzteku nebo smutku. „Tak proč nás tím uvádí v pokušení?“

„Snad aby viděl, jestli mu odoláme.“

45

„Probuďte se.“

Probudit jsem se nemohl, protože jsem nespal. Otevřel jsem oči a uviděl jakéhosi franckého poddůstojníka s dlouhým knírem, jak se na mě shora dívá.

„Už je úsvit?“ Zdálo se mi, že od chvíle, kdy jsem šel spát, uplynulo jen pár minut. Kolem mě bylo všechno ve tmě.

„Ani ne půlnoc. Oblékněte si pancíř a pojďte se mnou.“

Rychle nás odvedl dolů ze svahu na místo, kde se v celé své pýše vypínala velká obléhací věž zvaná Magog. Tonula ve tmě a – jak se mi zdálo – byla připravena obléhat samy hvězdy. Ale možná jsem se mýlil. Když se mé oči přizpůsobily tmě, věž vypadala menší, než jak jsem si ji pamatoval. Snad mě takhle šálila noc.

Uslyšel jsem skřípot dřeva, jak se třelo o sebe, sesmeknutí a žuchnutí. A potom, v řeči, které jsem zprvu nerozuměl, řadu krátkých drsných slov, znějících jako nadávky.

„Málem jsem si zlomil prst na noze,“ stěžoval si něčí ztrápený hlas.

„Jestli si nedáš větší pozor, zpřerážím ti tvoje malomocné pracky,“ odsekl první muž. Až se zpožděním jsem si uvědomil, že ten hlas znám – patřil Saewulfovi. Všiml jsem si, že stojí u úpatí věže, zatímco osm franckých ozbrojenců se pachtilo, aby zvedli mohutnou dřevěnou desku.

„Co to děláte?“ zašeptal jsem. „Tohle se odrazilo od věže? To ji zasáhly vrhače kamenů Fátimovců?“

„Ještě ne.“ Saewulf se odvrátil, aby zasyčel pokyny pro další četu mužů, kteří zřejmě sundávali jeden z proutěných ochranných štítů z vrcholku věže.

„A co teda? Vy ji rozebíráte? Zrušili jsme obléhání?“ Každá možnost zněla strašně, ale na tuhle jsem nechtěl ani pomyslet.

Saewulf se uculil, takže ve tmě obnažil bělostné zuby. „Zbořte tento chrám, a ve třech dnech jej postavím. Tohle řekl Kristus. Ale nemělo by to trvat déle než jednu noc. Rozebereme ji a tamhle zase postavíme.“ Ukázal na východ.

Vytřeštil jsem oči. „Za jednu noc?“

„Za tu dobu jsme ji postavili.“ Ještě ani nedomluvil, a už z věže sklouzl další kus obložení, jako když se had svléká z kůže.

„Dělá totéž hrabě Raymond?“

Saewulf zavrtěl hlavou. „Ten paličatý všivák postavil svou věž tam, odkud ji nelze odtáhnout. Teď ji bude muset strkat vzhůru tam, kde to Fátimovci očekávají.“ Láskyplně poplácal věž po boku jako koňský zadek. „Ale jestli si nepospíšíme, dopadneme stejně. Seber tohle a běž za ostatními.“

Byla to vyčerpávající, děsivá noc. Hodinu za hodinou jsme se plahočili tam a zpátky přes hřeben nad Jeruzalémem, abychom přenesli rozebraný obléhací stroj na jeho nové místo. Měli jsme zakázáno nosit světla, abychom své tajemství neprozradili, zatímco sbor kněží neustále prozpěvoval nábožné písně a chorály, aby přehlušil hluk naší práce před pozorovateli na hradbách.

Ta noc se nekonečně táhla – jako by byl den zrušen a všechny noci bez přerušení následovaly jedna za druhou. Modlil jsem se za její konec, ale pak jsem se modlil, aby ještě trvala, když jsem viděl, jak pomaličku je věž opět dávána dohromady. Ruce jsem měl odřené a necitelné od dřiny, při níž jsme odtahovali kusy obléhací věže, nohy unavené a po nedostatku spánku mě rozbolela hlava. Ale právě když Saewulfovi tesaři zatloukali do nejhořejšího podlaží věže poslední dřevěné klíny a koláři promazávali její nápravy, nad Olivovou horou na východě se rozprostřela krvavá šmouha. Vybavil jsem si Arnulfovo proroctví a napadlo mě, jestli tohle nebude poslední ze všech dní, a i kdyby nebyl, zdalipak ještě uvidím nějaký další.

Svítání přineslo světu čerstvý naléhavý shon. Ptačí zpěv přehlušilo zadutí rohů a polnic, když Frankové svolávali do boje své vojáky. Shromáždili se na ostrohu, který se ostře svažoval k městu. V jitřním bezvětří nad nimi zplihle visely jejich prapory. Na vysokých hradbách před nimi nevěřícně vyhlížely ven hlídky z fátimovské posádky. Muselo jim to připadat, jako kdyby se v noci přesunula sama země, utvořila se hora a ve vyprahlé zemi vyrostl les kopí.

Jakmile se sešli všichni vojáci, vyjela knížata. Jako poslední z nich přiklusal Godefroi na bělouši, kterého jsem předtím viděl ve výběhu. Do hřívy mu vpletl stříbrné stuhy, takže se ráno leskla jako rosa. Arnulf, jenž šel pěšky, přímo před ním nesl zlatý kříž, v němž byly schraňovány úlomky Pravého kříže. Napadlo mě, jestli ty kousky v sobě nedovedou podržet vzpomínky, a pokud ano, jestli těch pár dřevěných třísek teď cítí vzrušení z toho, že jsou tak blízko místa, kde před více než tisíci lety pozvedly jednoho muže k dobrovolné smrti.

Knížata se zastavila, otočila se tvářemi k vojsku a sesedla. V nadcházející bitvě nebylo pro koně místo. Štolbové je odvedli, zatímco Godefroi a Arnulf se vydali k mohutné věži. Ta byla vzadu otevřená a nechráněná, takže jsem je viděl, jak uvnitř zvolna vylézají po žebříku až na střechu obléhacího stroje, stejně vysokého jako věže, jež za nimi chránily Jeruzalém. Tam se Godefroi úplně otočil, aby stanul tváří proti přihlížejícím vojákům.

Dav s rozechvěním šeptal slova uctivosti. V téhle výšce stál Godefroi dost vysoko, aby na něj dopadaly první paprsky slunce přicházející přes Olivovou horu, a v jeho čistém světle působil oslnivě jako nějaký bůh. Světlé vlasy mu žhnuly jako svatozář ze světlého zlata. Byl oblečen do bílé košile přes brnění, na níž se třpytila pětice zlatých křížů symbolizujících pět ran Kristových, a bělostného pláště, jenž mu splýval z ramen. Dokonce i spodní drátěná košile se zdála být postříbřená a byla tak vyleštěná, že za úsvitu bíle zářila. Pohledem přejel vojáky a široko rozpřáhl ruce. Zlatý kříž se nad ním třpytil jako znamení z nebes.

Nadechl se, jako by se chystal pronést řeč, ale toho rána potřeboval vyřknout jenom dvě slova, která vykřikl z plna hrdla. Tato dvě slova poháněla armádu vpřed celou cestu až k branám Jeruzaléma: Deus vult. Vojáci se rozjásali. Bušili hruškami mečů o štíty, dupali a tloukli ratišti kopí o zemi, až se jim mrak zvířeného prachu zvedl po pás. Ale především křičeli. Ten zvuk ze sebe vydávali tak hlasitě, až vyplnil údolí jako oceán – linul se od Olivové hory přes Chrámovou horu a horu Sijón až k západnímu hřebeni. Řvali, až se země rámusem roztřásla, až se zdálo, že jím Jeruzalém zboří a promění v prach.

Tři balvany vyletěly do vzduchu a prosvištěly k hradbám – to bylo dílo praků na vrhání kamenů, které jsme v noci dotáhli k hradbám. Trefily se přímo do nich, a proto rytmické skandování Deus vult ustoupilo chaotickému vítězoslavnému ryku. A tak bitva o Jeruzalém začala.

Když Godefroi slezl ze střechy dřevěné věže, Arnulf sundal z vrcholu hole zlatý kříž a připevnil ho na železný hrot, který vyčníval z vrcholku věže. Zářil jako koruna. Snad mu připadalo správné, aby muži umírali pod úlomky téhož dřeva, na němž byl kdysi ukřižován Kristus, ale já jsem si nemyslel, že člověk, který na tom kříži zemřel, usiloval o to, aby byl znovu potřísněn krví. Všude kolem mě pobíhali vojáci připravující zteč, zatímco nad hlavami nám létaly kameny vrhané praky. Právě jsem se začal přesunovat k věži, když jsem zaslechl čísi hlas, jak mě volá. Otočil jsem se a uviděl, jak na mě pánovitě hledí jeden francký rytíř. Jmenoval se Grimbauld a byl to jeden z družiníků vévody Godefroie. V bitvě o Antiochii přišel o dolní část levé ruky, ale řemínky na štítu si upravil tak, aby ho mohl připevnit k pahýlu. Nicméně byl natolik zmrzačený, že se nemohl řádně ohánět mečem, a tak teď místo něj nosil palcát s údernou hlavicí.

„Ty tam!“ vyštěkl. „Běž k beranidlu.“

Upřel jsem na něj pohled suchýma a prázdnýma očima. „Vévoda Godefroi mi řekl, že moje místo je na věži.“

„Tady ti velím já a já ti říkám, kam máš jít.“ Udělal půlkrok dopředu a jediný pohled do jeho očí hnědých jako býčích mě přesvědčil, že jestli mu budu odporovat, bez váhání mě tím palcátem praští. Proklínaje svou dohodu s vévodou Godefroiem, odvedl jsem Sigurda a další k beranidlu.

Byla to hrubá a zavalitá věc, postavená nízko, jako když se nějaké zvíře přikrčilo, aby se vrhlo na kořist. Jelikož obléhatelé nenašli takový strom, jenž by byl dost velký pro jejich účel, vzali tři kmeny a spojili je, aby vznikla jedna obrovská ruka, jejíž pěst byla nahoře pobita železem. Pak bylo tohle nesmírně těžké monstrum položeno na vůz s deseti koly, jejichž nápravy byly samy tlusté skoro jako kmeny stromů. Shora ho chránily proutěné stříšky vyčuhující jako křídla, zatímco z jeho boku se ježily dřevěné kůly jako držadla pro muže, kteří ho měli tlačit. Byla k němu připevněna i lana, takže celý stroj nabyl vzezření jakéhosi obludného brouka, či spíš štíra, který padl do pasti. Podle anděla pekla dostal jméno Abaddon – v překladu Hubitel. Teď se k němu muži hrnuli, obklopili ho z boků a zapřahovali se do lan jako soumaři. Sigurd a já jsme měli štěstí: našli jsme si místečka po straně té obludy, kde jsme tlačili do prken, místo abychom ji tahali za lana. Díky tomu jsme se ocitli pod její stříškou, která nás chránila před sluncem a zakrátko i před žhavějšími věcmi, i když to také znamenalo, že jsme kromě shrbených zad mužů před sebou neviděli nic. Když jsem pohlédl dozadu, uviděl jsem dvě řady za námi Tomáše s Aelfrikem. Pořád jsem slyšel lomoz praků, svist kamenů letících nad našimi hlavami a temné žuchnutí, když, aniž jsme je viděli, narazily do hradeb. Naštěstí jsem nezaslechl žádnou odpověď: zdálo se, že Fátimovcům se doposud nepodařilo zaměřit svou vlastní palbu na naši novou, neočekávanou pozici.

Grimbauld zvedl svůj palcát. Muži u lan je pevně napjali, zatímco ti, kdo byli u dřevěných držadel, o ně zapřeli ruce. Nyní jsem neviděl nic, jenom hrubé dřevo mezi svými prsty a zem pod sebou. Kdybych tady klopýtl, vmžiku by po mně šlapali další muži, anebo – to by bylo mnohem horší – by mě rozemlela kola.

Sice jsem neviděl, že by Grimbauld mávl dolů palcátem, ale uslyšel jsem povel, který tento pokyn doprovázel.

„Tak do toho!“

Se zaúpěním, které jako by bylo vyrváno ze samotného dřeva, jsme zatáhli za beranidlo. To se o kousíček převalilo dopředu a na okamžik ho sdružená síla tří set mužů na tom místě udržela. Pak se odvalilo zpátky. Vydali jsme ze sebe sklíčený povzdech. Moje ruce, beztak bolavé z celonoční dřiny, mě zase začaly pálit.

Koutkem oka jsem zahlédl Grimbaulda, jak kráčí zpátky. Zmizel mi z dohledu, ale určitě zaujal postavení u zadní části stroje, protože o chvilku později jsem uslyšel výkřik „Připravit!“ a potom zabušení jeho žezla o konec kmenů stromů. Zase jsme zatlačili. Beranidlo se váhavě trošičku rozhýbalo, ale strach, že opět utrpíme nezdar, nám dodal čerstvou sílu, protože tentokrát se odvalilo dopředu. Ale jenom o kousíček a pak se znovu s chvěním zastavilo.

„Já bych rád dostal do rukou toho chlápka, co vyrobil tahle kola. Hned bych ho k jednomu přivázal,“ zabručel Sigurd výhrůžně.

Neměl jsem ani chuť, ani čas mu odpovědět. Žezlo opět uhodilo a my jsme zase vší silou zatlačili dopředu.

Rozhodně to nedopadalo tak, jak jsem doufal – prudký nápor, odvážné lezení vzhůru po hradbách a potom vítězství. Ale nebyla to ani zoufalá tlačenice, vřava boje muže proti muži, jak jsem se obával – přinejmenším nikoli prozatím. Boj o Jeruzalém byl dosud pouhopouhou dřinou. Zdálo se nám, že celé hodiny s úděsnou námahou jenom zvedáme, tlačíme a proklínáme ten stroj, kousíček po kousíčku. Někteří muži vyčerpáním omdleli a museli být odtaženi, ale já jsem zůstával na místě, odmítaje odejít. Byl jsem nesmírně utahaný, ale když jsem se na sebemenší chvilku přestal sunout spolu s ostatními vpřed, vzápětí jsem pocítil drsný povrch prutu, který mě švihl po zádech. Vůbec to nevypadalo, že se kola točí – často se stávalo, že jsme beranidlo museli spíš sunout dopředu, než že bychom ho vezli, takže jsme za sebou na své cestě zanechávali dvě obrovské brázdy v zemi. Když jsem se ohlédl, sklíčeně jsem si všiml, jak maličkou vzdálenost jsme zatím urazili.

Mezitím jiskřičky boje kolem nás zažehly oheň, jenž se rozdmýchal v mohutné plameny. U Franků zůstal na koních jenom Tankredův oddíl – teď jel v jakémsi pohyblivém ochranném štítu po našich obou stranách, takže nás chránil proti protiútoku a ostřeloval hradby salvami šípů. Jezdci museli být hbití, protože i když se pořád nezdálo, že Fátimovci vyvezli své těžké obléhací zbraně, už se jim podařilo rozmístit menší praky a vrhače kamenů, z nichž nás zasypávali dobře mířenými ranami. Ke všemu, co jsem už na téhle pouti ztratil nebo co se u mě ztenčilo – tedy k mým blízkým, síle a víře – jsem teď přidal i svou lidskost. Viděl jsem, jak u lan umírají muži, jejich rozdrcené obličeje i zlomené vazy, a přitom jsem cítil jenom úlevu. Když kameny zasáhly proutěnou střechu nade mnou a odrazily se, necítil jsem jenom vděk za svou ochranu, ale i potměšilou radost nad tím, že já mám něco, co ostatní ne. A když jsem viděl, že kolem mě začínají šípy dopadat a kosit muže, byl jsem šťastný, protože to znamenalo, že se konečně blížíme k hradbám.

Když přece jen nastal konec, přišlo to náhle. Byli jsme sehnutí jako otroci, zatlačili jsme zkrvavenýma rukama, abychom tu obludu popohnali, ale po tomto úsilí se tentokrát beranidlo nezastavilo. Valilo se dál. Ti, kdo se nepustili držadel, byli odvlečeni dopředu, zatímco ti, kdo ano, byli sraženi k zemi muži za námi. Jelikož jsem stál na konci držadla a byl jsem dostatečně vpředu, měl jsem dost času, abych se podíval, co se děje. Uskočil jsem, odtáhl Sigurda za sebou, a tak jsme se vpotáceli do rozvášněné změti mužů kolem nás.

Linii svého útoku si Frankové vybrali dobře. Povrch se tady docela příkře svažoval ke vnějším hradbám, takže jakmile beranidlo překročilo hranu, jeho hlava se sklonila a celá síla jeho obrovité váhy se uvolnila. Muži, kteří vynaložili svou sílu do posledního, aby ho odsunuli až sem, najednou zůstali pozadu nebo – pokud se nepohnuli dostatečně rychle – byli uvězněni pod ním.

Beranidlo s rachotem vrazilo tam, kam mělo: zeď roztříštilo jako sklo a rozbilo ji na tisíc úlomků. Skrze oblak prachu, který ho zahalil, jsem uviděl, jak se zvolna sune dál. S dalším rachotem, ještě mohutnějším a silnějším než první, zabušilo o vnitřní hradbu. V kameni se objevily hluboké praskliny, ale nepovolil. Teprve teď se beranidlo zastavilo.

Přestávka v boji trvala o chviličku déle, zatímco se zvolna usazovalo zdivo i prach. Pak, v jediném okamžiku, boje opět propukly, prudší než prve, a tentokrát jsem neměl žádnou stříšku na ochranu. Skrze zaprášený vzduch jsem uviděl Grimbaulda, jak vzdorně stojí se štítem nad hlavou a ukazuje žezlem k hradbám: „Vpřed!“

„Vpřed!“ Do ucha mi to slovo opakoval i jiný hlas. Byl to Sigurd. Rozběhl se dopředu a já utíkal za ním, přičemž jsem natahoval krk, abych viděl, jestli je s námi i Tomáš. V tom prachu nás obránci na hradbách skoro neviděli, ale přesto na nás jejich střely pršely dolů jako déšť. Několik jich dopadlo blízko mne, jeden šíp se mi zaryl přímo mezi nohy, ale já uháněl pořád dál. Přede mnou se rýsovaly rozvaliny zdi. Prosmekl jsem se do skrytého zákoutí za ní a přikrčil se do něj tak těsně, že mě střely nemohly trefit. Vedle mě byl Sigurd a vteřinu nato do úkrytu vnikl i Tomáš. Na tváři mu sice krvácel šrám, ale jinak to vypadalo, že není raněný. Poblíž jsem slyšel Grimbaulda, jak na nás pořád huláká, abychom postupovali.

„Touhle mezerou neprojdeme,“ řekl Sigurd. Ukázal vlevo od nás. Kousek dál podél zdi jsem rozeznal zadní konec beranidla, jenž tam čněl skrze díru, kterou prorazil. Vnitřní a vnější hradby tu byly tak blízko k sobě a beranidlo bylo tak dlouhé, že nemohlo projít v celé své délce, a naopak ucpalo otvor, který utvořilo.

Všiml si toho i Grimbauld. „Zpátky k beranidlu! Navlékněte si ta lana a tahejte, vy sráči!“

Zdálo se téměř nemožné, že v té smršti šípů někdo mohl přežít, nicméně dýmem přibíhali muži, kteří se pokoušeli jít po kolejích, jež se rozšířily za beranidlem. Prach se sice usazoval, jenže vzduch se zdaleka neprojasňoval. Naopak to vypadalo, že houstne. A odkudsi zpoza hradeb jsem ucítil, že něco hoří.

„Beranidlo,“ zařval čísi hlas. „Beranidlo hoří.“

Zvedl jsem paži jako provizorní štít – je lepší, když šíp trefí ruku nežli hlavu – a odvážil jsem se vykouknout přes svůj zátaras. Když teď beranidlo uvázlo za hradbami, Fátimovci na ně mohli házet hořící trávu a vylévat olej, jak se jim zachtělo. Z proutěné střechy už šlehaly plameny a k obloze se zvedl sloupec černého dýmu, i když by trvalo věčnost, než by chytly také velké stromy vespod.

„Odtáhněte ho odtamtud!“ Beranidlo by vzhůru po svahu sotva odvleklo deset volských spřežení, nicméně lidé se o to pokusili: běželi se sami zapřáhnout do obludného Abaddonu. Víc jich tam nezahynulo jenom z toho důvodu, že kouř z ohně oslepoval ty, kdo ho zažehli. Ale beranidlo by lehlo popelem, než bychom ho odtáhli. Místo aby se snažili s ním hnout, muži teď kolem něj prolézali do úzkého prostoru mezi hradbami. Tam se pokoušeli uhasit oheň prachem a hlínou, jenže země byla kamenitá, takže tam nebylo skoro nic k hašení. Vedle mě se Tomáš chystal vydat se za nimi, a proto jsem ho musel popadnout za límec drátěné košile, abych ho odtáhl zpátky.

„Ne!“ V uších se mi ozýval lomoz bitvy, a tak jsem se musel obličejem přiblížit co nejvíc k jeho, aby mi bylo vůbec rozumět. „Mysli na Helenu a Everarda. Nepomůžeš jim, jestli teď zemřeš.“

Pokrčil rameny, aby mi ruku setřásl, ale dál už nešel.

Nyní se stalo cosi nového, děsivého: v boji se začaly objevovat ženské. Vrávoravým krokem se vynořovaly z kouře, shrbené pod tíhou břemen, jež nesly – nádob s vodou na uhašení hořícího beranidla. Při pohledu na vodu moje vyschlé hrdlo bolestně zatoužilo aspoň po doušku, třebas jediné kapce, ale žádná pro mě nebyla. Každá nádoba byla honem předávána dopředu mužům v čele a pak vylita na jazyky plamenů, jež olizovaly beranidlo. Jakmile voda dopadla na oheň, ihned se vypařovala – se syčením se proměňovala v obrovské chuchvalce páry. Pohled na ně mi připravoval hotová muka.

Nějaký rytíř nakonec vyběhl zpátky směrem ke Grimbauldovi, přikrčil se k nám v závětří zdi a zařval, že oheň byl uhašen. Všude kolem se povalovaly mrtvoly žen – a také dívek –, v okamžiku smrti bez rozdílu promíchané s mužskými.

Grimbauld se podíval přes rameno. „Běž zpátky za vévodou Godefroiem,“ řekl rytíři. „Řekni mu, ať přitáhne obléhací věž. Nemůžeme se dál přiblížit bez mužů na věži, kteří nás budou krýt.“

Rytíř zasalutoval a odběhl. Kličkoval změtí mrtvol u svých nohou. Zdálo se mi, že uplynula celá věčnost, než jsem uviděl, jak se vrací, i když na bojišti se čas vleče jako celý lidský život. Místo meče přinášel dva štíty – cupital dopředu jako krab a utvářel neproniknutelnou zeď proti šípům, které se kolem něho rojily. Doplížil se dolů z náspu tam, kde čekal Grimbauld, a oba štíty nad nimi zvedl jako střechu.

„Vévoda Godefroi říká, že věž nemůže přitáhnout, protože v mezeře trčí to beranidlo,“ vykoktal ze sebe. „Nařizuje ti, abys ho odtáhl dozadu. Jestli to nepůjde, máš ho spálit, aby mu nestálo v cestě.“

Grimbauld ho sjel rozčileným zrakem. „Spálit?“

Rytíř otráveně přikyvoval. Zároveň se na vrcholu svahu objevil další zástup mužů, kteří se k nám začali šourat. Tihle chlapi nesli otepi slámy a náruče palivového dříví, jehož si naložili tolik, že se pod jeho vahou prohýbali skoro až k zemi. Když jsem se na ně díval, od hradeb se rozezvučela polnice a na ty muže se snesla čerstvá salva šípů. Mnozí upadli, ale ještě pořád svírali svůj náklad, jako by nesli děti, ale některým se podařilo dorazit až k beranidlu a naskládat kolem něho svůj podpal. Když ho bylo dost, Grimbauld hodil vysokým obloukem hořící pochodeň do narychlo zbudované hranice. Plameny vytryskly kolem velkých kmenů v jádru beranidla a my jsme zajásali, i když jsme stáli na mrtvolách těch, kdo položili život za to, aby něčemu takovému zabránili.

Ale jásot ustoupil nevíře, když se z nebe snesl příval vody, který oheň ihned uhasil. Z hradeb se ozvaly radostné vítězoslavné výkřiky. Podíval jsem se nahoru a uviděl Fátimovce, jak odtahují zpátky velikánský kotel, z něhož předtím vylili vodu. Někteří z nich mávali – dokonce jsem spatřil jednoho z nich, jak skáče do střílny, vykasává si tuniku a k náramnému pobavení svých druhů pohrdavě vypouští na beranidlo proud moči. Salva šípů od vzteklých vojáků ho zahnala zpátky, ale ihned se mu dostalo podpory – Fátimovci rozpoutali nový útok na nešťastné Franky.

Grimbauld se otočil na poutníky. „Na co čekáte?“ zařval. „Přineste další dříví!“

Bitva běsnila celé odpoledne. Kdykoli jsme navršili čerstvý podpal, Fátimovci odpověděli novým přívalem vody. Při každém následujícím pokusu byla hromada dříví a slámy kolem beranidla vyšší, takže bylo jeho objemné tělo skoro zasypáno, ale ani tak nemohlo překonat obranu Fátimovců. Zdálo se, že zásoba vody, kterou mají ve městě, je nekonečná, a i to nás dohánělo k zoufalství. Vzduch zhoustl dýmem a horkou párou, která mi sežehla plíce. Měl jsem pocit, jako bych spadl do nějakého velkého černého kotle a vařil se v něm. Teprve když se nám podařilo přitáhnout vědra oleje a napustit jím dříví, zažehli jsme konečně požár, který Fátimovci nemohli uhasit. Plameny šlehaly vzhůru, vysoko nad hradby – pochybuji, že by se v posádce našel jediný člověk, který by takový žár a kouř vydržel –, ale i když zeď zůstala bez ochrany, my jsme se k ní také nemohli přiblížit. Oheň, kvůli němuž jsme vynaložili tak obrovskou námahu, nejdřív, abychom ho uhasili, pak abychom ho zapálili, se stal nejlepší obranou našich nepřátel. Když se stíny prodloužily a snesla se tma, nechali jsme hradbu hradbou a odploužili se zpátky do svého tábora.

46

Nadešel další den – pátek. Tentokrát se nekonalo žádné velkolepé shromáždění vojáků, žádné procesí ani projevy. Vyškrábali jsme se z míst, kde jsme usnuli, a sešli se u úpatí věže. Ani jsem se nemusel oblékat, protože jsem přespal ve svém brnění na zemi tam, kde jsem se svalil, zcela netečný ke světu kolem, dokud mě neprobudily polnice. Tělo mi trýznila bolest: v údech jsem měl pocit, jako by byly vykloubeny a potom zase přitlučeny železnými hřebíky, a ruce jsem měl pořád zakrvácené a zdrsnělé od tažení beranidla. Ještě horší byla žízeň: zdálo se mi, že moje ústa byla vytřena nehašeným vápnem, ale neměl jsem po ruce žádnou vodu, abych ho uhasil. Všechny její zásoby jsme spotřebovali při hašení požáru na beranidle.

„Pátek v Jeruzalémě. Řekl bych, že je to docela dobrý den na smrt,“ zamumlal Aelfric, když jsme se shlukovali u věže.

„Nebo na poražení smrti,“ pokáral ho Tomáš. Tváře měl vpadlé a vous rozcuchaný, takže vypadal jako nějaký prorok, který se právě vynořil z pouště, a mnohem starší, než byl jeho věk.

„Spíš bychom měli porazit Egypťany,“ řekl Sigurd. „Musí to být dneska. Déle už armáda nevydrží.“

„Neslyšel někdo, jak dopadla včera bitva pro hraběte Raymonda na jihu?“ zeptal jsem se.

„Mizerně.“ Saewulf mi to vyprávěl. „Pokusil se přitáhnout věž až k hradbám, ale museli ji zase odtlačit pryč. Obránci přesně věděli, kam se chystá, a tak měli připraveno deset praků, které po ní vrhaly kameny a oheň. Říká se, že potom hrabě nebyl s to přimět žádného ze svých rytířů, aby do ní zase vešli.“

V ohavné okoralé slupce, v niž se proměnilo mé srdce, jsem za to poděkoval Bohu.

Čtvrthodinu po rozbřesku přijel vévoda Godefroi se svou družinou na své pozice uvnitř věže. Sledoval jsem je žárlivě, protože bych byl rád na jejich místě. Spolu se svými obvyklými zbraněmi přinesl Godefroi také širokou kuši ke střelbě z horního podlaží věže. Pohled na ni mi připomněl podobnou zbraň, která mě před mnoha lety a ve veliké dáli poprvé přivedla na cestu do Jeruzaléma. Podíval jsem se na Tomáše, jestli si ji vybavil i on, ale jeho oči byly bezvýrazné a hleděly jinam.

Když Godefroi se svými rytíři dorazil na místo a kněží oddrmolili spěšnou modlitbu, zase jsme se dali do lopoty s vlečnými lany připevněnými k úpatí věže. Ruce jsem měl pořád příliš bolavé, abych se lana chopil, a tak jsem si ho přivázal kolem hrudi – zapřáhl jsem se do té obludy za sebou a sám jsem se učinil otrokem.

I beranidlo bylo nesmírně těžké, ale tohle bylo ještě horší. Věž byla skoro desetkrát vyšší, takže kdykoli jsme zatáhli, měl jsem pocit, že celou stavbu na sebe strhneme. Ohlávka kolem mě se mi zařezávala do hrudi a nad hlavou jsem neměl žádnou stříšku, která by mě chránila před sluncem a deštěm střel. Zatímco předchozího dne jsme mohli alespoň první úsek cesty ujít v bezpečí, tentokrát jsme neměli žádnou úlevu. Moment překvapení, který jsme získali přede dvěma nocemi, už pominul, a jakmile se věž začala potácet dopředu, zpoza hradeb se vznesla salva kamenů. Zvolna se otáčely ve vzduchu a vypadalo to, že se vznášejí tak lehce, až jsem si pomyslel, že snad ani nespadnou na zem. A pak najednou byly skoro u nás, dopadaly s obrovskou rychlostí a řítily se na nás. S hrůzou jsem vnímal, že to nejsou oblázky a kameny, které nás sužovaly předchozí den, nýbrž že na nás praky vrhají mohutné balvany, těžké jako člověk. Obránci je určitě během noci vytáhli nahoru a namířili se smrtonosnou přesností. Všechny tři střely v této první vlně dopadly na deset kroků od věže, takže prorazily linie mužů, kteří ji táhli. Jedna strefila hlavu jednoho muže a rozdrtila mu ji na kaši jako meloun, druhá srazila pět mužů v řadě, než se zastavila. Muži přiběhli, aby ten balvan odtáhli věži z cesty, zatímco mrtvoly padlých byly ponechány na místě, takže je pak rozdrtila kola.

Nyní vypukla válka obrů – titanomachie – mezi věží, klopýtající vpřed jako nějaký oslepený Kyklop, a neviditelnýma rukama za hradbami, které vrhaly balvany, jako když děti házejí kamínky po rybníku. Z našich linií odpovídaly praky Franků vlastní palbou. Já jsem byl pouhý brouček cupitající u jejich nohou, zatímco na nebi nade mnou svištěly salvy kamenů. Všudypřítomná smrt přicházela náhle. Několik kamenů udělalo nápadné šrámy do boků věže, kde vyrvaly kůži. Další projel přímo jednou z těchto děr a strhl jednoho z rytířů z jeho vyvýšeného místa, až se skácel k zemi. Ale nejvíc jsme trpěli my, kdo jsme byli na zemi – byli jsme drceni, sráženi k zemi, trháni na kusy nebo prostě přejeti. Někteří z vojáků, kteří šli vedle nás, se pokoušeli pomáhat: přinesli dřevěné zábrany potažené proutím a kůžemi a přidržovali je před námi. Jenže ty byly zhotoveny, aby zadržely šípy, ne kameny, a tak leda přidaly na bojiště další suť. To už jako štít posloužily líp mrtvoly vojáků.

Nemohl jsem dělat nic jiného než sklonit hlavu a modlit se za milosrdenství. I kdybych si všímal balvanů letících na mě, nijak bych se jim nemohl vyhýbat. Napjaté lano, které mě připoutávalo k věži, mě též připoutávalo k osudu, který mi Bůh určil, ať již byl jakýkoli. Snad jsem otupěl vůči strachu, snad mi dodávala odvahu sama skutečnost, že přežívám, zatímco kolem mne umírá tolik jiných lidí, ale postupně a proti vší logice se zdálo, že ostřelování ochabuje. Pořád jsem sice slyšel balvany svištící vzduchem – dokonce se mi teď v uších ozývalo práskání praků za hradbami –, ale vypadalo to, že už do nás nebuší tak často a tak prudce.

Odvážil jsem se vzhlédnout. Ostřelování sice pokračovalo, ale nyní nám střely plachtily přes hlavy – skoro přes samu věž. Přestáli jsme nejprudší vřavu a nyní jsme se ocitli tak blízko k hradbám, že na nás střely ani nemohly dopadat. Fátimovci své katapulty nepřesunuli, aby se této změně přizpůsobili – možná to ani nešlo.

Z našich šiků se vydral drsný pokřik, ale vzápětí zase utichl. Při svém pokroku jsme nevyvázli z nebezpečí, naopak jsme se vystavili novému. Nyní jsme byli na dostřel z hradeb a obránci vychrlili příval menších kamenů a šípů mířících na nás. Vyplňovaly vzduch jako kobylky požírající muže, kteří se tak namáhali, aby věž odtáhli dopředu. Naši pomocníci zase vyběhli vpřed se zábranami a pokoušeli se nás zaclonit, i když nemohli chránit každého muže. Větší užitek měla pro nás věž. Teď stála dobrých šest stop nad hradbami, takže nabízela mužům na svém nejvyšším patře vynikající plošinu, odkud mohli bašty ostřelovat šípy.

Z jejího vrcholu se rozezněl roh. „Do mezery!“ vyštěkl Grimbauld. Z ramena mu trčel šíp, další pak z nohy, ale skosen nebyl. Zatímco ti z nás, kdo tahali za lano, se ze všech sil snažili, aby věž přitáhli blíž, převalila se kolem nás vlna poutníků, jež se vhrnula mezerou ve vnější zdi, proražené včerejší den beranidlem. Viděl jsem pod vnitřními hradbami jeho ohořelé zbytky, z nichž pořád vycházely obláčky dýmu. Poutníci se k němu přihnali s malými sekyrkami i válečnými sekerami, odsekávali spálené dřevo a odhazovali popel. Uslyšel jsem několik bolestných výkřiků, když ti chlapi popadli kusy tam, kde ještě spáleniště nevychladlo, a další řev, když Fátimovci na baště svrhli kameny a vařící vodu. Alespoň ta voda pokropila zbytek ohně. Vrak beranidla byl uvolněn a otevřela se cesta pro věž.

„Takhle se to dělá,“ řekl Sigurd, stojící vedle mě. Na rozdíl ode mě se nepřipoutal k věži, ale nesl své lano přes rameno a jeho mohutné paže byly tou námahou napjaté. Štít a sekeru měl zavěšené na zádech, připravené na okamžik, kdy budeme moci setřást to strašlivé břímě. „Zůstaň vedle mě.“

Nebyl jsem schopen ani promluvit, a tak jsem jen přikývl. Když jsme dorazili na místo, kde byl svah strmější a kde předchozí den sklouzlo vpřed naše beranidlo, napadlo mě, jestli tudy vůbec můžeme věž protáhnout. Kdybychom ji tady pustili, určitě by se převrátila nebo by vrazila do hradeb a roztříštila se. Ale povrch se opět změnil. Četa kameníků se v noci vydala s krumpáči a kladivy, aby nám urovnala cestu, která teď vedla skoro rovně dolů k mezeře ve vnější zdi. Po svahu jsme sunuli věž. Obklopila ji ohnivá smršť šípů, koulí vroucí smoly, kladiv zabalených do hořících hadrů a věder s rozpáleným olejem, ale obrovitá obluda Magog se nepřestávala pohybovat vpřed, ani si jich nevšímala, když klouzaly po kůžích, jež ji pokrývaly, nebo se od nich odrážely. Prošla mezerou a nakonec se zastavila v prostoru mezi hradbami, pár kroků od vnitřního valu. Na bojišti se na okamžik rozhostilo děsuplné ticho, zatímco muži na věži a na hradbách zírali jeden na druhého, téměř tváří v tvář.

„Deus vult!“

Rázem bylo po tichu a bitva pokračovala. Jelikož se věž ocitla tak blízko k hradbám, už jsme ji nemohli táhnout zepředu, jenom se postavit za ni a tlačit. Ale protože jsme byli tak blízko k předvoji, teď jsem se nemohl dostat kolem chumlu mužů, kteří věž obklopovali. Na jeden strašný okamžik jsem se ocitl ve smrtelné pasti, vystaven ranám. Čísi pevná ruka mě uchopila a pokusila se odtáhnout mě pryč, ale já jsem zůstával na místě jako přibitý.

„Prokristapána, vyprosti se z toho lana!“

Pořád jsem měl kolem hrudi omotané to vlečné lano. Zašmátral jsem po meči a povedlo se mi začít přesekávat jeho provazce. Než jsem to dodělal, dvě ruce po něm sáhly a zbytek přetrhly.

„K zemi!“

Tytéž ruce mě prudce přitáhly k zemi, až mi málem vyrazily dech. Vedle mě se krčil Aelfric, který mě chránil, zatímco jsem kolem sebe obtáčel štít a stahoval si ho ze zad. Teprve když se mi ocitl na správném místě, měl jsem možnost se rozhlédnout.

„Kde je Sigurd?“

Zacukal hlavou vpravo od sebe. Když jsem vykoukl zpoza svého štítu, spatřil jsem Sigurda na jednom koleně se zvednutým štítem, zatímco Tomáš seděl v dřepu za ním a prakem, který vyrval z tuniky jednoho padlého vojáka, metal kameny po cimbuří. Vlevo ode mě se věž pořád sunula dopředu. Když jsem ji teď sledoval zdáli, všiml jsem si, že na svém postupu utrpěla strašlivé rány. Několik proutěných desek bylo oderváno a vypadalo to, že jeden z nárožních sloupků byl rozlomen vedví, takže se horní patra nebezpečně prohýbala. Zázrakem – jiným slovem se to vystihnout nedalo – zůstával zlatý kříž na jejím vrcholu bez újmy a třpytil se na slunci, které teď shora sálalo téměř přímo.

Kousek po kousku, jednu píď za druhou se věž valila pořád dál. Zdálo se, že nahoře na hradbách obrana zakolísala. Vzduch zaplňovalo méně šípů, proto jsem si pomyslel, že snad při pohledu na náš postup Fátimovci ztratili odvahu. Jenže oni se na tenhle moment připravili. Vypadalo to, že nad cimbuří zvedají jakýsi mohutný předmět, který vytahují na kladkách visících ze sousedních věží. Nejdřív jsem nerozeznal, co to vlastně je, ale potom, když se ta věc uvolnila od bašt, to bylo jasné. Byl to dlouhý kmen stromu, zavěšený na řetězech a ježící se železem. Z jeho stran rašily jako větve meče a nože, srpy a bodce, hřeby a háky, zatímco samo dřevo bylo pokryto černým povlakem jakéhosi olejnatého slizu. Když muži nahoře uvolnili řetězy, spadl na zem, jednou se odrazil a pak se sunul po svahu, až se nakonec jeho železné pařáty zaryly do čelní strany obléhací věže. Vzápětí do ní vlétla salva hořících šípů. Před věží se zvedla stěna plamenů, která ji úplně zachvátila, a já jsem zaúpěl. Takové peklo nemohl nikdo přežít. Stejně tak ho nikdo nemohl uhasit vodou, protože když se jeden rytíř stojící poblíž pokusil polít oheň trochou vody, ta na něj pouze vyprskla a olízl ho mohutný jazyk plamene. Byl to ďábelský oheň, který dokonce dovedl obrátit živly v pravý opak svého původního účelu. Na vrcholu věže jsem uviděl vévodu Godefroie a jeho rytíře, jak se horečně snaží roztáhnout stěny a v děsu se dívají dolů, zatímco naspodu muži uvnitř věže zjistili, že nemohou ven kvůli množství vojáků, kteří se pořád marně snažili tlačit věž dopředu.

Ale Godefroi se nepokoušel uniknout. Podle toho, co jsem uviděl skrze dým, to vypadalo, že naopak jeho muži odtahují nějaký těžký předmět k otvoru, který udělali do boku věže. Copak si nevšimli, že tohle je oheň, který nelze uhasit?

Po předku věže se vyřinul příval vody a po ní se svalil i sud, ovšem to bylo pouze další sousto pro oheň. Zavřel jsem oči. Ozvalo se zasyčení, jako kdyby vyvřela všechna voda na zemi, a přese mě se přehnala horká stěna. Sežehla mi ústa, ruce, dokonce i zavřené oči. A přesto jsem přežíval. Vlasy mi nechytly ani se mi nesloupala kůže. Otevřel jsem oči a podíval se skrze prsty. I když to bylo k nevíře, kmen opatřený hroty sice pořád hořel, ale neproměnil se v ohnivý pilíř, jak jsem očekával. Stejně tak oheň nezachvátil obléhací věž. A horký, vlhký vzduch byl prosycen ostrým zápachem octa.

Muži na věži dotlačili na okraj plošiny další sud a převrátili ho. Když teď byly plameny nižší, nevypařil se jeho obsah ihned, ale rozlil se po dřevě. Něco octa se usadilo v malé kaluži v prohlubni na zemi. Bez rozmýšlení jsem tam vyběhl, klekl vedle ní a nabral jsem si ocet do úst, než se stačil vsáknout do země. Na jazyku mě pálil jako kyselina, ale byla to první tekutina, kterou jsem okusil po dlouhých hodinách. Mezitím jedna četa Franků zvedla řetěz, který držel kmen stromu, a odtáhla ho pryč. Hroty a čepele vyhloubily do země ostré brázdy.

Bitva teď nabyla nové, úděsnější intenzity. Fátimovci se nejdřív pokusili rozbít věž kamením a spálit ji, ale nic z toho nefungovalo. Teď už jim zbývalo jenom zoufalé odhodlání. Ale i to mohlo stačit: věděli, jakou pomstu mohou při porážce očekávat z rukou Franků, a tak se bili tak, jak to dovedou jenom odsouzenci. Pomyslel jsem na Bilála a – i v žáru boje – jsem zadoufal, že není na těchhle hradbách.

Obléhací věž byla tak blízko, že muži na vrcholu mohli skoro bodat do nepřátel svými kopími, ale pořád byli příliš daleko, aby tu mezeru mohli přeskočit. Fátimovci zdvojnásobili své úsilí a vrhali na věž oheň a zároveň ostřelovali šípy ty z nás, kdo jsme byli na zemi, zatímco jsme se pokoušeli chránit se štíty před náporem a splácet stejnou mincí, abychom je odtlačili od bašty. Když už jim došly ohnivé hrnce, vyráběli z vlasů a vosku jakési koule, které namáčeli v oleji a pak je zapalovali. Většina z nich sklouzla po hladkých kůžích, které halily věž, a odrazila se do množství lidí u jejího úpatí. Jedna mi dopadla na hřbet ruky, kde mi kůži sežehla na popelavě bledý puchýř. Zařval jsem, ale meč jsem nesvěsil. Měl jsem štěstí: někteří muži zjistili, že se jim oheň vplížil do záhybů košile přes brnění nebo jim vnikl do mezery mezi přilbou a drátěnou košilí, které pak rozpálil.

Teď na nás dopadalo méně šípů, zato víc kamenů. Jeden narazil na můj štít a neškodně se odrazil. Když jsem se na něj podíval, překvapeně jsem si všiml, že má ostré hrany a hladký povrch cihly. Vypadalo to, že Fátimovci ve svém zoufalství strhávají samy zdi, které je brání, aby je po nás mohli vrhat. Ale my na tom byli sotva líp: nezbývalo nám než ty cihly sbírat a házet je nazpátek. Když jsem se ohlédl přes rameno, uviděl jsem Tomáše, jak točí svým prakem proti cimbuří. Radši bych, kdyby se kryl, protože skýtal lákavý terč.

Trefil mě další kámen, tentokrát do ramene, a paže mi znecitlivěla. Už jsem tam nemohl zůstat. Vlevo ode mě zela v boku věže díra, jak tam byla odervána jedna deska. Přes rameno jsem křikl na Aelfrika a rozběhl jsem se k ní, shýbl se pod naštípnutým překladem a vešel jsem dovnitř. Vzápětí jsem se ocitl ve tmě – kolem mě se klubko zpocených mužů snažilo naslepo tlačit dopředu, aby dostrkali věž i přes těch posledních pár stop od hradeb. Bez rozmyšlení jsem se vrhl do toho úsilí. Za mnou se hromadili další muži, ale otevřenou dírou ve stěně jsem viděl, že bitva pořád běsní. Navzdory úporné obraně to vypadalo, že se karta obrací proti Fátimovcům. Příkop mezi hradbami se plnil muži, a i když Fátimovci mnohé pozabíjeli, nemohli neúprosnému náporu odolat. Dopředu byly přineseny žebříky a opřeny o cimbuří. Obránci sice kameny rychle roztříštili jejich příčle, než na ně někdo stačil vylézt, ale Frankové si vzali ze své první zteče poučení a měli v záloze další. Při patrně nejpodivnějším výjevu z celého dne jsem uviděl zástup kněží, vesměs oblečených v bílém, jak kráčejí vpřed se žebříkem, který drželi nad hlavami, a zpívají slova žalmu:

Nelekej se hrůzy noci ani šípu, který létá ve dne, moru, jenž se plíží

temnotami, nákazy, jež šíří zhoubu za poledne.

Ani jeden z nich se nedožil pohledu na žebřík, jak se dotýká zdi.

Uvnitř obléhací věže byl stále hustší nával. Nebylo možné dostat se do čela věže, a tak jsme tlačili jeden druhého v naději, že to postačí. Ve tmě se nedalo říct, jaký pokrok jsme už udělali, i když se zdálo, že zabíráme dostatečně mohutně, abychom strhli i zeď a věž přes ni převalili.

A potom zčistajasna tlak kolem mě povolil. Vzhlédl jsem. Koutkem oka jsem viděl, jak se o zeď opírá půltucet žebříků, prohýbajících se pod tíhou Franků, kteří po nich rychle vybíhali jako plameny. Zdálo se, že chytily i samy hradby: jakmile nějaký muž vyšplhal až na vrchol žebříku, přešel do oblaku černého kouře a zmizel.

Zavrtěl jsem hlavou a rozhlédl se. Vypadalo to, že ryk bitvy utichá, a tlak mužů, kteří tlačili věž kupředu, ustal. Zbyl jenom půltucet chlapů, kteří si tak jako já většinou protírali oči. Dva další, kteří předtím byli vpředu a museli nést plnou váhu tlačenice za sebou, se v bezvědomí sesypali na zem. Žebra měli zlámaná a hruď samý šrám.

Po tolika letech utrpení, tolika měsících touhy stály poslední vteřiny vůbec nejméně za zapamatování. Lezl jsem po žebříku uvnitř věže. Dorazil jsem na první podlaží a kolem zejících děr vyrvaných do jejích boků a kolem mrtvol nakupených v rozích jsem se dostal na další žebřík. Příčle byly kluzké krví, a tak jsem uklouzl – zlomil bych si vaz, kdybych se nezachytil drátěnou košilí o příčel dole. V poslední chvíli jsem zase nabyl rovnováhu.

Vyšplhal jsem na druhé patro. Po dolejším přítmí mi to tu připadalo až neskutečně jasné, protože přední stěna byla spuštěna, aby utvořila jakýsi hrubý můstek k hradbám před sebou. Do očí mi svítilo polední slunce, takže se mi kaluže krve, kterými byl můstek prosycen, jevily jako sklo. Měl jsem pocit, jako by přede mnou byl most do jiného světa.

Vyšel jsem ven. Na kratičký, závratný okamžik jsem sklopil zraky a uviděl, jak pode mnou zeje hluboký prostor. Pak jsem přešel mezi cimbuřím a opět se ocitl na pevné půdě.

Stál jsem tam na baště uvnitř hradeb a hleděl dolů na Jeruzalém.

47

Na chvíli jsem viděl město, jak se přede mnou rozprostírá jako koberec uzounkých uliček, rovných střech, ochranných plachet proti slunci, nádvoří a věžiček. Přímo přede mnou se zvedala velká kupole chrámu na vrcholu Chrámové hory, odkud se město svažovalo do strmého údolí, ale potom se zase vpravo ode mě zvedalo na výšiny hory Sijónu. Asi půl míle odsud údolí překlenoval kamenný most a já jsem si jeho polohu pořádně uložil do paměti, protože právě tam jsem měl najít svou rodinu. Úplně v dáli jsem viděl, jak se zvedá kouř od jižních hradeb, kde předtím útočil hrabě Raymond.

Ale potom bylo po vyhlídce. Tvář mi ovanul horký vítr a nad městem se zatáhla záclona černého dýmu. Oči se mi zalily slzami, zatímco jsem si odkašlával, abych plíce zbavil kouře. Vpravo ode mě hořela jedna ze strážních věží. Fátimovci ji kolem dokola obalili žoky bavlny a slámy, aby ji ochránili před střelami z našich katapultů, ale teď byly zapáleny a celá věž planula jako svíce. Horko a kouř určitě zahnaly obránce dost daleko, abychom získali záchytný bod, a jakmile se tenhle příval dal do pohybu, už nebylo možné ho zadržet. Vojáci, kteří tyhle hradby hájili tak úporně půldruhého dne, byli smeteni Franky, kteří pořád proudili přes cimbuří a hrnuli se dolů do města.

Čísi ruka mě popadla za rameno a otočila. Stál tam Sigurd, který sice kamsi odhodil štít, ale v rukou pořád třímal svou sekeru. Byla už potřísněna krví. Za ním stáli Tomáš s Aelfrikem – byl to ubohý zbytek tuctu Varjagů, kteří se shromáždili toho rána.

„Kde jsou ostatní?“

„Je po nich,“ řekl Sigurd. „A jestli sebou rychle nehneme, bude brzy i po nás. Pojď.“

Šli jsme za lidmi podle valu k nejbližší věži, kde vedly dolů na ulici schůdky. Unášení davem se téměř nedalo odolat, ale u věžních vrat se ten lidský proud na chvíli zastavil. Jeden muž se pokoušel prodrat zpátky. Rytíři na něj vztekle řvali a říkali mu, že jde špatným směrem, ale on trval na svém a razil si cestu proti proudu. Chumel na valu byl tak hustý, že jsem ho skoro neviděl, a tak jsem ho rozeznal, až když se ocitl přede mnou. Potom se přehnal kolem, a teprve když byl pryč, uvědomil jsem si, že to byl vévoda Godefroi. Jeho bílá košile přes brnění byla prosáklá potem, zlaté vlasy měl zacákané krví a čpěl octem, kterým dal polít oheň Fátimovců. Když jsem otočil hlavu dozadu, uviděl jsem ho, jak peláší uličkou a mizí dolů k obléhací věži.

„Možná se potřebuje vysrat,“ řekl Sigurd. „Pojď dál.“

Veškerý odpor se zhroutil. Fátimovci prchali a prostor, který uvolňovali, o to rychleji zaplňovali Frankové. Než jsme se vypotáceli ze schodů a dostali na ulici, předvoj měl před námi velký náskok. Za hradbami leželo pět opuštěných praků, z nichž jeden už hořel.

Rozhlédl jsem se, ohromen rychlostí, jakou vzala bitva obrat. V hloubi duše jsem se pokoušel uvědomit si, kde teď jsem, že vlastně stojím na posvátné půdě Jeruzaléma. Ale prozatím to mé chápání přesahovalo, a navíc jsem měl naléhavější starosti.

„Kudy teď?“ Na úrovni země, kde se kolem nás klikatily úzké ulice, jsem už ani neviděl kupoli Chrámové hory. Měl jsem jakousi povšechnou představu o správném směru k ní, ale do města vedl půltucet ulic a uliček, z nichž každá mohla být ta správná.

„Tudy.“ Než jsem ho mohl zastavit, Tomáš se rozhodl. Protlačil se davem a pustil se jednou uličkou.

„Počkej!“ vykřikl jsem, ale pochybuji, že mě v té vřavě uslyšel. A i kdyby ano, sotva by se mohl zastavit, protože nával davu byl nezadržitelný. Jelikož jsme se báli, že ho úplně ztratíme z dohledu, vrhli jsme se za ním, zatímco z budov kolem nás se začaly ozývat první výkřiky.

Ať už to bylo náhodou, nebo to tak chtěl Bůh či nás prostě pudově unášel dav, vybrali jsme si správně. Cesta, jež nás rychle vedla ze svahu, končila u mohutné zdi na okraji Chrámové hory. Tady euforie vyprchala a vrátilo se nebezpečí, protože zbytek fátimovské posádky si zvolil rozlehlé bašty chrámu jako místo posledního odporu. Vojáci nás zasypávali kamením a šípy a také hrnci a pánvemi, židlemi i svícemi, zkrátka vším, co se jim dostalo do rukou. Ale byla to marná naděje. Své životy svěřili obraně vnějších zdí, a když je neuhájili, neměli čas postavit nové obranné valy. Mezi narychlo zhotovenými střelami začala padat první těla, jak první z Franků zlézali výšiny chrámu.

Ale to nebyl náš boj. Otočili jsme se doprava a šli podle zdi až k jejímu nároží. Město, které nás předtím svíralo, se teď rozevíralo do údolí, kde stál sotva sto kroků od nás most. Z nádvoří nad námi se ozývaly strašlivé výkřiky a třesk zbraní, ale já je skoro neslyšel. Běžel jsem podle úpatí velkého valu a snažil jsem se nespustit z dohledu Tomáše, utíkajícího jako první. Slunce mi prudce svítilo do očí a pražilo do mě a zpod přilby mi do obličeje crčel pot. Otíral jsem si ho rukou a v zoufalé touze po vodě jsem se ho pokoušel lízat, ale to mou žízeň ještě zhoršovalo. V ústech jsem pořád cítil jenom ocet.

Dorazili jsme k úpatí mostu. Z téhle strany údolí se na něj nebylo možné dostat, protože vybíhal přímo z vrcholku Chrámové hory nad námi, ale uviděl jsem schodiště, které k němu vedlo vzhůru na opačné straně. Škobrtavě jsme sestoupili do údolí skrz všelijaké býlí a polní kvítí obrůstající pilíře mostu. Na jednu neskutečnou chvíli jsem málem uvěřil, že jsem odešel z města, že se toulám líbeznou loukou na svahu, do něhož pálí slunce. Pak jsem uslyšel, jak se přede mnou ozývá rachot zkázy, a bylo po iluzi. Frankové se městem šířili jako lesní požár. Ze čtvrti přede mnou se ozýval jekot a křik a vzduch začal otravovat dým. Nemohli být daleko od domu, kde byly v zajetí Anna s dcerami, a já nemusel mít bůhvíjakou fantazii, abych vytušil, co Frankové provedou, jestli se jich zmocní, než se tam dostanu. Byl jsem nesmírně utahaný, sotva jsem zvedl meč, natož abych unesl velkou tíhu své zbroje, ale přesto jsem se snažil zrychlit krok.

Klopýtali jsme vzhůru po svahu hory Sijónu, našli jsme schodiště a šplhali k jejímu vrcholku. Vlevo od nás vedl most zpátky nad údolím k bráně v ohradě chrámu, vpravo mířila prašná třída dál do města. Sotva jsem ji viděl kvůli mnohohlavým davům, které jí proudily – muži a ženy, všichni do jednoho prchali přes most na Chrámovou horu. Vznešená svatyně – vzpomněl jsem si, jak tento útulek nazýval Bilál –, ale tady rozhodně útočiště nenajdou.

Na opačné straně mostu vede ulice na západ, k nároží, kde rostou dva tamaryšky. Otočili jsme doprava, proti proudu davu. Aelfric si jím prorážel cestu štítem, zatímco Sigurd a já jsme mu pak šli v patách. I když měli Ismaelité na té cestě nad námi stonásobnou přesilu, nevšímali si nás. Teď mohli pomyslet jenom na svou vlastní záchranu.

Tomáš byl pořád kus před námi, proplétal se a kličkoval davem. Když jsem se podíval dopředu, přes moře vynořujících se tváří, uviděl jsem, že dorazil až ke křižovatce. Z postranních ulic se tam sbíhali další lidé, kteří do sebe strkali a křičeli, aby se dostali dál, ale já jsem si všímal něčeho jiného. Na nároží těch ulic vyčnívaly nad dav dva vytáhlé stromy, jejichž stříbřitě zelené listy působily ve vřavě kolem sebe až nadpřirozeně klidně.

Když půjdeš doprava, najdeš tam dům se železným znamením v podobě ruky přibité ke dveřím. Tam najdeš svou rodinu.

Síla davu byla tak veliká, že jsme se proti němu sotva pohnuli. Několikrát ani spojená Aelfrikova a Sigurdova váha nemohla zabránit tomu, že jsme byli zatlačeni nazpátek. Srdce se mi svíralo a ruce a nohy se rozechvěly: zdálo se mi, že s každou míjející vteřinou se přibližuje zhouba mých blízkých. Tomáš mezitím zcela zmizel z dohledu, takže jsem mohl jenom doufat, že se k tomu domu dostal včas.

Nakonec jsme se s posledním vypětím sil protlačili ke křižovatce a zahnuli za roh. Tady už byly davy řidší a my jsme se mohli pohybovat snáz. Rozhlížel jsem se, zoufale pátraje po dveřích se železným znamením.

„Tamhle!“

Sigurd se v polovině ulice zastavil před dvoupatrovým domem. Dřevěný balkon clonil zastíněné dveře, které byly tak tmavé, že z místa, kde jsem stál, ani nebyly vidět. Vyběhl jsem tam a donutil své umdlévající údy k poslednímu úsilí. Byly tam ty dveře, jak řekl Bilál, se železnou rukou přibitou přímo uprostřed. Z dlaně upřeně zíralo oko obklopené nápisem v arabštině. Ani jsem si ho nevšímal. Dveře byly otevřené – rám byl roztříštěný v místě, kde ho někdo prokopl, a jeden dveřní závěs volně visel ze zárubně.

„Nejdeme pozdě?“ Tuhle otázku jsem zaskřehotal, protože jsem byl sotva s to pohybovat rozpraskanými rty.

Ze tmy uvnitř domu se ozval úzkostný výkřik. Než jsem se odvážil podívat, uslyšel jsem čísi rychlé kroky pádící ke dveřím. Tomáš je zprudka otevřel, s takovou silou, že se uvolnily a s drtivým třeskem spadly na zem. Překročil je a dovnitř vpadlo světlo.

„Je tu prázdno.“

To zklamání, když vykřikl, co zjistil, se mi zařízlo do duše jako nůž. Třásl se jako divoké zvíře a po tvářích se mu kutálely slzy. Serval si z hlavy přilbu a mrštil jí o zem, prudce se obrátil a zběsile kopl botou do zdi. Zdálo se, že sama země se pod tím nárazem otřásla. „Kde jsou?“ Vztekle se ke mně otočil. „Ty jsi slíbil, že tady budou.“

Jeho vztek byl tak obrovský, že jsem ucukl dozadu. Zvedl jsem meč z obavy, že snad po mně skočí, a snad by to i udělal, kdyby se nestalo něco jiného. Většina Ismaelitů uprchla po té ulici, i když jsme pořád viděli další, jak spěchají kolem křižovatky k mostu. Teď k nám náhle přiběhli od opačného konce ulice další dva. Byli to vojáci, první, které jsem viděl od vstupu do města. Šupinové brnění měli hodně pošramocené a tváře zčernalé sazemi. Tomáš se vzteklým řevem popadl sekeru a vyběhl k nim.

Byli sotva deset kroků ode mě, když se střetli: bylo to dost blízko, abych je všechny uviděl, ale také dost daleko, abych nemohl nic podniknout k odvrácení srážky. Jeden z Fátimovců, ten větší, zvedl paži, aby odrazil Tomášův výpad. Na jeden podivný okamžik to skoro vypadalo, jako kdyby někoho zdravil nebo vítal, jako kdyby uviděl něco, co poznává. Ani nezvedl meč.

Tomáš se na něj vrhl. Přesto se ani jeden z té dvojice nepokusil chránit se. Překvapení převážilo nad mou úzkostí a vyčerpáním a přimělo mě, abych se podíval pozorněji. Jejich tváře totiž nezačerňovaly jenom saze – vlastně to byla barva jejich pleti. A v postavě vyššího muže bylo cosi důvěrně známého – hrdé držení těla, dokonce i po nesmírné únavě z boje a porážky.

Toho dne byly v Jeruzalémě možná stovky, vlastně tisíce chalífových afrických vojáků, ale k takovému domu by přišel jenom jeden. Vypotácel jsem se k nim a pokusil se zavolat, ale v ústech jsem měl příliš sucho. Když bylo po všem, říkal jsem si, že Tomáš by mě beztak neuslyšel. Řval totiž jako démon – zběsile hulákal jakási slova, která mohla být jenom plodem zuřivosti. Zoufalství zbavilo tíhy jeho sekeru. Zableskla se na slunci, když jí máchl proti Bilálově krku. Proťala mu klíční kost a zasekla se tak hluboko, že se musela dotknout i jeho srdce. Bilál se ani v posledním okamžiku nepokusil bránit se. Svalil se, aniž vydal hlásku, se sekerou pořád zaťatou do těla.

Přiběhl jsem k nim, ale příliš pomalu a příliš pozdě. Tomáš opřel botu o Bilálův bok a páčil topůrko sekery, ale jeho vztek se ještě nevyřádil. Jenže ťal příliš hluboko a sekera se nedala uvolnit. Zase za ni s řevem zatáhl, aby ji vyprostil, zatímco kopal do Bilálova bezvládného těla. Pochybuji, že viděl ještě něco jiného. Určitě si nevšiml vojáka, který Bilála doprovázel. Pokud nepochopil, proč jeho velitel umírá, bezpochyby mu došlo, že ho musí pomstít. Zvedl své krátké bodací kopí a vrhl se vpřed. Tomáš neměl na ochranu štít, sekeru ani přilbu, a tak byl bezbranný. Kopí se mu zabodlo do těla pod bradou, projelo lebkou a s prýštící krví se vynořilo na temeni hlavy. Jeho řev ustal a Tomáš se ihned sesunul.

Muž, který ho zabil, se prudce otočil, uviděl, že proti němu stojí přesila, a rozběhl se pryč po ulici. Já bych ho nechal utéct, ale než jsem se zmohl na slovo, ze Sigurdovy ruky vyletěla malá zakřivená sekerka, která nešťastného Egypťana dohonila a zarazila se mu do šíje. Zavrávoral a spadl, ale nezemřel. Jako motýl bez křídel se pokoušel odstrkávat vpřed a svíjel se na břiše, zatímco z něj vyprchával život. Pak ho naštěstí doběhl Aelfric, který ranou své sekery se vším skoncoval. Na chvíli se na ulici rozhostilo ticho.

Došel jsem k Tomášovi a přikrčil se k němu, i když mi stačil jediný pohled, abych věděl, že už je pozdě. Určitě zemřel ihned. Modré oči měl rozšířené, až do poslední chvíle vzdorovité, ale tvář působila podivně pokojně. Snad to byla jenom klamná hra mé rozrušené mysli, ale v těchto posledních okamžicích jsem viděl hlavně jeho mládí, jako by mu vous zmizel a hněvivé brázdy se změkčily, takže se naskytl pohled na toho chlapce, kterého jsem vytáhl z fontány v Konstantinopoli. Tehdy jsem mu zachránil život, ale teď už byl mrtvý.

Natáhl jsem dva prsty a zatlačil mu oči. Aspoň se dožil toho, že uviděl Jeruzalém, pomyslel jsem si a napadlo mě, jestli je to dost.

Můj zármutek vyrušilo mumlání a sténání, a tak jsem se otočil. Za mnou ležel Bilál – ne mrtvý, ale rychle umírající. Pořád měl do ramene zaťatou sekeru, jejíž topůrko bylo vztyčené a vrhalo dlouhý stín. Úplně jsem se obrátil, abych poklekl u jeho boku. Tolik jsem mu toho chtěl říct – vyjádřit svou vinu, vděk, ale i trpkou lítost, že jsem mu neoplatil jeho laskavost –, ale nutnost zahnala všechnu starostlivost a nastolila jedinou, zásadní otázku.

„Mé dcery,“ zašeptal jsem. „Anna. Kde jsou?“

Krev kapala z Bilálových úst a vyřinula se z jeho rány. Sice jsem mohl vytáhnout sekeru, ale neodvážil jsem se toho ze strachu, že už jenom ona představuje můstek mezi životem a smrtí. Sáhl jsem pod něj ve snaze pozvednout mu ramena, aby mohl snáz mluvit, ale tím jsem pouze pootočil sekerou v jeho těle, takže teď bolestí vykřikl. Zašeptal jsem mu znovu do ucha: „Je moje rodina v bezpečí?“

Z trhliny, kde bylo železo zaťaté do svalu, se vyřinuly bublinky. Bilál se zazmítal, když se pokusil vdechnout víc vzduchu, ale ten z něho unikal mnohem rychleji, než kolik ho byl s to doplnit.

„Kde jsou?“ zasyčel jsem a při vší lítosti bych s ním i zatřásl, kdybych si nemyslel, že ho tím zabiju.

Zavřel oči. A potom, těsně než vypustil duši, zašeptal jediné slovo: „Svatyně.“

„Jaká svatyně?“ Ve městě chrámů musí být svatyní stovka. Ale i když jsem chápal, že moje otázka nemá význam, že Bilál už nepromluví ani ke mně ani k nikomu jinému, domyslel jsem si odpověď. Pro něj mohla být ve městě jenom jedna svatyně.

„Hora Mórija,“ řekl jsem. „Chrámová hora – Vznešená svatyně. Právě tam by se Fátimovci postavili na poslední odpor.“

„Tak doufejme, že v něm ještě nepovolili,“ řekl Sigurd. Vyprostil svou vrhací sekerku z mrtvoly Bilálova druha a otřel ji o prošívanou tuniku, kterou nosil pod pancířem.

Sklonil jsem se a políbil Bilála na tvář. Jeho tělo leželo na slunci, a tak i když z něj vyprchal život, pořád bylo klamně teplé – teplé jako život –, ale já jsem cítil, jak se do něj zespodu vkrádá smrt.

„Co uděláme s mrtvolami?“ zeptal se Aelfric.

„Necháme je tady.“ Pokřižoval jsem se nad Tomášem a kratičce se pomodlil. Nevěděl jsem, co bych měl pro Bilála udělat, a tak jsem nakonec neudělal nic. Doufal jsem, že se Bůh nad ním smiluje.

Nechali jsme mrtvé, ať se sami pochovají, a vyrazili jsme pátrat po živých.

48

Otočili jsme se zpátky k mostu, ale ušli jsme sotva deset kroků, když nás zastavil velký rozruch. Nejdřív to znělo, jako když se vlny valí přes skaliska, avšak vteřinu poté se ukázalo, že to je křik a řev množství lidí. Nejprve se objevili na konci ulice, kde proudili křižovatkou jako prchající zbytek poražené armády. Hrabě Raymond zřejmě konečně prorazil jižními hradbami.

„Tudy se tam nedostaneme,“ řekl Aelfric. Skutečně to vypadalo, že zatímco většina vojska ustupuje k Chrámové hoře, několik mužů se od ní odloučilo a řítí se k nám. Nebylo ani pomyšlení na to, že bychom jim odolali.

„Tudy.“

Otočili jsme se k severu a dali se do běhu. Když nás Fátimovci uviděli a vydali se za námi, ozvaly se výkřiky. Snad si mysleli, že ještě pořád mohou město zachránit nebo že mohou otupit náš triumf, ale možná jenom chtěli zemřít se ctí. Prchali jsme před nimi nahoru po ulici, pak dolů jakousi uličkou, bránou, u níž se ale ukázalo, že je to prostě dům postavený na cestě, a dál do středu Jeruzaléma.

Z toho dne jsem si přece jen odnesl jedno poučení: jak Petr Bartoloměj, tak Arnulf, a dokonce i svatý Jan se mýlili. Svět nemusí skončit zásluhou desetirohých zvířat, draků, andělů a fantastických oblud. Prorokové, kteří tohle dění předpovídali, podlehli svým výstředním představám, které je svedly na scestí. Nic na zemi totiž nemohlo být tak strašné jako lidi. Celé město se otřásalo zvuky bolesti a trýznění, když Frankové zapisovali svůj triumf do krve jeho obyvatel. Oni je prostě nevraždili – oni je vyhlazovali. Rvali je od sebe, dítě od matky, manžela od manželky, úd od údu, až nakonec veškerá lidskost vzala dočista zasvé. Nespokojili se s pouhým pobíjením – svou krutost povýšili na hru, způsobovali bolest a poučovali se z ní a pak žasli nad vlastní vynalézavostí, až je nakonec i nejodpornější ponižování znudilo. Když potom nezbýval nikdo k zabíjení, rvali se mezi sebou při dělbě kořisti.

Asi by bylo příliš mírné tvrdit, že nevědí, co činí, že je posedlo šílenství, že propadli krvežíznivosti nebo že jim duše pokřivily četné hrůzy, které zažili při svém poutnictví. Tomu nevěřím. Do Jeruzaléma totiž vešli s plným vědomím toho, co tam budou páchat. Přišli tam, aby skoncovali se světem, nespokojeni s tím, který jim byl přidělen, a pokud ten svět toho dne neskončil, nebylo tomu tak z toho důvodu, že by se o to nepokusili. Přišli ve jménu Krista, každý z nich byl označený křížem, ale oni zapomněli na oběť, kterou On podstoupil, a místo toho si sami pro sebe utvořili nového boha – takového, jehož bylo možné uspokojit jedině krví. Tak jako vzbouření andělé v prvním věku nebes sáhli po něčem, co nemohli vlastnit, a při této snaze o to nenávratně přišli.

Při všech těch hrůzách jsme se my, Sigurd, Aelfric a já, pokoušeli najít cestu zpátky na Chrámovou horu. Ulice zaplnily rozvášněné davy Franků a Saracénů a místy jsme skoro nemohli projít přes velké hromady mrtvol, které nám ucpaly cestu. Na jednom místě jsem spatřil skupinu mužů a žen, kteří nakupili nakradený nábytek a dříví kolem vysoké baziliky. Tancovali kolem ní a zpívali sprosté písničky o židech, zatímco vzhůru do domu planul oheň, který zažehli. Uvnitř plakalo děcko a já jsem slyšel, jak jeho matka prozpěvuje, aby ho ukonejšila, zatímco plameny už oknem vnikly dovnitř. Při tomto zvuku jsem si vzpomněl na Helenu a Everarda a na chvíli jsem chtěl vpadnout do domu a odtáhnout dítě s matkou pryč. Ale jakmile jsem přistoupil blíž, rozjařené obličeje nabyly ve světle ohně hrozivý výraz a hněvivě se ke mně obrátily. Spěchal jsem proto dál, i když ne natolik rychle, abych neuslyšel sténání, jakmile začali hořet první lidé.

Ale při všech těch jatkách tu zůstával jeden muž, který se do nich nezapojil. Sešli jsme se náhodou, v úzké ulici, která se svažovala tam, kde podle mých představ měla být západní strana údolí, které jsme dřív přešli. Zkáza tu dostupovala stejného vrcholu jako jinde: strouhami tekla krev proudem jako déšť při bouřce a rozlévala se i po cestě, kdykoli jí nějaké tělo či odseknutý úd zahradily tok. Oči jsem měl sklopené k zemi, jednak abych opatrně našlapoval kolem lidských trosek, jednak abych se vyhnul pohledu na hrůzy kolem sebe. Bělost koně, který procházel tím přívalem krve, působila až neskutečně. Krev mu sice zacákala kopyta a kotníky a zbarvila červenými skvrnami i bílé chlupy, ale jeho boky a hříva zůstaly až přízračně bílé, zcela nedotčené krveprolitím. Bylo to ono hříbě, které Godefroi cvičil v táboře. Nyní na něm jel v hodině svého triumfu touž cestou, po níž kráčel Kristus se svým křížem ke Kalvárii. Svlékl si drátěnou košili a lněnou válečnou tuniku a oblékl si šat z třpytivého bělostného hedvábí. Oči pevně upíral vpřed, jako by nevnímal ohavnosti kolem sebe, a obličej měl ztuhlý nesmírným soustředěním. Všiml jsem si, že na jedné ruce, v níž držel uzdu, má dva prsteny: prastarý černý drahokam svého předka Karla Velikého a světlejší, zlatý prsten s pečetí císaře Alexia vyrytou do přední strany.

Když projížděl kolem, lidé na chvíli ustali ve své zkázonosné lopotě a sledovali ten prazvláštní průvod, jak se ubírá zkrvavenou ulicí. Měl jenom málo družiníků – pouze tři rytíře a kněze Arnulfa, jenž nesl zlatý kříž, určitě zachráněný z obléhací věže. Na sobě měl bílou sutanu, i když mu ji krev zacákala skoro až po kolena.

Zmizeli z dohledu a my jsme spěchali dál dolů po cestě. Na úpatí kopce jsem uviděl mohutné valy Chrámové hory, jak se zdvihají k obloze. Prošli jsme vypleněným tržištěm a dorazili na otevřené nádvoří u jeho konce. Pod náměstím byla určitě nádrž, protože dlažba byla posetá tucty otevřených jam, z nichž lidé mohli čerpat vodu. Z šachet vedoucích do studny se ozývalo žalostné úpění topených duší. Na jedné straně náměstí se svažovalo schodiště do sluje, kde chechtající se Frankové nutili hroty svých kopí své oběti, aby se ponořily do vody. Byla to jen jedna z bezpočtu běžných zvráceností toho dne – někteří lidé se topili, zatímco jiní hynuli ohněm.

Na opačné straně náměstí vedlo vzhůru do středu Chrámové hory schodiště. Brány, které ho uzavíraly, byly rozraženy, a teď ho střežily leda mrtvoly roztroušené po schodech. Vyběhli jsme nahoru a nakonec jsme se vynořili na velkém nádvoří paláce krále Šalomouna.

I v takovém okamžiku mě jako první ohromila jeho obrovitost. Určitě byl dlouhý celou čtvrtmíli a úměrně tomu široký. Jeho strany vroubily široké arkády, které nám tak zakrývaly zbytek města, zatímco samému nádvoří vévodil osmiboký chrám Páně a za ním Šalomounův chrám. Po úzkém bludišti uliček dole to bylo jako vejít do visutého údolí mezi horami nebo jako vystoupit z omezeného prostoru světa na nebeský dvůr. Jenže tohle bylo nebe, v němž se lidé rozplakali, sotva se v něm ocitli. Bylo totiž vzhůru nohama: Frankové do něj vpadli a svá bezbožná zvěrstva nakonec napáchali i na místě, kde byly položeny první základy světa.

Po posvátné půdě byly rozsety zohavené mrtvoly a vznešeným sloupořadím se rozléhal hrozný křik.

„Tady žádná svatyně není,“ zamumlal Aelfric.

Oslovil jsem jednoho z Franků, jakéhosi normanského rytíře, který se snažil odtáhnout zlatou lampu, tak velkou, že mu sahala do poloviny postavy.

„Kde jsou?“ zařval jsem. „Zůstal někdo naživu?“

Škubl sebou jako zloděj – kdyby nenesl tu těžkou lampu, snad by vytáhl nůž a vrazil ho do mě. „Já jsem naživu,“ odpověděl pyšně. „Chvála Bohu.“

Sigurd postoupil vpřed a popadl rytíře za ramena. Ten pustil lampu a jenom zavyl při pohledu na to, jak její křišťálový štít praskl. Neklidně jsem se rozhlédl – doufal jsem, že mu nepřijde na pomoc žádný z jeho druhů, ale ti měli příliš práce s vlastním lupem, než aby si nás všímali.

„A co vězňové?“

Rytíř se zachechtal, jako by nechápal, v jakém je nebezpečí. „Vězňové? Koukni se kolem sebe!“ Posměšek na rtech mu zvadl, když mu krk polechtala Sigurdova sekera. „Někteří vyhledali útočiště na střeše Šalomounova chrámu. Tankred jim dal svůj prapor na ochranu.“

Vytřeštil jsem na něj oči. „Tankred že jim nabídl ochranu?“

„Myslel si, že by mu mohli vynést výkupné.“

Dal jsem se do běhu. Bylo to jako utíkat ve snu – každým krokem jsem zaostával za místem, kam jsem mířil, zatímco mě doháněla hrůza, jež mi byla v patách. Šalomounův chrám se nacházel na nejzazším konci velkého nádvoří, na jeho jižní straně, a přitom blízko k mostu, jak jsem si všiml, což mě naplnilo nadějí. Kdyby se Anně a děvčatům podařilo přejít ho, snad by našly cestu do bezpečí. Ale na jak dlouho? Frankové byli při svých jatkách velice důkladní: zatím jsem na nádvoří neuviděl jediného Saracéna, který by zůstal naživu, a všude kolem zmateně přecházely houfy vzteklých rytířů. Nepotrvá dlouho a vydají se vyhledat novou příležitost k páchání násilí.

Když jsem nakonec dorazil k Šalomounovu chrámu, rýsovalo se přede mnou sedm oblouků. Ve srovnání se spletitým uspořádáním a nádherou chrámu Páně působil Šalomounův chrám jako zavalitá a masivní budova, kterou zdobila pouze jediná kupole na opačném konci. Ani jsem si jí nevšímal. Po straně vedl žebřík na střechu, odkud hledělo dolů množství vyděšených tváří. Tři normanští rytíři strážili žebřík, ale nebránili nám, když viděli, že chceme jít nahoru. S posměšnými úklonami a falešnými úsměvy nám zamávali, ať jdeme dál. „Račte, jen si jděte nahoru,“ řekli nám. „Ale sejít dolů bude hodně těžké.“

„Tohle řekl Ježíš,“ prohlásil jeden z nich a jeho druhové se zlomyslně rozchechtali.

Vylezli jsme po žebříku a vyšli nakonec na střechu chrámu. Měli jsme pocit, jako bychom stanuli na střeše světa. Teď jsme se ocitli nad ohrazením, takže jsem pod sebou viděl celé město, jak se zvedá k západnímu vrcholku hory Sijónu. Prostorem se ozývaly výkřiky a nad hlavy se zvedal hustý dým z tisíců požárů, takže i když bylo teprve odpoledne, vypadalo to, jako by město zahalila tma. Napadlo mě, jak je to možné, že vůbec nějaké světlo zbývá, ale bylo tam: rudá, bledavá zář, která mohla vycházet jenom od chřadnoucího slunce. Teplý vánek mi do očí přivál dým a popel a já jsem se rozplakal.

Odvrátil jsem se od toho výjevu a stočil pohled za sebe. Opětovaly ho stovky schoulených tváří. Co asi od nás očekávají? Začal jsem se jimi prodírat a zběsile jsem křičel, jestli je tam Anna, Helena, Zoe a Everard. Napravo a nalevo od sebe jsem slyšel Sigurda a Aelfrika, jak volají totéž. Nikdo nám nebránil, ale nikdo také neodpovídal. I když lidé tak zaplnili střechu, že občas leželi jeden na druhém, přesto se snažili přede mnou rozestupovat jako lekníny ve vodě. Viděl jsem jenom moře neznámých obličejů, poslední obyvatele umírajícího světa čekající na svůj poslední soud.

„Demetrie!“

Z opačného konce střechy na mě zavolal Sigurd. Vyrazil jsem k němu a rozrážel jsem si cestu hlava nehlava, klopýtaje a zakopávaje, neboť jsem byl příliš netrpělivý, než abych si počkal, až mi lidé uhnou. V duši mi vzplála trýznivá naděje, ale hned jsem si všiml, že s ním nikdo není. Sigurd upřeně zíral dolů na nádvoří.

„Moc času nazbyt nemáme.“

Když jsem sklopil zraky, uviděl jsem dav normanských rytířů, jak se začínají shromažďovat na úpatí chrámu, kde všelijak ukazují a smějí se. Za nimi jiní přinášeli další žebříky. Mnozí měli tasené meče nebo nesli praky a luky.

Spatřil je i dav na střeše. Jedna z uprchlic, krasavice s miminkem u prsu, vstala a začala se jich doprošovat. Nikdo sice nerozuměl tomu, co říká, avšak vášeň v jejím hlase byla taková, že nakonec dva z rytířů odběhli zpátky k chrámu Páně. Uviděl jsem, jak uprostřed nádvoří oslovili Tankreda. Neslyšel jsem, co říkají, ale spatřil jsem ho, jak pokrčil rameny a rozpřáhl ruce na znamení, že mu na věci nezáleží.

Žena s dítětem pokračovala v žadonění. Klesla na kolena a prosebně ukazovala rukama k mužům dole. Z šatů vytáhla zlatou minci, hodila jim ji a pořád prosila, aby ji zachránili. Rytíři vyběhli dopředu, kam dopadla mince, a porvali se o ni jako psi. Další hulákali a mávali na ni. Řvali, že jestli skočí dolů, chytí ji do náručí. „Zachraň se,“ dotírali na ni, ale ona si nedala říct. To je rozčililo, a tak řekli, že musí skočit, aby se poznalo, jestli ji její bůh zachrání, a jestli ne, tak je kacířka a bude zabita. Ona samozřejmě nerozuměla ani slovu, ale viděla, že nálada kolem ní je stále zuřivější. Její žadonění nabývalo na vášnivosti. Trochu si stáhla dolů šaty a nabídla jim své nahé tělo – byla svolná ke každému ponížení, jen když ji nechají naživu. Ale tím jenom Franky vydráždila k dalším posměškům. S pískotem se dožadovali ještě většího obnažení a pokřikovali sprosté návrhy.

Nakonec jednoho z nich zřejmě tahle zábava znudila. Ačkoli jsem nezaslechl vypuštění šípu, uviděl jsem jeho náraz. Projel přímo děckem u jejího prsu a přibil jí ho k srdci. S dlouhým výkřikem se zvrátila dopředu a skácela se k zemi.

Její smrt rozpoutala běsnění, které už předtím vřelo mezi Franky. Ti, kdo měli luky, stříleli vysoko do vzduchu, aby šípy dopadaly shora, zatímco muži s žebříky honem přibíhali, aby je zapřeli o chrám. Někteří z mužů na střeše se pokusili je odstrčit, jenže Frankové byli příliš silní. Vyrojili se vzhůru po žebřících a dali se do zabíjení: bodali a sekali do svých nepřátel nebo je prostě shazovali ze střechy, aby se zabili o dlažbu. Žízeň po krvi byla tak obrovská, že někteří zahynuli v krupobití kamenů a šípů, které jejich druhové pořád vrhali z dolního nádvoří.

Ještě okamžik jsem v davu pátral po svých dcerách a modlil jsem se za to, že mám-li zahynout, ať se to aspoň stane u mé rodiny. Ale pak mě udeřilo do spánku něco drsného a já jsem ztratil vědomí.

49

Snad svět opravdu skončil. Jak jinak jsem si mohl vysvětlit místo, kde jsem se probudil? Jestli nebylo peklo tohle, pak existují horší končiny, o nichž nehovoří dokonce ani bible. Vzduch byl prosycen matným světlem a nad hlavou mi kroužili mrchožrouti. Všude kolem mě se povalovaly mrtvoly. Hromady zlomených těl, zlomených rukou a nohou, zlomených tváří. Upíraly se na mě jejich oči, v nichž se zračila neutišitelná výčitka, ale naštěstí nemluvily.

„Anno!“ Zvedl jsem se na nohy a odpotácel se k nejbližším mrtvolám, jež jsem prohrabával jako kupu starých šatů. „Heleno! Zoe!“ Těla byla strnulá, krev z nich stekla dohromady a ztuhla v jakési pouto, které, jak se zdálo, nebylo možné roztrhnout. Vzhůru na mě zíraly jejich tváře, strnulé v okamžiku smrti, která je zastihla v hněvu, v zoufalství, a dokonce i v naději. I teď mě prosily, abych je zachránil.

„Nejsou tady.“

Ten hlas jsem sice slyšel, ale nevšímal jsem si ho, a pořád jsem se horečně prodíral mrtvými, dokud mě čísi jemná ruka neuchopila za rameno a neodtáhla. Nade mnou stál Sigurd jako temná silueta na pozadí jantarově žlutého nebe.

„Nejsou tady,“ řekl znovu. Stáhl si přilbu, takže mu měděné vlasy volně splývaly přes ramena. Krev mu udělala šmouhy na obličeji a vousech a také mu zacákala paže až po lokty.

„Helena, Zoe, Anna a Everard tady nejsou.“

Přese mne se přelila obrovská vlna prázdnoty a zase se vrátila. Já jsem se prázdný necítil, protože jsem ani nebyl s to něco cítit. Nechápal jsem to, protože se to vzpíralo chápání. Někteří lidé vědí, co je to bolest, a jiní, co je to Bůh, kdežto já jsem nezakoušel vůbec nic. Sigurd ke mně přiklekl a objal mě rukou.

„Oni nebyli na té střeše?“ Když jsem se otočil, zahlédl jsem na druhé straně nádvoří objemné obrysy Šalomounova chrámu. Pořád o něj byly opřené žebříky, zatímco dělníci na střeše shazovali dolů mrtvoly povražděných lidí. Náhle mi myslí bleskla vzpomínka na tenhle poslední boj. „Jak jsme vyvázli?“

Sigurd neodpověděl, a místo toho mi ukázal na hruď. Pořád tam visel hrubý dřevěný kříž, který jsem si v předvečer útoku vyřezal u táborového ohně – dvě malé větvičky spletené provázkem. Samotný pohled na něj mě naplňoval hnusem – popadl jsem ho a málem bych ho rozerval. Ale těžko se zbavit celoživotních návyků, a tak mi závan víry zadržel ruku. Koneckonců mě zachránil, i když to bylo před lidmi, kteří nosili stejný znak. Prozatím jsem toho nechal.

„Co je s Aelfrikem?“

Sigurd zavrtěl hlavou. „Ty a já jsme zbyli jediní.“

Přejel jsem rukou kříž a zašeptal modlitbu za Aelfrika. I uprostřed tolika mrtvých jsem jeho ztrátu těžce nesl.

„Ale děvčata a Anna tam nahoře nebyly?“

„Přinejmenším jsem je tam neviděl.“ Potřásl hlavou, jako by se snažil něco vypudit z myšlenek. „Těžko… říct.“

Chvíli jsme seděli mlčky jako dvě živoucí duše, nepatrné uprostřed všudypřítomné smrti.

„Co si teď počneme?“

Sigurd vstal. „Měli bychom najít Tomáše. Aspoň víme, kde je. Tolik toužil spatřit Jeruzalém. To nejmenší, co můžeme udělat, je, že ho řádně pohřbíme.“

Netrvalo dlouho, než jsme trefili k ulici, kde Tomáš zemřel. Vyšli jsme z ohrazení kolem Chrámové hory a vydali se údolím po visutém mostě, odkud jsme zírali dolů do města. Jatka skončila. Frankové udělali vše, co bylo v jejich moci, aby do Jeruzaléma přinesli ráj, ale to se jim nepodařilo. Město umyli krví jeho obyvatel, jenže ho neočistili. Páchlo. Nyní stanuli před zkázou a rozvalinami, které mělo na svědomí jejich úsilí. Viděl jsem dole jejich hloučky, jak se pomalu dávají do nevábné práce s úklidem města. „Kolik je hodin?“ zeptal jsem se. Při bronzovém světle jsem měl pocit, že už je soumrak, možná dokonce rozbřesk, ale neviděl jsem ani náznak slunce. Uvědomil jsem si, že je to kouřem ve vzduchu, který natolik zastřel oblohu, že jí pronikalo jenom kalné světlo.

„Je sobota dopoledne. Celou noc jsi byl v bezvědomí.“

Promnul jsem si spánky – občas jsem sebou škubnul, jak jsem cítil bouli, kde mě ten kámen udeřil. „Praštilo mě to pořádně?“

Sigurd pokrčil rameny. „Někdy je lepší radši spát.“

Na chviličku mi blesklo hlavou, jakými mukami musel Sigurd projít té osamělé noci a jakých hrůz byl svědkem, zatímco nade mnou bděl. Nezeptal jsem se, protože jsem v sobě neměl dost sil, abych vyjádřil lítost.

Přešli jsme most a kráčeli na západ, ke křižovatce, kde rostly dva tamaryšky. Po zemi se hemžila spousta much, jejichž mračna se zvedala, když jsme je míjeli. Vedro a zápach byly skoro nesnesitelné. Na křižovatce jsem si svlékl pancíř i prošívaný kabát a pohodil je na ulici. Nechal jsem si jenom tenkou lněnou tuniku, kterou jsem nosil vespod, a dýku zasunutou do boty. Byla to úleva zbavit se toho břemene. Moje celé tělo se teď cítilo lehčeji, volněji – pohyboval jsem se tak snadno, až mě napadlo, že bych se mohl vznést pryč na zastřenou oblohu.

Otočil jsem se doprava, proběhl po ulici a zastavil jsem se. Byl tam dům se stínícím balkonem. Na zemi se povalovala rozbitá zárubeň i dveře. Byla tam přilba, kterou ze sebe vzteky serval Tomáš. Z kulatého důlku se dalo vyčíst, kde jí mrštil o zeď. Na prašné silnici, kde zahynuli Tomáš a Bilál, byla dvojice temných skvrn a o kus dál, tam, kde smrt dostihla i toho, kdo zabil Tomáše, ještě třetí. Ale mrtvoly byly pryč.

Kdyby to bylo jindy, v nějakém jiném světě, padl bych na kolena a rozplakal se, protože jsem z celé své rodiny nenašel nikoho, koho bych aspoň pohřbil. Ale ten den, kdy všemu vládla smrt, jsem jenom postával a díval se kolem.

„Není tady,“ zamumlal jsem pro sebe. Potom k Sigurdovi: „Mohl to přežít?“

„Ne.“ Sigurd promluvil příkře – odmítl tak jakýkoli kompromis s nadějí. „Viděl jsem ho stejně dobře jako ty. Byl mrtvý.“

Brada mi zoufalstvím klesla na hruď. Když jsem měl sklopené zraky, uviděl jsem, že tam pořád visí dřevěný kříž, jenž sebou při mém pohybu škubal jako loutka. Jak se přede mnou houpal jeho nesplnitelný příslib zázraků, měl jsem pocit, že si mě dobírá. Nenáviděl jsem ho.

Od silnice jsem uslyšel jakýsi zvuk, a proto jsem vzhlédl. Zpoza nároží se blížili dva frančtí rytíři, kteří spolu tlačili vrzající dvoukolák. Přes jeho strany se klátila změť rukou a nohou – mrtvoly byly naskládány tak vysoko, až hrozilo, že se vysypou. Zíral jsem na ně a potlačoval sílící dávení v hrdle, ale Tomášovo tělo jsem mezi nimi neuviděl.

Dvoukolák se před námi zastavil a zpoza něj předstoupil jeden z rytířů. Tvář měl opálenou doruda a knír si před bojem zkrátil. Potil se.

„Co tu děláte?“ křikl na nás. „Kdo vám řekl, že se tu máte poflakovat, když je taková spousta práce?“

Upřel jsem na něj prázdný pohled. „My… hledali jsme jednu mrtvolu.“

„A nemůžete ji najít v téhle spoušti?“ Rytíř se obrátil k dvoukoláku a zatahal za jednu volně visící paži. Dvě mrtvoly se převrátily a s tupým žuchnutím dopadly na zem. Byl to muž a žena – oba Ismaelité –, jejichž těla strašlivě znetvořily rány, které je zabily. Spadli jeden na druhého, což vypadalo jako jakýsi výsměšný doplněk toho pekla. Tento výjev působil ještě strašněji než samy rány.

„Tamhle běžte,“ řekl ten voják. „Tam jsou mrtvoly pro vás. Odtáhněte je pryč.“ Pořád jsem na něj zíral. „Na konci ulice doleva. Běžte za ostatními.“

Aniž prohodili slovo, on a jeho druh zvedli držadla káry a odtlačili ji po ulici. Se Sigurdem jsme se na sebe podívali, oba stejnou měrou popletení. A protože jsme nemohli udělat nic jiného, obě mrtvoly jsme pak zvedli a odtáhli je tím směrem, jak nám nařídil rytíř.

Nebyli jsme sami. Na vrcholu ulice jsme našli další – Provensálce, Normany, Lotrinčany a Vlámy, dále ismaelitské zajatce, a dokonce židy –, jak pracují na tom, aby bylo město zbaveno svých mrtvých. Všude známky krveprolévání a zkázy – pouhý pohled na ně stačil poskvrnit duši natrvalo. Šli jsme s tím průvodem přes horu Sijón až k západní bráně, kde se nad hradbami vypínala vysoká citadela. Její masivní zdi nepoznamenalo obléhání ani plenění, ale přesto padla: uviděl jsem modrou korouhev Provence, jak se třepetá z nejvyšší věže, a provensálské lučištníky střežící hradby. Jeruzalém byl sice dobyt, nicméně žárlivé oko hraběte Raymonda pořád vidělo všude nepřátele.

Prošli jsme branou na lysou horu za ní. Povrch se příkře svažoval do údolí, po jehož okraji procházel velký dav rytířů a poutníků. Jakýsi voják na nás křikl, abychom tam přinesli své břímě, a my jsme ve svém ochromení poslechli. Odtáhli jsme je k okraji a pohlédli dolů.

Na okamžik jsem si pomyslel, že jsem se právě stal svědkem zmrtvýchvstání. Dívat se do téhle rokle bylo jako zírat do útrob země, jako kdyby se otevřely pekelné čelisti, aby vyvrhly zástupy mrtvých. Stráň byla posetá mrtvolami, jejichž ztuhlé ruce byly rozpažené, jako kdyby se pokoušely vyškrábat se ven. Na dně byly na velkých hromadách nakupeny další mrtvoly, připomínající spadlé listí připravené ke spálení. Musely jich být tisíce, vlastně desetitisíce. Šlapaly po nich skupinky Franků, kteří tu skládali množství dřeva a namáčeli je v oleji. Nemohl jsem uvěřit, že jsme zabili tolik lidí.

Hlouček poutníků přitáhl k okraji vozík a převrátil ho. Jako nějaký odpad byly vyklopeny další mrtvoly, které se pak valily a klouzaly dolů po kamenitém svahu. Pozorně jsem je sledoval ve snaze zjistit, jestli tam někde nemůže být Tomáš, ale nebylo to k ničemu.

„Tak dělej!“ vykřikl jeden voják netrpělivě. „Ještě se sem má vejít spousta dalších.“

Zvedli jsme mrtvoly, které jsme přinesli, a svrhli je do jámy. Když byly pryč, odříkal jsem krátkou modlitbu za Tomáše, přičemž jsem se pokoušel představit si, jak tam leží ztracený mezi nesčíslnými nahými mrtvými. Ale potom jsem šel hledat to, kvůli čemu jsme vlastně přišli.

Po všech našich bojích a té strašné době nebylo těžké to najít. Následovali jsme poutníky, kteří od toho otevřeného hrobu proudili zpátky do Jeruzaléma po svažující se ulici, přes rozvaliny, které kdysi byly buď trh, nebo bazar, a potom po úzké klikaté cestičce.

„Jsi si jistý, že jdeme správně?“ zeptal se Sigurd pochybovačně.

Jistý jsem si nebyl, ale šel jsem dál. Za roh, úzkými dveřmi v jedné zdi – a najednou jsme tam byli. Ocitli jsme se na stinném nádvoří s kolonádou – vpravo od nás bylo skvostné sloupoví a vlevo se nám otevíral pohled do ponurých komnat v dáli. Čekající davy uvnitř je téměř přeplnily a střechy z červených tašek kolem nádvoří se prohýbaly tíhou poutníků, kteří vylezli nahoru až na ně. Zdálo se, že je zapotřebí celé věčnosti, abychom se prodrali davem – naše drsné lokty by několikrát málem vyvolaly násilí, kdyby tam bylo víc prostoru k ráně pěstí. Vytáhl jsem nůž, který jsem měl v botě, a zabalil ho do tuniky. Čím blíž jsme přicházeli, tím pomaleji jsme postupovali, až nakonec před námi najednou nebylo nic kromě sladké vůně kadidla linoucí se z vnitřku komnaty. Upřeně jsme zírali přes práh, až do svatyně, v níž spočíval Boží hrob.

V mé mysli to byla už dlouho utkvělá představa, ale tak jako leccos jiného, nevypadal tak, jak jsem očekával. Od dětství jsem si tento hrob představoval jako velkou kamennou sluj, drsnou a prastarou, která otevřeně zeje uprostřed chrámu. Snad tomu tak kdysi bylo, ale lidská vynalézavost ho už dávno ukryla. Stál uprostřed široké půlkruhové síně pod vznosnou, taktéž půlkruhovou klenbou, jejíž střed byl vytesán, aby se umožnil průchod svazku světla. U jeho konce se nalézala svatyně, takže se nedalo říct, zda záře na hrob dopadá, nebo zda je hrob jejím zdrojem. Spirály dýmu se v krvavě rudém světle kroutily jako trýzněné duše.

Pokud jde o samotný hrob, viděl jsem jenom kousíček. Cihly, z nichž byly postaveny zdi, byly zjizvené a poseté dolíčky, zatímco olověná báň na vrcholu byla samý škrábanec a jamka. Připomínal spíš kapličku u cesty než hrob Boží. Ale ani ten jsem skoro neviděl, protože uvnitř kostela bylo stejně plno jako v nádvoří před ním. Zástup kněží ve zlatých ornátech obkroužil hrob a prozpěvoval žalm díkůvzdání. V jejich středu stál Arnulf, čnící nade všemi ve dvířkách hrobky. Na tváři se mu zračil zářivý triumf, když pěl:

Hospodin má ve svém lidu zalíbení,

pokorné ozdobí spásou.

Věrní ať jásají v slávě,

ať plesají na svých ložích.

Ať svým hrdlem vyvyšují Boha,

s dvojsečným mečem v svých rukou.

Jeden akolyta vedle něho držel zlatý kříž, takže se úlomky pravého kříže opět ocitly na kopci Kalvárie. Před akolytu se postavila knížata, obrácená k hrobu, a jejich rytíři těsně vyplnili síň kolem nich. Někteří měli hlavy schýlené, ale jiní zírali kolem sebe s vyvalenýma očima při ohromném úžasu, neschopni uvěřit tomu, kde stojí. Vypadalo to, že přišli rovnou z boje: mnozí nosili pancíř a měli košile přes brnění prosáklé krví jako řeznické zástěry. Někteří byli zakrvácení až po lokty, na jiných byly patrné otevřené rány, které jim při prozpěvování žalmu mokvaly a krvácely.

Aby nad pronárody vykonali pomstu,

tresty na národech,

aby spoutali řetězy jejich krále,

železnými okovy ty, kdo jsou u nich ve cti,

aby na nich vykonali soud, jak je to psáno,

je to čest pro všechny jeho věrné.

„Chvála Bohu!“ zakřičeli lidé v davu. Kněží dozpívali, ale dav pokračoval – opakoval antifonátní zpěv znovu a znovu tak hlasitě a s takovou vášní, až jsem se obával, že snad kupole praskne a v okamžiku jejich triumfu se na ně zhroutí. „Chvála Bohu!“ Byl to zvuk nahánějící hrůzu, ale i vzbuzující úctu. Tenhle naprostý jednohlas jako by odrážel vše, co bylo v armádě Boží nejmocnější i nejstrašnější. Čím častěji ho lidé opakovali, tím hlasitěji zpívali. Jas se měnil v ostrost, jednohlas začínala narušovat disharmonie. Při pohledu na zanícené tváře, které vyplnily svatyni, uchvácená ústa, jež se ze všech sil snažila zvuk ještě zesílit, mě najednou napadlo, že nevyjadřují ani slávu, ani lásku k Bohu, nýbrž zoufalství. Okamžik vítězství pominul a oni to vědí. Přišli sem, aby našli nebe, aby se dotkli božství, jenže hrob byl prázdný. Zakrátko budou muset ze svatyně odejít a vyklopýtat do světa, který stvořili – temné a ohavné končiny –, ale ještě na chviličku to mohou pozdržet. A tak zpívají pořád dál, ne z radosti, ale hrůzou z toho, co bude následovat.

Hlasy teď zdrsněly a plíce se unavily. Rytíři v zadní části kostela jeden za druhým umlkali a začali se vytrácet ven. Prodírali se dveřmi kolem mě, ale já jsem jim neustoupil. V záhybu tuniky jsem měl připravený nůž. Když utichly poslední dozvuky písně, vynořil se oddíl rytířů, který nás odstrkával ratišti kopí, aby si proklestil cestu nádvořím. Jenže když už lidé podstoupili pekelné strasti, aby dorazili na toto posvátné místo, nedali se jen tak snadno vystrnadit. Tlačili se zpátky na vojáky, takže cesta zůstávala uzavřená. Ti, kdo se začali trousit z kostela, se najednou sami ocitli v sevření uprostřed davu. A tam stál na prahu ani ne šest palců ode mne vévoda Godefroi.

„Nic jiného jsi neočekával?“ zašeptal jsem mu do ucha. Ruku jsem měl pořád svěšenou a pootočil jsem nožem, aby mu špička mířila do boku. Napadlo mě, jestli je čepel dost dlouhá, aby mu pronikla až do srdce.

Byl uvězněn mezi muži snažícími se dostat se ven z kostela a těmi, kdo se pokoušeli vniknout dovnitř. Dokonce se ani nemohl obrátit tváří ke mně, ale všiml jsem si, jak mu ramena ztuhla a hlava strnula, když se ho čepel s mírným bodnutím dotkla. Sklopil jsem zraky na jeho ruku, na dva prsteny – jeden černý a prastarý, druhý zlatý a zářící –, které se mu třpytily na prstech.

„Prsten Karla Velikého a pečeť Byzance. Myslel sis, že takhle sjednotíš koruny Východu a Západu, jak to předpovědělo proroctví? Kvůli tomu jsi nastrojil krádež prstenu, který jsem měl u sebe, když se ti nepovedlo dobýt samotnou Konstantinopol?“

Godefroi pozvedl bradu a podíval se přímo před sebe. „Uhni mi z cesty,“ vykřikl. „Uhni knížatům, zatraceně.“

„Jestli se hneš, to poslední, co pocítíš, bude moje dýka v tvém srdci.“ Musel jsem jednat rychle, protože jeho strážci by mě vmžiku srazili k zemi. Ale na tom mi teď nezáleželo, protože by jenom urychlili mé spojení s rodinou. „To sis myslel, že jsi ten vyvolený? Že vyjdeš na Golgotu, sundáš si korunu z hlavy a položíš ji na kříž? Že předáš království křesťanů Bohu Otci? Proto jsi zahubil Petra Bartoloměje, ne proto, že soupeřil s Bohem, ale protože soupeřil s tebou?“

Před vévodou se vojákům konečně podařilo proklestit si cestu davem. Otevíral se průchod.

„Ty sis myslel, že můžeš svět předělat tím, že ho zničíš. Tolik jsi dychtil po nebesích, až ses pokusil vyrvat je Bohu. Co asi řekneš, až Ho teď uvidíš?“

Ale ještě jsem ani nedomluvil, a nůž mi v ruce zakolísal. Co po Godefroiovi chci? Pomstu? Na světě nebylo takové pomsty, která by mohla tíhu jeho hříchu potrestat. Výčitky svědomí? Kdyby skutečně chápal, čeho se dopustil, vyrval by mi nůž z ruky a sám by ho do sebe vrazil. Má slova ho k ničemu nepohnula. Pokud jde o kajícnost, nebylo na mně, abych se jí u něj dovolával.

Svěsil jsem nůž a nechal ho spadnout na zem. V rozruchu uprostřed davu ho nikdo ani neuslyšel. Nyní už zbývala jenom zvědavost.

„Stálo to za to?“

Před vévodou se rozevřela cestička, ale nevykročil vpřed. Otočil se, aby se na mě podíval, a já mu pohlédl do očí. Na zlomek vteřiny jsem jimi pohledem tak pronikl, až jsem v jeho nitru spatřil duši. Nenašel jsem tam ani zármutek ani vinu, jenom – vůbec poprvé – záblesk pochyb.

Pak se jeho tělo napřímilo, tvář mu strnula a oči mu zastřela jakási clona. Věděl jsem, co řekne, ještě než to vyřkl.

„Deus voluit.“

Bůh to chtěl.

50

Sigurd a já jsme stáli ve stínu na kraji ulice jako dva poslední přeživší. Uprostřed vší zkázy našel Sigurd pomeranč a silnými prsty teď odtrhával slupku, aby se dostal k plodu uvnitř. Když pomeranč oloupal, rozdělil ho na dvě půlky a jednu mi podal. Ukusoval jsem dílky a hltal je tak rychle, jak je šlo polykat. Šťáva mi stékala po prstech a po bradě a leskla se na slunci, ale já jsem hltavě slízal každičkou kapičku. Bylo to skoro to první, co jsem měl po útoku k snědku a na pití, a v mých vyprahlých ústech to působilo jako vody z nebes.

„Co teď uděláme?“ zeptal se Sigurd.

„Řekl bych, že se vydáme domů.“

Trhnul jsem sebou při vzpomínce, jak nesmírně jsem po tom kdysi toužil. Ale osud se teď i téhle naději vysmál. K čemu bych se vlastně měl vracet?

„Vrátíš se do palácové stráže?“

Sigurd se zamračil a odvrátil pohled. Už se chystal mi odpovědět, když cosi za mnou upoutalo jeho pozornost a vyhnalo mu tu myšlenku z hlavy. Otočil jsem se, abych se podíval. Nemohl jsem zabránit tomu, abych ze sebe vykřesal jiskřičku naděje, ale vzápětí jsem ji uhasil. Přece by mě mohla leda popálit.

Nebyli jsme jediní, kdo přežili. Několik kroků od nás stál Saewulf, jenž se tvářil, jako by se vůbec nedivil, že nás našel tak snadno. Jednu paži měl zavěšenou na popruhu a na tváři šrám, který se bezpochyby zakrátko přetvoří v další jizvu, ale pořád mu na ní pohrával týž pokřivený úsměv. Ale ani ten zcela nezakryl únavu v jeho očích.

„Jak ses sem dostal?“ zeptal se Sigurd.

„Šel jsem za hrabětem Raymondem. Pořád mi dluží peníze za obléhací věž, ačkoli se mu moc nechtělo zaplatit, když ji Egypťané zničili.“ Trochu pokrčil rameny jako někdo, kdo je dávno zvyklý na všelijaké rozmary osudu. „Dobyl citadelu, Davidovu věž. Věděli jste to?“

„Viděli jsme tam jeho korouhev,“ odpověděl jsem. V Saewulfových slovech bylo něco, čemu jsem nerozuměl, něco, co před námi tajil. „Jak to, že se jí zmocnil tak rychle?“

„Veliteli posádky a jeho mužům slíbil volný odchod z Jeruzaléma, jestli se ihned vzdají. Pro obě strany to byl dobrý obchod. Byl jsem u něj, když ho sjednal, a byl jsem u toho, když vešel do citadely. Našel tam něco, co byste měli vidět.“

Podíval jsem se mu do očí, aby mi prozradily trochu víc, jenže jsem tam spatřil jenom bezednou modř oceánu.

Průvody s mrtvými pořád proudily k rozlehlému hřbitovu v údolí za hradbami. Kouř z hranic zakrátko znovu vyplní vzduch, ale prozatím se obloha začala vyjasňovat. Záře červená jako rez, která na celý den zaplavila město, začala ustupovat ostřejšímu, bělejšímu světlu. Rychle jsme došli k velkým opevněním citadely, jejíž hradby byly vyztuženy olovem, takže puklinkami mezi kameny nemohly proniknout ani oheň ani dláta. Roty provensálských rytířů střežily každou bránu, ale když uviděli Saewulfa, zamávali nám, že můžeme klidně projít. Saewulf nás dovedl na nádvoří mezi vysokými věžemi, na němž byla spousta mužů a koní. Poprvé od chvíle, kdy jsem vstoupil do Jeruzaléma, jsem se ocitl na místě, jež nepáchlo krví.

„Tamhle!“

Zamžikal jsem, protože po tak dlouhé době strávené v přítmí mé oči ještě nepřivykly jasu. Na opačné straně nádvoří seděly ve stínu klenuté kolonády tři postavy, zapomenuté uprostřed všeho toho shonu. Při žhavém slunci, jež mi svítilo do obličeje, jsem je skoro neviděl, ale určité věci lze rozeznat, ani není nutné je spatřit.

„Tvůj egyptský přítel je sem přivedl, aby tu měly útočiště, když pochopil, že je město ztraceno,“ řekl Saewulf. „Šel tě hledat, chtěl ti to říct, ale prý se už nevrátil.“

Sotva jsem ho poslouchal. Vyřítil jsem se přes nádvoří, poskakoval jsem vpřed jako novorozené jehňátko a každý další krok byl delší než ten předešlý. Viděly, jak se blížím – vstaly a vyběhly mi v ústrety, až jim sukně zametaly prach. Měly na sobě prapodivné šaty, které jsem předtím ani neviděl – jakási pestrá roucha, od nichž se jasně odráželo světlo. Anně při jejím spěchu sklouzl šátek, který měla na hlavě, takže se jí zpod něj uvolnily černé vlasy. Vedle ní běžela Zoe, jež byla vyšší, než jsem si ji pamatoval, a za nimi následovala Helena s Everardíkem v náručí. Povyrostl, a proto byl pro Helenu moc těžký. Položila ho na zem a nechala ho, ať utíká vedle ní. Slyšel jsem jejich křik a také já jsem křičel, i když ani nevím, co vlastně. Pak jsme se najednou všichni objímali, plakali a smáli se a opakovali jsme svá jména, jako bychom je nikdy předtím ani nevyslovili. Vojáci na nádvoří valili oči, jak byli vyrušeni ze své nevábné práce, ale mně to bylo jedno.

Všechno, co bylo nutné říct – o Tomášovi, o Bilálovi, o Godefroiovi, o Raymondovi, ba i o nás –, se dalo říct později. Prozatím jsem byl připraven vyrazit domů.

Věčné světlo

Tři týdny poté, co dobyla město, se armáda Boží vypravila naposled do pole. U Aškelonu, čtyřicet mil západně od Jeruzaléma, se utkala s vojskem, s nímž přitáhl al-Afdal z Egypta na pomoc obleženému Jeruzalému. I když opět čelila přesile, úplně ho rozprášila. Mnozí z Egypťanů byli zahnáni do moře, kde se utopili, a sám al-Afdal si zachránil kůži jenom útěkem do přístavu, kde nasedl na loď do Egypta. Už se nikdy nevrátil. Po několika letech jsem se doslechl, že ho nakonec dal zavraždit chalífa, jemuž se zprotivilo jeho poručnictví.

Když byl Jeruzalém dobyt, knížata se sešla v chrámu Božího hrobu a zvolila králem Godefroie. Ale on až do posledního písmene splnil své proroctví, odložil korunu, nepřevzal titul krále a raději vystupoval jako Ochránce Božího hrobu. Několik dní nato byl ryšavý kněz Arnulf de Rohes jmenován patriarchou Jeruzaléma. Raymond nedostal nic, ale splnil svůj závazek a už se nikdy nevrátil do Provence. Několik let nato zemřel, když opět bezvýsledně obléhal jakési město.

Navzdory tomuto vítězství nebyla Godefroiova vláda ani dlouhá, ani šťastná. Ostatní knížata ho jeden za druhým opouštěla – buď se vracela domů, nebo se vydávala na vlastní výboje. Hranice jeho nové říše byly slabé a křehké, takže sotva zajistil jeden kraj, už si jeho pozornost vyžadoval druhý. Rok poté, téměř na den přesně, co prošel zlatou bránou a dorazil ke Kristovu hrobu, Godefroi v Jeruzalémě zemřel. Kdekdo říkal, že byl otráven, podle jiných podlehl horké nemoci, kdežto další tvrdili, že mu prostě srdce vypovědělo službu. Když jsem se to doslechl, vybavil jsem si pochyby, které jsem toho rána v chrámu Božího hrobu spatřil v jeho očích. Tehdy působily jako cosi ostrého a nebezpečného, a tak jsem si položil otázku, zda se mu tak dlouho nepřevracely v duši, až mu vyřízly ránu, která se nedala léčit.

Leckdo usoudil, že Godefroiovým nástupcem má být Bohemund, a tak byl povolán z Antiochie, avšak byl právě kdesi pryč na válečném tažení. Než se stačil vrátit, Turci ho zajali a odvezli hluboko do nitra své říše, kde potom čtyři roky hnil v zajetí. Za jeho nepřítomnosti přešla vláda nad Jeruzalémem na Godefroiova mladšího bratra Balduina, který se odloučil od armády Boží, ještě než dorazila do Antiochie, aby si sám vybudoval panství na Východě. Zcela postrádal bratrovy zbožné sklony. O Vánocích prvního roku nového století byl v chrámu Narození Páně v Betlému korunován králem Jeruzaléma. A tak se stal nakonec vítězem člověk, který dal při nejbližší příležitosti vale daleké pouti, který nikdy nepodstoupil její strázně ani nebojoval ve strašlivých bitvách.

Nic z toho jsem už neviděl. Před Aškelonem, než Godefroi dosedl na trůn, dokonce ještě předtím, než vychladly uhlíky z pohřební hranice, jsem se vydal na dalekou cestu domů. Ještě před naším odchodem jsem navštívil Boží hrob. Po téměř tříhodinovém čekání v zástupu plačících poutníků jsem vešel dovnitř, kolem kamene, kde anděl oznámil dvěma Mariím zmrtvýchvstání, a shýbl jsem se, abych viděl do komůrky vzadu. Byla samozřejmě prázdná.

Odcestovali jsme volným krokem k pobřeží – za rozbřesku a soumraku jsme putovali a při denním parnu odpočívali. V Jaffě jsme našli poslední loď Saewulfova loďstva, která byla právě pryč, aby hlídkovala, když Fátimovci zapálili přístav. Srpnové větry čeřily moře, zatímco se koráb zvolna sunul na západ. Slunce svítilo a já jsem trávil dlouhé hodiny snahou přivyknout jídlu a vodě, kdy se mi do rukou i nohou vracela síla. Ani jsem si neuvědomil, jak mé tělo zesláblo, dokud jsem se nepokusil ho léčit. O některých dnech byly mé klouby tak ztuhlé, že jsem se sotva hnul, jindy se můj žaludek vzbouřil i proti vodě. Při tom všem mi byla Anna pořád oporou: připravovala mi jídlo, masírovala mi každičký sval v těle nebo prostě seděla ve stínu plátěné stříšky proti slunci a sledovala, jak si ve vodě hrají delfíni. Moc jsme toho nenamluvili. Strasti, které jsme podstoupili, nás pořád nesmírně tížily a hory utrpení v našich myslích jsme nemohli jen tak zdolat ani pochopit. Jedině tím, že jsme je obcházeli a každý den kousíček z nich odtesali, jsme je mohli pozvolna rozmělňovat a úlomky pak zabudovat do příbytků paměti. Ještě štěstí, že nás rozptyloval Everardík. Kdykoli nám myšlenky na minulost přinášely zármutek, vždy se nám skýtal pohled na něj, jak pobíhá nahoru a dolů po rozhoupané palubě a honí se za racky. Takto se nám pozvedla nálada. Při všem pomyšlení na smrt a zoufalství nám dávala jeho energie nezbytnou chuť do života.

Zakotvili jsme na Kypru a na Rhodu a potom jsme zatočili na sever. Jednoho dne jsme pluli kolem Patmu, ostrova, kde měl svatý Jan zjevení o konci světa. Pozorně jsem si prohlížel ten skalnatý výchoz, který byl téměř k nerozeznání od pevniny za ním, a napadlo mě, kolik zla vzešlo z vidění, která měl v oné jeskyni. Byl jsem rád, když jsem uviděl, jak mizí v dáli za námi. Dny se už krátily a vanuly čerstvější větry: moře bylo plné lodí, které všechny spěchaly do přístavů ještě před začátkem podzimu. Tenhle spěch zapůsobil na nás na všechny, a tak místo abychom sledovali vodní víry nebo vlny, začali jsme se scházet na přídi a hleděli jsme na moře vpředu.

Počátkem října jsme dorazili do přístavu Tenedu. Podle některých autorit právě tady ukryli Řekové své loďstvo při obléhání Troje, ale teď tu bylo jen málo plavidel – pouze houf kupeckých lodí čekajících, až se obrátí vítr, aby mohly proplout Hellespontem a pak až do Konstantinopole. Tady Saewulf oznámil, že nás opustí.

„Čekáním na obrácení větru bych tu mohl strávit i měsíc,“ řekl na vysvětlenou. „A další měsíc, abych se dostal zase pryč. Můžete odplout člunem na pevninu a za polovinu té doby být doma.“

Podíval jsem se na šedou oblohu a bílé vrcholky vln za přístavem. „Ale ty se teď nemůžeš zase vydat na moře. Myslel jsem, že se na zimu uzavírá.“

Usmál se. „Pro Angličana nejsou moře nikdy zavřená. A já už byl příliš dlouho pryč z domova. I když je tam zima a vlhko a smrdí to tam po Normanech.“

Nebylo to jediné rozloučení, které nás čekalo na Tenedu, a ani ne nejtěžší. V noci před naším rozchodem jsem seděl u stěžně s Everardíkem na koleni. Právě jsem mu ukazoval souhvězdí, když na palubu přišli Sigurd se Saewulfem. Sigurd mi několika krátkými slovy vyložil své plány.

„Já se do Konstantinopole nevracím.“

Překvapeně jsem vzhlédl. „Kam půjdeš?“

„Do Anglie, se Saewulfem.“

Everardík na koleně mě zatahal za rukáv tuniky, naštvaný, že si ho nevšímám. Nezareagoval jsem. Jemný mír v mé duši, který byl na plavbě tak těžce nastolen, se zase rozplynul. „Do Anglie?“ Můj upřený pohled přebíhal z jednoho na druhého. Ani jeden nevypadal právě šťastně ze svého rozhodnutí. „Myslel jsem, že jsi odpřisáhl, že se nevrátíš, dokud povládnou Normani.“ Hlavou mi blesklo každé zvěrstvo, každá kleveta, kterou jsem slyšel na adresu Normanů, a chtěl jsem je teď všechny na něj zhurta vyhrknout. „Jsi přece velitel palácové stráže. To se toho všeho vzdáš, jen abys vedl život rolníka v podmaněné zemi?“

Sigurd vzdychl. „Císař mě nepotřebuje. Nepotřebuje mě o nic víc, než potřeboval Aelfrika nebo Tomáše či Nikefora, vlastně i tebe. Jestli se někdo bude vyptávat, řekni mu, že jsem zahynul u Jeruzaléma.“

Saewulf nevypadal o nic šťastněji než já. „Zlomí ti to srdce,“ varoval ho. „Ta země, kterou si pamatuješ, zmizela kdysi dávno. Radši bys měl zůstat tady a uchovat si ji v paměti jako kdysi.“

Sigurd zavrtěl hlavou. „Kdybys tomuhle věřil, sám by ses nevracel.“

„Ale Konstantinopol je tvůj domov,“ řekl jsem.

„Ne, Konstantinopol je tvůj domov,“ opravil mě. „Načas býval i mým domovem. Ale teď se musím vrátit. Až dorazíš do Konstantinopole, zajdi za mou rodinou a řekni jí, že se má za mnou vydat, jakmile to půjde. Oni to pochopí.“

Tehdy jsem si uvědomil, že už ho neodradím. Vstal jsem a objal ho. Jako vždycky jsem měl pocit, jako bych rukama obepínal dub.

„Pokus se nezabít prvního Normana, kterého uvidíš.“

Zavrčel. „Snaž se vyhýbat se malérům. Nezapomeň, že už nebudu poblíž, abych tě z nich tahal.“

Odpluli nazítří ráno. Seděl jsem na přístavní hrázi a sledoval loď, jak se zmenšuje, dokud nezmizela za obzorem. Pak jsem se s rodinkou kolem sebe otočil k východu a vydal se na poslední etapu.

Ty poslední dva týdny byly z celé cesty nejpříjemnější. I když nastalo pozdní roční období, počasí nám dopřálo řadu jasných dní, z nichž každý byl nádhernější než předchozí. Slunce svítilo a o večerech se snesl vlhký opar, aby svět zahalil sladkým tajemstvím. Všude kolem nás jsme viděli, jak se svět chystá na zimu. Pole byla sklizena a rozorána, stáda sehnána z letních pastvin a palivové dříví shromážděno na otop. Pokud jsme teď nemluvili, bylo tomu tak proto, že jsme nepotřebovali slova, abychom popsali, jak se cítíme. Každý z nás byl prodchnutý nadějí a příjemným očekáváním.

Když jsme dorazili do Konstantinopole, byl večer. Přešli jsme kopec a byla tu: pod námi se k Bosporu svažovalo východní předměstí Chrysopolis a nad třpytivou vodou se zvedaly v celé své nádheře kupole a věže města. Viděl jsem Hagii Sofii majestátně se vypínající z ostrohu a četné terasy paláce stupňovitě se svažující z kopce. Na západě zapadalo za mrakem podzimní slunce, jež vrhalo na oblohu, vodu, město, ba celý svět zlatý žár. Zdálo se mi, že z druhé strany úžiny slyším prozpěvování kněží o nešporách.

„Myslím, že jsem to z téhle strany ještě neviděla,“ zamumlala Helena. „Je to krása.“

Sešli jsme k okraji vody a čekali, až nás převozník odveze na druhou stranu.

Historická poznámka

Dobytí Jeruzaléma při první křížové výpravě v roce 1099 představuje jedno z výjimečných kataklyzmat dějin. Při mimořádném spojení fanatismu, potlačované frustrace a chamtivosti křižáci povraždili skoro všechny muže, ženy i děti ve městě, které tak připravili o obyvatele na dlouhá příští pokolení. Navíc tu zanechali dědictví nenávisti, jehož dozvuky jsou patrné dodnes.

Tak jako vždycky jsem se snažil být co nejvěrnější faktům a časovému sledu zjištěných událostí, zatímco jsem se pokoušel o vlastní výklad pohnutek, významu i mezer v pramenech. Pokud se snad občas zdá, že se příběh místy zauzlil, je tomu tak možná proto, že křižáci, kteří si při pustošivém tažení napříč Malou Asií počínali tak cílevědomě a dosáhli u Antiochie drtivého vítězství, promarnili dlouhé měsíce, když se jim otevřela cesta do Jeruzaléma. Vypadalo to, že knížata úplně ztratila zájem a dala přednost vzájemným sporům a půtkám o kořist, kterou předtím získala. A i když se jim podařilo postoupit vpřed, nejprve do Ma’aratu a potom k Arce, rychle se zase zastavila.

Za těchto okolností nijak nepřekvapuje, že se objevila postava Petra Bartoloměje jakožto rozhněvaného mluvčího rozčarované chudiny. Jsem toho názoru, který jsem se snažil v knize vyložit, že to byl šarlatán, který byl náhodou postrčen do nečekaně úspěšné pletichy. Potom zacházel do stále extrémnějších postojů, když zkoušel, kam až sahá jeho nenadálá moc, a nakonec sám propadl vlastnímu sebeklamu, což ho dovedlo až k smrti.

Nicméně Petr souvisí s jednou z nejmocnějších sil působících při křížové výpravě. Historická debata o pohnutkách křižáků je stejnou měrou vášnivá jako jalová, nicméně je zřejmě jasné, že mnohé z nich mimořádně inspirovaly ideje o bezprostředně nadcházejícím konci světa. Klíčový biblický text používaný při kázáních hlásajících křížovou výpravu – „Kdo chce jít za mnou, zapři sám sebe, vezmi svůj kříž a následuj mne“ (Evangelium podle Matouše, 16,24) –, je převzat z pasáže, kde Ježíš předpovídá příchod druhého světa. U některých kronikářů křížové výpravy je zjevné, že tento motiv u nich působil, neboť svá vyprávění začínají dobře známou větou „Přišel čas, nastal ten den“. Znovudobytí Jeruzaléma vyvolenými se vždy pokládalo za nutnou podmínku konce světa (právě proto dnes křesťanští sionisté podporují návrat židovské diaspory do Izraele) a v roce 1099 se zdálo, že čas skutečně dozrál. Oddílům křížové výpravy ze všech možných národů muselo při boji proti exotické směsi Turků, Arabů, Arménů, Berberů a Afričanů opravdu připadat, že Bůh shromáždil všechny pronárody světa, aby vedly válku o Jeruzalém. Jejich pocit, že naplňují vyšší záměr, byl ještě umocňován skutečností, že vlastně bojovali za vysvobození města od armád Babylonu, jak se tehdy nesprávně říkalo Káhiře. V tomto smyslu lze rozhodnutí vévody Godefroie zanechat útoku, svléknout si brnění a vejít do města Zlatou branou na Olivové hoře vykládat nikoli jako výraz pokory, ale spíš jako vědomé následování – a uskutečnění – Ezechielova proroctví, podle něhož se má takto vrátit na konci věků Kristus.

První křížová výprava vlastně skončila vítězstvím u Aškelonu, tři týdny po dobytí Jeruzaléma. Ale to byla jenom úvodní kapitola dvousetletého příběhu o snaze křižáků ovládnout Svatou zemi a – jak tvrdí někteří historikové – mnohem delší ságy západního dobyvačného úsilí a obecně kolonizace. Dnešní mapa Středního východu obsahuje spoustu hranic, jež jsou stejně umělého a labilního charakteru jako hranice křižáckých království, přičemž tato oblast od Teheránu přes Bagdád až po Jeruzalém nadále přitahuje fanatiky četných věr, kteří se snaží vybudovat ráj na zemi. Když vznikala tato kniha, žádný z nich dosud neuspěl.

Poděkování

Tahle kniha se mi nepsala snadno, ale bylo by to mnohem těžší nebýt nesmírné nezištné pomoci jiných. Jsem mimořádně zavázán svému redaktorovi Oliveru Johnsonovi, který s vyrovnanou myslí sledoval, jak míjejí závazné termíny, a dařilo se mu udržovat mě v klidu, když se zdálo, že ztrácím hlavu. Jeho postřehy k nástinu knihy měly zásadní význam při tvorbě definitivní verze a poskytly mi jeden z nejpříjemnějších dnů při jejich zapracování (a navíc jsem při nich pojídal vynikající oběd). Potřeboval bych ovšem víc slov, než obsahuje tato kniha, abych správně vylíčil, jakou mimořádnou měrou k ní přispěla má paní Marianna: od toho, jak se trmácela kolem Jeruzaléma, přes rozplétání různých nitek zápletek až po to, jak udělala každý krok na této cestě v dobré náladě a s těžce zkoušenou trpělivostí. Vždy jsem byl moc rád, že mi stála po boku.

Samozřejmě jsem velice vděčný Britské knihovně, jak v Londýně, tak v její pobočce v Boston Spa, a také Minsterské knihovně v Yorku. Susan Edgingtonová mi ještě před publikováním laskavě poskytla svůj překlad kroniky Alberta z Cách, díky němuž jsem si znovu opatřil přístup k mimořádnému datovému fondu, který by mi jinak nebyl k dispozici. Proroctví uvedené v knize bylo upraveno podle různých soudobých zdrojů, ale zejména z překladů dopisu Adsa z Montier-en-Der a Zjevení Pseudo-Metoděje od Bernarda McGinna. Biblické výňatky byly převážně upraveny podle Nové standardní verze, jejíž autorská práva náleží Oddělení křesťanské výchovy Národní rady Kristových církví v USA (v češtině podle ekumenického překladu – pozn. překl.).

Ariel a Sigal Knafovi mi byli na výzkumné cestě po Izraeli výtečnými hostiteli, zatímco Emma Pointonová mi laskavě ukázala své fotografie z dovolené. Když mi došla inspirace doma, našel jsem šťastnou náhradu v čajovně Danish Kitchen v Yorku. Obzvláštním vděkem jsem povinován své agentce Jane Conway-Gordonové a všem pracovníkům z Century, díky nimž tato kniha získala konečnou podobu: Charlottě Haycockové, Richardu Ogleovi, Rodneymu Paullovi, Alison Tulettové a zejména Stevu Stoneovi za jeho skvělou výtvarnou práci.

První křížová výprava sice skončila vítězně, ale působení křižáků teprve začalo. Zvěrstva v Jeruzalémě vyvolala touhu po pomstě v celém muslimském světě, zatímco v Evropě se začal prosazovat nový společenský řád. Demetrios sice doputoval, ale tím tento příběh nekončí.

Tom Harper

červenec 2006

tom@tom-harper.co.uk

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai