Rytíři kříže

Tom Harper

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Rytíři z celé Evropy se vydali ve svatém zápalu na křížovou výpravu, aby dobyli Jeruzalém, ale cestou se musí zmocnit Antiochie, města v tureckém držení. Při jejím vleklém obléhání je trápí hlad a choroby a sami se dostávají do prudkých sporů, při nichž dojde i k záhadným vraždám. Není v pozadí nová kacířská sekta? To má vyřešit byzantský „detektiv“ Demetrios Askiates, s pomocí lékařky Anny a věrného varjažského žoldnéře Sigurda.

TOM HARPER je pseudonym autora historické trilogie z dob křížových výprav. Rytíři kříže jsou po Mozaice stínů druhou částí této série. Mimoto napsal čtyři napínavé romány, z nichž Ztracený chrám, Kniha tajemství a Lazarova krypta vyšly česky. Pod vlastním jménem Edwin Thomas publikoval tři historické knihy z doby Napoleona. Narodil se v roce 1977 v Německu, vyrůstal v Belgii a Americe. Vystudoval dějiny na britské univerzitě v Oxfordu a nyní s manželkou žije v Yorku. V letech 2005 a 2006 uspořádal soutěž Asociace spisovatelů detektivních příběhů (CWA) pro začínající, dosud nevydávané autory

RYTÍŘI Z CELÉ EVROPY se vydali ve svatém zápalu na křížovou výpravu, aby dobyli Jeruzalém, ale cestou se musí zmocnit Antiochie, města v tureckém držení. Při jejím vleklém obléhání je trápí hlad a choroby a sami se dostávají do prudkých sporů, při nichž dojde i k záhadným vraždám. Není v pozadí nová kacířská sekta?

To má vyřešit byzantský „detektiv“ Demetrios Askiates, s pomocí lékařky Anny a věrného varjažského žoldnéře Sigurda, které všechny známe z předchozí Harperovy knihy Mozaika stínů, na níž Rytíři kříže volně navazují.

TOM HARPER

Přeložil Pavel Vereš

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2012

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2005 Tom Harper

All rights reserved.

Z anglického originálu Knights of The Cross

(Published by Arrow Books, London, 2006)

přeložil © 2012 Pavel Vereš

Redakce textu: Jiří Pacek

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky © 2012 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-170-4

Rodičům, kteří mi pak věnovali každý den

Já totiž povolám pronárod krutý a prchlivý,

jenž projde široširou zemí,

aby se zmocnil příbytků, které mu nepatří.

Je příšerný a hrozný,

vyhlašuje vlastní svrchované právo.

Jeho koně jsou hbitější než levharti,

dravější než vlci za večera.

Jeho jezdci uhánějí tryskem,

jeho jízda se zdaleka žene,

letí jako orlice, jež spěchá za kořistí.

Každý z nich se žene za násilím,

dychtivě míří vpřed.

Sebral zajatců jak písku.

Abakuk, upraveno

Jakmile vojska první křížové výpravy složila přísahu Byzanci, v květnu 1097 přešla do Malé Asie. U Nikaie a Dorylaia dosáhla dvou skvělých vítězství nad Turky, dobyla jejich hlavní město a otevřela si cestu na jih k Jeruzalému. Křižáky nemilosrdně trýznila vedra a hlad, ale přesto během července a srpna smetli veškerý odpor, když táhli bezmála tisíc mil stepmi Anatolie. Avšak před starobylým městem Antiochií se jejich postup zastavil: turecká pevnost byla téměř nedobytná, a jak míjela zima, armádu sužovaly lijáky, nakažlivé choroby a hladovění a oslabovaly ji boje. V únoru 1098 měla za sebou pět únavných měsíců bez patrného zisku. Vztahy mezi různými národy křížové výpravy – Provensálci z jižní Francie, Němci z Lotrinska, Normany ze Sicílie a Normandie a byzantskými Řeky – byly zatíženy řevnivostí. Svárlivá knížata nedopřála jedno druhému nic dobrého, zatímco v masách obyčejných pěšáků a všelijakých dalších účastníků výpravy to vřelo nespokojeností kvůli neschopnosti jejich předáků dosáhnout vítězství. Navíc na východě začali Turci shromažďovat vojsko, které mělo před hradbami Antiochie křížovou výpravu nadobro rozdrtit.

I Obléhatelé

7. března až 3. června 1098

1

Mrtvé ten den nenechali na pokoji. Stál jsem v hrobě před Antiochií a přihlížel, jak vojáci Boží armády vykopávají mrtvoly nepřátel z čerstvé země, kam byli pochováni. Polonazí chlapi, ušpinění od hlavy až k patě, vyvíjeli mimořádné úsilí, aby obrali mrtvé o veškerý majetek. Okrádali je o všechno, co si s sebou vzali na onen svět: o luky bez tětivy stočené jako šneci, krátké nože i kulaté štíty olepené hlínou. To vše vyhrabávali a házeli na hromadu s kořistí. Rota Normanů opodál počítala a třídila příšernější trofeje – uťaté hlavy mrtvol, jež jako bychom vyrvali smrti. Předchozího dne jeden oddíl Turků vyrazil z města a nachystal léčku na naši zásobovací výpravu. Sice jsme je zahnali nazpět, ale za cenu velkých ztrát, které jsme si sotva mohli dovolit. Nyní jsme otevírali hroby Turků, ovšem nevedla nás k tomu jenom bezmezná chamtivost či krutost – i když i ty jistě působily –, ale také potřeba postavit věž, hlídat bránu a nedovolit jim znovu se vyřítit zpoza jejich hradeb. Z jejich hřbitova jsme vlastně učinili jakýsi lom a z tamějších hrobů základy své pevnosti.

Obrovitý chlap stojící v hrobě vedle mě zavrtěl hlavou. „Takhle se teda válka vést nemá.“

Vzhlédl jsem od náhrobku, který jsem se snažil vyviklat, a upřel zraky na svého společníka. Toto roční období, přinášející zimu a déšť, vrátilo jeho ostrým rysům sinalou barvu jeho předků, zatímco nečesané vlasy a neupravený vous nabyly téměř barvy rezavějících článků jeho pancíře. Tak jako všem, kdo přežili zimní strasti, i jemu visela kůže z kostí, ramena vypadala, že jsou na kroužkovou košili příliš úzká, a konec opasku mu plandal, neboť si ho musel pevně utáhnout. Přesto zůstávala nemalá síla v rukou, jež kdysi připomínaly kostelní sloupy, a v blyštivém ostří sekery, kterou opřel o stěnu jámy.

„V císařově vojsku jsi sloužil dvacet let, Sigurde,“ připomněl jsem mu. „Snad nechceš, abych uvěřil, že jsi jakživ neokrádal své nepřátele, žes nikdy nevzal z bojiště kořist?“

„Tohle je něco jiného. Horšího.“ Zaryl prsty do půdy a začal vytahovat kámen – viklal jím dopředu a dozadu, aby ho vyprostil z bahna, v němž vězel. „Okrádat padlé je právem válečníka. Okrádat pohřbené…“

Ruka se mu napjala a plochý kámen odskočil. Dopadl do kaluží na dně jámy. Sehnuli jsme se a zvedli ho mezi sebe jako máry.

„Své mrtvé měli Turci pochovat uvnitř svých hradeb,“ prohlásil jsem, jako kdyby to mohlo takové barbarství omluvit. Nechápal jsem, proč své padlé z bojů předchozího dne pohřbili tady, za městem poblíž našeho tábora. Snad si i po pětiměsíčním obléhání mysleli, že určitá zvěrstva nám jsou přece jen cizí.

Kámen jsme vytáhli přes okraj jámy a sami jsme se vyškrábali nahoru. Na vlhkém a lepkavém jílu to šlo ztuha. Když jsem se pak postavil, pokusil jsem se setřít si bláto z tuniky – na rozdíl od Sigurda jsem při takové dřině nebyl schopen mít na sobě pancíř – a potom jsem se rozhlédl po pracovním úsilí kolem nás.

Ti lidé si sami říkali vojáci Boží armády, ale ani Hospodin ve své vševědoucnosti by je asi nepoznal. Rozhodně nepředstavovali zhmotněné vidění, jaké měl božský svatý Jan o svatém Michaelovi a všech andělích, oblečených do bílého roucha a s očima jako planoucí oheň. Byla to pouhá chátra, ubožáci, kteří přestáli nevýslovné strázně a oči jim naplňovalo leda utrpení. Kůži měli stejně zašpiněnou a potrhanou jako šaty, spíš se potáceli, než kráčeli, ale přesto jim jakýsi posvátný účel dodával elán, když vykopávali a vytahovali kosti, kameny a lup ze hřbitova Ismaelitů. O jejich svatých úmyslech svědčily jenom kříže: na krku jim visely dřevěné i železné, haleny měli pošité kříži z vlny a pytloviny a dále měli přímo na těle krvavé kříže. I ramena měli pomalovaná kříži. Ty ale byly také vypáleny nebo vyřezány. Nepřipomínali armádu Boha, ale mnohem spíš jeho ovečky, jimž byl vypálen Boží cejch a které byly vypuštěny, aby se toulaly zemí.

Když jsem se Sigurdem přecházel hřbitov s kamenem mezi námi, snažil jsem se nevnímat bezbožné počínání všude kolem. V maličkém, osamoceném koutku svých myšlenek jsem se podivoval, že po těch nesčetných hrůzách, jichž jsem byl svědkem během měsíců po našem příchodu k Antiochii, jsem nadále schopen zastydět se při pohledu na ně. Teď jsem však odvrátil pohled k nedobytnému městu nedaleko a k široké zelené řece, která před ním tekla. Řeka se na tomto konci města téměř přimykala k úpatí hradeb, ale dál na sever se v ohybech vzdalovala, takže mezi hradbami a vodou zanechávala klín otevřeného prostoru. Právě tady, na bažinaté půdě, téměř na dostřel luků našich nepřátel, se utábořilo naše vojsko. Z kopečku jsem viděl změť bezpočtu stanů, roztažených jako prádlo na šňůře. Na druhé straně stály zježené hradby Antiochie stejně povzneseně a nedotčeně jako už dlouhá staletí, zatímco za nimi se nad městem tyčily tři vrcholky hory Silpius jako kotníky na prstech jakési obrovité pěsti. Už pět měsíců jsme zírali na tyto hradby a čekali jsme, až padnou – ať již tím, že obránce vyhladovíme nebo doženeme k zoufalství –, a přitom jsme hladověli jenom my sami.

Přešli jsme příkop a vyšplhali po nízkém vrcholku valu, který Frankové navršili po způsobu svých primitivně postavených hradů. Jakýsi normanský poddůstojník v zašlém plášti přehozeném přes pancíř nám ukázal, kam bychom měli položit svůj náklad, zatímco kolem nás námořníci z přístavu svatého Simeona vykládali dřevěná prkna. U úpatí svahu směrem k řece seděl na koních předsunutý oddíl provensálských jezdců, kteří sledovali, zda Turci nepodniknou výpad.

„Utrpěl jsem zranění za císaře v tuctu bitev.“ Sigurdův hlas zněl řezavě. „Skolil jsem chlapy, kteří ho málem sprovodili ze světa. Ale kdybych býval věděl, že po mně bude chtít, abych vykrádal hroby, jen abych se zalíbil nějakému normanskému zloději, zahodil bych štít a už dávno bych překoval meč na pluh.“

Opřel se o dlouhé topůrko sekery jako stařec o hůl a hněvivě se rozhlížel po krajině před námi. „To město je proklaté. Je to město proklatců a obléhá ho armáda zatracenců. Kriste, pomoz nám.“

Něco jsem na souhlas zamumlal. Ale teprve když se můj pohled vrátil k řece, uvědomil jsem si, co vlastně jeho slova znamenala, co uviděl.

„Kriste, ochraňuj nás.“ Tam, kde řeka obtékala hradby, ji překlenoval kamenný most – výpadová brána, proti níž nás měla chránit naše věž. Ale nyní jsem spatřil, jak se brána otevřela. Zpod oblouků se rozburácel dusot kopyt. Ještě než se naše hlídky stačily pohnout, vynořila se úzká kolona tureckých jezdců, kteří vyklusali vpřed. Luky sice měli zavěšené na ramenou, ale neváhali vyrazit do útoku přímo vzhůru do svahu k nám.

„Lučištníci!“ zařval normanský poddůstojník. „Lučištníci! Zlaťák za každého jezdce, kterého vyhodíte ze sedla.“

Z toho, co jsme nesli a co jsme vykopali, bylo mezi námi zbraní dost a dost, ale stačilo, aby se Turci objevili, a v našich řadách vypukla panika. Někteří z nás se vrhali do vykopaných hrobů nebo na kameny v mělkém základním zákopu, jiní hodili za hlavu snahu vůbec se bránit a vzali do zaječích vzhůru po vršku za námi. Viděl jsem Sigurda, jak z hromady kořisti popadl jeden z kulatých štítů a jak běží vpřed a ohání se sekerou. Nechal stud studem a z hrdla se mu vydral bojový pokřik.

Ale v tomhle boji by byl sotva co platný. Provensálští jezdci prudce pobídli koně vstříc Turkům, aby se k nim dostali co nejblíže, až na délku kopí. Jenže místo aby je Ismaelité napadli, vypustili mračno šípů a uháněli nazpět ke svým hradbám. Uviděl jsem jednoho z Franků, jak se popadl za břicho, do něhož se mu zaryl šíp, ale jinak to vypadalo, že Turci natropili jen malou škodu. Bylo to jenom pošťuchování, komáří bodnutí, které jsme ovšem museli snášet téměř denně od chvíle, kdy jsme město oblehli. Anebo aspoň mělo být.

Avšak kvapný ústup Turků vlil čerstvou odvahu do žil našich jezdců, kteří se vrhli k řece, aby pronásledovali svou prchající kořist. Všiml jsem si, jak Sigurd za nimi svěsil sekeru, zpomalil a nakonec se zastavil. Potom začal křičet varování, jemuž ale nikdo nevěnoval pozornost.

Provensálci by se přece neřídili radami nějakého anglického žoldnéře s řeckými chlebodárci, a už vůbec ne, když se jim naskytl pohled na porušenou linii nepřítele, kterou by mohli projet. Jak Sigurd, tak já či vlastně kdokoli jiný v dané chvíli nemohl nic dělat – leda to sledovat. Když turečtí jezdci dorazili k vyústění mostu, provedli obrat, jímž si vysloužili v celé Asii slávu i strach: v plném cvalu pustili otěže, obrátili se v sedlech, nasadili do tětiv šípy a vystřelili je na své pronásledovatele. Při celém tomto úkonu se ani neodchýlili ze směru, ani nezpomalili cval. Za chviličku je koně odvezli do bezpečí města.

Úžasem i vzteky jsem kroutil hlavou. Muži ze všech národů se po celou zimu snažili tento kousek napodobit – cválali horem dolem po lukách za Antiochií, až jim ruce zhrubly a koně málem zchromli. Nikdo se ho nenaučil. A navíc to nebyla zbytečná paráda, protože teď jsem viděl, že několik jejich šípů skutečně trefilo cíl, zatímco zbytek naší jízdy byl tímto útokem zastaven.

Až příliš pozdě naši jízdní bojovníci zpozorovali, jak blízko se dostali k městu. Stovka tureckých lučištníků vstala na hradbách a vmžiku se vzduch zahustil šípy. Koně ržáli a stavěli se na zadní, zatímco jezdci se zoufale snažili obracet jim hlavy do bezpečí. Uviděl jsem dva koně, jak se svalili: krev jim crčela z boků. Jezdci jednoho z nich se podařilo vymanit se zpod něj a odpelášit, ale ten druhý byl uvězněn pod bokem svého oře a nemohl se hnout. Za pár vteřin se mu do těla zaryla sprška šípů. Jeho opěšalý spolubojovník měl větší štěstí: jeden šíp sklouzl po kuželovité přilbě, další mu zasáhl lýtko, ale neprojel jím, kdežto třetí mu sice zůstal vězet v rameni, ale nesrazil ho k zemi.

Když se vzdálil z dostřelu, Turci na hradbách odložili luky a dali se do halasného křiku – velebili svého boha a posmívali se naší neschopnosti. Pokud snad doufali, že nás posměšky vyprovokují k dalšímu zbytečnému výpadu, dočkali se zklamání, protože přeživší jezdci se odbelhali nazpět k našim liniím. Vypadalo to, že jízdě zbylo víc koní než jezdců, a u mostu ležel bez hnutí tucet zvířat a mužů. Z otevřené brány u mostu se vyrojila malá četa Turků, aby je obrala o kořist. Hrstka mužů kolem mne popadla luky a vypustila šípy, ale ty nedostřelily dost daleko a lupiče nijak neodradily. Smutně jsem přihlížel, jak dva ze spadlých byli odtaženi nazpět do města. S těmi tedy nebude mít nikdo slitování ani je nebude chtít vyměnit za výkupné!

„Blázni!“ běsnil normanský poddůstojník, když Provensálci dorazili na naše pozice. „Darebáci a zbabělci! Přišli jste tam o dobré koně – a kvůli čemu? Aby se Turci zaradovali při pohledu na vaši šílenou oběť? Až o tom uslyší můj pán Bohemund, zatoužíte po tom, abyste byli sami v mučírnách nevěřících s chlapy, které jste tam nechali.“

Oči provensálského velitele zíraly dolů po obou stranách železného proužku, který mu kryl nos. Zpod přilby se mu dral rozcuchaný vous. „Kdyby ti chlapi ze Sicílie uměli postavit tuhle podělanou věž a nemarnili čas olupováním mrtvých, pak by muži z Provence nemuseli plýtvat silami na jejich ochranu. Tohle prohlásil váš pán Bohemund.“

Odvrátil jsem pozornost od jejich hádky, protože se vrátil Sigurd. Když kráčel kolem rozkohoutěných velitelů, nevšímal si jich. Hodil na zem ukořistěný štít a dupl na něj. Ale ani při jeho síle nepraskl.

„Pět měsíců,“ zavrčel. „Pět měsíců a my jsme se nenaučili nic jiného než jak se sami zabíjet.“

Břinkající krok ozbrojenců umlčel tyto výčitky. Rozblácenou cestou se blížila rota Lotrinčanů, jimž jejich dlouhá kopí chřestila nad hlavami jedno o druhé. Byl jsem rád za tuhle úlevu, protože to byl opravdu strašný den. U mých nohou začalo konečně kamení z rozlámaných náhrobků plnit základový zákop, ale potrvá ještě nejméně týden, než bude věž hotová – pokud ovšem Turci do té doby nepřijdou na to, jak ji zbourat. Ale ani její dokončení nás ani trochu nepřiblíží do nitra nepoddajných hradeb.

Když Lotrinčané rozestavili hlídky, Sigurd sešikoval svůj oddíl. Sestával z varjažských strážců: seveřanů z ostrova Thúlé neboli Anglie v jejich vlastním jazyce. Tihle válečníci s bledou pletí patřili k nejobávanějším císařovým žoldnéřům. Ale dnes jejich bojechtivý postoj poněkud ochabl a obvyklý halasný hovor utichl. Jejich živobytí spočívalo ve válce, jenže měsíce dřiny, kdy střídavě hlídkovali a kopali a hrabali v zemi, z nich bojový elán vysály.

Provensálská jízda odklusala a my jsme po ní prošli po pontonovém mostě zpátky do tábora. Jídla jsme měli poskrovnu a čekaly nás leda provinilé sny, a tak jsme kráčeli v tichosti a vůbec nespěchali. Ale kolem nás to na cestě kypělo činorodostí. Rolníci a poutníci doprovázející armádu o překot nabízeli, co ten den sehnali: dříví na otop, lesní plody, zeleninu i obilí. Jakýsi šťastlivec chytil do pasti křepelku, která se mu houpala na klacku, když nás míjel s ozbrojeným šikem vítězoslavně se tvářících druhů kolem sebe. Nemenší ochrany požívali kupci, kteří provozovali výměnný obchod s našimi vojáky, jak Syřané a Arméni, tak Saracéni: své muly poháněli uprostřed ozbrojených strážců s turbany a zastavovali se, jenom aby drsně smlouvali s největšími zoufalci a hladovci. Nad horou po naší pravici se začaly stahovat šedivé mraky, a tak jsem zrychlil krok, abych unikl nastávajícímu dešti.

Dorazili jsme na místo, kde se nad jednou stranou cesty tyčil strmý násep, a vtom jsem zaslechl výkřik. V těchto končinách jsem se vždycky cítil jako na trní, protože se mi tu terén zvedal nad hlavu, takže by se sem případný nepřítel připlížil od západu zcela neviděn. Při zaskučení, které se teď rozlehlo nad hliněnou předprsní, jsem strnul a nadával jsem si, že jsem odložil pancíř. Blížily se klopýtající kročeje. Sigurd se přikrčil u země kus od náspu s připravenou sekerou. Podobně ve střehu byli ostatní příslušníci naší roty. Očima propátrávali konec malého útesu, aby našli zdroj nebezpečí.

Jakýsi chlapec ze sebe vydal přerývaný výkřik, doběhl ke svahu a vyřítil se po něm. Rukama mával jako křídly a pak mu nohy zaškobrtly. Měl štěstí, že jsme nebyli lučištníci, protože by vypustil duši ještě před dopadem – místo toho se svalil na cestu, kde zůstal ležet a vzlykal jako hromádka neštěstí, z masa a krve, oblečená a ušpiněná. Sigurd vymrštil vpřed topůrko, ale uprostřed máchnutí se zarazil, protože uviděl, že z nového příchozího nekouká žádná hrozba. Chlapcovy šaty byly potrhané a ruce a nohy zamazané blátem. Bezvousou tvář měl bledou, i když jsme z ní zpoza rukou, jimiž si ji zakrýval, viděli jen trochu.

Vzepřel se na rukou a poklekl. Při pohledu na okolní Varjagy, kteří naháněli strach, poškubával hlavou.

„Mého pána,“ zalapal po dechu a z obličeje si odhrnul tenký pramínek vlasů. Snad proto, že si všiml, že já jako jediný netřímám mohutnou válečnou sekeru, upřel zraky do mých očí. „Mého pána zabili!“

2

Chlapce jsem za límec haleny zvedl na nohy, ale i tak musel zaklonit hlavu, aby mi viděl do očí. „Kde? Zabili ho Turci? Kdo je tvůj pán?“

Přejel si rukávem celý obličej, takže rozmazal ještě víc špíny, než jí utřel. Pořád jsem ho držel za rameno, protože neměl v roztřesených nohou vůbec sílu. „Drogo z Melfi,“ vykoktal ze sebe. „Ve vojsku pana Bohemunda. Našel jsem ho –“ Víc slov už ze sebe nevymáčkl, ale vymanil se z mého sevření a klesl na kolena. „Tamhle jsem ho našel.“ Ukázal dozadu na vrchol náspu, odkud přišel. „Mrtvého.“

Vrhl jsem pronikavý pohled na Sigurda a potom na potemnělou oblohu. Z hloubi duše se mi vynořila výčitka, že ten den již umřela spousta lidí, aniž to vůbec zatížilo mé svědomí, že vzlykající sluha a mrtvý normanský rytíř mě zanechali zcela lhostejným, a hlavní pozornost jsem upíral na to, že se snad mohou po kraji potulovat turecké hlídky. Ale možná právě proto, že se nahromadilo tolik mrtvých, na mne dolehla celá ta tíha: když jsem stanul před brečícím chlapcem truchlícím nad svým pánem, nemohl jsem se přece jen ubránit dojetí.

„Bude lepší, když nás doprovodí tví muži,“ řekl jsem Sigurdovi.

„Pro koho lepší?“ odsekl. „Pro mé lidi bude nejlepší, když se vrátí do našeho tábora, než noc vyláká ven Turky, Tafury a vlky.“

„Všechny vlky v okolí už dávno snědli! Pokud jde o ty ostatní…“ obrátil jsem se k chlapci. „Je to daleko?“

Zavrtěl hlavou. „Moc ne, pane.“

„Tak nás tam rychle zaveď.“

Nalezli jsme nahoře cestu kolem valu a šli jsme za chlapcem po členitém terénu, který se zvedal k pahorkům na opačné straně pláně u Antiochie. Na podrážky se mi lepila načervenalá půda a nohy drásalo trní a výhonky všelijakých křovin. Přešli jsme nízký hřeben a pohlédli dolů do dolíku na stráni. Měřil napříč asi padesát stop a na vyvýšenině utvářel přírodní amfiteátr. Snad to byl kdysi lom, protože stěny měl jasně zahloubené, ale půda pod nohama byla měkká. V jeho středu ležela mužská mrtvola, v šedivém soumraku zcela nehybná.

Rychle jsem přešel a sehnul jsem se k ní, zatímco Varjagové se rozvinuli do šiku, protože vycítili nebezpečí. Slyšel jsem, jak za mnou Sigurd cosi nevrle zasyčel.

„Tys ho našel tady?“ zeptal jsem se chlapce, který si klekl naproti mně. Slzy se mu koulely po tváři, ostře vystupující v přítmí, ale vypadalo to, že je spíš vyděšený než smutný.

„Tady,“ zamumlal. „Tady jsem ho našel.“

„Jak jsi věděl, že bude tady?“

Když teď vzhlédl, na tváři se mu jasně zračila hrůza. „Byl už několik hodin pryč z tábora. Pan Vilém, bratr pana Bohemunda, mi řekl, ať ho jdu najít. Hledal jsem všude po táboře a potom tady. A našel jsem ho.“

„A proč sis myslel, že bude právě tady?“ opakoval jsem. Musel od cesty urazit nejméně půlku míle, a přitom nikdo z našeho vojska by nebyl tak hloupý, aby se tady potuloval sám.

Chlapec zavřel oči a propletl prsty. „On sem často chodil. Viděl jsem ho tady mockrát.“

„Proč? Co ho sem přivádělo?“

Mé otázky šly na tělo, což bylo přirozeným důsledkem toho, že jsem už viděl příliš mnoho lidí, kteří nezemřeli přirozenou smrtí, ale jejich strohost chlapce poplašila. Mlčky se třásl, neschopen odpovědi.

„Takhle vypadal, když jsi ho našel?“

Přikývl.

Hleděl jsem dolů na mrtvolu před sebou. Drogo, jak mu chlapec říkal, je Norman ze Sicílie, pokud sloužil panu Bohemundovi, uvažoval jsem. Ležel v trávě na břiše, nehybný a tichý jako přítmí kolem nás, a chvíli jsem si říkal, zda ho nesklátila nějaká nemoc, protože na něm nebyla patrná žádná známka násilí. Ani na sobě neměl pancíř, jenom prošívanou vestu, značně poznamenanou dlouhými týdny nošení.

Ale pronikavý zápach krve ve večerním vzduchu rozcupoval naděje, že nedošlo ke zločinu. Vzal jsem ho rukou za rameno, pozvedl a obrátil na záda. Jeho ztěžklé tělo se rozvalilo na zem a mně bezděčně přešlo přes rty zasténání. Norman Drogo neumřel přirozenou smrtí: vypustil duši, protože mu krk podřízl těžký meč, a proto krev vytekla do trávy pod ním. Musela to být pořádná rána, protože mu projela přes půlku krku, takže když jsem s ním pohnul, hlava se mu volně klátila a po límci mu crčely čerstvé stružky krve. Ta zaneřádila všechno: potřísnila mu tmavé vousy, zbarvila vlnu prošívané haleny a vyřinula se i přes lícní kosti pod vytřeštěnýma očima. Trocha jí dokonce dostříkla až na čelo.

Tohle všechno jsem sice vnímal a bezpochyby i bezpočet dalších stránek hrůzného výjevu, ale jedna myšlenka zaplašila všechny ostatní.

„Krev je ještě mokrá – pořád teče. Takže se to stalo před pouhými několika minutami.“ Zvedl jsem se na nohy. „Pokud má tohle na svědomí nějaká rota Turků, nemůžou být daleko.“

Chlapec, jenž dosud klečel, se ustrašeně rozhlížel. „Musíme je najít,“ zabreptal a zaťal zuby do prstu, až mu zbělel. „Musíme pomstít mého pána.“

„Musíme zpátky do tábora,“ odsekl jsem. Od chvíle, co jsme opustili Konstantinopol, jsem viděl spoustu mužů, kteří zemřeli podobnou smrtí, ale i horší. Na takovém osamoceném místě jsem se rozhodně nechtěl mezi ně zařadit. Od východu se blížila noc a na kamenité stěny jámy dopadl zlověstný stín.

„Ale mrtvolu vezmeme s sebou,“ dodal jsem. Zakrátko se objeví mrchožrouti, takže by mrtvola dopadla ještě mnohem hůř, kdybychom ji tady nechali.

Sigurd se mnou určitě v duchu souhlasil, protože si vůbec nepostěžoval, když Varjagové udělali ze svých topůrek jakási primitivní nosítka pod mrtvolou a pak ji nesli nazpět k městu. Než jsme dorazili do našich linií, tma už byla naprostá, a tak nás vystrašené hlídky zastavovaly na každém kroku. Náš byzantský tábor se rozkládal u severovýchodních hradeb, hned za Normany ze Sicílie, a museli jsme projít více než mílí malých i velkých stanů, provizorních výběhů pro koně, kolem kovářů, podkovářů, šípařů a zbrojířů. To všechno osvětlovaly mihotavé záblesky bezpočtu táborových ohňů. Vychrtlé tváře na napuchlých tělech žebraly o jídlo, peníze nebo soucit, nestoudné ženské pátraly po ztracených milencích nebo si vyhledávaly nové a děti se praly při nezvedených zábavách, zatímco se Boží armáda chystala na noc.

Vybral jsem si cestu vedoucí kolem okraje tábořiště Normanů, poněvadž jsem rozhodně netoužil po tom, abych šel jejich středem s jedním z nich, ovšem mrtvým. Mezi Normany byla spousta vysloužilců z válek proti nám, proto by Řek nesoucí mrtvolu Normana působil jako očividná provokace.

Chlapec, který se loudal za námi, mě teď zatahal za ruku. „Kam mám jít?“

Podíval jsem se mu do zoufalých očí. „Do stanu tvého pána. Měl s sebou jako doprovod někoho z rodiny?“

Chlapec posmrkával, když zavrtěl hlavou. „Bratra, ale ten na pochodu zahynul.“

„Nějaké jiné druhy? Někoho jiného z Melfi?“

„Tři rytíře, kteří s ním obývali jeho stan.“

„Tak jim řekni, že máme jeho mrtvolu v bezpečné úschově. Snad přijdou, aby si ji od nás vyzvedli na pohřeb.“

Najdeme-li ovšem v této zemi místo na další hrob.

Po hubené večeři jsem se vydal bludištěm stanové plachtoviny a provazů k volnému prostranství uprostřed našeho tábora, kde stál v důstojném osamění jediný stan. Jeho velikost i skvostná látka sice svědčily o vznešeném obyvateli, ale tady spočívala jeho pravá zvláštnost v tom, jak stál sám a kolik prostoru zaujímal. U pochodní osvětlujících dveře stáli dva strážci, zavalití Pečeněhové z Thrákie. Když jsem vcházel dovnitř, ani mě nezastavili.

Ještě větší přepych byl patrný uvnitř stanu. Ze stropu visely zlatorudé hedvábné závěsy, protkané výjevy s orly a světci, aby vznikly diskrétní přepážky. Před blátem pod podlahou chránily tlusté koberce a zdrojem stálého osvětlení byly olejové lampy na stříbrných podnožkách. Uprostřed místnosti stála široká židle ze zlaceného ebenu. Za ní hořela na podstavci trojice svícnů před triptychem ikon svatého Merkuria, Jiřího a Demetria. Všichni byli na koni a třímali kopí. Sáhl jsem na stříbrný křížek, který jsem nosil na řetízku kolem krku, a věnoval tichou modlitbu svému jmenovci.

Ticho protrhl šustot rozhrnovaného hedvábí.

„Zpozdil ses, Demetrie Askiate,“ pravil nedůtklivý hlas.

Sklonil jsem hlavu. „Na mostě byla šarvátka.“

Do místnosti vešel velitel byzantského vojska Tatikios, jenž se posadil na ebenovou židli. Ačkoli mu nikdo nemohl upřít znalosti asijských krajů, zapochyboval jsem, zda si císař skutečně měl vybrat právě velitele, o němž se dalo s jistotou předpokládat, že bude dráždit francké spojence, jimž přišel na pomoc. Na rozdíl od národa, který bažil po smrti každého cizince se snědou pletí, Tatikios byl turkopol, míšenec, jemuž se turecká krev jasně zračila na hlaďounkých, olivově zbarvených tvářích a v temných očích. Zatímco Frankové pokládali střemhlavý útok za jedinou důstojnou podobu války, Tatikios byl rafinovaný taktik, který pokládal každou bitvu za výraz zhudlařené strategie. Ještě horší bylo to, že muži zbožňující hrubou mužskou sílu v Tatikiovi rozpoznali eunucha. Ostatně znetvořený byl i jinde, protože v boji přišel o nos, a proto teď nosil výraznou zlatou protézu, jež mu dodávala vzezření jakéhosi hrdého dravého ptáka. Barbaři si o něm mysleli, že je nějaká zrůda, zženštilý šašek, a jako k takovému k němu přistupovali. Jako jeho oficiální podřízený jsem mu projevoval větší úctu.

„Vezmi si pero,“ přikázal mi. „Musím napsat císaři.“

Potlačil jsem námitku, že by bylo snazší počkat až na ranní světlo, ovšem Tatikios, tak jako mnozí jiní mocní tohoto světa, myslel jenom na vlastní pohodlí. Stejně tak jsem spolkl námitku, že přece nejsem žádný písař – to, že teď ke mně takto přistupoval, totiž sloužilo zájmům nás obou. Posadil jsem se na stoličku, tak nízkou, že jsem se musel nahrbit. Vytáhl jsem zpod ní slonovinovou psací destičku. Rákosové pero se mi téměř ztrácelo v mozolnatých prstech a já se bál, že sotva se jím dotknu papíru, zlomím ho.

„Jeho nejjasnějšímu svatému Veličenstvu, basileovi a autokratorovi, císaři Římanů Alexiovi Komnenovi posílá pozdravy jeho sluha Tatikios.“

Eunuch se zamračil, když uviděl, jak mé pero nedokáže držet krok s jeho jazykem.

„Poměry u Antiochie se každým dnem zhoršují a jsou bezmála nesnesitelné. Za poslední měsíc, od chvíle, kdy Frankové porazili v bitvě emíra Damašku, jejich zpupnost a drzost překročila všechny meze. Tvoje vznešené vojsko a jeho vůdce jsou zesměšňováni těmito barbary, kteří otevřeně hovoří o tom, že zapřou přísahu věrnosti, kterou Ti složili, a že země, které Ti náleží, uchvátí pro sebe. Teď když minula zima, prosím Tvé svaté Veličenstvo, aby si pospíšilo s pomocí, aby se samo ujalo velení této výpravy, která je podle práva Tvůj vlastní podnik, a aby donutilo barbary k poslušnosti Tvým rozkazům.“

Vzduch ve stanu, vytápěném olejovými lampami a košem se žhavým uhlím, byl kolem mne teplý. Jak Tatikios pokračoval v diktátu, svaly mezi uchem a rukou mi zřejmě povolily, takže jsem jeho slova zapisoval automaticky. Myšlenky se mi uvolnily a mohly se zatoulat nazpět o jedenáct měsíců a bezpočet mil, až do jara ve velkém městském paláci.

„Císař nepůjde.“

Stál jsem na jednom z menších nádvoří, jehož pilíře ovíjel zelený břečťan. Mělké jezírko uprostřed odráželo oblaka nestálé oblohy, zatímco bronzový Herkules v tichosti hleděl dolů. Můj společník za mnou právě přišel z vnitřní síně. Pořád měl na sobě slavnostní košili se zlatou přezkou ve tvaru lví hlavy a roucho pošité spoustou šperků. Na jeho postavě mladíka sice mohl tento oděv působit poněkud nepatřičně, ale díky sebejisté póze a neochvějné jistotě v očích ho nosil zcela samozřejmě. Jmenoval se Michael a po paláci se šuškalo, že jen málokdo tak jako on ví, jak císař uvažuje.

„Císař nedoprovodí barbarskou armádu do Asie,“ upřesnil. „Tak rozhodla rada. Pošle zlato, potraviny a muže, ale svou osobu nikoli.“

Pomalu jsem přikývl. Nečekal jsem, že budu toho odpoledne povolán do paláce, a už vůbec ne, že se dozvím, jak dopadla císařova porada. Nemyslel jsem totiž, že by se mě to týkalo.

„Říše by z toho neměla prospěch. Bylo by neopatrné, kdyby opustil své hlavní město, když si jeho povinnosti žádají takovou pozornost. Zejména po tragické ztrátě jeho komorníka.“

Všiml jsem si Michaelova opatrného úsměvu a uvědomil jsem si, jaká hlubší pravda vězí za jeho slovy. Oba jsme věděli, proč císař nemůže odejít z královny měst – nemělo to nic společného s výběrem daní ani s nutností vykonávat státní správu. Kdyby se vzdálil od trůnu, v němž spočívala jeho moc, leckdo by mohl vzápětí vyrukovat s vlastním nárokem na něj. Nebyl by prvním císařem, který by při návratu do města zjistil, že mu byl do něho odepřen přístup.

„Moudrý císař drží kormidlo spravedlnosti proti vlnám nespravedlnosti a bezpráví,“ zacitoval jsem.

Michael se zasmál. „Moudrý císař drží pevně opěradla svého trůnu, aby z něj nebyl smeten.“

„A to dovolí sto tisícům Franků, aby táhli našimi kraji v Asii, a věří v jejich přísahu, že mu dobyté země navrátí?“ Viděl jsem Franky, jak mu to odpřisáhli ve velkém chrámu Hagia Sofia. Jen málokdy jsem byl svědkem přísahy, kterou ti, kdo ji složili, tolik dychtili co nejdřív porušit.

„On Frankům dovolí, aby táhli tureckými kraji Asie,“ opravil mě Michael. „Pokud budou úspěšní a poctiví, vydělá na tom. Jestli úspěšní nebudou, nebude s tím mít nic společného a nestane se novým Romanem Diogenem, který se nechal vylákat do boje daleko od domova a padl pak do zajetí.“

„Ovšem nad ztrátou statisíce Franků a Normanů by bůhvíjak netruchlil,“ prohlásil jsem.

„Když ze svých nepřátel učiníš spojence, každá bitva je vítězstvím.“

Sebral jsem ze země oblázek a hodil ho do jezírka. Odráženou oblohu zčeřily vlnky. „A co když budou Frankové úspěšní i nepoctiví?“

Michael se usmál a pohodlně se uvelebil na mramorovém zábradlí vroubícím jezírko. „Císař má při svém rozhodování mnoho očí a je vždycky bdělý. Jako symbol své důvěry ve Franky jim pošle císař na pomoc vlastní vojsko. Bude to menší sbor, ale dost velký, aby se ozval, kdyby Frankové nedbali svých přísah. Rada jmenovala velitelem Tatikia.“

Povzdechl jsem si – svitlo mi, že to tedy není jenom povídačka. „Pak císař nebude potřebovat, abych se vláčel přes Kappadokii a Anatolii na ochranu jeho zájmů. Dnes večer vykonám tucet děkovných modliteb.“

„S modlitbami šetři, protože zanedlouho je budeš potřebovat mnohem víc.“ Z Michaelovy mladistvé tváře se vytratil humor. „Císař si přeje, abys Tatikia doprovodil, abys mu sloužil jako písař a hlásil mu vše, co uvidíš. Ti barbaři jsou jako vzteklí psi a císař s nimi loví na vlastní nebezpečí. Pokud se obrátí proti němu, bude potřebovat okamžité varování.“

„A pokud se obrátí proti mně?“

Michael se zašklebil. „Dokud budou hladoví, budou poslouchat ruku, která je krmí. Ale až zaznamenají úspěch a budou s to sami ukojit hlad, pak buď, Demetrie, ve střehu.“

„Obávám se, pane, že za daných okolností zůstává úspěch ještě nemožnější než dřív. Pokud teď nemůžeš přijet za námi, pak Tě prosím o svolení k okamžitému návratu do královny měst. Nebudu moci ničeho dosáhnout, dokud se tihle barbaři budou svářit a mařit…“

Ve stanu bylo kromě skřípotu mého pera a Tatikiova drmolení ticho, ale teď se Tatikios odmlčel, protože se ode dveří ozvaly naléhavé hlasy. Uslyšel jsem Pečeněha stojícího venku, jak vykřikuje výzvu, a hlasitou odpověď, jež ovšem přišla příliš rychle a vyslovil ji kdosi cizí, takže jí nebylo rozumět. V mžiku se odhrnula plachta na dveřích a se závanem studeného vzduchu vykoukla strážcova tvář.

„Odpusť, veliteli,“ pravil stroze.

Tatikiův zlatý nos sebou popuzeně škubl. „Co se děje?“

„Pan Bohemund žádá o schůzku s tebou.“

3

Od chvíle, kdy jsme opustili Konstantinopol, jsem spatřil pana Bohemunda mnohokrát – jak promlouvá na poradách, vede výpravy za kořistí a šikuje do linie své muže –, ale pokaždé to bylo, jako bych na něm uviděl něco nového. Zčásti to byl důsledek jeho tělesné konstituce, protože o hlavu převyšoval většinu ostatních mužů, dokonce i Sigurda. Ramena měl nesmírně široká a jeho ruce připomínaly válečný stroj na vrhání kamenů. Vlasy měl ostříhané velice nakrátko, a třebaže jako všichni Frankové hodil za hlavu zvyk holit se, vousy si přistřihl těsně ke tvářím. Naproti tomu se zdálo, že jednotlivé části jeho těla k sobě příliš neladí, protože jeho pleť byla střídavě červená a bílá, vlasy hnědé, ale vous červenohnědý. Jenom bleděmodré oči se při neústupném pohledu nijak neměnily.

Ale oči lidí nepřitahovalo jenom Bohemundovo vzezření. Ať již to bylo jeho silou nebo nějakým ďábelským darem, byl nadán energií, které si nemohl nikdo nevšimnout. I v místnosti plné lidí se nejhlasitější hovor soustřeďoval kolem něho a ve válce se vedl nejzuřivější boj pod jeho korouhví. I když se od hlavy až k patě oblékal jako střídmý vznešený pán – přes prostý pancíř si oblékal vínově rudou tuniku –, přímo z něho vyzařovala jakási nedbalá, nestrojená elegance, která přitahovala náklonnost mužů i žen. Nepatřily mu žádné země ani tituly, a přesto nasbíral vojsko, které tvořilo jádro tohoto válečného tažení. Po každé bitvě se jako o prvním hovořilo o něm, stále hlasitějším tónem.

Ovšem Tatikios patřil k oné hrstce, jež byla vůči jeho kouzlu naprosto odolná. „Nečekal jsem tě, pane Bohemunde. Snad se Turci ve městě nevzdali?“

Bohemund se ležérně zasmál. Možná to bylo tím, že kroužky jeho pancíře odrážely světlo, ale tam, kde stál, vypadal stan jasnější. „Ale oni se vzdají, veliteli. Jen co budou mít u svých bran naše věže, město bude hladovět.“

„To ještě žádné vojsko nezdolalo městské hradby zvenčí?“

„Ještě žádné vojsko dosud nebojovalo tak, že ho řídila ruka Boží.“

„Moudře učiníš, pokud nabídneš Hospodinovi pokoru, která mu náleží.“ Eunuchovi přebíhal po nosu odlesk lampy, takže bylo téměř nemožné brát jeho slova vážně. „Dosud na nás On seslal jenom hlad a morové rány.“

Bohemund pokrčil rameny. „Já bych si nepočínal jinak. Jaké slávy bychom dosáhli, kdybychom táhli s plnými břichy proti armádám ženských? Jakou slávu bychom získali po řeckém způsobu?“

„Slávu uchovaného, nikoli promrhaného života.“

„Slávu ztracené říše? Až budou mít Řekové dost sil, aby si sami vzali nazpět své ztracené země, až se jejich král odváží vést své vojsko beze strachu, že padne do zajetí, pak budeš moci přede mnou velebit řecký způsob.“

Kázeň nabytá celoživotním pobytem v paláci se postarala o to, aby Tatikiova hladká tvář zůstala nehybná. Naopak se mi zdálo, že jsem na jeho rtech zahlédl úsměv. „Jak říkáš, my Byzantinci jsme slabý národ, stěží schopný poradit si s armádou dětí. Tvůj otec ti bezpochyby říkal totéž před dvaceti lety, než mezi vlastními lejny vypustil duši v Kefalonii. Předtím jsme totiž zničili jeho loďstvo a zahnali jeho vojsko do moře.“

Bohemund úplně ztuhl, což bylo v ostrém rozporu s jeho obvyklou nepokojnou činorodostí. Rysy jeho pleti se jakoby zvýraznily, jako když se na ohni zahřeje slitina, a prsty se zaryly do jilce meče. „Jsou určité věci, na které bys měl raději zapomenout, eunuchu. Jsi totiž daleko od domova a obklopen válečníky, kteří jsou desetkrát silnější než ty. Můj otec měl cenu celé legie tvých Řeků, a kdybyste se mu postavili na bojišti, místo abyste mu zlatem a lžemi odlákali spojence, přešel by Jadran po vašich mrtvolách.“

„Přirozeně,“ odvětil Tatikios. „Ale dějiny by neměly stát mezi spojenci.“ Zatleskal a zpoza jednoho záhybu stanu se vynořil otrok. „Víno pro pana Bohemunda?“

„Ne.“

„Jak si přeješ. Co tě tedy dnes večer přivádí bez pozvání do mého stanu? Co ode mě chceš?“

Do Bohemundova těla se vracela energie. Zúženýma očima upřel dolů na Tatikia ostrý pohled. „Jsi příliš domýšlivý. Nepřišel jsem se bavit s tebou, eunuchu, ale s tvým sluhou.“

Zjevně zmatený Tatikios se podíval na otroka, který pořád čekal v rohu. Vypadalo to, že se chystá něco prohodit, ale Bohemundovo tiché zasmání ho zarazilo.

„Ne s tvým otrokem, ale s tvým písařem. Demetriem Askiatem. Sám.“

Venkovní vzduch byl studený, po teplu stanu ostrý, ale snaha udržet krok s Bohemundem mi zahřála údy. Zdálo se, že vůbec nevnímá nějaké nepohodlí či nebezpečí: jen málokteří Frankové by se do našeho tábora odvážili bez oddílu stráží za zády, protože nás považovali leda za zbabělé zrádce. Nicméně on šel sám a z krátkých rukávů tuniky mu čouhaly holé ruce. Dech mi vycházel v obláčcích, když jsme kráčeli mezi řadami stanů, směřujících postupně vzhůru po svahu až k severnímu výběžku hory, a někde po levici jsem zaslechl posmutnělé tóny lyry, na niž kdosi v noci drnkal.

Stanů pozvolna ubývalo a měkká půda tvrdla. Prošli jsme hlídkami a vyšplhali až na kamenitý skalní výchoz na svahu kopce. Při pohledu dolů jsem uviděl táborové ohně naší armády, roztažené do obrovského oblouku, a světlo pochodní, jež se odráželo na strážních věžích. Měsíc se vyklubal trhlinou v oblacích a ozářil město posazené do prohlubně mezi horou a plameny. Posadil jsem se na studenou skálu vedle Bohemunda a oba jsme chvíli tiše sledovali tento výjev.

„Na tomto místě bys téměř zapomněl na utrpení mezi ohni,“ pravil nakonec Bohemund.

„To ano, pane.“

Podíval se na mě. „Budu k tobě upřímný, Demetrie. Vojsko je na pokraji zhroucení. Snad má tvůj velitel pravdu – možná jsme v těchto končinách napínali Boží trpělivost už příliš dlouho.“

„Cesty Páně jsou nevyzpytatelné, pane.“

Nezdálo se, že by si vůbec všiml mých slov. „Ostatně ani Turci se nestanou naší zkázou. My sami se oslabujeme zbytečnými rozepřemi. Provensálec proti Normanovi, Lotrinčan proti Vlámovi, dokonce, to připouštím, Norman proti Řekovi, když se naše staré hádky oživí.“

Vrtalo mi hlavou, zda mě opravdu zavedl na takové odlehlé místo, jenom aby lamentoval nad vadami svých spojenců. Zamumlal jsem cosi nejasného o naší svornosti v Kristově těle. Opět si mě nevšímal.

„Jak můžeme bojovat jako jeden muž, když se sami štěpíme podle bezpočtu všelijakých pánů? Válku přece nelze vést na poradách. Když vytáhl můj otec do války, nehandrkoval se o jejím průběhu se svými vazaly: on jim zavelel.“ Položil si bradu na ruku a opět sklopil zraky. „Slyšel jsem, že jsi našel mrtvolu mého leníka Droga z Melfi.“

Pocítil jsem nenadálý závan úzkosti, což jistě vytušil, protože mi na uklidněnou sáhl na ruku. „Určitě se najdou lidé, kteří by s touhle skutečností nadělali zlou krev, ale jsem si jistý, že tys ho našel ve vší nevinnosti. Prostě to byla náhoda.“

„Jeho sluha hledal pomoc. Náhodou jsem byl nejblíž.“

Bohemund se napřímil. „I náhoda může mít nějaký hlubší smysl. To, že ten chlapec našel právě tebe a nikoho jiného… Jak tě Drogova smrt zasáhla?“

Takový náhlý obrat v rozhovoru mě zaskočil, a tak jsem horečně pátral po správných slovech. „Je to tragická ztráta, pane, jeho druhové pro něj budou určitě nesmírně truchlit.“

„Bezpochyby, ale tys mi nerozuměl. Co myslíš, jak se to stalo, že umřel?“

„Měl proříznuté hrdlo. Patrně mečem, soudě podle hloubky rány.“

„Tohle jsem taky slyšel. Myslíš, že to byla turecká zbraň?“

Zaváhal jsem. „To nemůžu říct.“

„Ale jiní to řeknou. Když muž umře v boji, jeho přátelé ho ctí. Když umře beze zbraně a sám, daleko od svých nepřátel, pojmou podezření ze zrady a zahoří touhou po odplatě. Už jsem v táboře zaslechl šeptandu, že to měl na svědomí Provensálec, nějaký žárlivý sok nebo věřitel, dokonce snad i Řek.“

Tuto novinu jsem vyslechl mlčky.

„Pokud tyhle povídačky neutichnou, někteří příslušníci mého vojska mohou ukvapeně udeřit na ty, které viní.“

„Budu se modlit za zdrženlivost.“

„Radši se modli za vysvobození.“ Bohemund se sesunul z kamene, na němž seděl, a obrátil se tváří proti mně, takže mi zaclonil město osvětlované měsícem. „Nyní nastal okamžik, kdy se všichni musíme semknout pod Boží korouhví, nebo padneme, rozděleni svou pošetilostí. Drogův osud se nesmí stát ranou, která bude mezi námi hnisat.“ Praštil pěstí do dlaně, až poblíž poplašeně vyletěla sova. „Pokud připustíme, aby mezi námi povstaly nesváry, staneme se pouhou snadnou kořistí pro turecké lovce.“

„Mohl bys oznámit –“

„Ať oznámím cokoli, mé muže to neuklidní – nic kromě pravdy. To je naše jediná spása. Proto jsem mluvil o obezřetnosti. Už jsem tě viděl mockrát, Demetrie Askiate, jak se skrýváš za Tatikiem a cosi perem píšeš, zatímco tvé oči i uši všechno zaznamenávají. Vím, že tvé pověření je mnohem obsáhlejší, než tuší většina lidí, snad dokonce i ten blázen eunuch. Vím, že máš ve svém městě pověst muže schopného odhalit pravdu, která zůstává ostatním lidem skrytá.“ Křivě se usmál. „Lotrinský vévoda a jeho bratr by to mohli odpřisáhnout.“

„Sloužím jenom –“

„Demetrie, chceš, aby tohle obléhání skončilo, aby se hladoví nasytili a město se vrátilo tvému císaři?“

„Samozřejmě.“

„Pak mi pomoz.“ Když si pěstí poklepal na srdce, uslyšel jsem řinkot pancíře. „Pomoz mi vyříznout vřed Drogovy smrti, než nás všechny otráví. Zjisti, kdo ho zavraždil, aby chýry a dohady a vzájemná obviňování naši armádu nerozklížily.“

Jeho oči, v měsíčním svitu zšedlé, se na mě upřely. „Budeš tak laskav?“

4

Když jsem na druhý den ráno dorazil do normanského tábora, na zemi ještě ležela studená rosa. Boty jsem měl promoklé a nohy ztuhlé, ale skutečné nepohodlí jsem cítil při pohledu těch, jež jsme míjeli. Jejich vyzáblé tváře se odvracely od kouřících hrnců s vařenými kostmi a zkoumaly řeckého vetřelce s jeho obrovitým společníkem. Viděl jsem na nich jenom nenávist. A někteří v sobě našli dost síly, aby si odplivli, když jsme procházeli kolem.

„Měl sis vzít pancíř,“ řekl Sigurd, což mi sotva dodalo odvahu.

„Nechci vypadat jako někdo, z koho vychází hrozba.“

„Lepší hrozba než terč.“

„Důvěra musí někde začít.“

„Tady sotva.“ Sigurd vytáhl z opasku jakýsi chomáč látky a ostentativně jím otíral imaginární vlhkost na hlavici sekery. „Copak jsi zapomněl na to, že to jsou stejní Normané, kteří strávili čtyři roky snahou porazit císaře, jehož zlato teď dostávají? A že jejich příbuzné na pobřeží vede syn Viléma Bastarda, který mi ukradl zemi? Tihle chlapi jsou zloději říší. Nejdřív bych musel mít na sobě trojí kroužkový pancíř a za zády pořádnou zeď, než bych se odvážil do jejich společnosti.“

Naštěstí mluvil řecky a žádný z Franků si nedal tu práci, aby se tento jazyk naučil.

„A nyní jsi dopustil, aby ti dělal kuplíře Bohemund, ten zloděj všech zlodějů,“ pokračoval.

„Určitě se mnou souhlasíš, že podezřelá smrt se má vyřešit co nejdřív. Nedůvěra a rozbroje mezi námi by mohly mít smrtelné následky.“

„Byla to smrt Normana. Měli bychom poděkovat Bohu a modlit se za další.“

Sigurd měl mizernou náladu, ale aspoň zmlkl. Já jsem se proto mohl vyptávat po Drogovi, aniž jsem se vystavoval nebezpečí úhony. Přesto jsem na své otázky často dostával odpovědi doprovázené zachmuřeným pohledem. Někdy jsem se jen s obtížemi dorozumíval s těmi, jichž jsem se tázal, protože ani jeden z nás neznal nějaký společný jazyk. V průběhu měsíců jsme se ovšem naučili vypůjčovat a vyměňovat si slova, a dokonce je sbírat. Ale jako u každého lidského konání tu platilo, že zlá vůle všechno nekonečně ztěžuje.

Po více než půlhodině jsem našel stan, který jsem hledal. Ničím se od ostatních nelišil: byl to kužel ze všelijak slátaných látek, které byly tak dlouho sešívány a přešívány, až se původní úhledné pruhy proměnily v bludiště čar jdoucích všemi směry. Látkové vchodové dveře byly spuštěny proti chladu. Zabušil jsem na tuhou látku, abych ohlásil svůj příchod. Tichý hlas mě zdráhavě pustil dál.

Na udusané podlaze uvnitř ležely čtyři slamníky, ale jinak tam byl jenom jeden člověk. Byl to ten chlapec, který nás zavedl k mrtvole, sluha zavražděného. Seděl na bobku na slámě a přejížděl mastným vlněným chomáčem čepel meče. V přítmí a zmatku předchozí noci jsem ani neměl čas si ho prohlédnout. Nyní jsem si všiml, jak vpadlé má tváře a že jeho tmavé oči vyjadřují nesmírné zděšení. Hnědé vlasy, jež mu spadaly hluboko přes ramena, mu propůjčovaly až znepokojivě dívčí vzezření.

Navzdory okolnostem, za nichž jsme se předchozího dne seznámili, nedal vůbec najevo, že by si mě pamatoval. „Co chceš?“

„Jmenuju se Demetrios. Tohle je Sigurd. Včera v noci jsi nás zavedl k mrtvole svého pána. Nyní nás pan Bohemund pověřil úkolem vypátrat, kdo ho zabil.“

Sklonil hlavu blíž k čepeli meče, jako by zkoumal nějakou nepatrnou skvrnku. „Já ho nezabil.“

Tato odpověď přišla tak nenadále, že jsem chvíli nevěděl, co na ni říct. Přidřepl jsem k němu a pokusil jsem se pohlédnout mu do sklopených očí. Promluvil jsem vlídněji.

„Jak se jmenuješ?“

„Simon.“

„Odkud jsi?“

„Z Cagnana.“

Mně to znělo stejně, jako by řekl z Persie. „Jak dlouho jsi sloužil svému pánu Drogovi?“

Na chlapcově tváři se objevil úlek, když se pokusil se zakoktáním odpovědět na mou otázku. Prsty se mu v marném snažení roztřásly. Sigurd si netrpělivě odkašlal, ale já na chlapce nespěchal. Měl křehkou duši a já vycítil, že stačí trocha hrubého zacházení a mohla by doznat úhony. Při čekání jsem sledoval, jak zpod lemu stanu proniká bledé světlo. Občas ho přerušil nějaký míjející stín, ale všiml jsem si, že jeden se vůbec nehýbe.

„Od Hérakleie. Nevím, jak dlouho to je od té doby.“

„Asi půl roku,“ odhadl jsem. „S kým jsi cestoval do Hérakleie?“

„S pánovým bratrem. Padl tam v bitvě. Pak mě přijal do své domácnosti můj pán.“

Na bitvu u Hérakleie jsem se pamatoval, i když to byla po pravdě pouhá šarvátka. Jednoho prašného rána podnikli Turci z pevnosti výpad proti našemu předvoji a pak před námi vzali nohy na ramena. Přišli jsme o tři muže, tedy patrně o méně, než kolik jich ten den umřelo žízní. Téměř jsem na ně ani nepomyslel.

„Jaký byl pán?“

Chlapec popotáhl a utřel si kusem vlny nos, až si rozetřel černý olej po tváři. „Spravedlivý. Když jsem nezasloužil, málokdy mě potrestal. Někdy mi dával jídlo, když si ho ušetřil.“

„Měl nějaké nepřátele?“

„Ne.“

„Kdo ještě spí v tomhle stanu?“

Zdálo se mi to, nebo se stín pod lemem stanu opravdu pohnul? Chlapec, který k němu byl obrácený zády, na slamníku poposedl a otočil v rukou jilcem meče.

„Tři společníci mého pána.“

„Sluhové?“

„Rytíři.“

„Jak se jmenují?“

„Quino, Odard a –“

Plesknutí stanové látky uťalo chlapcova slova. Všichni tři jsme se obrátili a upřeli jsme pohled na postavu stojící v otevřených dveřích. Viděl jsem jenom její siluetu, černé obrysy rýsující se na pozadí venkovního šedého světla. Páchla koňským potem.

„Ty spratku!“ vyštěkl a tvářil se, jako by ani Sigurda, ani mě vůbec nevnímal. „Můj kůň čeká už půl hodiny, až ho vyhřebelcuješ. Jestli z toho bude mít bolení nebo zchromne, já ti jeho rány na tobě zopakuju desetinásobně.“ Vkráčel do místnosti a pomalu nás přejel pohledem. „Co jsou tihle zač?“

„Demetrios Askiates,“ vypravil jsem ze sebe. „Já –“

„Cha! Nějaký Řek. Pověz mi, Demetrie Askiate, co si mám pomyslet, když ve stanu najdu dva Řeky o samotě s klukem?“

„Jednoho Řeka,“ zavrčel Sigurd nevraživě. „A jednoho Varjaga z Anglie.“

„A jednoho Varjaga z Anglie,“ napodobil ho jízlivě rytíř. „Z národa proslulého jako zdroj teploušských otroků. Jak vy, tak Řekové máte stejně černé duše a o vašich neřestech se vyprávějí legendy.“ Obrátil se zpátky k chlapci. „Vypadni a postarej se mi o koně, nebo tě poženu bičem až do Orontu.“

„Ještě jsem se Simonem nedomluvil,“ řekl jsem. „A ani jsi mi neřekl, jak se jmenuješ.“

„Ty si ani nezasloužíš, abych se ti představoval.“ Rytíř teď zašel dál do stanu, a když se mé oči přizpůsobily šeru, mohl jsem si udělat lepší obrázek o jeho vzhledu. Nebyl ani vysoký, ani širokoplecí, ale z jeho těla čišela hrubá síla, na kterou by si měl dávat pořádný pozor i mnohem větší člověk. Pohyboval se rychle a nevyzpytatelně, údy mu pořád škubaly a tvář měl tak zbrázděnou vráskami, že byla sotva v souladu s jeho jinak mladými rysy. Myslím, že se často neusmíval.

„Ty sloužíš panu Bohemundovi?“ zeptal jsem se.

„Sloužím.“

„Bohemund mě pověřil odhalením, jak se stalo, že rytíř Drogo umřel.“

Ani jsem se nevšiml, že by sebou hnul, ale najednou měl oči velice blízko mým. Tvář mi ovanul jeho páchnoucí dech.

„I můj pán Bohemund se může ve svém úsudku mýlit. Anebo si snad myslí, že ten Řek, který našel mého bratra Droga, úplně samotného, něco ví čistě z vlastní zkušenosti, jak byl zavražděn.“

„Drogo byl tvůj bratr?“ zeptal jsem se užasle.

„Jako bratr. Sdíleli jsme jeden stan, své strasti, jídlo i modlitby. Když umřel jeho pravý bratr, obrátil se na nás jako na svou rodinu.“ Poodstoupil a jeho ostruhy vyryly rýhy do udusané podlahy. „Ale po tom ti nic není. Odejděte z mého stanu, ty i tvůj teploušský kámoš, než pomstím Drogovu smrt na vás obou!“

Sigurd až dosud zachovával klid při rytířových provokacích, ale teď už se neovládl. Popadl nahoře sekeru a máchl topůrkem jako kosou, až přistála u Normanových kolenou – chtěl mu dát najevo, že by je takto mohl opravdu skosit. Jenže rytíř byl hbitější: jeho meč se před ním jen mihl, odvrátil úder a zaryl se hluboko do dřeva topůrka. Ruce musely soupeře při tom nárazu palčivě zabolet, ale přesto se jejich zbraně na chvíli do sebe zaklesly. Pak jeden druhému neústupně zírali do očí. Potom se zase vyprostili.

„Příště tenhle meč okusí tvůj krk,“ zasyčel rytíř, zprudka oddychuje.

„Příště tvůj meč rozetnu vedví a proseknu ti krk.“

Zatahal jsem Sigurda za ruku. Za námi jsem viděl, jak se na posteli chlapec choulí hrůzou. Svědomí mi sice hryzlo pomyšlení, že ho tu nechám s tím rytířem, ale bál jsem se, že pokud zůstaneme, mohlo by se nám všem přihodit něco horšího.

„Radši půjdeme.“

Venku za stanem byl vzduch ostrý a já přimhouřil oči před náhlým světlem. Už jsem netoužil setrvávat v normanském táboře, protože rytířův vztek na nás se nijak nelišil od toho, co cítila většina jeho krajanů, ale pohled na jakéhosi starce, jenž seděl se zkříženýma nohama u vchodu do protějšího stanu, mě přiměl k poslední snaze. Sigurd a já jsme k němu přešli, abychom ho pozdravili, a já vytáhl z váčku za pasem zakrvácený sáček, zabalený do látky. Původně jsem jím chtěl rozvázat jazyk chlapci, ale snad by se to mohlo povést i s někým jiným.

„Kdo je ten rytíř, který právě vešel do tamhletoho stanu?“ Nechal jsem váček, aby se mi houpal z ruky.

Muž se naklonil blíž a očichal ho.

„Quino.“

Tohle jméno jsem si pamatoval, protože o něm hovořil chlapec.

„Byl to Drogův společník?“

„Naneštěstí ano.“

„Tak jako…“ Horečně jsem si vybavoval to cizí jméno. „Odard?“

„Ano.“

„A byl tam ještě někdo jiný, že?“

„Rainauld. Provensálec.“ Stařec nijak neskrýval pohrdání tímto cizincem, ale ani hladovou touhu po tom, co jsem držel.

Nezeptal jsem se, proč v normanském táboře bydlel nějaký Provensálec. Bída a smrt zpřetrhaly nejeden svazek věrnosti a ti, kdo přežívali, se rozbíhali přímo pod kteroukoli korouhev nabízející nejlepší naději na odměnu.

„Byli tam ještě nějací sluhové, kromě toho chlapce Simona?“

„Nikdo, kdo by přežil tuhle zimu.“

Rozvázal jsem váček a ukázal jeho obsah. Byla tam játra zajíce, kterého v noci chytil do pasti jeden ze Sigurdových mužů. Obalem prosakovala čerstvá krev. Ačkoli játra nebyla větší než ořech, muž na ně zazíral, jako by to byl celý pečený kanec.

„Co mi ještě povíš o Drogovi? Jakou družinu měl kolem sebe?“

„Malou.“ Muž se trochu odsunul zpátky, jako by vůně masa byla příliš velkým pokušením. „Byl vždycky s jedním nebo druhým chlapem ze svého stanu a jen málokdy s někým jiným. Někdy ho navštívil některý z velitelů, jindy nakupoval Drogo zboží od ismaelitských obchodníků. Jinak se skoro s nikým nevídal.“

„Měl nějaké nepřátele?“

„Ani přátele, ani nepřátele.“

„A co ženy?“

Muž vtáhl tváře a polkl, jako by měl v ústech příliš slin. „Byla tu jedna žena, ano. Provensálka. Neznal jsem ji. Vždycky byla oblečena v bílém. Měla na sobě bělostné roucho a na hlavě bělostný šátek. Jmenovala se Sára.“

„Jak to víš?“

„Protože se u jeho stanu ohlašovala. Slyšel jsem ji. Ale bez ohledu na to, co měla uvnitř na práci, nic o tom neříkala,“ dodal a zavrtěl mezi rty špičkou jazyka.

„Kdys ji viděl naposled?“

„Včera odpoledne.“

Ta odpověď mě zarazila. Dlouholetý návyk mi již vycvičil myšlení, aby se ubíralo jistými směry, a možnost, že v případu má prsty nějaká žena, byla mezi prvními. A jedna taková navštívila Drogův stan pouhých pár hodin předtím, než vypustil duši…

Upustil jsem játra do starcovy ruky. „Odešli spolu?“

„Ne.“ Jeho veškerá pozornost se zjevně upřela na maso v jeho dlani. Oči se mu úžasem rozšířily jako měsíc. Nicméně jeho odpověď vyzněla docela věrohodně. Když si všiml, jak na něj zírám, dodal: „Viděl jsem ji odcházet před ním, snad půlhodinu.“

„A když odcházel on, byl ozbrojený?“

„Ne. Neměl vůbec brnění. Ani meč.“

Vzpomněl jsem si na meč, který leštil chlapec Simon, a v duchu jsem si položil otázku, zda nepatřil jeho mrtvému pánovi.

„Byli jeho druhové ve stanu při jeho odchodu?“

Muž pokrčil rameny. „Myslím, že ne. Později, to už se smrákalo, jsem uviděl Quina a Odarda, jak se vracejí. Slyšel jsem, že pracovali u mostu. Toho Provensálce, Rainaulda, jsem už neviděl.“

„Díky,“ řekl jsem. „Jestli si vzpomeneš ještě na něco, co by ti připadalo důležité, na nějaké muže či ženy, kteří navštívili Droga, najdeš mě v byzantském táboře.“

Na má slova stařec neodpověděl – myslím, že už by mě spíš vyhledal v chalífově paláci v Bagdádu než v táboře plném Řeků. Místo toho strnule hleděl na kus látky, který jsem držel v ruce, pořád zakrvácený zajícovou krví. „Necháš si to?“

Překvapeně jsem se na látku podíval. „Jestli ji chceš…“

Než jsem stačil doříct větu, jeho prsty mi látku jedním chňapnutím vyškubly z ruky. S vděčným pohledem si ji přitiskl k ústům a začal z ní sát krev. Nechali jsme ho, ať hoduje.

Už jsem se v normanském táboře nehodlal déle zdržovat, a tak jsme spěchali pryč, zpátky k svým vlastním liniím. Pořád jsem měl u sebe Drogovu mrtvolu a napadlo mě, že když ji prozkoumám ještě za denního světla, než ho jeho druhové pochovají, mohl bych něco zjistit. Šli jsme rychle, nevšímajíce si hněvivých pohledů, jež nás sledovaly.

„Ty si myslíš, že s tím má něco společného ta ženská?“ zeptal se Sigurd.

„Myslím, že ta ženská by s tím něco mohla mít společného.“ Snažil jsem se, aby to vyznělo méně jistě, než jsem to vnímal, aby se mi tahle sebedůvěra někdy třeba nevymstila. „Ten rytíř odešel ze stanu dokonce bez meče. Z toho plyne, že se hodlal sejít s někým, koho znal a komu důvěřoval.“

„S někým, u něhož by mu bylo brnění na překážku,“ uvažoval nahlas Sigurd.

„Možná.“

„Ručím ti za to, že tu ránu, která ho zabila, mu neuštědřila žádná ženská. Vždyť měl krk málem odseknutý. I chlap velký jako Bohemund by na něco takového potřeboval mohutnou ruku.“

„Muž stravovaný vášní by takovou sílu v sobě mohl najít,“ řekl jsem.

Sigurd zvrátil hlavu dozadu a rozchechtal se, čímž vyvolal ještě zamračenější výrazy na obličejích, jež jsme míjeli. Ti lidé si bezpochyby mysleli, že se jim vysmíváme. „Chápu. Demetrios Askiates, slavný odhalovatel tajemství, potřebuje jenom hodinu hovoru se dvěma chlápky a jedním klukem, aby všemu přišel na kloub. Drogo a ta ženská byli milenci. Ona za ním přišla do stanu a vylákala ho na dostaveníčko do toho údolí. Odešel tam neozbrojený, jenže ho tam přepadl nějaký sok, možná v tom měla taky prsty ta ženská. Najdi tu ženskou, najdi toho soka a Normané, Provensálci a Řekové budou zase kamarádi. Takhle zní tvoje odpověď?“

„Nezní to docela nevěrohodně,“ odsekl jsem podrážděně. „Ale myslel jsem, že právě ty bys dal přednost nějakému prostému řešení.“

„Taky že ano. Jenže já se nedomnívám, že si potřebuješ vymýšlet nějakého žárlivého milence, abys vysvětlil, proč zabili jednoho neozbrojeného chlapa na místě obklopeném tisíci zbědovanými, hladovými a zoufalými lidmi. Ty bys snad vůbec vyšel z tábora sám a bez ochrany?“

„To víš, že ne.“

„Nebyl by první z tohohle vojska, koho zavraždili kvůli zlatu, co měl u sebe – patrně by nebyl ani stý. Frankové nebo Turci, křesťané nebo Ismaelité – v padesátimílovém okruhu tady ani jeden z nich nemůže tvrdit, že by nevraždil kvůli jídlu.“

Povzdechl jsem. „Nicméně Bohemund žádá, aby byl vrah nalezen pro dobro armády.“

Pomyslel jsem si, že právě tohle je v Sigurdových očích pádný důvod, proč po něm nepátrat.

Prošli jsme naším táborem až k nízkým svahům hory navazujícím na planinu kolem Antiochie. Nalevo od sebe jsem viděl rozsáhlé plochy zemědělské půdy, táhnoucí se po rovině hladké jako mramor až po obzor. Vpravo, na skalním výchozu, jsem spatřil věž, jíž se říkalo Malregard. Z ní byl výhled dolů na bránu svatého Pavla. Normané věž postavili nedlouho po svém příchodu, a třebaže po svém dokončení budila respekt, zimní bouřky se postaraly o to, aby její kameny zčernaly a čněly poněkud nakřivo. Nakláněla se z hory jako sokol na bidýlku, chystající se vzlétnout k lovu. I čtyři měsíce po jejím postavení jsem se třásl strachy pokaždé, když jsem pod ní procházel.

Trochu dál severovýchodně od věže, u pahýlu myrtového keře, který se už dávno proměnil v palivové dříví, jsme dorazili k jeskyni. Objevili jsme ji náhodou, když sloužila jednomu oddílu Turků, aby odtamtud podnikal výpady proti nám, ale od doby, co jsme je porazili, ji používal Sigurd jako naši zbrojnici. Mělo to být jenom dočasné východisko z nouze, místo, kam bychom se schovávali před deštěm, dokud nepadne město, ale jak míjely měsíce, jeskyně byla opatřena i lampami a lavicemi, a do srázu byla dokonce připevněna hrubá dřevěná vrata. Když jsme se přiblížili, uviděl jsem jednoho Varjaga v brnění, jak sedí na balvanu před jeskyní a vrtá se nožem v blátě.

„Sweyne! Nepokusil se někdo vyrušit z klidu našeho Normana?“

Jakmile Varjag uslyšel hlas svého velitele, vymrštil se na nohy. „Jenom jedna osoba. Ta ženská říkala, žes ji poslal.“ Slova mu pod Sigurdovým drtivým pohledem téměř zamrzla na rtech. „Je vevnitř.“

Sigurd si sice z hlavy stáhl přilbu, ale přesto se musel pořádně přikrčit, aby prošel otvorem do jeskyně. I já jsem se musel trochu sehnout. Šel jsem za ním kolem zrudlého strážce do vlhkého, ledového vzduchu uvnitř. Byl to spíš jakýsi tunel než jeskyně: táhl se asi třicet stop do nitra hory a já jsem opatrně našlapoval, abych nenarazil do štítů a toulců se šípy naskládaných po zemi.

Průchod potemněl zhruba v polovině, kam už denní světlo nedosáhlo, ale brzy ho opět ozářila lampa, zažehnutá na opačném konci. Při jejím světle jsem uviděl mrtvolu Normana, jež pořád ležela na lavici, jak jsme ji tam nechali, ačkoli pokrývka, kterou jsme ji přikryli, nyní ležela na jakési hromadě na zemi. Před mrtvým stála štíhlá postava s holýma rukama, která mu kusem látky jemně otírala krk.

Když jsme se přiblížili, otočila se. „Demetrie. Už jsem se lekla, že to jsou Normané, kteří ho přišli pohřbít.“

Mluvila bezstarostně navzdory zohavené mrtvole na lavici. Ovšem byla lékařka, takže při svém povolání musela už mockrát vidět stejnou hrůzu. Oblečena byla jako vždy prostě: měla na sobě medově hnědé šaty, přepásané stříbrným páskem, a okrový přehoz, který jí sklouzl na ramena, takže se jí obnažily dlouhé černé vlasy. Tak jako nám všem, i jí za poslední měsíce pohubla tvář, ale ani to jí v mých očích nijak neubralo na drsné kráse. I když jsme spolu již před rokem navázali důvěrný vztah, pořád mě její řízné způsoby vábily.

„Normané bezpochyby přijdou brzy, jen co zjistí, kam jsme ho ukryli,“ řekl jsem. „Co to tady děláš, Anno?“

„Dívám se, co nám mrtvý může prozradit. Podívej.“

Vykročil jsem vpřed a zacpal jsem si nos před pachem rozkladu, který se již navzdory studenému prostředí začal šířit. Nečekal jsem, že toho muže najdu v takovém stavu. Anna ho zcela vysvlékla ze šatů a ponechala mu jenom kulatý kožený váček na provázku kolem krku: jinak tu ležel nahý, ve smrti zcela obnažený. I kdybych byl sám, snášel bych to dost těžce, ale vidět ho se ženou – ke všemu s mojí Annou! – mi připadalo jako výjimečná svatokrádež. Bylo jasné, že oheň, jenž mu kdysi zahříval duši, už dávno vyhasl, proto mu kůže chladem zmodrala – může mrtvý cítit chlad? Jeho maso tak vyschlo, že se mu údy zkroutily jako okraje papíru před plamenem. Stěží jsem byl s to dívat se na svraštělé pohlavní orgány, poseté žlutými skvrnami, na šrám na krku s krvavými strupy a na zkřivené rysy tváře. Stočil jsem pohled na jeho nohy a opřel jsem se o stěnu jeskyně, abych se nesesypal.

„A co ti ten mrtvý pověděl?“ Sigurdovi se konečně navrátil hlas, třebaže zněl mnohem tlumeněji než při jeho obvyklém hlaholení.

„Že ho zabil mohutný úder do krku.“ Ani Sigurd, ani já jsme rozhodně neměli náladu posmívat se tomuto banálnímu sdělení. „Co ty si myslíš, Sigurde? Tenhle úder zasadil meč, nebo sekera?“

Sigurd pokrčil rameny. Vůbec se mu nechtělo zkoumat to zblízka. „Ta rána je příliš rovná, než aby ji udělala sekera,“ řekl nakonec. „Spíš to vypadá na úder mečem. Ale ne Varjažským,“ dodal již s větší jistotou. „My bychom totiž hlavu úplně odsekli.“

„Meč by třímal jenom rytíř,“ řekl jsem.

„Anebo ten, kdo mu ho ukradl.“

„Pak je tady ten měšec.“ Anna zdvihla kožený váček od zohaveného krku mrtvoly a rozvázala provázek. Do dlaně se jí vysypala hrst stříbrných franckých denárů. Do líce mincí byla vyražena široká roztažená křídla andělů.

Obrátil jsem se k Sigurdovi. „Tolik k tvé domněnce, že vrahem byl zloděj.“

„Chlapec ho přece mohl vyrušit.“

„Chlap, který by takhle sprovodil ze světa rytíře, by se nedal odehnat nějakým sluhou.“

„Ještě zajímavější jsou jistá znamení,“ přerušila nás Anna. „Podívejte se mu na obočí.“

Napřímil jsem před sebe ruku, abych neviděl do mužových očí, které pořád zíraly vzhůru na kamenný strop, a raději jsem upřel zrak na jeho čelo. Anna odhrnula dozadu vlasy, takže se na lavici rozprostřely jako hvězdicovitá koruna a jasně vynikla křivka obočí. Uprostřed se od rozdělených vlasů ke kořenu nosu klikatila čára zaschlé krve v podobě jakéhosi zkrouceného úhoře. Při zběžném pohledu to vypadalo, jako kdyby byly obě poloviny jeho lebky rozpolceny, ale po pravdě byla kůže pod tímto znamením neporušená.

„A co má být?“ zeptal jsem se. „Úder byl tak silný, že mu krev dostříkla až na obličej a pak stékala. Zanechala tuhle skvrnu.“

Anna mě sjela opovržlivým pohledem. „Snad si nemyslíš, že když tenhle muž ležel na zemi, jediná kapička krve se sama takhle pěkně stočila do tohoto tvaru? Podívej, jak je ta čára široká a hladká.“

„Co tím chceš říct?“

„A koukni sem.“ Ukázala na místo nahoře na mužově levé tváři, hned vedle oka. „Co je tohle?“

Rozevřel jsem prsty a upřeně jsem se podíval skrze ně. „Vypadá to jako – otisk prstu. V krvi.“

„Přesně. Tuším, že stejný prst, který poznačil čelo.“

Nyní se zatvářil nedůvěřivě Sigurd. „Ty si myslíš, že to bylo nakresleno, když ležel a umíral?“

„Nebo po jeho smrti.“ Anna se našimi pochybami nedala zviklat. „Buď to udělal on sám, nebo jeho vrah. Spíš bych řekla, že ten druhý. Muž se smrtí na jazyku by sotva svedl namalovat sám na sobě takový pěkný obrázek.“

„Ale proč by ho někdo takto poznačil?“ zeptal jsem se udiveně. „Nemělo to být nějaké tajné znamení?“

„Cha!“

Anna i já jsme zírali na Sigurda. „Jaképak tajné znamení. To je přece sigma. V řečtině byste to napsali takhle“ – rozčísl prstem vzduch v podobě řeckého písmene sigma –, „ale v latinské abecedě to píšeme takhle.“ Vítězně ukázal na znamení na čele mrtvého Normana.

„Proč –“ spustila Anna, ale mé myšlenky byly rychlejší.

„S jako Sára.“ Nyní jsem vítězoslavně promluvil já. „Drogova milá se jmenovala Sára. Pokud ho zabil sok, možná ho poznačil iniciálou ženy, o kterou spolu soupeřili.“

„Anebo S jako Simon,“ odporoval mi Sigurd. „Nebylo by to poprvé, kdy sluha zabil svého pána. Možná ho tak chlapec poznačil, aby se pochlubil.“

„A pak utekl, aby nám to prozradil?“

„Je tu ale ještě něco.“ Anna zůstávala mlčky, zatímco jsme se přeli o své teorie, ale nyní ukázala zpátky k mrtvole. „Pomoz mi ho převrátit.“

Naše radost z objevu se vypařila, jakmile jsme se Sigurdem mrtvolu odvalili na břicho. Tentokrát jsme nepotřebovali nějaké vodítko od Anny, protože znamení bylo jasně patrné, a navíc důvěrně známé jako naše vlastní obličeje. Vzniklo říznutím, ne namalováním, a třebaže kdysi na něm musela být krev, teď už byla dávno pryč. Zůstaly jenom lesklé, světle růžové jizvy. Byla učiněna dvě říznutí, čáry až hrůzostrašné přesnosti: jedna mu vedla od týlu ke kříži, druhá přímo přes lopatky. Byl to obrovský kříž v lidském těle.

„To teda muselo bolet,“ řekl Sigurd tiše. „Doufám, že to teď jeho Bůh ocení.“

Zhluboka jsem se nadechl, ale vzápětí jsem toho zalitoval. Občas jsem vídal poutníky, kteří si dali vyříznout taková znamení na obličej nebo ramena, jeden byl dokonce na čele jistého opata, ale nikdy tak velký ani široký.

„Měl štěstí, že mu rána nezhnisala,“ řekla Anna. „Na podobnou zbožnost doplatil životem nejeden člověk.“

Najednou mne zavalil celý příval různých vjemů: zápach, zmodralá pokožka, zlověstná znamení na mrtvole, jež jako by pronášela nějaká strašlivá varování. Anna sice řekla, že ten mrtvý k nám promluví, ale určitě bych nečekal tolik zmatených, a přitom křičících hlasů. Lapal jsem po vzduchu, a tak jsem vyklopýtal ke světlu na konci jeskyně, ale nohou jsem zavadil o obrubu štítu a spadl jsem na zem. Za mnou, ale i přede mnou se ozvaly výkřiky, avšak trvalo několik okamžiků, než jsem byl s to otevřít oči, abych viděl, kdo to vlastně mluví.

Shora na mě shlížel obličej zkřivený záští, rámovaný řídkými zplihlými vlasy. I teď ten člověk páchl svým koněm, i teď nosil špičaté ostruhy a i teď mluvil s pohrdáním.

„To ten tvůj řecký žaludek nesnese pohled na smrt?“

„Proč jsi sem přišel?“ zeptal se Sigurd, stojící nade mnou.

„Pohřbít svého bratra jménem Krista, aby už nehnil v nějaké řecké díře.“

Za ním jsem uviděl dalšího Normana, jenž se nejasně rýsoval v přítmí, a malý oddíl mužů nesoucích nosítka. Ztěžka jsem se zvedl na nohy.

„Vem si ho, jestli chceš.“

Rytíř Quino natáhl ruku a z jednoho z toulců u zdi vytáhl šíp. V pěstích ho rozlámal a kousky pak hodil po mně. „Nechám tě u tvých hraček, Řeku. Budeš je potřebovat, až přijdu, abych vykonal pomstu.“ Podíval se za mě, tam kde vedle Sigurda stála Anna, a zasmál se: „Na tobě a na tvé děvce.“

Pak zvedli mrtvolu a odešli. Dolů od cesty k nám doléhaly jejich posměšky a jízlivosti. Pokud si Drogo držel takovouhle družinu, kvůli jeho smrti bych rozhodně slzy neronil.

5

Vypadalo to, že toho dne snad Normanům neuteču: večer si mě Tatikios předvolal, abych ho doprovázel na poradu knížat. Nikdy to nebyly příjemné okamžiky, protože většina franckých předáků Byzantincům nedůvěřovala a žádnému z nich nešlo pod nos, že by tam měl být nějaký písař. Ale Tatikios na tom trval. Domníval se totiž, že muži budou pečlivěji vážit slova, pokud budou vidět, že se zaznamenávají. Ovšem tahle taktika nebyla nikdy bůhvíjak úspěšná.

Sešli jsme se v příbytku provensálského vůdce Raymonda, hraběte de Saint-Gilles. Jeho tábor ležel jistou vzdálenost od našeho. Když jsme přišli, všechna ostatní knížata již zaujala místa na lavicích, rozestavených uprostřed místnosti do čtverce. Tatikios si musel až v rohu sednout na jeden konec. Levá noha se mu třásla, jak se snažil udržet rovnováhu.

V onom čtverci byla spousta mužů, a navíc dvojnásobek spolu se mnou přihlížel z okolních stínů, ale skutečný význam měla jenom hrstka. Až na jednoho byli všichni neoholení – k této módě je dovedla nouze – a všichni měli na sobě kroužkový pancíř, aby tu dali najevo svou chrabrost. Některé jsem viděl již dřív – Huga Velikého se sinalou tváří, jemuž vous pořád nezhoustl, takže nepřestal připomínat peříčko, vévodu Godefroie s ruměnými tvářemi, kterého neopouštěl trvalý výraz nesouhlasu, a samozřejmě Bohemunda –, ale jiné jsem předtím zastihl jenom na poradě. Hlavní postavou mezi nimi byl, přinejmenším tak, jak se mu to jevilo, hrabě Raymond. Jak svým věkem a postavením, tak jměním a početným vojskem by patrně měl působit jako velitel všech Franků, jenže jeho velení by se nepodřídil žádný z dalších předáků. Seděl uprostřed své lavice, šedé vlasy mu lemovaly zatrpklý obličej s jedním okem, a i když na žádné ze čtyř stran čtverce nebylo jediné čestné místo, široký svícen taktně umístěný za ním přesto přiváděl pozornost okolních lidí nejprve na něj.

„Scházíme se ve jménu Otce a Syna a Ducha svatého.“ Muž vedle Raymonda pronesl v latině tato pozdravná slova, na něž mu mnohohlavý sbor odpověděl „amen“. Místo pláště mu kroužkový pancíř halil karmínový ornát, do něhož byly zlatem vetkány výjevy z Písma svatého. Na hlavě měl oblou čapku ve tvaru přilby, jež byla vystřižena z téže bohaté látky jako ornát. Jeho výraz pod ní byl přísný, i když jsem si někdy všiml, jak se proměňuje skoro v úsměv, když, jak se to stávalo běžně, jeden z knížat nemohl přestat s nějakou sáhodlouhou nebo pošetilou řečí, odbíhající od tématu. Jmenoval se Adhemar. Tento biskup z Le Puy sice nevelel žádnému vojsku kromě své vlastní družiny, ale jeho hlas na těchto poradách vždy zazněl jako první a mnohdy i poslední, protože byl legátem římského patriarchy, papeže.

„Jaký pokrok byl učiněn na západních hradbách, hrabě Raymonde?“ zeptal se. Vždy umožnil, aby jako druhý promluvil provensálský předák, snad aby ukojil jeho ješitnost, snad proto, že byli krajané.

„Věž u mešity, ležící poblíž mostu, bude hotová za pár dní. Potom se už nebudeme muset bát útoků na zásobovací cestu. Stejně tak se pak Turkům nebude dařit přivážet do města zásoby ani pást svá stáda.“

„Samy věže ničeho nedosáhnou,“ pravil biskup. „Kdo se ujme úkolu osadit ji posádkou?“

Sice oslovil přítomné v místnosti jako celek, ale jeho otázka zůstala bez odpovědi. Muži kolem dokola čtverce se buď dívali do země, nebo si rozpačitě pohrávali s opasky – nikdo se Adhemarovi nepodíval do očí. Mají k tomu pádný důvod, pomyslel jsem si, protože kdo by po pěti měsících obléhání dobrovolně vydával všanc své další zlato i muže, jen aby osadil pevnost na naší frontové linii?

Hrabě Raymond nakonec vzdorně pozvedl bradu. „Ta věž byla můj nápad a rada s ní ve své moudrosti souhlasila. Pokud k tomu nemá odvahu nikdo jiný, vznáším nárok na čest velet její obraně.“

Jeho slova vlila do shromáždění čerstvý elán. „Kdybys na to byl pomyslel dřív, nepřišli bychom tenhle týden o tolik životů,“ posteskl si vévoda Godefroi. „Snad už bychom teď dokonce byli ve městě.“

„A kdybychom čekali na tebe, až se do toho pustíme, naši vnukové by obléhali Antiochii ještě za padesát let.“ Hrabě Hugo důrazně pohodil hlavou, takže mu přes tvář přepadly pěkné vlasy. Sice je odhrnul zpět, ale zase se vrátily. „Navrhuji, abychom na znamení vděku vyplatili hraběti Raymondovi ze společné pokladny náhradu.“

Raymond z úcty pozvedl ruce, zatímco jeho jediné oko se záštiplně upřelo na vévodu Godefroie. „Společné peníze si nechte pro chudé a slabé. Na tenhle úkol jich mám dost.“

„Budiž tedy,“ pravil Adhemar. Obrátil se k Bohemundovi. „Jaké jsou zprávy z tvého tábora?“

Ačkoli byl Bohemund na válečné poradě jako jediný bez vlastní země a titulů, jenom on vypadal jako pravý kníže. Když vstal, nechal záhyby svého pláště rudého jako krev volně splývat, takže se ve svitu svíček zatřpytily vzory jeho hedvábného oděvu. Musel to být dar od císaře, protože na Západě nebylo řemeslníka, který by takový jemný skvost zhotovil.

„Zpráva z mého tábora, Milosti, zní tak, že se z našeho pokroku mohou radovat leda Turci. Co z toho, že mí muži před třemi dny obrátili na cestě ke svatému Simeonu na útěk tisíce Turků? Mají jich ještě nepočítaně. Jejich hradby se vypínají stejně vysoko jako včera. A my se ve svých stanech hašteříme, protože nemůžeme dopustit, aby jediný člověk vynikl nad ostatní.“

Nyní postoupil do středu čtverce, kde chodil sem a tam a obracel se, když oslovoval své posluchače. Z tváří, které jsem viděl, nevyjadřovala jediná souhlas. „Ty víš, biskupe Adhemare, že církev může mít jedinou hlavu. Proč strpíme tolik hlav v naší armádě, kterou vedeme tolika rozdílnými směry, že ji můžeme roztrhat?“

„V čele našich vojsk uznáváme jednoho velitele. Jmenuje se Ježíš Kristus,“ řekl Adhemar. „Před Pánem jsme si všichni do jednoho rovni. Bylo by Luciferovým hříchem přestupovat Boží řád.“

„Uznáváme jednoho Pána nad naší církví. Ale taky uznáváme, že On může pozvednout jediného muže, aby vládl této církvi, našeho pána papeže, jenž pak může lépe naplňovat Jeho božské záměry.“

Tato slova vyvolala ve shromáždění nespokojené zamručení, zejména v rohu vévody Godefroie, ale Bohemund si ho nevšímal.

„Proč by tedy neměl mít jeden z nás prvenství, třeba i na kratičký čas, při řízení našich záležitostí? Nechť je ten, kdo se vyznamená v boji, jehož armáda znovu a znovu prokáže svou udatnost proti Turkům, určen, aby do města prorazil, než budeme pobiti.“

„A já předpokládám,“ vpadl mu do řeči hrabě Raymond, „že takový muž by si pak mohl město zabrat jako spravedlivou cenu za své vítězství.“

„Proč ne? Vždyť by si to zasloužil.“

Tím ovšem zvedl z lavice Tatikia, i když jako první před ním opět promluvil Raymond. „Copak jsi zapomněl na svou přísahu císaři, pane Bohemunde? Že mu máš navrátit veškeré země v Asii, které mu po právu náleží? To bys křivě přísahal? To bys tak snadno podlehl chamtivosti?“

„Až řecký král přijde osobně, aby sdílel naše strasti a naši válku, pak si snad zaslouží, abych dodržel slib. Ale prozatím sedí ve svém paláci, obklopen eunuchy, kdežto my – my všichni – živoříme a hyneme v bídě.“

Na jeho slova kdekdo souhlasně přikývl, i když nikoli Raymond či biskup Adhemar. Ale nakonec mohl promluvit Tatikios.

„Možná že se pan Bohemund s pošetilostí mládí pořád domnívá, že když se prolévá krev, platí jenom špička meče. Pánové, ti moudřejší z vás vědí, že žádný meč nebodne správně, když není na jeho jilci silná ruka. Pokud císař Alexios zde s vámi nesdílí vaše břímě, je tomu tak proto, že je na tažení ve vašem týlu, kde chrání naše zásobovací linie a brání Turkům v tom, aby nás obklíčili.“

„Kde jinde bys našel Řeka než v týlu?“ zeptal se Bohemund k všeobecnému pobavení.

„Kde jinde bys našel Normana, než jak buší hlavou do nedobytných hradeb, příliš hloupý, aby si všiml, že už si vymlátil mozek? Kdybyste vzali v potaz můj plán – držet se města stranou a zvolna ho zadusit z dáli –, pak byste teď nemrhali silami při bezvýsledné vyčerpávající válce.“

„Kdyby císař býval poslal muže, jak slíbil, měli bychom dost sil, abychom město dobyli. Jeho proradnost nás odsuzuje k nezdaru.“

„Jeho velkorysost umožňuje, že nezhynete hlady.“

Biskup Adhemar zatleskal. „Tak dost. Zůstaňte sedět, vy oba,“ dodal, s ostrým pohledem vrženým na Bohemunda. „Rozbroje mezi spojenci nám nijak neprospějí. Máš pravdu, pane Bohemunde, že se Turci radují nad tím, že nejsme s to dosáhnout pokroku. Ale o kolik víc by se zaradovali, kdyby slyšeli, jak se teď hádáš.“

Bohemund se se zatvrzelým a posměšným výrazem opět posadil, na člověka, který byl právě tak důkladně pokárán, pozoruhodně spokojený.

Ne že by to přišlo docela nečekaně. Ten den, kdy jsme odjížděli z Konstantinopole, shromáždil císař na březích Bosporu všechna knížata. Mně to připomínalo spíš jakýsi trh nebo jarmark, protože vzduchem se linuly lahodné zvuky harf, lyr a smíchu, vůně květin i pečeného masa. Na vrcholu svahu dal císař pod vysokými útesy postavit velké špičaté stany – každý byl pošitý znaky knížat. Pořád si vzpomínám na omráčené výrazy na tvářích, když se knížata vynořila ze svých vlastních stanů a žasla nad poklady, které pak našla uvnitř. Biskup Adhemar a náš vlastní patriarcha na pláži odsloužili svátost oltářní: podali pohár postupně všem knížatům, která pak odpřisáhla, že je Kristova krev semkne jako bratry. Dámy z paláce si do vlasů vetkly zlaté věnce, zářící v květnovém slunci, a samo moře se slibně třpytilo. Potom, když už bylo po hostině, si je císař pozval na poradu.

„Přišli jste zdaleka,“ pravil. Purpurové stěny jeho stanu žhnuly jako řeřavé uhlí a v čerstvém vánku se jemně vlnily. Uvnitř byl dusný teplý vzduch. „Ale svatá cesta do Jeruzaléma je ještě delší – a obtížnější. Budete potřebovat čistá srdce i čisté duše, pokud má vaše pouť uspět a jestli mají být země Asie vráceny křesťanstvu. Nezapomínejte, že se ubíráte v Kristových šlépějích, a tak buďte silní, tak jako byl silný on, ale také milosrdní, tak jako byl milosrdný on.“

Odmlčel se, aby se napil z velkého zlatého kalichu. Zdálo se mi, že teď má ve vousu více šedi než před půl rokem a že mu mohutná ramena pod drahými kameny na rouchu mírně poklesla. Vypadalo to, že samo dýchání mu působí tupou bolest: navzdory vší péči Anny a palácových lékařů to bylo přece jen pouhých pár týdnů od chvíle, kdy ho rána kopím málem připravila o život.

„Naléhavé záležitosti mého lidu mi brání v tom, abych vás vedl, a taky si nechci přivlastnit sebemenší díl slávy, kterou si bezpochyby vysloužíte. Ale vypravuji vás na cestu s tolika potravinami a zlatem, o kolik jste požádali, s mým nejsilnějším velitelem.“ Tatikios, sedící po císařově levici, sklonil hlavu. „A také s jistými radami. Mé panství končí dvacet mil ve vnitrozemí, za opačným břehem. Dál už najdete jenom Ismaelity. Ale nedopusťte se omylu a nemyslete si, že všichni, kdo nosí turban a modlí se k Mahometovi, jsou docela stejní: mezi Nikaiou a Jeruzalémem je více kmenů a říší, než je ve vzduchu ptáků. Každý z jejich emírů a atabegů žárlivě hledí na své sousedy a kuje pikle, aby zvětšil svou vlastní říši. Každé město je provincií a každá provincie vlastním královstvím. Nejsou tam ani dva bratři, kteří proti sobě nestrojí úklady. Poučte se o jejich zvycích, o vzájemných vztazích a rozmíškách a využívejte je. Pokud se semknou, smetou vás ze svých břehů jako zrnka písku, ale pokud zůstanou rozděleni, lze je porazit. Pošlete poselstva k Fátimovcům do Egypta, pokud to bude možné, protože to jsou sice také Ismaelité, ale z jiného národa a jiné víry, takže budou bojovat proti Turkům s ještě větší zuřivostí než vy.“

Císař se opět odmlčel, aby si prohlédl barbarské tváře. Stál jsem za ním, a tak jsem nemohl uhádnout, co vidí – zda spásu své říše, armádu ustanovenou Bohem nebo vojsko barbarských žoldnéřů –, ale vypadalo to, že ho ten pohled zarmoutil. Když opět promluvil, jeho řeč byla pomalejší.

„Jsou vás desetitisíce a táhnete proti statisícům. Podstoupíte útrapy i boje, jejichž strašlivost se vymyká představám. Mnozí z vás bezpochyby umřou, jiní zatouží, aby byli raději mrtví. Ale navzdory svému utrpení zachovejte stálost ve vzájemném vztahu i k našemu Bohu. Ďábel bude usilovat o rozbroje a zášť mezi vámi, a pokud se mu to podaří, zahynete v prachu Anatolie. Vstupujete na poušť, na pustinu plnou nebezpečí, ale i pokušení. Nesmíte jim podlehnout.“

Kdesi u konce stanu se někdo zahihňal.

„Příští týden připluje z Kypru další loďstvo s obilím,“ řekl Tatikios.

„Postaráme se o to, aby nejdřív nasytilo nejhladovější,“ odvětil biskup Adhemar a otočil se vpravo od sebe. Ačkoli byly lavice plně obsazené, zůstávalo jedno místo, kde se knížata od sebe odtáhla – vedle postavy v jejich středu proto zbývala trocha volného prostoru. Dokonce i podle hodně snížených měřítek při obléhání byl ten člověk mimořádně zamazaný – jeho šaty byly pouhé hadry, jako by je sešila špína. Bosé nohy měl chlupaté a mozolnaté, zrohovatělé nehty zažloutlé a jeho protáhlý zkroucený obličej se podobal spíš mezkovi než člověku. Seděl sám, nahrbený, s očima zavřenýma. Drmolil jakási slova, jimž nikdo nerozuměl.

„Rozdáš potraviny poutníkům, Petře Poustevníku?“ zeptal se Adhemar.

Mužovy oči se náhle rozšířily: modré zornice se upřely na cosi, co bylo pro ostatní členy rady neviditelné. Pocítil jsem, že mezi shromážděnými knížaty proběhla vlna neklidu.

„Blaze těm, kdo hladovějí a žízní po spravedlnosti, neboť oni budou nasyceni.“

Při pohledu na něj by se dal očekávat nějaký vřískavý hlas či divoké skřehotání, ale když otevřel rty, jeho slova byla mírná, jemná, jako kdyby čekal celý život, až je vyřkne. Právě takovému hlasu chtějí lidé naslouchat, i když nerozumí tomu, co vlastně říká. Poutníci ho uctívali jako světce, navzdory tomu, že když vedl své vlastní vojsko, jeho nevinní stoupenci byli pobíjeni po tisících – do posledního dechu setrvávali ve víře, že jeho duch odvrátí turecké šípy. Úctu k němu chovali všichni Frankové, dokonce i ti, kteří jeho moci nedůvěřovali. Zato já jsem ho nesnášel.

Opět zavřel oči, ale přítomní v místnosti na něj nadále upírali pohled. „Jich však ubývalo, ohýbali se pod tíhou zla a strastí, když je ten, jenž může vylít opovržení i na knížata, zavedl do bezcestných pustot. Avšak ubožáku se stal v ponížení hradem a čeledi lidu rozmnožil jak ovce.“

Vypadalo to, jako by mluvil jenom k sobě, téměř šeptem, ale jeho slova se nesla celým stanem. Po přihlížejících tvářích přelétl hněv i strach, ale nikdo se neodvážil ani špitnout. Kromě Adhemara.

„Den se krátí a je pozdní hodina.“ Vstal a ostatní přítomní jeho příkladu s vděčnou úlevou následovali. „Zítra nám budou pořádný odpočinek a čerstvá srdce ku pomoci víc než slova. Pánové, dobrou noc.“

Houf kněží a rytířů se za ním vydal ze stanu, zatímco ostatní knížata se shlukla do menších skupinek, kde vášnivě debatovala. Jenom mystik Petr Poustevník se k nim nepřipojil: zůstal sedět na lavici, upřeně hleděl na nebesa a cosi nesouvisle mumlal.

Výhled mi zaclonila čísi široká ramena – vedle mě se objevil Bohemund. Ukázal na mou slonovinovou psací destičku. „Zdálo se ti, že toho stálo za zaznamenání hodně, Demetrie?“

„Písař musí naslouchat a psát, nepřísluší mu soudit.“

„Přišels tedy na něco jiného, co stojí za zaznamenání, od našeho posledního rozhovoru? Něco, co by vysvětlovalo smrt mého leníka Droga?“

Podrobně jsem mu vylíčil, co jsem se ten den dozvěděl.

„Takže ho zabil rytířův meč, a to nikoli pro zisk, jestli byl jeho měšec nedotčený. Ty si nemyslíš, že ho měl na svědomí nějaký Turek?“

„Turek by ho byl okradl.“

Bohemund si poškrábal vous a zatvářil se, jako by se pohroužil do úvah, třebaže v jeho bledých očích se rozhodně nezračily pochyby. Zatímco jsem čekal, pohledem jsem přejížděl místnost – zdálo se mi, že vidím, jak se na nás podezřívavě upřelo jedno oko hraběte Raymonda, i když se odvrátil, když mě uviděl.

„Ty si myslíš, že příčinou toho sporu mohla být ta Provensálka, ta Sára?“ zeptal se nakonec Bohemund.

„Je to možné.“

„Normanský rytíř a Provensálka. Nebezpečný svazek.“ Rukou kolem nás opsal kruh. „Dnes večer jsi viděl, jak křehká jsou naše spojenectví. Drogova smrt se nesmí stát dalším klínem vraženým mezi nás.“

Jelikož jsem byl ve stanu svědkem tolika nedůvěry, piklů a nenávisti, zapochyboval jsem, zda by tento stav mohla ještě bůhvíjak zhoršit.

6

Povinnosti mi dovolily vyhledat onu ženu Sáru až na druhý den odpoledne. Poněvadž mě cesta do tábora Provensálců vedla normanskými liniemi, odvážil jsem se další návštěvy Drogova stanu. Sigurd ten den pracoval se svými muži na věži, ale potřeba dozvědět se víc o druzích zemřelého mě přiměla, abych to zkusil aspoň sám.

Ten člověk kost a kůže pořád seděl naproti se zkříženýma nohama, jež mezitím pod sebou stlačily bláto. Snad se od předchozího rána ani nehnul, ale když jsem ho míjel, umolousanou rukou mi zamával na pozdrav.

„Je tam Quino?“ zeptal jsem se.

Stařec zavrtěl hlavou.

Pokusil jsem se vylovit z paměti i další jména. „Rainauld?“

Sice tam nebyl, ale asi jsem mluvil hlasitěji, než jsem zamýšlel, protože se za mnou ozval hlas, jenž se zeptal: „Kdo se vyptává po Rainauldovi?“

„Demetrios Askiates, jménem pana Bohemunda.“

Zdálo se mi, že muž stojící ve dveřích stanu mi je matně povědomý – napadlo mě, že byl v jeskyni s Quinem, když si Frankové došli pro Drogovu mrtvolu. Když jsem omráčený ležel na zemi, nezapamatoval jsem si jeho zjev, ostatně i teď na něm bylo něco, co jako by unikalo bedlivějšímu pohledu. Nohy měl tenké jako vrána a ruce jen krapet silnější, ale zdálo se, že to pramení spíš z jeho konstituce než z hladovění, protože i zbytek jeho těla byl drobný, křehký a kostnatý. Jedinou známkou zdraví byla ebenová čerň vlasů.

„Tak ty jsi ten člověk, co ukradl Drogovu mrtvolu.“ Jeho ostrý hlas vznesl žalobu.

„Já jsem ten člověk, který pátrá po Drogově vrahovi. Kdo jsi ty?“

„Odard. Drogův přítel.“

Vypadalo to, že jsem svým příchodem nemarnil čas. Rozhodl jsem se, že půjdu rovnou k věci. „Podezříváš někoho z jeho zavraždění?“

Trochu couvl a ohlédl se přes rameno. Jeho pohyby byly stejně rychlé a trhané jako Quinovy, jenže u Quina se z nich dala vyčíst mimořádná síla, kdežto u tohohle Odarda prozrazovaly leda úzkost.

„Drogo byl silný rytíř a zbožný člověk. Přemohl by ho jenom statný nepřítel.“

„Nevzal si s sebou ani meč, ani brnění. Kdo byli jeho nepřátelé?“

Odard propletl prsty a přitiskl si je k břichu. „Droga měl každý rád. Takovou věc by provedl jedině nějaký Turek.“

„Ale já si myslím, že svého vraha znal. Nebyl to nějaký sok? Závistivý soused? Přítel?“

Odard zasmušile zavrtěl hlavou. „Nikdo takový nebyl. Nikdo.“ Vypadalo to, že má na krajíčku, i když moje otázky nešly vůbec na tělo.

„Víš, kdo ho zabil?“ nenechal jsem ho na pokoji.

„Ne! Quino a já jsme celý ten den u mostu stavěli věž. Až po našem návratu do tábora jsem zaslechl zkazky, že nějaký oddíl Řeků byl spatřen s jeho mrtvolou. Neuvěřil jsem, dokud to nepotvrdil pan Bohemund – a když jsem uviděl mrtvolu v jeskyni.“

Poklekl jsem a nakreslil do bláta „S“ – barbarskou sigmu. „Znamená pro tebe něco tenhle znak?“

„Nic.“

„A co ten kříž vyřezaný do Drogových zad? To tys udělal ten zářez?“

„Ne.“ Odard kolem sebe ovinul slabé ruce, až se sám objal, a pohupoval se na patách dopředu a dozadu. „Ne.“

„Ale tys to viděl. Přece jsi s ním nemohl tak dlouho obývat jeho stan a ničeho si nevšimnout.“

„Viděl jsem to.“

„Proč se takto sám znetvořil?“

„Drogo vynikal výjimečnou zbožností. Usiloval o poznání Boha ve všech jeho skutcích a o to, aby dokázal zbožnou oddanost Hospodinovi. Je psáno: ‚Protože mír přinesla jeho oběť na kříži.‘“

„Snad teď nalezl mír. Navštívila váš stan někdy jistá žena jménem Sára?“

Tato otázka vyvolala na Odardově tváři čerstvé zděšení. Jako by ho někdo praštil, odpotácel se pár kroků dozadu a pak se málem svalil na zem, když narazil na postavu, jež se vynořila ze dveří jeho stanu. Byl to chlapec Simon, který vypadal skoro stejně nešťastně jako jeho pán. Pohled na mě jeho chmury rozhodně nerozehnal.

„Běž dozadu do stanu,“ zahulákal Odard. „Jsi větší nešika než malomocný. A ty, pane Řeku, nech mě na pokoji. Ty lidi, po nichž pátráš, neznám. Netuším, kdo mého přítele zabil, ani proč se Hospodin rozhodl povolat k sobě tak oddaného sluhu. Jdi pryč.“

„Než odejdu, velice bych uvítal pár slov s Rainauldem, tvým dalším druhem.“

Odard dupl nohou, až mu začvachtala ve vlhké hlíně. Lekl jsem se, že by se mu tím nárazem mohla zlomit jako hůlka. „Rainauld tu není. Poslední dvě noci se vůbec nevrátil.“

„Dvě noci?“ Najednou ve mně vzklíčilo podezření. „Tedy od Drogovy smrti.“

„Možná se toulá, šílený smutkem. Možná zašel ke svatému Simeonu pro jídlo. Možná se vrátil ke svým blízkým z provensálského tábora. Když už musíš, hledej ho tam.“

Na poradě patřil hrabě Raymond k hrstce knížat, jež promluvila na obranu Tatikia a císaře, ale jeho přívětivý postoj rozhodně nesdílela jeho armáda Provensálců. Kamkoli jsem se v nekonečných řadách stanů hnul, jeho vojáci jako by měli přímo potěšení z toho, že mi mohou odepřít pomoc. Někteří se tvářili, že vůbec nerozumí, když jsem vyvíjel mimořádné úsilí, abych promluvil jejich řečí – ostatně i mezi Franky bylo jejich nářečí pokládáno za cosi podivného –, a přitom jsem z jejich očí pochopil, že mi rozumí. Jiní mě naschvál posílali špatným směrem, často za nějakým němým nebo slepcem, zatímco většina se prostě dívala stranou, jen co jsem spustil o Sáře či Rainauldovi.

Po celé odpoledne, kdy jsem zbytečně marnil čas, se mi nálada kalila. Opět se rozpršelo a já si vyčítal, že jsem vůbec podnikl tuto akci bez průvodce a pláště. Pokusil jsem se namluvit si, že postupem času přece jen něco odhalím, ale jak míjela hodina za hodinou a nohy se mi bořily do bláta stále hlouběji, nepokročil jsem sebeméně vpřed.

Nakonec jsem přece jen na něco narazil v jednom pustém rohu tábora u řeky. Poslal mě tam můj poslední informátor, který mi odpřisáhl, že tam bydlí nějaká ženská, jež se jmenuje Sára, ale byl to jenom další klam, abych se zesměšnil. Stálo tam pár stanů, ale v žádném nikdo nebydlel, a podle zápachu ve vzduchu jsem si domyslel, že si tady Provensálci zřídili latrínu. Do říčního břehu se zakously stopy lidí i zvířat, jak se tudy chodili napít nebo vyprázdnit, a půda byla prosáklá stoupající vodou z roztátého ledu. Málem jsem v tom marastu přišel o botu. Byl jsem aspoň rád, že jsem se ocitl o samotě, a strávil jsem několik minut sledováním provozu na cestě na protějším břehu. Lidé a koně sice byli jen kus opodál, ale zelenavé vody Orontu mezi námi mi připadaly jako oceán.

Obrátil jsem se k návratu, ale zarazil jsem se. Rozměklá půda tlumila zvuk jejich kroků, a tak se přiblížili, až co by kamenem dohodil: pět rytířů s kamenným výrazem na tváři a meči visícími po boku. Vytvořili kolem mě volnou linii, abych nemohl nikam utéct – místo mi zbývalo jenom v dravém proudu řeky. Sjel jsem rukou za pas a zašmátral po noži, který mi dal Sigurd, ale proti ozbrojeným rytířům by mi beztak nebyl nic platný.

Zastavili se jistou vzdálenost ode mne a nevraživě si mě prohlíželi. „Demetrios Askiates?“ zeptal se mě jejich vůdce úsečně.

Pokusil jsem se zachytit jeho pohled, i když mu oči zakrýval stín zpod přilby. „Jsem Demetrios.“

„Můj pán hrabě de Saint-Gilles s tebou chce mluvit.“

Jak se slušelo na nejbohatšího muže armády, hrabě Raymond zimu netrávil tím, že by se třásl chladem v děravém stanu. Zřídil si ubytování na opuštěném statku uprostřed svého tábora, kde se předchozího večera konala válečná porada. Byla to hrubá stavba se zdmi z kamenné suti pospojované dřevem, ale střešní tašky vypadaly docela bytelně. Z komína vycházel oblak dýmu ze spalovaného dřeva, zhušťující vzduch. Když jsme přecházeli dvorek mezi domem a stodolou, proplétali jsme se mezi bezpočtem štolbů, heroldů, koní a vojáků. Po stranách dveří stáli dva strážci s dlouhými kopími, ale nezdrželi mě. Sehnul jsem se pod překladem a byl jsem rád, že už nemusím být venku na dešti. V potemnělé místnosti jsem si uvnitř našel stoličku. Ke stěnám byly přiraženy stoly a lavice a podlahu pokrývaly trouchnivějící rákosové rohože. V rohu syčel a praskal oheň, i když se v místnosti shluklo tolik sluhů a prosebníků, že bychom ji patrně zahřáli i my sami.

Po několika minutách se zpoza dubových dveří vynořil písař. Všichni v místnosti ztichli a v naději napjali pozornost, zatímco jeho pohled klouzal po tvářích přítomných. V duchu jsem se tázal, zda by uměl rozeznat jednu špinavou, tmavovlasou vousatou tvář od druhé, ale jeho pohled ulpěl na mně a ruka se natáhla ke mně. „Ty. Pojď.“

Vnitřní místnost byla zhruba stejné velikosti jako první, ale protože v ní bylo skoro prázdno, vypadala téměř dvojnásob prostorně. V jednom rohu seděl na dřevěné posteli biskup Adhemar v červené čapce a kněžském plášti. Za stolem na něj upíral zrak jediným, neústupným okem hrabě Raymond. Ani nevstal, ani mě nevyzval, abych se posadil – spokojil se se zavrčením na pozdrav.

„Moji lidé tě našli.“

„Ano, pane.“

„Cha! To tedy byli úspěšnější než s Turky. Jeden z jejich špiclů včera v noci vnikl do našeho tábora a odehnal sedm koní. Ještě pár takových a my budeme muset jít do Jeruzaléma pěšky.“

„Tvoje posádka v nové věži je odradí,“ namítl biskup. V jeho přítomnosti jsem se cítil nesvůj, protože jsem netušil, co mohu očekávat od preláta latinské církve, ale choval se klidně, téměř laskavě.

„Dokud budou Turci vidět, jak jsme slabí, sotva je něco odstraší.“ Raymond vstal a přešel k okénku ve zdi. Skrze ně jsem viděl, jak se k oblakům zvedají příkré svahy hory Silpius. „Ti zloději budou zítra bezpochyby zpátky v převleku za obchodníky, aby nám nazpět prodali naše vlastní koně a aby vyslídili, jak jsme silní. Víno?“

Trvalo mi chvíli, než jsem pochopil, že tento nápoj nabízí mně, a tak jsem horečně pátral po patřičných slovech díků. Tvář se mu netrpělivostí zkroutila, což mé myšlenky zmátlo ještě víc. Začal jsem se uklidňovat, až když sluha přinesl dvě číše. Víno bylo teplé a já ho lačně polykal jako velbloud. Takový přepych jsem nezažil dlouhé měsíce.

„Posaď se,“ pravil Raymond. Žádné další stoličky tam nebyly, proto jsem se musel usadit na vratké kožené sedlo u dveří.

„Ty pracuješ pro Bohemunda. On by rád, abys zjistil, kdo zabil Normana Droga.“

Nebyl jsem s to rozpoznat, zda to jsou otázky nebo obvinění. Odpověděl jsem proto jakýmsi nezřetelným zamumláním.

„Víš, proč po tobě chce, abys to dělal?“ Hrabě si prstem přejel tvář. Jako skoro jediný z Franků se i během obléhání pořád holil, ale často připustil, aby mu vous vyrostl ve stříbřité strniště, jako kdyby mu přímo na kůži vyrašilo železo. „Tušíš, co má za lubem?“

Teď na mě jeho oko upřelo nevraživý pohled.

„Já… Velice usiluje o to, aby vojsko nerozkládaly povídačky o nevyřešených zločinech,“ vykoktal jsem ze sebe a sevřel rukou číši.

„Samozřejmě. Bohemundova péče o jednotu armády je dobře známá. Určitě sis jí všiml na válečné poradě včera večer.“

„Já…“

„On by rád, aby byly armády sjednoceny pod jediným velitelem. Koho asi má podle tvého názoru na mysli?“

Snažil jsem se přijít na nějakou odpověď, jež by si nevysloužila posměšek, ale hrabě se při mém váhání zatvářil jízlivě a pokračoval i bez ní. „Toho nejmocnějšího?“ Raymond zabušil pěstí do hrudi. „Nejzbožnějšího?“ Ukázal na biskupa. „Ne. Ten normanský povýšenec, jehož pokládal vlastní otec za nehodného sebemenšího dědictví, by chtěl podřídit vojska největších pánů křesťanstva své ctižádosti. A proč?“

„Aby mohl lépe vést naši válku proti Turkům?“ pronesl jsem tápavě, ovšem moje slova mi vynesla pouze jeho žlučovitý výlev.

Zvedl se v křesle a naklonil se přes stůl. „Jestli věříš tomuhle, velevážený Řeku, pak může Drogův vrah opravdu v klidu spát. Bohemund je lupič, pirát, a tak jako jeho zkurvení předci už se pokusil uchvátit tvou zemi. Když se mu to nepovedlo, povstal proti svému vlastnímu bratrovi.“ Ukázal k oknu. „Podívej se ven. Nedobytné město, úrodné údolí, přístav v ústí řeky a možnost ovládat cesty s kořením na východ. Kdo by nezatoužil po takovém království?“

„Ty snad ne?“ zeptal jsem se. Byla to zbrklá odpověď a já jí zalitoval, sotva jsem ji vyřkl. Nicméně její opovážlivost zřejmě u Raymonda vzbudila špetku respektu. Posadil se a pokynul sluhovi, ať mi do číše nalije čerstvé víno. Když se dal do řeči podruhé, jeho slova již zněla uměřeněji.

„Jsem pánem třinácti hrabství, vévodou Narbonne a markýzem Provence. Ve své vlastní zemi jsem svrchovaným panovníkem a převzal jsem, co mi po právu patří. Nyní bych chtěl dát Bohu, co patří jemu. Přirozeně bych prahl po Antiochii pro sebe, ale nezapomínej na přísahu, kterou jsem složil tvému císaři – že mu vrátím země, které mu právem náleží. Dokud ponesu kříž Páně, své přísaze se nezpronevěřím.“

Biskup, který mlčky sledoval náš rozhovor, nyní ožil. „Tutéž přísahu složil Bohemund.“

Raymond si odfrkl. „A ty mu věříš? Pro Bohemunda jsou přísahy pouhé nástroje jeho ambicí.“

„Je tu ještě Tatikios, aby na něj dozíral,“ pravil jsem.

Veškerou úctu, kterou jsem snad u Raymonda nabyl, jsem vzápětí pozbyl. „Kolik lidí má ten váš eunuch? Tisíc? Půlku?“

„Tři stovky,“ připustil jsem.

„Bohemund má desetinásobek toho počtu. A proti vám by se nepostavilo jenom jeho vojsko. Po bok by se mu zařadili lidé z Flander, Normandie a Lotrinska, ostatně ani mezi mými vlastními Provensálci není váš císař zrovna oblíbený.“

Vybavilo se mi odpoledne, kdy jsem v Raymondově táboře narazil na samý despekt a pohrdání, a přikývl jsem.

„Mohli byste se Bohemundovi postavit, kdyby město zabral?“ popichoval mě Raymond.

Adhemar opět ožil. „Máte štěstí, Demetrie, že hrabě de Saint-Gilles tolik ctí své závazky vůči císaři.“ Jeho vousatá tvář vypadala vážně, ale i když promluvil cizí řečí, vycítil jsem humorný podtón, jako by chtěl Raymonda poškádlit.

Hrabě se zaškaredil. „Já své závazky ctím, biskupe. Jak k císaři, tak k papeži Urbanovi i Bohu. Ale nemusím se z nich zpovídat před nějakým řeckým žoldákem. Předvolal jsem si tě, abychom si promluvili o Drogovi. Zjistil jsi – možná ti to laskavě prozradil Bohemund –, že jedním z jeho druhů byl Provensálec, Rainauld z Albi?“

„Ano.“

„A bezesporu jsi při stejném úsilí zjistil, že toho člověka od Drogovy smrti nikdo neviděl.“

To jsem opravdu zjistil, ovšem daleko víc mě teď zajímalo, jak se to Raymond dozvěděl.

„Co z toho vyvozuješ jako člověk, kterého si Bohemund najal pro jeho tajnou moudrost?“

Vyčkával jsem s odpovědí, zatímco jsem na sobě musel snášet plnou sílu Raymondova oka. I Adhemar se zájmem přihlížel.

„Že vypadá jako pravděpodobný viník,“ přiznal jsem.

„Právě teď by musel podstoupit Boží soud, kdyby ovšem byl nalezen. Tos věděl, že patřil k mým lidem?“

„Myslel jsem, že sloužil panu Bohemundovi.“

„To slouží teď. U Albary přišel o koně, proto pak musel bojovat jako pěšák. Já bych mu nakonec opatřil nového válečného koně, jenže Bohemund mu ho nabídl dřív, takže svou vazalskou přísahu prodal Normanům.“ Raymond zamíchal vínem v číši. „Bohemund mi s potěšením krade muže a tahle zima poskytla četné příležitosti.“

Když jsem o těchto novinkách přemítal, rozhostilo se mlčení. „Jaký užitek by z toho měl Bohemund, kdyby Droga zabil Rainauld?“

„Opravdu jsi takový blázen? Já mám jenom jedno oko, Askiate, ale zřejmě vidím líp než ty. Jestli Provensálec, dokonce i takový, který odešel z mých služeb, zavraždil Normana, pak toho Bohemund využije ke ztenčení mého vlivu. Mé vojsko by se nevzbouřilo a mí kněží by mě nevyobcovali z církve, ale až bych mluvil na válečné poradě, můj hlas by u ostatních mužů vážil méně. Cokoli oslabí mou autoritu, jemu prospěje – to je jeho záměr.“ Raymond na mě namířil prst se spoustou prstenů. „A ty, Řeku, jsi jeho povolný nástroj.“

Podíval jsem se na Adhemara, ale ten měl hlavu při modlitbě skloněnou.

7

Tatikios měl toho večera mrzutou náladu a strávil hodinu tím, že mi diktoval další prosbu císaři o podporu. Kriste, pomoz nám, pomyslel jsem si, jestli Frankové někdy uvidí tuhle korespondenci. Bylo už dlouho po setmění, když jsem se konečně mohl vrátit do stanu. Promoklý a hladový jsem uviděl, jaká hubená večeře mě čeká. Byla tam Anna se Sigurdem a kolem jediné svíčky postával ještě hlouček Varjagů. Stíny se prodloužily vysoko pod stanovou střechu.

„Vítej v hodovní síni,“ pravil Sigurd nevesele. „Tak už jsi zjistil, kdo odpravil toho Normana?“

Sedl jsem si na zem a vzal si dřevěnou mísu, kterou mi Anna podala. Vývar v ní už dávno vystydl a vypadalo to, že jedinou stopou masa je pěna tuku na povrchu.

„Jeden z jeho druhů ve stanu není už dva dny k nalezení. To by snad i tobě, Sigurde, mohlo dojít, že tu je něco podezřelého.“

Sigurd na mě zamával křivým nožem, ale než mi mohl odseknout, promluvila Anna.

„Jestli jeden Norman zabil druhého, pak máš sotva důvod se do toho plést. Bohemund musí být spokojen – už ti zaplatil?“

Po svém rozhovoru s Raymondem jsem si zdaleka nebyl jistý, co vlastně Bohemunda uspokojí. „Ten člověk nebyl Norman – byl to Provensálec, který vstoupil do Bohemundovy služby.“

„Cha!“ Sigurdův nůž se zablýskl ve světle svíčky, když ho pozvedl, aby z něj slízal drobky. Hledal jsem chléb, z něhož ukrojil, ale marně. „Bohemund si tě nenajal, abys dokázal, že jeho Normané jsou neukáznění barbaři schopní vraždit jeden druhého. Tohle jsme beztak věděli. Demetrie, on chce, abys našel jednu odpověď, a já tvrdím, že už ji zná mnohem líp než ty.“

„A co má být?“ vpadla mu do řeči Anna. I když tu byli muži, sňala si z hlavy přehoz, takže jí na šíji volně spadaly černé vlasy. Leskly se ve svitu svíček, ale tvář jí ztvrdla hněvem. „Co na tom záleží, jestli toho člověka zabil nějaký Norman nebo Provensálec či Turek, nebo dokonce Núbijec? Bohemund, Raymond a další knížata zavinili svou netrpělivostí a ambicemi smrt mnohem více lidí.“

„Tohle je válka a v ní lidé umírají,“ řekl Sigurd.

„Samozřejmě že lidé ve válce umírají. Ale nemělo tomu být proto, že jsme se přecpávali, když byla hojnost, a nyní trpíme hladem. Kde byla ta knížata před pěti měsíci, když naším největším nebezpečím bylo obžerství? Než byly sady vykáceny na palivové dříví?“

Rozhlédla se, jako by nás ponoukala k hádce, ale v našem hloučku se nevyskytl nikdo, kdo by Franky hájil. Ostatně měla pravdu. Když jsme dorazili do Antiochie, země nabízela hojnost plodů: stromy se prohýbaly tíhou jablek a hrušek, dozrávaly hrozny vína a sýpky a skladiště praskaly čerstvě sklizenou úrodou v každé vsi. Ale stačily dva měsíce a úrodná planina se proměnila v pustinu. Žádný dobytek se nepásl na polích ani nestál ve stodole, protože byl všechen poražen, a naši koně spořádali zimní seno. Sýpky byly tak vybrakované, že nezbylo jediné zrnko obilí, a zvadlá vinná réva byla vytrhána a spálena. Trýznili jsme zemi, aniž jsme mysleli na budoucnost, a naší odměnou byla mastná polévka, kterou jsem teď měl v rukou.

„A navíc ani nebyla zmařena nějaká jejich strategie,“ pokračovala Anna. „Tehdy nevznikl žádný plán, jak se dostat do Antiochie. Vlastně žádný není ani teď.“

„Tak dost.“ Pozvedl jsem ruce jakoby na znamení strachu. Ale ani jsem moc nepřeháněl. „Právě jsem strávil hodinu poslechem Tatikia, který mi diktoval stejné nářky.“

„Snad čekali, že je spasí Bůh,“ prohlásil Sigurd. „Vypadá to, že velice dobře vědí, jaké má úmysly.“

Pomyslel jsem na Drogovu nahou mrtvolu v jeskyni, dlouhý kříž, jenž mu zjizvil záda. Pomyslel jsem na všechny ostatní, které jsem viděl, jak na svých tělech skládají podobné sliby, jak rytíře, tak poutníky. „Nemůžeš jim upřít zbožnost.“

V přítmí odskakovaly jiskry, když Sigurd brousil o kámen nůž. „Když ten normanský bastard přišel, aby dobyl Anglii, nesl korouhev s křížem – osobní dar papeže v Římě – a ostatky dvou svatých. Kdybys viděl, co prováděli Normané v mé vlasti jménem jejich církve, nevelebil bys jejich zbožnost.“

„A vůbec nejzbožnější z nich je ten mrňavý poutník,“ dodala Anna. „Člověk, který dovedl k smrti deset tisíc poutníků, a přitom jim po celou dobu tvrdil, že jsou nezranitelní. Tak to je ta zbožnost, jíž se oddávají. Zapomínají, že rozum a vůle jsou Božími dary neméně než víra.“

Občas jsem si myslel, že Anna strávila tolik času prohlížením krve a těl lidí, že zanedbává duchovní sféru, ale když jsem se s ní pustil do sporu, nikdy jsem z něho nevyšel jako vítěz.

Sigurd si zřejmě všiml chmur, které se mi objevily na tváři. „Radši vůbec nemluv o tom mrňavém knězi, který zavinil, že osiřel Tomáš.“

Byla to laskavá myšlenka, ovšem vyřčená pozdě. Tomáš byl můj zeť, francký mládenec, jehož rodiče následovali Petra Poustevníka na jeho výpravě proti Turkům, kterou stihla katastrofa. Po tom masakru a řadě nešťastných příhod se Tomáš nakonec dostal do mého domu. Vděk za mou pohostinnost – a ovšem i za mou dceru, i když tehdy jsem to ještě netušil – ho dovedl k tomu, že zradil své krajany ve franckém vojsku. Pak už jsem mu nemohl odpírat ani dceru, ani místo ve varjažské gardě. S Helenou se oženil v jednom kostelíku ve městě tři dny předtím, než jsem se vydal do Asie. Bolelo mě, že jsem se jí musel vzdát, byť ve prospěch člověka, jenž mi zachránil život, a bolelo mě dvojnásob, že jsem je pak musel opustit tak brzy. Ale Tomáš byl v největším bezpečí, když byli Frankové co nejdál. Navíc tím, že zůstal, byl sám ušetřen hrůz pochodu a obléhání. Armáda Boží beztak zanechala příliš mnoho mladých vdov a rozhodně jsem nepotřeboval, aby jejich počet rozhojnila moje Helena.

Sigurd mě sledoval. „Neozval se někdy nedávno Tomáš? Nejsi už dědeček?“

Pokrčil jsem rameny, třebaže tato otázka ťala do živého. „Z Konstantinopole už dlouhé týdny žádné zprávy nedorazily. Zima uzavřela průsmyky a kdo ví, jaké bouře zpustošily pobřeží?“

Anně se na tváři objevily vrásky obav. „Děťátko má přijít na svět každým dnem. Měla bych tam být.“

„Helena bude v naprostém bezpečí.“ Ačkoli Sigurdův hlas nikdy nepostrádal sílu, tentokrát se mi zdálo, že promluvil příliš důrazně. „Když budeš uvažovat jinak, zbytečně budeš Demetria trápit. Helena bude mít u sebe sestru, tetu a patrně i hejno dalších ženských, aby jí pomohly, až bude rodit.“

Anna přikývla, i když, jak se mi zdálo, bez skutečného přesvědčení. Věděl jsem, jak se trápí kvůli dítěti mé dcery – tak hodně, že to ani přede mnou neuměla skrývat. Navíc tím nijak nezmenšila napětí pociťované každým mužem, když stane před tajemstvími rození. Stejně tak jsem nemohl zapomenout pohled na mou Marii, mou nebožku ženu, jak leží sinalá v kaluži vlastní krve, když se pokoušela porodit mi třetí dítě. Nyní se mi často zjevovala ve snech.

Anna mě pohladila po tváři. Teď už měla konejšivý výraz. „O Helenu bude dobře postaráno,“ řekla. „Tomáš na to dohlédne.“

„Pokud se sám nezkrátí o hlavu, až se pokusí zvednout sekeru,“ pravil Sigurd, jenž se po svém vlastním způsobu pokusil rozjasnit náladu.

S pohledem zkoumajícím, jak nízko svíčka ohořela, Anna vstala. „Měla bych se vrátit do svého stanu. Před rozedněním tam určitě budou nemocní a hladoví, hledající pomoc.“

Vyměnili jsme si pohledy: můj napůl prosebný, její napůl omluvný. Snad bychom se v jiném roce už vzali, ale já jsem nechtěl zmenšovat význam Heleniny svatby dalším obřadem tak brzy. Pak jsme se vydali do války, kde manželství působí nepatřičně, a tak jsme žili spíš jako sourozenci než jako manželé. Ovšem nikoli zcela bez hříchu.

„Zítra na shledanou.“

Na druhý den jsem se opět vypravil za pohřešovaným Rainauldem a další den také, ale ani jednou z toho nic nevzešlo. Ale třetí den jsem přece jen něco o něm objevil, i když nikoli od jeho přátel. Místo nich jsem našel jakéhosi Ismaelitu, jak čeká u jeho stanu. Uviděl jsem ho již zdáli, když jsem se blížil, a ihned jsem pocítil nejistotu, protože ani nečíhal jako špeh, ani se nechoval ostražitě jako obchodník. Stál sám před Drogovým stanem a jeho hlava s turbanem dávala všem najevo, jaké je víry, ale zřejmě si vůbec nedělal starosti se svým bezpečím.

„Demetrios Askiates?“ zeptal se, když jsem k němu došel. Až po chvíli jsem si uvědomil, že promluvil řecky.

„Kdo jsi?“

„Jsem mečíř Mušíd.“

„Turek?“

„Arab.“ Spolu s bělostným turbanem ovázaným kolem hlavy měl na sobě skromné hnědé roucho s rudým opaskem. Snědou tvář zbrázděnou věkem mu rámoval vous černý jako dehet. Byl trochu delší než můj – uprostřed, kde mu narostl nepravidelně, se dělil, ale jinak se Mušíd mohl klidně vydávat za Řeka. Jeho hnědé oči byly jasné a kulaté a nehyzdila je ani škodolibost, ani strach.

„Jsi odvážný. Do tohoto tábora se beze zbraně odváží jen málokterý Saracén.“

Usmál se a odhalil velice bílé zuby. „Mečíř není nikdy neozbrojený.“ Poklepal si na bedra a já zpod jeho roucha zaslechl cosi pevného. „Boj nevyhledávám, ale když vypukne, dovedu se ubránit.“

Hlas měl mírný a pořád se usmíval, nicméně cosi v jeho slovech mě přimělo uvažovat nad tím, kolik oceli ještě skrývá pod svým prostým šatem. „Jak to, že víš, jak se jmenuju?“

„Povídá se, že sem chodíváš každý den. Povídá se, že hledáš člověka, který zabil Droga z Melfi.“

Nijak nevysvětlil, koho mínil tím „povídá se“, a já jsem se ani nezeptal. Takových zdrojů mohl být v táboře bezpočet. „Co víš o Drogovi?“

„Když byl úplně bez groše, prodal i meč, aby měl na jídlo. Když pak na tom byl s penězi líp, potřeboval nový. Vyrobil jsem ho pro něj. Později jsme se spřátelili. Přišel o bratra a můj umřel loni. Když jsem se dozvěděl, že je mrtvý, já jsem…“ Poprvé to vypadalo, že nad svými slovy zaváhal. „Byl smutný.“

„Kdys ho viděl naposled?“

„Před týdnem. Tuším, že v den, kdy umřel.“

„Kde? Kdy přesně to bylo?“ Najednou ve mně ožila naděje. Bohemund slíbil, že se ve svém vojsku poptá, zda někdo neviděl Droga během hodin před jeho smrtí, ale dosud to nikdo nepřiznal. Vojáci se bezpochyby báli, že by na nich ulpěla vina. Pokud se s ním setkal tenhle mečíř, určitě patřil k posledním, kdo ho spatřili živého.

„Na cestě, asi o deváté hodině – tři hodiny před polednem. Byl se mnou velice spokojený: v boji předchozího dne zabil jeho nový meč tři Turky.“

„Neříkal, kam jde? S kým by se chtěl sejít?“

„Byl předtím u mešity na stavbě té vaší věže. Cítil se provinile, protože jste znesvětili mrtvé.“ Mečíř na mě upřel vážný pohled. „Dokonce i ve válce se mají mrtví ctít.“

„Neříkal, kam jde?“

„Neptal jsem se. Myslel jsem, že se vrací do tábora – kam jinam?“

„To je pravda.“ Odmlčel jsem se. Byl jsem si však jist, že bych měl položit víc otázek tomuhle Saracénovi, který mi náhodou zkřížil cestu. Mohl by si z toho odpoledne pamatovat něco důležitého. Abych ticho přerušil, zeptal jsem se: „Co si o tobě myslí tví druhové Ismaelité, když prodáváš meče, jimiž umírají?“

Mečíř pokrčil rameny. „Co říkají ve svých myšlenkách, to si v nich nechávají. Zato jejich jazyky říkají, že obchod je obchod. Koneckonců mnozí z nich dodávají potraviny, díky nimž přežíváte, a koně, kteří vás vezou do boje. Tak proč ne i zbraně?“ Rozesmál se. „Kromě toho my nejsme v islámu zdaleka jednotní, jenom proto, že všichni nosíme turbany a plnovous.“ Hlavou pohodil k trojímu vrcholu hory Silpius a hradbám, jež ji obkružují. „Turci ve městě patří k ahl al-sunna. Kdežto já patřím k ší’at Alí, tak jako egyptští Fátimovci. Naše víry se liší – tak jako u Byzantinců a Franků.“

„Byzantince a Franky pojí víra v Krista,“ namítl jsem, i když jsem věděl, že je to sotva pravda.

Mušíd se zachmuřil. „Ale vy věříte, že je ustanoveno jíst kvašený, ne nekvašený chléb. A že vaši kněží se mají ženit. A že…“

Pozvedl jsem ruku. „Dost. Nejsem ani mnich, ani teolog. Tak si říkám, jestli toho nevíš o mém náboženství víc než já.“

„Mou zemí procházejí jenom dva druhy křesťanů: obchodníci a poutníci. Hovořím s oběma a učím se jejich způsobům.“

„A ty vyznáváš jinou víru než Turci? Patříš k nějaké jiné straně Ismaelitů?“ Nějak mi sice nešlo do hlavy, jak se přihodilo, že před Drogovým stanem probírám náboženské otázky se saracénským mečířem, ale vzpomněl jsem si na císařovo nabádání, ať se poučíme o jejich nesvárech.

„Naše odlišnosti by ti připadaly stejně prazvláštní jako vaše mně. Ale právě ony jsou původcem všech našich vzájemných válek. Egyptští Fátimovci bojují už dlouhá desetiletí proti Turkům.“

„A ty jsi jedním z nich?“

„Ne. Já –“

Zarazil se, když jakási postava v brnění prošla dlouhými kroky mezi řadami stanů. S čapkou posunutou do týla a přilbou na hlavě bych ho málem ani nepoznal, ale v ostrých trhavých pohybech jeho údů bylo cosi povědomého. Za ním jsem uviděl chlapce Simona, jak vede šedého jezdeckého koně.

„Ty!“ vyštěkl a pozvedl pěst v rukavici. Hlas patřil Quinovi. „Nařídil jsem ti, že už se tady nesmíš ani ukázat.“

Na okamžik jsme oba – já i Mušíd – zaváhali, protože jsme si nebyli jisti, koho vlastně oslovil. Když se natolik přiblížil, že už jsme ho nemohli přehlížet, řekl jsem nakonec: „Hledal jsem Rainaulda.“

„Rainauld je pryč. Neber si ho za záminku ke špehování. Byl jsem venku na planině, abych pronásledoval turecké nájezdníky – co děláš ty, Řeku? Řekl bych, že leda slídíš a lžeš.“

„Slídím tam, kam mě posílá pan Bohemund.“

„A ty,“ pokračoval, obraceje se k Mušídovi. „Ty sem nechoď.“ Neohrabaně se otočil v brnění, stáhl si z hlavy přilbu a upřel na Araba pohled čiré zášti. Když zmizel stanovými dveřmi, uslyšel jsem, jak huláká na chlapce, aby ho obsloužil, nebo že dostane výprask plochou stranou meče.

Podíval jsem se na Mušída. V očích se mu nezračil ani hněv, ani strach, jenom smutek. „Zdá se, že tě má Quino stejně v lásce jako mě,“ řekl jsem.

Mušíd se pousmál. „On a Drogo spolu prodělali mnoho strastiplných dobrodružství. Myslím, že Quino žárlil na naše přátelství – a já jsem, přirozeně, nevěřící. Neměl mě rád. Myslím –“

Naše slova již podruhé toho odpoledne přerušil čísi náhlý příchod. Neviděli jsme ho, jak se blíží, protože se přiřítil kolem lemu stanu a málem vrazil přímo do Mušída. Byl to Norman, nějaký hubeňour, kterého jsem nepoznal. Tuniku měl ztmavlou potem, sotva dech popadal a jenom ze sebe vyhrkl: „Quino. Je tu Quino? Nebo Odard?“

Kývl jsem hlavou ke stanu. „Vevnitř.“

„Proč?“ zeptal se Mušíd.

Pokud snad toho Normana překvapilo, že ho vyslýchá jakýsi Arab uprostřed křesťanského tábora, mimořádná naléhavost jeho úkolu tento pocit zapudila. „Jde o Rainaulda. Našli ho.“

Věděl jsem už v okamžiku, kdy promluvil, že nenese dobrou zprávu. Z říše pohřešovaných se lidé buď „znovu objevovali“, nebo „vraceli“. Ale že někoho „našli“, se říkalo jenom o mrtvých.

„Kde?“ zeptal jsem se a popadl Normana za ruku, než mohl vejít do stanu. „Kde je?“

„V jednom sadu, u cesty na Alexandrettu.“

Ani jsem si nepočkal, až vyjde ven Quino, a dal jsem se do běhu. K cestě to byly celé dvě míle, přes lotrinské a vlámské linie, po vratkých trámech pontonového mostu a pak vzhůru po odvráceném svahu údolí až k prvnímu hřebeni. Plíce mě pálily usilovnou námahou a zesláblé údy po tolika měsících hladovění mě jen stěží udržely vzpřímeného. Musel jsem se na cestě zastavit a sehnout se, abych si v těle znovu nastolil jakýsi řád.

Ovšem jakmile jsem se narovnal, bylo jasné, kudy mám jít. Cesta se sice jako vždy hemžila pocestnými a soumary, ale o kus dál se zdálo, že spousta lidí se odtamtud trousí pryč, jako by je nějaká neviditelná moc přitahovala nahoru na kopec.

„Tudy musíme,“ pravil hlas vedle mě.

Pohlédl jsem doleva a spatřil Mušída, jak se upřeně dívá vzhůru po cestě. Ani jsem si nevšiml, že mě sleduje, ale nevypadalo to, že by mu běhání bůhvíjak vadilo.

„Myslím, že vidím ten sad.“

Běžel dál a já jsem se přiměl pokračovat za ním. Kosti jako bych měl prázdné a svaly napjaté jako tětivy, ale podařilo se mi nespustit ho z dohledu, když jsme pádili po cestě a pak vzhůru po křovinatém svahu. Nerovný terén byl zrádný, zejména proto, že jsem nemohl dostatečně sledovat, po čem běží mé nohy, ale nakonec se narovnal a vyústil v terasu vyhloubenou do stráně. Kdysi snad hostila jabloňový sad, ale teď tu zbyly jenom pařezy a všelijaké býlí. Na opačném konci, kde kopec vroubila nízká zídka z roztlučeného kamení, se srotil mnohohlavý zástup.

Když jsem se tlačil mezi lidmi s vyhublými obličeji, měl jsem pocit, že se jich zmocnila jakási nelidská naděje. Tak jako naši pohanští předkové v pradávných amfiteátrech, i oni sem přišli za smrtí. Zklamáni nakonec nebyli.

Když jsem poprvé spatřil Drogovu mrtvolu, nerozpoznal jsem žádné známky násilí. Zato tady bylo násilí všude: přímo se povalovalo po žlutohnědé trávě a zvětralých kamenech zídky. Postoupil jsem vpřed kolem anonymního bezpečí zevlujících čumilů až do lidské arény, kterou utvořili. Přede mnou klečel na zemi jakýsi osamocený člověk, jemuž krev pokrývala paže až po lokty. Nepoznal jsem ho, i když rozedranou halenou připomínal spíš poutníka než rytíře. Jednou rukou šermoval nožem proti okolnímu houfu.

„Já ho zabil,“ pokřikoval vzdorně. „To je moje práce.“

Zastavil jsem se, otřesen tím doznáním i ohlušujícím bušením v hlavě. Vzduch kolem mě jako by zčistajasna potemněl.

„Proč jsi ho zabil?“ zeptal jsem se.

„Nejedl jsem už devět dní,“ zavyl. „Ulovil jsem ho a podřízl.“

„Cože?“ Tohle jsem nějak nechápal.

S děsivým zachechtáním, aniž odtrhl pohled upřený na své publikum, muž zašmátral do trávy a pozvedl cosi mrtvého, abychom si to prohlédli. Dech, který mi uvázl v hrdle, se konečně uvolnil. Z ruky mu viselo tělo toulavého psa bez života, jehož vypelichaný kožich se matně černal krví.

„Tímhle nožem jsem ho zabil,“ zařval ten chlap. Nůž zarazil do psího břicha, z něhož se vyřinula čerstvá tekutina.

„Vidíte? Vidíte?“

Lidmi projela vlna žárlivého hladového povzdechu a začali se mačkat dopředu. Není divu, že ten poutník byl tak zoufalý – určitě mu nedovolí, aby si maso nechal pro sebe.

Ale já neměl vůbec zájem hrdlit se o zdechlinu nějakého psa, či spíš mé odhodlání najít Rainaulda bylo silnější. „Kde je ten Norman?“ zvolal jsem a raději jsem se k poutníkovi nepřibližoval, abych ho nedráždil. „Našel jsi i jeho?“

„Tamhle.“

Rozhlédl jsem se. Kousek opodál stál u kamenné zídky Mušíd, aniž si ho vyhladovělý dav všímal. Když člověk se svým psem zmizel v davu, protáhl jsem se jím ven, abych uviděl, co našel. Do zídky byl vytesán nízký klenutý otvor umožňující odtok vody, který byl téměř úplně zarostlý vodními rostlinami a květinami. Před ně si teď sedl na bobek Arab, jenž odtrhával listí, aby tam dopadalo víc světla. Když jsem k němu přistoupil, hned jsem si řekl, že měl ten nález raději nechat tmě.

Sice tu nebyla vůbec krev, ale proto nebyl pohled o nic příjemnější. Mrtvola musela ležet pod rozpukanou klenbou dlouhé dny. Divá zvěř z ní strhala šaty, tělo ohlodala a zanechala na něm úděsné rány. Zbylé maso bylo zčernalé a opuchlé, vymknuté údy se povalovaly v nepřirozených úhlech a pach nevětraného vzduchu ve stoce byl nesnesitelný. Ani bych nespočítal mrtvé či umírající, které jsem viděl v uplynulých měsících, ale ti ve srovnání s touhle hrůzou neznamenali nic. Odpotácel jsem se stranou a do pruhu vlčího máku vydávil zbytek obsahu žaludku.

Když jsem se otočil nazpět, u klenby už byl shromážděný menší houf. Rozpoznal jsem Quinovu charakteristickou postavu a půltucet dalších Normanů v brnění. Dva z nich drželi nešťastného poutníka, co zabil psa, zatímco ostatní přihlíželi, jak trojice ozbrojenců vytahuje ven Rainauldovu mrtvolu. Mušíd byl natolik opatrný, aby se mezitím vytratil.

Quino stál zády ke mně, takže mu nebylo vidět do tváře, ale přesto jsem jasně viděl, jak praštil poutníka pěstí do obličeje. „Cos to provedl?“ zasyčel. „Proč jsi ho zabil?“

Muž zasténal a vyplivl na zem krev. „Prosím,“ blekotal. „Prosím. Já ho našel. Ten pes mě k němu dovedl. Já jsem se ho ani nedotkl. Prosím, pane, smiluj se. Už jsem nejedl devět dní. Já jsem ho ne –“

Přistoupil jsem blíž. „On nic neprovedl, Quino. Podívej se na mrtvolu. Už je tam celé dny, ne-li týdny.“

Quino se tvářil tak vztekle, že když se otočil, úlekem jsem o krok couvl. Nicméně hlas měl tichý, až nezřetelný. „Měl by ses odsud klidit co nejdál, Řeku. Dva z mých nejbližších druhů, mí bratři, leží mrtví a pokaždé je najdeš ty. Příště budou vrány a mrchožrouti hodovat na tobě. To ti já, Quino z Melfi, přísahám.“

„Demetria jsem pověřil, aby zjistil, kdo zabil tvého společníka. Ty mu v tom nebudeš bránit.“

Vzhlédl jsem k muži, který promluvil nad námi. Seděl na válečném koni, jenž byl tak bílý, že na tomto místě smrti působil bezmála rouhačsky. Byl tak vysoký, že i jeho sedlo přesahovalo výši mých očí. Byl to Bohemund. Po jeho boku nesl jeden družiník červený prapor zdobený stříbrným hadem, zatímco za ním rota rytířů na koních zatlačovala dav čumilů.

„Ty,“ pravil Bohemund a ukázal na poutníka, kterého pořád drželi Quinovi muži. „To tys našel mrtvolu?“

„Ano, pane.“ Muž se zcela bez zábran rozplakal, i když nebylo jasné, zda vděkem, strachy nebo zděšením. „Lovil jsem psa. Prosím, pane, já už nejedl devět dní.“

„Tak se najíš dnes večer.“ Bohemund sáhl do sametového měšce za pasem a k mužovým nohám hodil cosi třpytivého. Stráže ho nechaly, aby se vrhl na zem a popadl to.

„Je to mrtvola Rainaulda z Albi?“

Quino, jemuž tvář zkroutil vztek, přikývl. „To je nad slunce jasné.“

„Obraťte ho.“

Jeden z Bohemundových rytířů předjel a tak dlouho rýpal koncem kopí pod mrtvolou, až se převrátila na záda. Přimhouřil jsem oči, jako bych tak mohl nějak ztlumit ten úděsný pohled, a prohlížel si ji. Naštěstí jsem po příčině jeho smrti nemusel pátrat dlouho. V hrudi, uprostřed sedliny krve, jsem uviděl pahýl střenky nože, ovázané kůží.

Totéž uviděl Bohemund. „Co tomu říkáš, Demetrie? Snad si to neudělal sám?“

Že by to byl poslední čin vraha obtěžkaného vinou? „To nemůžu říct,“ odpověděl jsem po pravdě.

Bohemund chvíli nic neříkal. Tvář mu ztuhla soustředěním. Vypadalo to, že ani nevnímá, jak jeho kůň nepokojně přešlapuje. Nakonec pravil: „Pohřběte ho. Budu o tom dnes v noci přemýšlet a modlit se za moudrost Boží. Přijď za mnou ráno, Demetrie.“

Odcválal a já jsem se vydal jeho směrem k cestě. Ubíral jsem se mezi hloučky mužů a žen trousících se zpátky do tábora. Kdyby mě Quino objevil samotného, těžko by mi postačilo jako štít Bohemundovo jméno.

Při chůzi jsem usilovně přemítal – pokoušel jsem se sestavit nějaký logický řetězec. Rainaulda nikdo neviděl od Drogovy smrti, a třebaže nastala už před šesti dny, všechny úvahy mne vedly k závěru, že Rainauldova smrt byla spojená s Drogovou. Ale netušil jsem, zda nastala před Drogovou smrtí nebo až po ní, a zda z tohoto světa sešel vlastní rukou nebo cizí. Stejnou záhadou bylo, zda Rainauld ležel v té hrobce dva nebo šest dní, ačkoli rozklad jeho těla nasvědčoval spíš dřívější smrti. Toužebně jsem si přál, abych pohled na ně zapomněl, ale byl jsem si jistý, že jsem uprostřed hniloby, ohlodaných údů a rozervaných šatů uviděl něco důležitého. Znamení na jeho zádech, když ho ten Norman obracel. Lesklou, zkrabacenou kůži jizvy ve tvaru kříže.

8

Sny mi té noci dopřály jen trochu odpočinku – při každém probuzení jsem zatoužil po Annině objetí, jehož teplo by mě zbavilo mrazivého strachu. Vstal jsem časně ráno a vydal se do Bohemundova stanu. Studený vzduch pobízel mé kroky, ale rozhodně jsem neplanul nadšením: obával jsem se, že mi Bohemund položí mnohem víc otázek, než na kolik budu schopen odpovědět. Ostatně nebyl jsem si ani jist, po jakých odpovědích touží, protože jeho úlek při objevu Rainauldovy mrtvoly mi opravdu připadal nelíčený. Kdyby měli Sigurd a hrabě Raymond pravdu, kdyby moje role tkvěla jenom v tom, že mám za Drogova vraha označit Rainaulda, co z toho plyne? Bude po mně Bohemund chtít, abych prohlásil, že Rainauld podřízl svého přítele a pak se v návalu špatného svědomí sám zabil? Nebyl jsem si jist, zda bych to mohl říct, ale stejně tak jsem si nebyl jist, zda smím pokračovat v šíření pochyb, jež armádě tolik škodí.

Tak jako mnohdy jindy, i tentokrát jsem si dělal starosti zcela zbytečně. Bohemundův prapor byl stažen z místa před jeho stanem a osamělý strážce mě stručně odbyl.

„Objevily se zprávy, že jsou v horách turečtí nájezdníci. Bohemund odjel vypátrat je. Před soumrakem se nevrátí.“

V nitru se mi mísila úleva se zklamáním. Nechtěl jsem se pustit do křížku s Bohemundem, s jeho drsnou výmluvností a skrytými úmysly, jenže bez něho jsem tápal v temnotách. S Quinem jsem nemohl mluvit, aniž jsem vydával všanc život, a nemohl jsem vyhledat Odarda, aniž se vystavím riziku, že narazím na Quina. Stěží mě víc lákalo propátrávat stany, abych zjistil, co se tam povídá, kvůli Tatikiovi. Bezmyšlenkovitě jsem odešel z normanského tábora a vydal se dolů k řece.

Orontes byl v této hodině téměř opuštěný, kromě hrstky žen, jež seděly na kamenech o kus výš proti proudu a máchaly prádlo tam, kde vodu dosud neznečistil odpad z našeho tábora. Několik zčernalých větviček vykukovalo zpod hladiny, kde byly spleteny do vrší, zatímco na opačném břehu zkoušely štěstí dvě děti s několika vlasci. Na háčky určitě připevnily listí, protože jídlo bylo příliš vzácné, než aby se mohla riskovat jeho ztráta v řece. Jinak se voda neúprosně valila dál, černá jako mraky visící nad hlavou. Seděl jsem na kameni a sledoval ji, jak plyne, se zády otočenými k mohutné hoře, která zastiňovala vše za mnou.

Míjely minuty. Do pláště se mi začala vkrádat vlhkost. Postavy na opačném břehu bezúspěšně znovu a znovu nahazovaly vlasce. Nad hlavou mi zakroužilo hejno ptáků a do řeky spadla silná větev olivovníku, jež se v proudu lenivě otáčela. Najednou jsem zaslechl zpod břehu jakési škrábání. Sledoval jsem, jak dvě špinavé ruce sáhly přes okraj a popadly kořen stromu, který dravá voda obnažila. Následovala kštice černých vlasů, pak tvář, jež byla tak zamazaná, že se ani nedala rozeznat, a nakonec celé mokré tělo. Postava byla sice nahá, ale mimořádné množství bahna, které na ní ulpělo, se postaralo o zachování cudnosti. Nevypadal takhle Adam, když mu Hospodin poprvé vdechl život? Chvíli si ani nevšiml mé přítomnosti a sáhl pod kořen, aby odtamtud vytáhl složenou halenu, ale když se otočil, vyjekl a málem se zřítil zpátky do řeky. Ale můj úlek nebyl menší.

„Simone,“ řekl jsem – tohle jméno jsem vylovil z paměti, když jsem nakonec rozeznal tvář pod špínou.

„Cože?“ Byl předkloněný, jako by ho někdo kopl do slabin, a jednou rukou si je chránil. Zvolna se sunul dozadu ve snaze dostat se nějak za nízký balvan. Jako sluha v táboře, kde bylo jen pár zástěn, přece nemohl být tak stydlivý. Možná uvěřil nekonečným normanským posměškům na téma neřestí Řeků.

„Oblékni se,“ řekl jsem mu. Okázale jsem ze země vypáčil několik oblázků, hodil je do řeky a sledoval jsem, jak poskakují po vodě, zatímco si oblékal halenu. Zůstaly na ní cákance bláta.

„Cos to prováděl?“ zeptal jsem se. „Proud je silný – mohl tě strhnout až do moře u svatého Simeona. Umíš plavat?“

Zavrtěl hlavou. Jako pes vytřepal z rozčepýřených kadeří vodu. Všiml jsem si, že v ruce pevně svírá zvadlý chomáč zelených rostlin.

„Co je to?“

„To je moje!“ Když sebou škubl při mé otázce, bylo jasně patrné, jaký má strach. „Rostou u říčního břehu, tam kde je málokdo vidí.“

„Já nechci tvoje bylinky,“ upokojil jsem ho, i když jsem jen stěží zakrýval, že mám hlad. Ucítil jsem plané kosatce a šalvěj, jejichž vůně mi na žaludek zapůsobila jako žhavé uhlí. „Rád bych s tebou mluvil.“

Pohledem mi zarejdil přes rameno, zpátky k normanskému táboru. „Jestli s tebou budu mluvit, Quino mě zmlátí. Tohle prohlásil.“

„Opravdu?“ Pokud Quino touží utajit nějaká tajemství, o to víc jsem je chtěl odhalit. „Co udělá, až se dozví, že chodíš za potravou, a přitom jsi mu o tom neřekl? Že ji před ním tajíš?“

„On…“

„Mě pověřil Bohemund, pán tvého pána, abych zjistil všechno, co se týká Drogovy smrti. Dva muži z toho stanu jsou teď mrtví, a čím déle se budou šířit pověsti, tím hůř pro nás pro všechny. Řekni mi, co víš, a Bohemund se postará o to, abys vyvázl bez úhony.“

„Co vím?“ Slza mu do bláta na tváři vyhloubila bledou jizvu. „Copak bych to tajil, kdybych věděl, kdo mi zabil pána?“

„Člověk může nevědomky vědět víc, než si myslí. A sluha leccos zaslechne. Pověz mi pravdu.“

Simon popotáhl a přejel si rukou po tváři. „Mluvíš jako Drogo. Ten taky často mluvil o pravdě.“

„Ano? Byl hodně zbožný? Mluvit o ctnostech svého pána není vůbec ostuda,“ pobídl jsem ho.

„Často se modlil. Zejména po smrti svého bratra. On potom – byl jiný.“

„Jak to?“

„Jeho duši cosi tížilo. Všichni jsme strádali za pochodu a taky tady v Antiochii, ale vždycky to vypadalo, že on strádá víc.“

„Tomu se asi snadno nesloužilo,“ prohodil jsem.

„Byl spravedlivý.“ Simon sklonil hlavu k nohám, takže mu tvář zaclonily vlasy. „Myslím… myslím, že ho asi posedl démon.“

„Démon?“ opakoval jsem užasle. „Tys ho viděl?“

Simonův hlas se teď ztišil v šepot, ale měl v sobě naléhavost zpovědi. „Častokrát jsem ho v noci slyšel, jak s ním zápasí. Vzýval našeho Pána a prosil ho, aby mu ukázal pravdu, ale démon ho zaslepil, aby neviděl světlo.“

„Ten kříž!“ vykřikl jsem, neboť se mi v duchu spojily dvě myšlenky. „Kříž na jeho zádech. Patřilo to k jeho pokání? K jeho zápasu s démonem?“

Simon pozvedl hlavu a upřel na mě pohled. Z brady mu rozpačitě trčelo několik chabých, osamocených vousů: určitě toužil po tom, aby mu narostly dostatečně, až by napodobil starší muže, ale dosáhl pravého opaku – vypadal spíš mladší. „Jak ses o kříži na jeho zádech dozvěděl?“

„Viděl jsem jeho mrtvolu. A vím, že Rainauld nosil stejné znamení. Nosili ho i Quino a Odard?“

Chlapec sebou ani nehnul, a přesto se zdálo, že se nějak zmenšil. „Nevím, jak se tam to znamení objevilo. Bylo to v prosinci, těsně před svátkem svatého Mikuláše. Jedné noci se všichni čtyři vrátili do stanu se zády pokrytými obvazy. Na druhý den ráno, když jsme se oblékali, jsem uviděl, jak jimi prosakuje kříž. Myslel jsem si, že je to zázrak, že je Bůh poctil přízní.“

„Zjistil jsi, jak se to přihodilo?“

„O tom nikdy nemluvili. Jednou jsem se svého pána zeptal. Myslel jsem, že bude chtít oslavit takové znamení Boží milosti, ale on mě přetáhl třmenem. Pak už jsem se znovu neptal.“

Za Simonem řeka proudila svým směrem. Dva chlapci na protějším břehu už nechali rybaření a nyní házeli kameny po nějakém kusu odpadu plovoucím ve vodě. Dolů sletěla vrána a usedla na vrši.

„Měli spolu za poslední týdny nějaké rozepře? Nepostavil se jeden proti druhým? Nehádali se – o jídlo nebo třeba o kořist? Nebo o nějakou ženu?“

Simon opět sklopil zraky. „Žádné hádky nebyly.“

„Neshody?“ Když hovořil, přímo jsem slyšel ostré hrany slov, jak je uvážlivě volil.

„Ne.“

„Ale přece mezi nimi byla nějaká nesvornost.“

„Byl tam… hněv.“ Simon se pořád nedal přimět, aby se mi podíval do očí. Teď zvedl ruku a z kůže si seškraboval kus uschlého bláta. Odloupl se hladce jako strup.

„Proč?“

„To nevím!“

Na Simonovo drmolení a šepot jsem si už tak zvykl, že mě jeho nenadálý výkřik ohromil. Vrána na vrši zatřepetala křídly a zakrákala k nebi.

„Před pěti týdny si vyrazili do Daphne. Celý den byli pryč. Po návratu byli jako vyměnění. Už spolu nemluvili a nadávali mi za každou slámku, která na jejich postelích nebyla na svém místě. Nikdy jsem Quina neviděl tak rozzuřeného.“ Simon se roztřásl, když se z něj vyřinul tento příval slov. „Po tom dni už nechodili spolu do stanu často. Jedli zvlášť a chodili na hlídku každý jindy. Quina a Odarda jsem viděl jen zřídka, ale to bylo dobře. Drogo si našel jiné přátele.“

„Mečíře?“ zeptal jsem se zkusmo.

Simon si mě změřil zkoumavým pohledem. „Ano, mečíře. Byl to Saracén, Ismaelita. To byla další věc, kvůli které Quino zuřil.“

„A o tom, co se přihodilo v Daphne, nikdy nemluvili?“

„Nikdy. Jednou nebo dvakrát jsem slyšel Rainaulda, jak se zmiňuje o nějakém domu slunce. Myslím, že ten den byli právě tam, protože jakmile o něm byla řeč, ostatní zmlkli.“

„‚Dům slunce‘. Nic ti to nepřipomínalo?“

„Nic.“

Odmlčel se a hleděl na zvadlé bylinky v hrsti. „Měl bych se vrátit. Quino není tak dobrý pán jako Drogo.“

„Pojď se mnou.“ Tohle jsem vyslovil z náhlého popudu: ani jsem netušil, jak bych tomu chlapci platil, a ani jsem nevěděl, jak se sám nasytit, ale bolest v jeho tváři jsem prostě nemohl nebrat na vědomí. Vzal jsem ho za ruku. „Pojď se mnou jako sluha a já se postarám o to, abys byl v bezpečí před návaly Quinova hněvu.“

Vymanil se z mého sevření. „Mám vůči Quinovi povinnost. Kdybych ho opustil, pokládal by to za zradu. Jeho pomsta by byla nemilosrdná. Musím už jít.“

Sotva to dořekl, chtěl jsem ho popadnout za rameno a odtáhnout pryč od Normanů. Ale pak jsem si řekl, že to nemá cenu. I kdyby si vybral sebenešťastnější osud, nemohl jsem ho nutit. „Ještě poslední otázku. Neviděl jsi, že by někdy Droga navštívila jistá žena, která se jmenuje Sára?“

Simon zaškubal nahoru hlavou, jako by byl králík, upřel mi pohled na tvář a pak jím rychle sjel na mé boty. „Nikdy.“

Byl jsem si jist, že lže, ale nemohl jsem si vzít na svědomí, že ho budu dál zdržovat, protože bych tak mohl vyvolat Quinovu pomstu. Sledoval jsem ho, jak peláší přes pole, zpátky k šedivým řadám stanové látky, a tázal jsem se, jaká zlá moc asi svedla obyvatele toho proklatého stanu.

Toho večera jsem zašel za Tatikiem. Lampa sice osvětlovala zlatou látku v jeho místnosti, ale náladu měl temnou. Chodil sem a tam před svou ebenovou židlí, cosi si pro sebe mumlal a ustavičně vrhal pohledy ke dveřím. V každém rohu stál Pečeněh držící kopí.

„Demetrie,“ vyštěkl eunuch. „Neviděls nikoho za dveřmi?“

„Nikoho, kdo by stál za řeč. Proč?“

„Přišel sem Bohemund. Varoval mě, že se nálada ve vojscích obrací proti nám.“

Napadla mě tahle neuctivá myšlenka: Tatikios by si měl najít zlatníka, aby mu znovu odlil nos do nějaké důstojnější podoby. V té nynější vedl jenom k tomu, že vypadá hašteřivě.

„Frankové byli vždycky žárliví na naši civilizaci,“ odpověděl jsem. „Když válka neprobíhá, jak by měla, je přirozené, že svalují vinu na nás.“

„Mé postavení je nemožné.“ Tatikios mi nevěnoval sebemenší pozornost. „Barbaři mě viní, protože císař se nepřipojil k jejich obléhání, ale já sám nic nezmůžu. S necelou půlkou řádného oddílu k dispozici se musím řídit strategií, kterou jsem nedoporučil. A císař je k mým prosbám o pomoc hluchý.“

Myšlenky se mi zatoulaly na nádvoří paláce. Když ze svých nepřátel učiníš spojence, každá bitva je vítězstvím. Zauvažoval jsem, koho by císař opravdu raději viděl jako poraženého z tohoto obléhání.

„Jsem mezi Scyllou a Charybdou,“ pokračoval eunuch. „A nyní mě Bohemund varuje, že by barbaři mohli uvažovat o násilí proti nám.“

„Uvedl nějaké spiklence?“

„Ne.“

„Pak to jsou pouhé povídačky. Dennodenně procházím normanskými tábory a vidím, jak nás nenávidí. To ale ještě neznamená, že nám proříznou hrdlo, až budeme v posteli.“

Tatikios se sesunul na židli. „Tohle není místo pro byzantského velitele. Měl bych být po císařově boku v královně měst nebo velet početným vojskům na hranicích. Belisarios nedobyl Afriku s třemi stovkami žoldnéřů a hordou vraždících barbarů. Budou snad mé zdejší záslužné činy vytesány do velkých bran paláce nebo umístěny vysoko na nějaký sloup? To sotva.“

Ztichl. Asi po minutě, kdy se plně oddával sebelítosti, jsem řekl: „Chtěl bych zítra zajít s oddílem Varjagů do Daphne. Snad jsou tam potraviny, které se dosud nedostaly nikomu do rukou.“

Tatikios mrzutě mávl rukou. „Jak si přeješ, Demetrie. Tady ty muže potřebovat nebudeme. Město zítra nepadne a vlastně vůbec nepadne, jestli to takhle půjde dál. Běž do Daphne, jestli chceš. Pochybuju, že tam něco najdeš.“

9

Sigurd, já a tucet Varjagů jsme museli do Daphne po svých, protože našich koní bylo příliš málo a navíc byli příliš slabí, než abychom jimi mohli jen tak plýtvat. Minuli jsme nový násep naproti mostu, kde se nyní na hřbitovní suti tyčily dvě dřevěné věže, a ubírali jsme se cestou ke svatému Simeonu na jihozápad, dokud jsme město nezanechali daleko za sebou. U platanu cesta odbočovala dolů k brodu, kde jsme řeku přecházeli s vodou až po pás. Řeka byla studená a dravá, takže nás pěkně popohnala. Sice pořád hrozila, že nám podrazí nohy, jež jsme kladli na kameny porostlé vodními rostlinami, ale v její prudkosti bylo cosi příjemného. Ačkoli jsem neměl žízeň, zastavil jsem se uprostřed proudu, kde jsem se zachytil o balvan a nabral do úst plnou hrst vody. Chladivá voda stékající hrdlem mě velice osvěžila, i když se mi pak v břiše ozvalo čerstvé kručení hlady.

Když jsme šplhali po svazích na opačném břehu, už jsem měl náladu střízlivější. V žádném z krajů jižně od Antiochie nebylo bezpečno, ale východní břeh Orontu byl téměř výlučným hájemstvím Turků. Vybral jsem si za doprovod minimální oddíl, protože jsem ve svou pochůzku vkládal jen chabou naději, ale jak jsme postupovali prázdnou cestou, stále víc jsem toho litoval. Stoupající slunce nám zkřížilo cestu, takže jsme viděli skoro jenom kamennou stezku u svých nohou, zatímco blýskající se odrazy světla od seker Varjagů mohly sloužit jako jasná znamení – nebo terče – pro každého, kdo by nás z kopců sledoval.

Sigurd, jenž si svou sekerou pohazoval v rukou, ukázal dolů po táhlém údolí, tam, kde se nyní řeka stáčela k moři. „Mohlo by to být horší,“ zavrčel. „Pochod od Dorylaia – to byla opravdu bída.“

To tedy byla. Šest týdnů uprostřed léta jsme se vlekli po anatolské vysočině, kde jsme pronásledovali poraženou armádu, která zničila nebo zneškodnila všechno živé, co jí stálo v cestě. Bez jídla a vody umírali muži i zvířata po tisících. Jejich kosti zůstávaly u cesty, protože jsme byli příliš slabí, než abychom vykopali hroby. Ze strachu z náhlého přepadení jsme nemohli cestovat v noci, a tak nám červencové slunce vysušilo těla, až ztvrdla jako olivy, a pot z nás ždímalo, až jsme ani neměli co vypotit. Zíraly na nás stěny prázdných vodních nádrží tam, kde je Turci rozvalili, a rozdrásali jsme si tváře, když jsme žvýkali trnité keře, abychom z nich dostali aspoň trochu vláhy. Jazyk se mi v ústech proměnil v dlahu, tak suchou, že jsem si představoval, jak ji mezi zuby lámu vedví. Večer jsme ani netábořili – prostě jsme se svalili tam, kde jsme se zastavili. Ne všichni jsme už ráno znovu vstali. Volci se stali pegasy našich pánů a psi našimi soumary. A země kolem nás se každý den vůbec neměnila: byla to prašná a trnitá pustina, narušovaná jenom horami na obzoru, které se ani trochu nepřibližovaly. Nikdo z nás, kdo jsme z téhle pouště vyvázli, už nikdy zcela nesmyje prach z duše.

„Tamhle.“

Naštěstí mě Sigurdův hlas vytrhl z trpkých vzpomínek. Sigurd si zaclonil oči a ukázal vpřed, kde se na vrcholu srázu rýsovala kupa nízkých domků. Vydali jsme se k nim, přešli jsme dřevěnou lávku přes potůček a vyšplhali vzhůru k vesnici mezi terasovými políčky zarostlými býlím. Byla to skromná končina: tucet kamenných chalup postavených po dvojicích, jež byly obklopeny dřevěnými chajdami. Dokonce i uprostřed dopoledne tu vládlo jakési nepřirozené ticho – žádné ženské nevytahovaly ze studny vodu, žádné kozy nemečely v ohradách a žádné tažné zvíře netáhlo pluhy, které ležely u stodol a trouchnivěly. Sigurd si ostražitě pověsil štít na ruku a pozvedl sekeru.

„Potřebujeme najít dům slunce,“ řekl jsem, a když jsem v tom tichu uslyšel vlastní hlas, nebylo mi právě dobře.

„Co to znamená?“

Pokrčil jsem rameny. „Možná dům otočený k východu. Nebo třeba bez střechy.“

Ticho přervalo náhlé zakvokání. Hnědá slepice zatřepetala křídly a oběhla roh nejbližšího domu, najednou se zastavila a začala klovat do rozblácené země.

„Za ní!“ zařval Sigurd. Jeden z jeho mužů se již vyhrnul vpřed s mečem připraveným, aby slepičce usekl hlavu, ale vzápětí začal jakýsi jiný hlas vřískat nadávky. Domovní dveře se otevřely a na prahu se objevila seschlá ženština, jež mávala pěstí a hulákala všelijaké sprostoty. Vyběhla kupředu pod Varjagovu sekeru, nabrala slepici do záhybů sukně a metala po nás očima blesky.

„Co to vyvádíte?“ běsnila. I když jí bylo špatně rozumět, její řeč vypadala na řečtinu. „To se nás pokoušíte vyhladovět? Už jste nám rozdupali pole a pobili zvířata – teď ještě mi berete poslední slepici? Jménem Krista a jeho blahoslavené matky, to se nestydíte?“

„Nechtěli jsme ti nic ukrást,“ konejšil jsem ji, ačkoli čtrnáct hladových obličejů má slova usvědčovalo ze lži. Musel jsem to třikrát zopakovat, než mi konečně porozuměla. „My hledáme dům – dům slunce. Hélios,“ zdůraznil jsem a ukázal k nebi.

„V údolí.“ Napřáhla ruku a ukazovala kus dál po cestě. Téměř zčernalou kůži měla tak svraštělou, že na ní nezbyla sebemenší stopa po mladosti, ale měla tak silný hlas, že možná byla jen o málo starší než já – vlastně i mladší.

„Najdete ho v údolí hříšníků. U vody. Cesta vás tam zavede.“

Rád bych ji požádal o podrobnější popis, abych se dozvěděl, jak mám poznat dům, který jsem hledal, jenže už jsem z ní nic nedostal. Nadzvedla sukně, otočila se a oddusala do domu, aniž povolila sevření slepice.

„To měla být naše večeře,“ posteskl si Sigurd.

„Nemůžeme přece okrádat tyhle lidi,“ zavrčel jsem. „Jsou to křesťané – Řekové. Bojujeme za záchranu takových lidí.“

Sigurd se podíval na zuboženou vesnici a uchechtl se.

Na opačné straně vrcholu kopce se cesta svažovala do strmé rokle. Bylo to, jako kdyby byly brány do země od sebe odtaženy, takže se nabízel vhled do světa, jenž se lišil se vším všudy od svého pozemského okolí. Svahy hustě porostlé borovicemi, kvetoucím vavřínem a fíkovníky obtěžkanými plody. Ve strži u cesty stékalo mnoho bystřin po skalinách obrostlých mechem. Sbíhaly se a zase rozbíhaly, až se nakonec v údolním dnu slily. Zpívalo lesní ptactvo a vzduchem se ztěžka linula vůně vavřínových květů. Byla to zahrada – nikdy jsem za svůj život nespatřil něco, co se tak blížilo ráji.

„Jako údolí hříchu to zrovna nevypadá,“ řekl Sigurd. Utrhl vavřínovou větvičku a vetkl si ji do rozcuchaných vlasů jako nějaký vítězný vozataj v hipodromu.

„Ty jsi zklamaný?“

Sigurd nám z cesty skopl kamínek a sledoval, jak se po svahu řítí do jednoho z potůčků. „Jestli už se tady nabízí nějaký hřích, rád bych věděl, o co vlastně přicházím.“

Cesta se narovnala, když jsme dospěli na dno údolí. Vegetace byla pořád hustá, statné duby zastiňovaly potok a vodou se plazily úponky rostlin. Ale vždy když jsme ušli pár stovek kroků, narazili jsme na mezery v listoví, kde kdysi stávaly vily našich předků. Pořád tu byly jejich rozvaliny, jež pod zeleným příkrovem pozvolna podléhaly zkáze. Z některých už zbyla jenom suť pod kapradím a břečťanem, u jiných doposud stály zdi nebo z bujného křoví vyhlížely jejich sloupy. Celkem jich bylo asi deset – všechny je rozhlodala staletí války, zubu času i otřesů země.

Vzpomněl jsem si, co řekla ta ženská ve vesnici. „Jedno z těch stavení je určitě ten dům slunce.“

„Střechu nemá ani jedno,“ poznamenal Sigurd.

Šli jsme dál a prohlíželi jsme si ruiny, abychom našli něco, co by mohlo připomínat slunce. Nad námi opisovalo oblouk na své pouti pravé slunce, jež zvolna zatlačovalo stíny vrhané příkrými stěnami rokle. Naši pozornost přitahovaly různé pozoruhodnosti: žlutá květinka s hvězdicovými korunními plátky, hvězda vytesaná do zborceného překladu, úlomek zlacených mozaikových dlaždic. Nějak jsme se přestali zajímat o svůj skutečný cíl. Na takovém líbezném místě bylo těžké cítit nebezpečí.

Právě jsem doklopýtal zpátky na pěšinu, od níž mě odvedl kámen pokrytý borovými květy, a vtom jsem ji uviděl. Stála na opačném břehu potůčku: tmavovlasá žena s nepokrytou hlavou v šatech, které zjevně hodně potřísnilo bláto a skvrny lesních plodů. Do vlasů měla vpletené listí, a nebýt její hrubé tváře, málem bych uvěřil, že je to víla nebo dryáda.

„Co chceš?“ vykřikla. Mluvila francky a její hlas v tomto prostředí zněl podivně drsně. „Nezatoužil jsi po rozkoši, když jsi tak daleko od domova? Tvým strastem bych mohla ulehčit, aspoň na chviličku.“

Zavřel jsem oči. Svitlo mi, proč těmto končinám říkají vesničané údolí hříchu. Před třemi měsíci vyhnal biskup Adhemar všechny ženy z tábora, neboť se obával, že bezbožné počínání Božích vojáků by mohlo být příčinou nezdaru tažení. Ovšem tato snaha vykořenit hřích vyšla zcela naprázdno – naopak zplodila ještě horší neřesti. Když se ženské začaly po několika dnech trousit zpátky do tábora, Adhemar si jejich přítomnosti přestal všímat, ale šuškalo se, že si jich pár našlo nový domov ve světlinách v údolí, kde vojáci neschopní odolat pokušení popouštějí uzdu svým spádům ve větším soukromí.

„Hledám dům, kterému říkají dům slunce,“ řekl jsem. „Neznáš ho?“

Zavrtěla hlavou, až jí dlouhé vlasy vzadu volně poletovaly. „Já pro své záležitosti žádné domy nepotřebuju.“

„Rád bych se tě zeptal, jestli sem nepřišli čtyři normanští rytíři, tak asi před měsícem?“

„Sem chodí spousta mužů – Normané, Provensálci, Frankové, Lotrinčané. Dokonce i Řekové.“

„Ale já myslím, že tihle muži sem nepřišli za rozkošemi. Byli čtyři,“ opakoval jsem.

Úplně bez ostychu, jako by tu byla sama, ta žena zajela rukou mezi záhyby sukně a poškrábala se mezi nohama. „Viděla jsem je.“

Mé naděje ožily. „Kam šli?“

„Měli s sebou býčka. Strašně řval.“ Jako by si mě naschvál nevšímala, posadila se na kámen a namočila do potoka holé prsty na nohou. Voda se kolem nich rozčeřila. „Nikdo z nás se neodvážil přiblížit.“

„K čemu se přiblížit?“

Vzhlédla a ovinula si kolem prstu kadeř vlasů. „Kolik bys za to dal?“

„Půlzlaťák.“ Byla to jediná mince, kterou jsem měl v měšci, takže jsem se jí krajně nerad vzdával kvůli téhle poběhlici. Ale když šlo o to vypátrat nějaké tajemství, byť nakonec možná zcela bezcenné, musel jsem se vždycky chovat jako marnotratník.

Vymáčkla ze sebe úsměv, i když v něm žádná radost nebyla. „Za půlzlaťák ti můžu dát víc než nějaké informace.“

Když mluvila, zjevně zadul vánek, protože mi najednou málem otupila smysly vůně borovic a vavřínů. Úplně mi braly dech: ty chorobné vůně slibující všelijaké možnosti sladkého zatracení. Na chvíli mi i ta tvář poběhlice připadala milejší.

Zavrtěl jsem hlavou stejnou měrou kvůli ní jako kvůli sobě a pozvedl jsem peníz, aby ho viděla. „Kam šli?“

„Tamhle.“ Ukázala na nevysoký pás rozvalin o kus dál v údolí, kde svahy přecházely v útesy. „Šli tamhle.“

Hodil jsem minci přes potok. Jednou rukou ji chytila – když se po ní natahovala, rukáv se jí vyhrnul. „A taky se mnou ani neleželi.“

Zavolal jsem na Sigurda a ostatní, ať jdou ke mně, a pomalu jsem kráčel ke starobylé vile. Obrostli ji stromoví velikáni, kteří ji zastínili baldachýnem listoví, zatímco ve zdivu se čile měly k světu křoviny a květiny. Až na dvě stěny nezůstalo stát zhola nic: kolem mne se povalovaly hromady všeho ostatního, zbytky atrií, koupelen, kolonád a fontán. Mezi dvěma sloupky dveří, které se už dávno rozpadly na prach, ležel žlábkovaný sloup. Překročil jsem ho a podíval se po nějaké stopě, zda ta děvka mluvila pravdu.

„Tady.“ Sigurd se pohyboval netrpělivěji než já, a tak už dorazil až na konec rozvalin. Jejich zadní stěna byla zjevně postavená přímo do útesu, třebaže teď již byla většinou zhroucená, protože jsem viděl čtvercové praskliny vytesané do skály v místě, kde kdysi byly upevněny kameny. Tam, kde stál Sigurd, zbylo několik kvádrů, jak je tam položili starověcí kameníci, jako obložení krbu, který už ovšem dávno nadobro vyhasl. Když jsem se přiblížil, spatřil jsem, co uviděl on: dvě slunce, s paprsky jako bodci, vyrytá do stěn po obou stranách krbu.

„To jsou ale podivné rytiny,“ vykřikl jsem. „Nejsou tu ještě nějaké další znaky?“

Sigurd k mému úžasu zařičel smíchy. Tenhle zvuk se odrazil od hořejších vysokých útesů a vyplašil hejna ptáků, takže vzlétli. „Je to pravda pravdoucí. Demetrios Askiates umí objevit to, co jiní nedokážou. Kdo jiný by si všiml těchhle škrábanic, a přitom přehlédl, co mu leží u nohou?“

Podíval jsem se dolů. Když jsem se blížil, bylo to ukryto ve vysokém plevelu, a můj pohled byl upřen na zeď, ale nyní jsem si všiml, na co Sigurd naráží. Na pruhu země před krbem, kupodivu zcela bez obvyklého porostu a nánosu hlíny, zírala k obloze široká mozaika – žhoucí slunce. Jeho paprsky se kroutily a svíjely jako hadi v žluté a oranžové, lemovány zlatou, a z jeho středu na nás upírala zrak divoká tvář Foibose Apollona. Z hlavy mu spadala a rozšiřovala se bujná hříva, jež vybíhala až do okolních paprsků, zatímco jeho zaoblený nos a naběhlé oči připomínaly spíš satyra než boha.

„Je to zázračně zachovalé.“ Bezděčně jsem vzhlédl k nebi z obav, že bych se mohl provinit rouhačstvím, když hovořím o zázracích v dílech pohanů.

„Více než zázračné.“ Sigurd se prudce rozmáchl rukou v přibližném oblouku kolem nás. Nízký val země a tlejících rostlin vyznačoval okraj mozaiky, jako by byla vykopána docela nedávno. Při bližším pohledu jsem uviděl bílé odřeniny a vrypy v dlaždicích, kde je patrně poškrábala nějaká motyka nebo rýč. A Apollonovu hlavu obklopovala temná svatozář okrouhlé praskliny.

Klekl jsem si a pokusil jsem se vpáčit do mezery prsty. Nehty jsem měl rychle stejně polámané a odřené jako mozaika, ale její dlaždice k sobě příliš přiléhaly, takže jsem nebyl s to nic uvolnit. Příliš silná byla dokonce i čepel mého nože.

„Koukni na to oko,“ řekl Sigurd, jenž stál nade mnou a hleděl dolů. „Zornice.“

Otočil jsem se a podíval se na bohovo oko. Sestávalo ze zhruba tuctu dlaždiček vyvedených v bílých a modrých barevných odstínech, ale černý kruh v jeho středu nebyl docela pevný. Ve skutečnosti to byla díra, dost široká, aby se do ní vešel prst. Strčil jsem do ní ukazováček a vytáhl ven kulatý úlomek obsahující oko a oční jamku. Dole v úžlabince se nacházel velice zrezavělý železný kruh, uložený do malty.

„Pomoz mi,“ vykřikl jsem a zatáhl za něj. Širší deska na tváři teď již jednookého boha byla příliš těžká. Sigurd si ke mně přisedl a zatahal za kruh. Podařilo se mu zdvihnout kotouč ze země. Pohotové ruce Varjagů ho odstrčily stranou, a tak se před námi otevřel široký černý prostor.

„Dovnitř bez světla nepůjdeme.“ Sigurd ulomil z podrostu suchou větev a omotal ji na konci suchou trávou a listím. Z měšce za pasem vytáhl ocílku a tak dlouho křesal jiskry z tvrdého kamene, až provizorní pochodeň vzplanula.

„Už jsem tě párkrát zachraňoval z temných děr,“ upozornil mě. „Tentokrát půjdu první já.“

I s mohutným pancířem na statné postavě se snadno vešel do otvoru. Nebyl hluboký, protože když nohama dosáhl na dno, temeno měl pořád na úrovni zemského povrchu, a proto se musel skrčit, aby se mohl vydat vpřed do chodby. Jednou rukou hmátl nazpět do říše slunečního světla, abychom mu podali nejdřív sekeru a potom pochodeň. Po kratší přestávce a jeho tlumeném výkřiku, že je tam všechno bezpečné, jsem ho následoval dolů.

Muselo uplynout nejméně tisíc let od chvíle, kdy byl tento průchod vytesán, ale jeho klenutý cihlový strop pořád udržel tíhu věků. Viděl jsem jen matně, protože Sigurd už o něco postoupil, ale cítil jsem, že se dno ponenáhlu svažuje, jak mě zavádělo pořád hlouběji do skály pod útesem. Pohyboval jsem se váhavě, s rukama šmátrajícíma po zdech porostlých mechem, a říkal jsem si v duchu, zda v temnotě přede mnou nemůže číhat nějaká čertovina. Kdysi, když jsem byl ještě jako malý v klášteře v Isaurii, odvedl jeden z mnichů novice do kopců, k rozvalinám chrámu, kde naši předkové uctívali své falešné bohy a modly. Ze stavby už byla ruina se zborcenou střechou a její mramor dávno vydrancovali k výzdobě kostelů, ale přesto jsem cítil, jak v rozpadajících se kamenech přebývá jakési pradávné zlo. Když vyšel měsíc, mnich nám vyprávěl o krvavých obětech, které vykonávali naši předkové svým bohům násilí a odplaty. Svá varování před dlouhou rukou ďáblovou vyslovil tak barvitými slovy, až jsem posléze dospěl k přesvědčení, že se po mně natahují Satanovy temné prsty a nemohou se dočkat, kdy mne odvlečou pryč. Ačkoli jsem od té doby spatřil víc Luciferova díla, než jsem se vůbec odvážil si vybavit, v temných končinách této chodby se mne opět zmocnil pocit, jako by po mně sahalo pichlavé zlo jeho ruky.

„Koukni na tohle.“

Konečně jsem dohonil Sigurda, asi třicet kroků od vchodu, kde se chodba rozšiřovala do čtvercové komory. Cihly, které vroubily zdi, teď vystřídala pevná skála, kromě opačné strany, kde vedl vchod do druhé komory, kterou jsem kratičce zahlédl při světle Sigurdovy pochodně. Dým mi dráždil hrdlo a oči, ale přesto jsem uviděl, kam ukázal. Na prostředek dna u našich nohou, kde ležela hromádka popela a ohořelých větví.

„Tohle je docela čerstvé,“ zamumlal jsem. „Co je za tím?“

„To se podíváme.“

Prošel jsem za Sigurdem otvorem na opačné straně a pak do místnosti za ním. Byla delší než předpokoj, celkem měřila asi padesát stop. Strop byl jemně zaoblený a podlaha vykládaná mozaikou. Po obou stranách byly do skály vytesány lavice, ohlazené častým sezením, zatímco omítnuté zdi pokrývaly zašlé malby. Vzadu stál na stupínku kamenný oltář.

Ještěže pochodeň držel Sigurd, protože mně by asi úžasem vypadla. Ale i jemu se mohutná ruka zachvěla. Výjevy na zdi byly groteskní, fantastické: průvody mužů s hlavami zvířat a ptáků, hmyz vylézající ze země, ruka sahající z hrobky. Ta ďábelská ikonografie pokračovala i na zemi, kde jednoduchá řada mozaikových dlaždic ukazovala siluety dalších tvorů a temné symboly, které jsem nerozpoznal. V polovině sluje mizely pod tmavou vlnou, která byla zjevně rozlita po podlaze.

„Naštěstí nás tady teď nevidí biskup,“ zašeptal Sigurd. Hlas mu selhával a Sigurd se sunul dál vpřed se stejnou neochotou jako spoutaný zajatec.

„Co je to za místo?“ Černý podklad pod nohama praskal a rozsypával se. Uviděl jsem bledé otisky bot, které ovšem nepatřily mně. Otisky byly do podkladu vtlačeny, než zaschl. Měl jsem krajně nepříjemný pocit, že bych si dovedl představit, z jaké hmoty je – o jeho původu jsem se ani neodvážil příliš hloubat. Sáhl jsem si na hruď, kde pod pancířem visel stříbrný křížek, a modlil jsem se za nějaký štít proti zlu, na něž jsem v téhle sluji narážel.

„Teda v těchhle končinách bychom radši neměli pobývat.“ Sigurd pozvedl pochodeň před oltářem a osvětlil tak vlys na jeho přední straně. Jakýsi muž v kuželovité čapce zápasil s býkem: jednou rukou svíral jeho šíji, kdežto druhou mu do boku vrážel meč. Z rány vytryskla krev, zatímco přihlíželi různí mrchožrouti, dychtící po potravě.

„Určitě to je nějaký chrám dávných obyvatel.“ Sice jsem tu nerozpoznal bohy z básní a příběhů minulosti, ale věděl jsem, jak prostopášná i různorodá bývala jejich pohanská božstva. „Ale co tu pohledávala čtveřice rytířů z Boží armády?“

Sigurd neodpověděl. Opřel sekeru o oltář a poodstoupil do rohu sluje, kde se skrčil a po něčem šmátral. Když se vrátil, málem jsem úlekem zařval, protože teď v ruce třímal rozpolcený pazneht.

„Jestli se tady někdy vyskytuje ďábel, tak kulhá,“ řekl s větším veselím, než mi bylo milé. „I když jsem nikdy neslyšel, že by měl nohy jako vůl.“

Celý roztřesený, vzal jsem od něj ten pazneht. Ve světle pochodně se leskl a stín ještě prohluboval rýhu mezi oběma prsty. Jak řekl Sigurd, vypadal jako z krávy nebo vola, i když v těchto pohanských končinách jsem nevěřil ničemu. Podal jsem ho zpátky Sigurdovi a připomněl jsem si slova té děvky od říčního břehu: „Měli s sebou býčka. Strašně řval.“

„Co myslíš, že…“

Nedokázal jsem se přimět, abych tu otázku dořekl, ale Sigurda tohle prostředí stísnilo mnohem méně. Přehazoval paznehtem v ruce a opět se podíval na výjevy na stěnách. „Co si myslím, že tady prováděli? Myslím, že to, co bychom prováděli my všichni s býkem v nějaké skryté sluji. Myslím, že tu jedli.“

10

Odešli jsme z údolí, obtěžkaného tolikerými plody i hříchy, a spěchali zpátky k městu. Kvůli tajemství té sluje jsem na čas přestal vnímat nebezpečí Turků, ale nyní jsem se pořád ohlížel a škubal sebou při každém zašustění listí nebo zapraskání větévek v podrostu u cesty. Nedovedl jsem setřást strach, že jsem vešel do končin, kam jsem vůbec neměl chodit, a že za to teprve zaplatím nejvyšší cenou.

„Přece jsi viděl ten výjev na oltáři,“ dotíral jsem na Sigurda. „Někdo zabíjel býka, bezpochyby při nějakém pohanském obřadu. Pokud Drogo a jeho společníci sešli tam dolů s býčkem, mohlo to mít jediný účel.“

Sigurd vrtěl hlavou, i když nepřestal sledovat cestu před námi. „Přinejmenším dva z nich milovali Krista tak, že si dali sami do sebe vyříznout kříž odshora dolů. Snad si nemyslíš, že by takoví lidé obětovali bohům, kteří jsou už tisíc let zapomenutí?“

„A ty si myslíš, že se vláčeli bezpočet mil do nebezpečné země, kde náhodou narazili na tajný chrám, který byl dlouhá staletí zapomenutý, a vnikli do něho, jenom aby si uvařili večeři?“

„Já si dovedu představit, že tam dole měli docela jiná povyražení, a tudíž i lepší důvody, proč se vydávat do údolí plného vášnivých ženských.“

„To platí i o mužích, kteří si do sebe nechali vyřezat zbožné kříže?“

Sigurd si odfrkl. „Možná…“ Odmlčel se. „Co je tohle?“

Zastavil jsem se a ruka mi sjela k meči. „Co?“

Otázku jsem ani nedořekl, a už jsem to slyšel sám: jakýsi rachot ve vzduchu, cosi jako vzdálené hřmění nebo řítící se kamení. Ale zvuk nepřestával ani neochaboval, naopak byl stále hlasitější i zlověstnější kvapem se blížila dusající kopyta. Rozhlédl jsem se po mělkém údolí kolem sebe, ale zakrslá vegetace byla příliš řídká, než abychom se v ní ukryli, a navíc bychom ani nestihli dorazit v bezpečí na hřeben.

„Zformujte šik!“ Sigurd nás otočil čelem vzad, takže jsme se ocitli zády k Daphne, klekl si na jedno koleno a postavil před sebe svůj obrovský štít. Jeho muži se rozvinuli vedle něho a zaklesli do sebe štíty, aby vznikla jakási zeď, i když sotva přehradila celou cestu. Já jsem se schoulil za Sigurda, tasil meč a horečně myslel na Annu, dcery Zoe a Helenu a na zlou kletbu, která mě stihla ve sluji.

„Škoda, že nemáme kopí,“ procedil Varjag vlevo ode mě. „S kopími bychom proti nim měli nějakou šanci.“

„Proti jejich šípům sotva.“ Sigurd zarazil konec sekery do země a vypadalo to, že se chystá ještě něco prohodit. Ale hovor v té chvíli umlkl, neboť se před námi objevili klusající jezdci. Když jsem se podíval přes obrubu Sigurdova štítu, uviděl jsem, jak se vpřed ženou vyzáblé krky jejich koní, pršky bláta zviřovaného jejich kopyty a dlouhá kopí, jež jejich jezdci pozvedli. Mé místo bylo tak nízko, že jsem viděl jenom vedoucí jezdce a zpěněné koňské nohy pod nimi, ovšem pozvednutá kopí se táhla tak daleko, že veškeré naděje na únik povadly.

„Tankred!“

Sigurd promluvil, zatímco jezdci zpomalovali postup, takže hnací sílu, při níž se jejich praporec prohnul dozadu, teď vystřídal pouhý vánek, který si s ním pohrával tak, že se zjevil před našimi zraky. Všichni jsme ho poznali: modré a karmínové pruhy na pozadí vzpřímeného medvěda. Byla to korouhev Tankreda, Bohemundova synovce a družiníka. Varjagové zůstali všichni do jednoho ve střehu.

Normané se zastavili několik kroků od nás – ve válcovitých přilbách a brnění z nich šel opravdu strach. Po nic dobrého nevěstící pauze jejich vůdce vyklusal vpřed.

Kdysi jsem slyšel fámu, že je po otci zpola Saracén, a z jeho rysů opravdu nic tuto domněnku nevyvracelo. Na rozdíl od většiny svých krajanů měl vlasy i oči tmavé. Vlasy se mu draly v kadeřích zpod čapky a oči prozrazovaly nezralost a nedostatek sebedůvěry. I po všech strádáních při obležení jeho postava zcela vyplňovala pancíř, i když byl menší než Bohemund nebo Sigurd. Na dvacetileté tváři se mu již zračily pánovité sklony, ale dosud se z ní nevytratily pupínky a uhry dospívání. Věděl jsem, že kvůli jeho ukvapenosti na bojišti se vojáci bojí pod ním sloužit.

„Řekové,“ řekl a upřel na nás shora pohled. Měl sice na praporci medvěda, ale jeho hlas připomínal spíš cvrlikání než bručení. „Jste daleko od domova.“

„Blíž než ty,“ odpověděl jsem.

„Co vás sem přivedlo? Nečekal jsem, že narazím na nějakého Řeka, jak nasazuje kůži tam, kde se potloukají Turci.“

„Sháníme zásoby.“

Tankredův kůň, grošovaný hřebec, sebou neklidně trhnul. „Našli jste nějaké potraviny?“

„Jenom tohle.“ Sigurd pozvedl býčí pazneht z místa, kam ho předtím upustil, a hodil ho k Tankredovi. S kopím v jedné ruce a těžkým štítem v druhé mohl Tankred jenom sledovat, jak dopadá na zem. Rozesmál se.

„To má být všecko? Zásoby jsme sháněli i my – ale mělo to větší cenu.“ Ratištěm kopí ukázal dopředu. Jeden z mužů za ním cosi odvázal z hrušky sedla a hodil to vpřed. Jakmile ta věc dopadla před nás, zachechtal se. Když se na mě z bláta zahleděly vyhaslé oči Turkovy hlavy, zavřel jsem oči, aby se mi nezvedl žaludek.

„Takových máme ještě požehnaně, jestli si je chcete prohlédnout,“ chvástal se Tankred. „Vzdávám tak hold svému strýci.“

„Určitě je takového daru hoden.“

„Jistě víc hoden než nějaký eunuch a jeho vojsko teploušů a zrádců.“ Tankred pobídl koně vpřed a přitáhl mu uzdu až těsně nad námi. „Co vlastně dělá hrstka tak chabě vyzbrojených Řeků tak daleko od města?“

„Slez z koně a já ti ukážu, jak slabí jsme,“ zpražil ho Sigurd.

„Snad nemáte nějaké ujednání s Turky? Možná máte volný průchod jako vyslanci?“ Kousavost Tankredových posměšků vyznívala o to nebezpečněji, že hlas, jímž promlouval, byl docela dětský. „Co král Řeků peče se sultánem? Neuzavřete s ním proti nám spojenectví, nerozdělíte si naše země jako odměnu za tu zradu?“

„Jenom jsme vyšli za zásobami,“ opakoval jsem. Viděl jsem, jak jsou Normané stále nerudnější a jak se jejich kopí sklánějí proti nám.

„Nechám na strýci, aby zjistil, co je na tom pravdy. Pokud se ovšem nerozhodnu donést ještě tucet dalších trofejí.“

„Myslím, že by mě raději viděl živého.“ Potřeboval jsem veškerou sílu Sigurdova štítu, abych se neroztřásl, když jsem se pokoušel odvracet pohrůžky toho krvežíznivého Normana. „Jsem totiž v službách tvého strýce.“

„Proč by můj strýc vyhazoval jediný zlaťák kvůli nějakému Řekovi?“ Na Tankredově mladičké tváři byla jasně patrná nevíra. „Jak se jmenuješ?“

„Demetrios Askiates.“

„Nikdy jsem ho neslyšel o tobě mluvit.“

„Požádal mě, abych našel vraha Droga z Melfi.“

„Droga?“ Tohle jméno bylo Tankredovi zjevně známé, ale už jsem nezjistil, zda v něm vyvolalo snahu o pomoc nebo hněv, protože v tom okamžiku – toho odpoledne již podruhé – nás přerušil zvuk cválajících koňských kopyt. Ozval se od města, a vzápětí Tankredovi družiníci pokřikovali na své muže, ať se zformují zhruba do linie přes údolí. Sigurd, já a ostatní Varjagové jsme zrušili šik, abychom nezahrazovali cestu, a obrátili jsme se vstříc čerstvému nebezpečí.

„Na těchhle kopcích by už neměli být žádní jiní křesťané.“ Tankred zíral dolů po cestě. „To musí být Turci.“

„Jestli máme štěstí, je to třeba karavana s obilím,“ prohodil jeden z Normanů poblíž.

Tankred si ho pohrdavě změřil. „Snad si nemyslíš, že takhle jsou slyšet naložení soumaři?“

Opravdu nebyli. Sotva ta slova vyřkl, z ohybu na dně údolí se vynořili jezdci – asi dvacetičlenný oddíl turecké jízdy. Na slunci se lesklo mosazné vykládání jejich přileb vykukujících z turbanů, jimiž byly ovinuty. Někteří nesli kopí, kdežto jiní měli na ramenou zavěšené luky. Určitě nečekali, že na nás narazí, protože jeli bez ochrany ve volné koloně.

„Vpřed!“ zařval Tankred a vložil kopí pod rameno. Pobídl koně a normanská linie se dala do pohybu. Jak sjížděla ze svahu, nabírala rychlost. Bylo jich tak asi padesát, a kdyby se jim podařilo zaútočit dostatečně brzy, mohli by Turky zaskočit ještě v koloně. Sigurd a naše rota jsme zůstali tam, kde jsme byli.

Turečtí jezdci sice byli menší než normanští, ale vynikali hbitostí a obeznámeností s nerovným terénem – v tom se jim jejich protivníci nemohli vyrovnat. Jakmile se Turci ocitli na dohled Normanů, udělali čelem vzad a dali se na ústup. Již byli skoro u příkrých srázů, kolem nichž cesta mizela, jenže je zatáčka zřejmě zpomalila, takže je Normané mohli dostihnout.

„Jestli se Tankred dostane ještě blíž, bude si muset dávat náramný pozor,“ poznamenal Sigurd.

A opravdu: ve zlomku vteřiny se tři z Turků v sedlech otočili a vypustili na vedoucí Normany salvu šípů. Koně sebou prudce zmítali a plašili se, až skoro shodili jezdce. Vzdálenost mezi oběma oddíly se zvětšila. Jakmile by byli Turci za srázem, stanuli by před téměř přímou cestou nazpět do města a Normané by je sotva dohonili.

Když jsem se díval údolím za prchajícími jezdci, bloudil jsem pohledem i po širém okolí. Mezerou, kudy vedla cesta kolem srázu, jsem uviděl, jak se zelené údolí svažuje k řece v dáli. Po mé pravici sledoval hřeben údolí čáru cesty, dokud nekončila ve srázech.

Zastavil jsem se s pohledem pevně upřeným na útes. Hlavní oddíl Normanů již byl pod ním, ale přesto se mi zdálo, že vidím nějaké záblesky nad ním. Turečtí jezdci to být nemohli, protože by potřebovali okřídlené koně, aby tam mohli vyšplhat. Snad to byl nějaký potůček nebo kaluž.

„A do prdele!“ Sigurd to řekl tak mírně, že jsem si zprvu pomyslel, že mu na prst u nohy spadl štít nebo že se píchl o nějaký trnitý keř. Ale pak jsem uviděl, kam se dívá, a i já jsem měl na rtech sprostou nadávku. Jako by je srazila nějaká neviditelná ruka, dva z Normanů spadli na úpatí srázu z koně. Sledoval jsem, jak se jeden z dalších koní sesunul na kolena. Původně jsem si myslel, že vidím nějakou kaluž na hořejších výšinách, jenže ty se teď ježily lučištníky, kteří přes strž stříleli mračna šípů.

„Jde se na to.“ Sigurd si pověsil na ramena štít, popadl mě za ruku a táhl mě za sebou. Rozběhli jsme se po údolním svahu k srázu. Jeho muži nás následovali, když jsme se prodírali hlodašem a kameny, zatímco mi uši rval zvuk našeho řinčícího brnění. Stehna mě bolela námahou a při každém kroku jsem si musel dávat pozor, aby mi nohy nesklouzly po svahu. Při tak zrádné půdě pod nohama jsem se mohl odvážit jenom kratičkého pohledu dopředu a modlil jsem se, aby Turci na srázu před námi byli natolik zaměstnáni svým útokem, že se ani neohlédnou.

Se Sigurdem v čele jsme prošli zákrutem údolí a vystoupili na vrchol severního výběžku. Z místa, kde jsme stáli, se povlovně svažoval k úpatí srázu, kde dosud turečtí lučištníci vystřelovali šípy na neviděné Normany dole. Přimáčkli jsme se do stínu balvanu, zatímco je Sigurd bleskurychle počítal.

„Třiadvacet,“ oznámil.

„Dva na jednoho,“ řekl jsem.

„Ale to by nesmělo platit, že jeden Varjag stojí za tři z nich. Budeme postupovat tiše, v linii. Jestli nás uvidí, semkneme se a utvoříme ze štítů zeď. Na tom ostrohu jsou osamocení a nemají koně. Dostaneme se tak blízko, aby neuplatnili svou oblíbenou taktiku.“

„Co to znamená?“

Sigurd se ušklíbl. „Vzít roha.“

Tahle taktika by teď mně samotnému rozhodně nebyla proti mysli, ale neměl jsem na vybranou. Již jsme táhli vpřed: vyrojili jsme se z úkrytu skalisek a postupovali pomalu dolů po uvolněné kamenné suti k nepříteli. Napodoboval jsem Varjagy kolem sebe a se štítem před sebou jsem se krčil co nejníž. Pot mi vytékal čůrkem zpod přilby a také mi kanul za chránič nosu, zatímco jsem si trpce vyčítal, proč jsem si štít nepomaloval jinou barvou než červenou. I když se vzdálenost mezi námi zkracovala, zatím nás neviděli: slyšel jsem, jak Turkům sviští tětivy, a halas mužů i koní, jenž sem doléhal od dolní cesty.

„Teď!“ řekl Sigurd, stojící po mé pravici. „Srazíme je z toho svahu. Hlavně dávej pozor, aby ses nedostal mezi ně a okraj. My –“

Ani nevím, jestli ho Turci zaslechli, nebo se jeden z nich otočil, ale jen co Sigurd promluvil, od srázu se rozhlaholil mohutný řev nevěřících. Někteří již měli šípy nasazené, takže je vzápětí vypustili proti nám. Po obou stranách vedle sebe jsem slyšel zvonivé nárazy železa, jak se zabodávalo do kůže.

„Jde se na to!“ vyštěkl Sigurd. Ihned byl na nohou a zjevil se v plné velikosti, jako když se medvěd postaví na zadní před lovcem. Sekera jako by mu v rukou tancovala. Posledních pár stop ze svahu seběhl, zatímco mu vstříc letěly šípy. Ani trochu nezpomalil, když prvního protivníka praštil do obličeje štítem. Šípy, které z něho trčely, se nárazem lámaly a já jsem viděl, jak jejich třísky vryly hluboké šrámy do Turkovy kůže, když padal naznak.

Zbytek našeho oddílu vrazil do nepřítele jako karmínová čára míhajících se seker a barbarského pokřiku. Až pozdě jsem si uvědomil, že mě tento dramatický výjev přimrazil na místě. Do každého boje, do něhož jsem se zapojil, od hor Lýdie proti císařským uchvatitelům až po uličky Konstantinopole proti žoldnéřům a zlodějům, jsem se pustil se stejným spojením děsu a vzteku, jež se mi smísily v duši. V každém boji jsem přinutil vztek, aby přemohl strach. Jak jsem stárnul, připadalo mi to stále těžší, nicméně nemohl jsem přece neobstát před Bohem a svými druhy. Vyrazil jsem vpřed.

Teď už žádné šípy nelétaly, protože Turci vyměnili luky za kopí a nože, ale vzduchem se pořád míhaly bodající, sekající a zabíjející meče. Když se ze šarvátky vymrštilo jakési kopí, prudce jsem pozvedl štít a podařilo se mi odrazit ho od ramenou. Muž, který ho svíral, vložil do svého útoku tolik síly, že se setrvačností nemohl zastavit, a za vteřinu jsem mu téměř zapomenutým instinktem vrazil meč do čelisti. Krev mu vytryskla z úst, když se sesunul na zem, a naše pohledy se v oboustranné nevíře proťaly. Pak se mu hlava svalila dopředu, kdežto moje sebou škubala při pátrání po další hrozbě.

Ale bitva kolem mne už minula. Na koni a s lukem se Turkům málokdo vyrovnal, ale při pěším boji tváří v tvář neměli proti běsnícím Seveřanům vůbec šanci. Na skalnaté půdě přede mnou se navršila kupa tureckých mrtvých, zatímco zbytky Turků kladly na okraji srázu poslední odpor. Když jsem přihlížel, Sigurd jednoho tak nakopl do žeber, až se odpotácel vzad, ztratil pevnou půdu pod nohama a přepadl přes okraj. Jakmile jeho druhové uviděli, že je jejich úsilí marné, že ani nemají kam ustoupit a nemohou už bojovat, odhodili zbraně a padli na kolena.

Došel jsem k Sigurdovi na okraji srázu. Oba jsme zprudka oddechovali, oba jsme byli umazaní krví a špínou, jež na mužích ulpí při boji, a oba nás natolik zachvátilo šílenství řeže, že jsme ze sebe nevypravili ani slovo. Pod námi jsem uviděl Tankredovy Normany, jak se choulí v borovém háji hned u cesty. Několik mužů a koní probodnutých šípy se povalovalo na zemi. Kousek dál po cestě postávala v řadě rota jízdních tureckých lučištníků, kterou Normané původně pronásledovali. Turci nejistě vzhlíželi k našemu srázu.

„Vemte ty luky!“ vyštěkl Sigurd. „Ať vidí, že jsou poražení.“

Varjagové, kteří už začali mrtvým stahovat pancíře, ho bez meškání poslechli. Zaklekli u srázu a na turecké jezdce vypálili neuspořádanou řadu šípů. Ty sice neměly bůhvíjakou přesnost ani dostřel – méně než dvacet kroků od terče dopadl jenom jeden –, nicméně to stačilo naše nepřátele přesvědčit. Než dopadl poslední šíp, otočili se k nám zády a odklusali pryč k Antiochii.

Najednou jsem měl pocit, jako by byly mé údy slaboulinké jako slámky. Posadil jsem se na kámen a zkoumal náš zakrvácený skalní ostroh. Jeden z Varjagů ležel na zemi – rameno mu proklálo turecké kopí –, ale jeho druhové mu z polní lahve dávali vodu a mně se zdálo, že se dožije alespoň toho, že zjistí, zda mu ránu nezachvátila sněť. Jinak jsme utrpěli jen málo zranění. Mezitím jsem kolem nás napočítal jedenáct padlých nebo umírajících Turků. Někteří další byli zatlačeni přes sráz, kdežto jiným se zřejmě podařilo protáhnout se naší linií a doběhnout do bezpečí. Nehodlali jsme je pronásledovat.

Sigurd zachytil můj pohled. Ani jeho ruka už nepůsobila tak pevně jako dřív. „Další krvavá šarvátka,“ řekl a kopl do prázdné přilby na zemi. Zachrastila jako činel, když se odrazila od srázu a pak dopadla až na cestě. „Jenom další jizvy, jinak je to k ničemu.“

„Zachránili jsme Tankreda a jeho lidi,“ připomněl jsem mu. „Snad nám teď poslouží jejich vděčnost.“

„Jejich vděčnost. Ti žádnou vděčnost nepocítí – leda závist a hanbu, že vděčí za život houfu zženštilých Řeků.“ Sigurd se odvrátil. „A po návratu zjistíme, Demetrie, že tohle krveprolití nevypáčilo z hradeb Antiochie ani kamínek.“

11

Sigurdovo temné proroctví se vyplnilo do písmene. Sotva jsme dorazili nazpět k cestě – Turky jsme nechali na vrcholu srázu nepohřbené –, už jsme se stali terčem pošklebování Normanů, jejichž nenadálá záchrana jenom podnítila další vlnu posměšků, kterou nás obšťastnili. Náladu jim trochu zlepšil objev stáda koní uvázaných v dalším údolí – bezesporu je tam nechali lučištníci ze srázu –, ale při hádce o to, komu tato kořist patří, jsme se málem pustili do dalšího boje. Tankred se dovolával přednostního práva s poukazem na svůj vznešený původ a vznesl na kořist nárok, kdežto Sigurd mu bez obalu vmetl do tváře, čeho jsme dosáhli, zatímco se Normané krčili u stromů. Hlasy nabývaly na síle a meče užuž putovaly z pochev, když jsem je přiměl k dohodě, že si vezmeme pouze tolik koní, kolik jich potřebujeme pro sebe, a necháme na Bohemundovi, ať s konečnou platností rozdělí zbytek.

Ačkoli jsem v žádném případě nebyl rozený jezdec, bylo požehnáním mít konečně koně, který mě veze. Dlouhý den v nepřátelských krajích, děsivé zážitky v pohanské sluji a nakonec vražedná hrůza vřavy mě zcela připravily o síly, takže jsem se spokojeně uvelebil v sedle, z něhož mi volně visely nohy, a nechal jsem koně, ať mě odnese domů. Pod bedlivým dozorem Varjagů se za námi ploužila pětice Turků, jež jsme vzali do zajetí.

U brodu jsme narazili na další jezdce. Tankred pobídl koně, aby jim vyjel vstříc, zvířil ve vodě zpěněnou brázdu a pozdravil je jako přátele. Když jsem se přiblížil a nechal řeku, aby mi sahala až přes vysoké boty, zaslechl jsem vzájemné pozdravy v normanské řeči.

„Chválabohu, vrátili jste se v bezpečí,“ řekl jeden. „Před třemi hodinami jsme viděli rotu Turků, jak vyjíždí z brány svatého Jiří. Báli jsme se, že na ni narazíte. Asi před hodinou se vrátili, ale mezitím prořídli.“

„Opravdu jsme na ně narazili,“ pravil Tankred. „A díky milosti Boží jsme je naučili, že v tomhle kraji není jediný kout, kde by se mohli potulovat v bezpečí. Ale jak mohli vědět, kde nás hledat? Odjeli jsme včera v noci a cestovali jsme za tmy.“

„Nepřítel má hodně špiclů,“ uvedl Norman.

Bylo sice pravděpodobnější, že spatřili naši rotu Varjagů, jak ráno odchází, ale neřekl jsem to.

„Příliš mnoho špiclů,“ souhlasil Tankred. „A i teď nás možná sledují.“ Vypadalo to, že se jeho pohled upřel na mě. „Raději bychom měli honem odjet do tábora. Můj strýc se jistě rád dozví o mém vítězství.“

Pokračovali jsme v jízdě a pak jsme sesedli, abychom převedli koně po pontonovém mostě, a pak jsme se ubírali dál po vyšlapané stezce kolem hradeb. U táborů davy zhoustly, proto Sigurd musel svým mužům nařídit, ať se semknou kolem tureckých zajatců ve snaze odvrátit jak jízlivosti Franků, tak bláto a kamení, které po nich házeli. Několikrát jsem pocítil, jak se mi štít pod nárazem kamenů roztřásl, a musel jsem svého koně hladit po krku, aby se nelekal. Chechtot Normanů před námi ještě zvýrazňoval posměšky.

Zastavili jsme na jakémsi ubohém blátěném plácku, jenž Normanům sloužil jako cvičiště. Bohemund tam čekal na svém bílém válečném koni, obklopen družinou svých rytířů.

„Tak jsi byl v bitvě,“ prohodil chladně, s pohledem přebíhajícím po Tankredově notně prořídlém oddílu.

„Narazili jsme na oddíl Turků,“ odpověděl Tankred. V hlase se mu navzdory široké postavě a mohutnému válečnému oři pořád ozývalo urážlivé a nedůtklivé děcko. „Když jsme je pronásledovali, vlákali nás do pasti. Unikli jsme jenom díky zuřivému úsilí. Padly nám do rukou dva tucty jejich koní,“ dodal, neboť vycítil, že si svým příběhem vysloužil jen chabou strýcovu chválu.

„O kolik jsi přišel?“

„O osm,“ doznal Tankred.

„Koní?“

„Mužů.“ Odmlčel se a zčervenal. „O jedenáct koní. Ale pořádně jsem si to vynahradil, strýčku. Nemůžeš mi vyčítat naše ztráty, když se to v našem táboře hemží špicly a zrádci. Oni věděli, kde na nás mají čekat, proto tam nastražili past.“

„Blázne.“ Bohemund vyklusal vpřed, až se jeho kůň ocitl vedle Tankredova, pak se vyklonil ze sedla a synovce plácl po tváři. „Lovec sice dovede nastražit past, ale nemůže kořist donutit, aby mu do ní vlezla. On totiž spoléhá na ryzí hloupost samotného zvířete.“ Pobídl koně a podíval se na Varjagy. „A když ses bil tak chrabře, že jsi nepřítele obrátil na útěk, proč kořist nesou a zajatce stráží Řekové?“

Tankred na tuhle otázku raději ani neodpověděl. „Proč po pěti měsících na tomhle proklatém místě mohou Turci pořád volně vyjíždět z města a pak zpátky, jak se jim zlíbí, a zamořovat náš tábor svými špiony?“

Bohemund synovce sjel opovržlivým pohledem. „Nejdřív se nauč bojovat v šarvátce a nech na moudřejší hlavy, ať řídí válku. Pokud jde o špiony, uvidíme, co nám o nich mohou povědět tví zajatci.“

„Mí zajatci,“ opravil jsem ho. „V boji jsme je zajali my.“

„Zatímco se tvůj synovec krčil za borovicí!“ vyostřil napětí Sigurd.

Tankred po něm plivl. „Protože jste byli příliš zbabělí, abyste na Turky zaútočili s námi.“

Sigurd si pěstí poklepal po straně přilbu, takže se rozezvučela jako zvon. „Ne zbabělí, ale chytří. Snad až dosáhneš mužnosti, pochopíš to.“

„Tak dost!“ Bohemund pozvedl pěst, aby nás utišil. Oči mu vzteky zbledly. „Ti zajatci ti k ničemu nebudou, Demetrie. Podívej se na ně – myslíš, že bys za ně dostal od Turků jediný groš výkupného? Měl bys z nich leda pět dalších hladových krků, které sotva můžeš nakrmit. Nech je u mě a já se postarám o to, aby se jim dostalo zacházení podle Kristových zákonů.“

Měl pravdu, alespoň co se týče jejich ceny, ale přesto jsem se zdráhal svěřit jakékoli muže – i jediného Ismaelitu – péči Normanů. Sigurd zpod vousů zabručel jakousi hrozbu, zatímco pětice Turků bezmocně přihlížela, neschopna porozumět mužům, kteří se přeli o jejich osud. Zachytil jsem pohled jednoho z nich, upřený na mě. Jeho černé oči byly doširoka otevřené nechápavým strachem. Pocítil jsem, jak mě znovu hryzlo svědomí.

Ale Bohemund se nedal odbýt. Než jsem ho mohl zarazit, nařídil svým mužům, ať obklopí zajatce a odvedou je. Kolem cvičiště se nakupil dav vojáků a poutníků, jež tato hádka přilákala jako mouchy k ráně, a já jsem se neodvážil vyvolat další bitku. Když Turci mizeli mezi stany, ohlížejíce se bezmocně za námi, nemohl jsem udělat nic jiného než si sáhnout na prsa tam, kde visel křížek – ten den již patrně podesáté –, a modlit se, aby se jim dostalo milosrdného zacházení.

Sigurd sledoval, jak odcházejí. „Pro muže je to hanba, když ho oloupí o zajatce,“ pravil trpce.

„Ještě větší hanba je, když neposlechne ty, kdo stojí výš než on,“ vyštěkl Bohemund.

„Až potkám někoho, kdo stojí výš než já, určitě ho poslechnu.“

Z dalších hádek s Normany nemohl plynout žádný užitek. Jako vždy z nich přímo sálala jakási naštvanost, jako by toužili po sebemenší zámince, aby se mohli pustit do vášnivého sporu. Sigurd poslal svou rotu zpátky do tábora i s koňmi, ale sám se vydal se mnou pátrat po Quinovi a Odardovi. Připadalo nám, že od chvíle, kdy jsme stáli v oné pohanské sluji se zakrváceným dnem a strašlivým oltářem, minula celá věčnost, a přitom to bylo před pouhými několika hodinami. Do sluje vešli čtyři Normané, ale naživu už zůstávali jenom dva: usiloval jsem o co nejdřívější výslech těch, kdo přežili, než je stihne nějaké další neštěstí.

Chlapec Simon seděl před stanem a v klíně měl štít, který mu sloužil jako podložka, když vydělával koženou pokrývku. Oči mu na okamžik zamžikaly vzhůru nám na pozdrav, ale pak se vrátily k jeho práci.

„Je tu tvůj pán?“ zeptal jsem se.

Aniž odpověděl, odložil štít do trávy a odběhl dovnitř stanovými dveřmi. Už se znovu neobjevil – když se dveře opět pootevřely, vynořil se v nich Odard. Na rozdíl od většiny mužů, kteří jako by se v šatech za poslední měsíce scvrkli, vypadal na svou tuniku příliš velký. Měl ji vykasanou vysoko nad kolena i lokte, takže vystavoval na odiv ruce a nohy, z nichž už nezbylo skoro nic než kosti.

„Řeku,“ pravil vysokým hašteřivým hlasem. „Tady tě nikdo nechce.“

„A stejně nikdo nechtěl proroky v Izraeli, a přesto říkali slova stojící za poslech.“ Tuto odpověď jsem si nacvičil za dlouhá léta klepání na dveře, v nichž jsem rozhodně nebyl vítán. Nicméně dosud jsem těmito slovy nikoho nepřesvědčil.

Odard dvakrát cukl hlavou doleva, jako by ho něco překvapilo, i když jsem nic neviděl. „Dávní proroci kázali o spáse. Já už o spáse slyšel. Myslím, že ty přinášíš jenom lži a zášť.“

„Proroci praví: ‚Jestliže však přesto na Hospodina, svého Boha, zapomeneš, a budeš chodit za jinými bohy‘,“ odvětil jsem. „Nepřipadá ti na tom něco pozoruhodného?“

Odard teď zaškubal hlavou ještě zřetelněji a já uviděl, jak ohýbá prsty jako klepeta. „Na našeho Pána jsem nezapomněl,“ namítl. Ukázal si na hruď, kde měl do tuniky všitý kříž z černé látky. „Žiju a kráčím v souladu s Kristovým jménem.“

„A opravdu jsi Kristovým jménem objevil pohanský chrám, zlořečené místo v údolí Daphne?“

„Jakživ jsem –“

„Viděli tě, Odarde! Ty ses vydal do údolí hříchu a tvůj hřích tě prozradil. Děvky, mezi nimiž jsi šel, tě viděly. Viděly, jak se svými druhy vcházíš do té sluje s býčkem – co jste tam pak prováděli? Neobětovali jste ho na oltáři? Nevykonali jste zápalnou oběť Baalovi nebo Amonovi či Diovi?“ I když jsem se vší silou snažil zapomenout na dětství v klášteře, aspoň se mi natrvalo vtisklo do paměti, o čem jsem se tehdy poučil z Písma svatého, takže jsem to znal jako kněz.

Odard se zarazil a tuniku nad všitým křížem schumlal. Ani neopětoval můj pohled, svěsil bradu na límec a zadrmolil pro sebe jakási nesmyslná slova. Aniž vzhlédl, nakonec řekl: „Ano viděli nás, jak jdeme do té sluje a taky si bereme s sebou toho býčka. Ale copak viděli, co jsme tam dělali?“ Nebylo mi jasné, zda mluví ke mně, nebo k sobě či nějakému neviditelnému společníkovi. „Tys mě tedy vypátral, Řeku, tys objevil můj hřích a já se ti k němu přiznávám, já, bídný hříšník. Ano, šli jsme do té sluje i s býčkem a před Bohem doznávám, že jsme zhřešili. Porazili jsme to zvíře, opekli ho a snědli, ale neudělali jsme to pro Baala ani Amona, to ne. Udělali jsme to, abychom ukojili své vlastní choutky, svůj vlastní nenasytný hlad.“

„To jste tu opuštěnou jeskyni vykopali jenom proto, abyste se v klidu najedli?“ zeptal jsem se pochybovačně.

„Rainauld našel ten vchod, to Rainauld. Nevyčistily ho naše ruce, ale někoho jiného, možná nějakých kurev nebo loupežníků. Rainauld uviděl ten otvor a vešel dovnitř. Sháněli jsme něco k snědku,“ řekl a rychle zamrkal. Oči mu obklopovala osmahlá pleť, takže připomínaly spíš prázdné oční důlky lebky než nějakou část obličeje živého člověka. „Když jsme sháněli v cizím kraji potravu, našli jsme býčka. Jednoho býčka. Při naší lačnosti a slabosti jsme zhřešili: nepřivedli jsme ho zpátky do tábora, abychom se o něj podělili s Boží armádou. Ne. Porazili jsme ho a tajně snědli, skrytí ve sluji, aby dým z našeho ohně nepřilákal Turky. Byli jsme hříšníci, byli jsme slabí a podlehli jsme svodům těla. Ty by ses zachoval jinak?“

„Já ti to říkal,“ řekl Sigurd, který si nikdy nenechal ujít příležitost okázale zvítězit. „Byli tam, aby se nažrali.“

Zvolna jsme kráčeli zpátky do tábora přes linie normanských stanů. Již se smrákalo, ale i když jsem byl ten den velice unavený, nijak jsem se netěšil na noc, neboť jsem se bál snů, které mě možná budou pronásledovat.

„Tys mu tu jeho povídačku zbaštil?“

„Má to smysl. Měli býčka, nedovedli snést pomyšlení, že by se vzdali jeho sebemenšího kusu, a tak ho sežrali potají, schovaní před Turky i Franky. Viděli jsme krev tam, kde ho porazili, a popel, kde ho pekli. Co bys ještě chtěl?“

„Nepřipadá ti podezřelé, že to místo, na které prý náhodou narazili, aby porazili toho býčka, je skrýš, kterou jsme vypátrali jen s největším úsilím a že je to opět čirou náhodou pohanská svatyně s oltářem ukazujícím obětního býka?“

Sigurd pokrčil rameny. „Kdysi jsem znal chlápka, co měl přezdívku Kanec, za kterou vděčil své síle. Zahynul na lovu, když ho nabral kanec na kly. Je na tom něco podezřelého? Znamení nějaké záhadné, hlubší pravdy? Nebo je to obyčejná náhoda? Na stěnách toho chrámu byli namalováni i štíři a krkavci – kdyby zpod kamení vylezl štír, usoudil bys, že je to nějaké poselství bohů?“ Poplácal mě po zádech. „Já věřím v Ježíše, našeho Pána a všechny Jeho svaté, a když mě někdy nechají na holičkách, obracím se také na starší božstva. Ale taky věřím, že když mají lidé hlad, jedí, když nic nemají, kradou, a když do nich někdo vrazí dýku, umřou. Nepotřebuju pradávné démony a pohanské síly, abych vysvětlil každou náhodu tohoto světa. Když už je řeč o jídle,“ dodal, „právě teď cítím, jak se vaří maso.“

Ve vlhkém vzduchu jsem začichal a přikývl. Téměř jsme se mezitím vrátili na normanské cvičiště, a třebaže jsem měl původně v úmyslu obejít ho, vůně zapůsobila na mé břicho příliš silně, než abych ji byl s to jen tak přejít. Snad měl Sigurd s tím býčkem pravdu.

Světlo pohasínalo, ale když jsme došli na dohled od rozbláceného plácku, uviděl jsem, že se Sigurdův nos nezmýlil. Na opačné straně se desítky Normanů pohybovaly kolem oranžových uhlíků z ohně, nad nímž se na rožni otáčela jakási mršina. Panovala tam slavnostní nálada, samý smích a výskání: většina se mohla po dlouhých týdnech těšit na první slušný kus masa.

Jakýsi shrbený normanský poutník s tváří vrásčitou věkem spěchal kolem mě k ohni s nožem a miskou v ruce. Vzal jsem ho za ruku, ale když jsem uviděl, jaká zlost ho popadla, protože by se mohl o vteřinu zdržet před jídlem, ucukl jsem.

„Snad se nevrátila nějaká výprava za potravinami?“ zeptal jsem se. „Nedorazila konečně čerstvá stáda, aby nasytila armádu?“

„To jsou opravdu čerstvá stáda,“ zablekotal. Jeho slova byla nezřetelná, protože přišel o většinu zubů. „Stáda vlků převlečených za ovečky. Do tohohle tábora se už nevloudí.“

Setřásl mi ruku a honem běžel dál. Nyní jsem uviděl, jak světlo z ohniště žhne na černých údech zvířete nabodnutého na rožeň. Jakýsi muž mávající nožem se přiblížil k žáru, takže jeho rysy připomínaly žhavé železo. Byl to Tankred, teď už bez pancíře, místo něhož si oblékl honosné roucho. Shýbl se přes uhlíky, z opékané mršiny ukrojil tlustý kus a zhltl ho ze špičky nože. Z masa se linul podivně hořký pach, jako by nebylo řádně propečené.

Tankred si nás patrně všiml, jak přicházíme, protože se otočil proti mně. Kůže kolem rtů se mu leskla horkým tukem, který volně stékal po skvostné látce roucha.

„Demetrie Askiate,“ pozdravil mě a zvesela zamával nožem. „Pojď si přisednout k naší hostině – koneckonců je to tvoje kořist. Je tady dost pro všecky, i když toho bude brzy poskrovnu, jestli se tahle zvířata dozvědí, jaký osud je v našem táboře čeká.“

Vzal si další tlusté sousto a rukávem si otřel ústa. Uviděl jsem za ním Quina, jak se ve stínech chechtá, a ještě o kus dál jsem zahlédl postavu, kterou mohl být Bohemund. Ale nikoho z nich jsem si neprohlížel, protože můj pohled se pevně upřel na oheň – to, co jsem spatřil, bylo prostě k nevíře. Žaludek se mi tak zvedl, že mě málem zadávil, a kdyby mě Sigurd nepopadl za rameno, snad bych se sesypal v pláči do bláta.

Žádné zvíře totiž nepekli. Byl to člověk. Clonou slz jsem sledoval Tankreda a normanský hlouček, jak při světle ohně hodují, dokud mne Sigurd neodtáhl pryč.

12

Od toho odporného výjevu uplynuly tři týdny. Neudělal jsem nic, abych pokročil v pátrání po příčině Drogovy a Rainauldovy smrti, a vyhýbal jsem se všem pochůzkám, které mě mohly zavést poblíž Quina, Odarda či Bohemunda. Ostatně ani oni mne nevyhledávali. Kdyby mě našli, stěží by se dočkali vlídného přijetí, protože každý den vzpomínek na zajatce, které jsem zrádně přenechal jejich péči, mne trápil. Anna a Sigurd se snažili mě přesvědčit, že jsem nevinný, ale já jsem na ně nedbal. Trýznila mě mrzutá nálada a zahanbení a až příliš často jsem se vzdaloval z jejich společnosti. Patrně jsem byl ještě popudlivější než Tatikios, jemuž jako by každým dnem ubývala sebedůvěra v důsledku posměšků a hrozeb, jimž byl vystaven ze strany Franků. Navíc nikdo z nás nenacházel útěchu ve stavu obléhání: hradby Antiochie zůstávaly stejně nepoddajné jako hora za ní a její posádka uvnitř byla v naprostém bezpečí. Každé ráno jsme se budili za zvuku ismaelitských modliteb prozpěvovaných z jejich chrámových věží a každou noc se nám týž zvuk vysmíval, když jsme uléhali ke spánku. Jednoho dne jsem potkal syrského mečíře Mušída, jak jde podél Orontu, a zeptal jsem se ho, co ta slova znamenají.

„Náš bůh, Alláh, je největší a žádný jiný si nezasluhuje chválu,“ sdělil mi Mušíd, jenž svá slova snadno přeložil do řečtiny. „To je druhý pilíř naší víry.“

Potom mi toto prozpěvování znělo v uších ještě neodbytněji, jako káravá připomínka zvěstující triumf našich nepřátel, jemuž nelze uniknout a je bez konce.

Jednoho dne, týden po velikonočních svátcích, si mě Tatikios předvolal, abych zanesl do provensálského tábora vzkaz biskupu Adhemarovi. Uplynulé měsíce se na Tatikiovi strašlivě podepsaly: vlasy mu prořídly, kůže vybledla, a dokonce i jeho zlatý nos jako by byl zbaven lesku. Už se neodvážil ani vyjít mimo byzantské tábořiště – vlastně trávil celé dny, aniž vůbec vyšel ze stanu. Když jsem kdysi navštívil dům jednoho šlechtice, viděl jsem zvěřinec se spoustou exotických zvířat: už tehdy mne udivilo, že menší a skromnější stvoření nesou své zajetí jaksi filozoficky, kdežto nejubožeji působí v kleci největší vládci divočiny. Takovým živočichem byl Tatikios – bez armád, jimž by velel, a knížat, která by mu pochlebovala, bez tažení, jež by mohl vést, a nepřátel, které by mohl předčit v manévrování, jeho život zacházel na úbytě.

„Slož biskupovi mou poklonu a zeptej se ho, proč nedorazilo osmdesát pytlů s obilím, které mi poslal císař z Kypru.“ Tatikios si to rázoval před zlacenými svatými a orly na stěně. „Řekni mu – ne, důrazně ho varuj –, že pokud on a hrabě Raymond nepřestanou zneužívat toho, že ovládají cestu od svatého Simeona, postarám se o to, aby císařova štědrost vyschla.“

„Ano, pane.“ Uklonil jsem se. Čím delší dobu trávil Tatikios ve stanu, tím škrobenějším se stával, jako by ho mohly ochránit samy hradby protokolu. Ale nevypadalo to, že by tím jeho starostí ubylo.

Ačkoli biskup Adhemar cestoval a bojoval jako legát římského patriarchy, svůj tábor postavil u Provensálců hraběte Raymonda. To byl v armádě nejvýše postavený muž – pokud ovšem hašteřící se knížata byla vůbec s to uznat nad sebou jediného pána –, ale přesto svůj stan nedal vztyčit někde pryč od davů vojáků ani nevyhledal úkryt v pohodlí nějakého statku. Nicméně uprostřed bláta a nepořádku uvnitř ohrady nebylo možné splést si jeho stan se žádným jiným: bílá látka zářila jako utkaná z alabastru a kůl, na němž spočívala, vyčníval přinejmenším o hlavu výš nad všechny kolem. Přede dveřmi zvěstovaly jeho víru dva praporce: jeden, prostě vyvedený, s krvavě rudým křížem na bílém pozadí, druhý, s jeho vlastním znakem – Pannou Marií objímající své děťátko. Poblíž klečel houf žebráků a chuďasů – ovšem kdo v tomto vojsku nebyl nuzák? S nadějí na milosrdný skutek v srdci svírali v rukou misky. Ale jinak tu byl jenom jeden strážce v modrém plášti. Když vyslechl, jaký je můj úkol, bez meškání mne vpustil dovnitř.

„Buď zdráv, Demetrie Askiate.“ Biskup vstal od dřevěného stolu a pozvedl ruku tak, že se proti mně objevila jeho dlaň. Latinskými slovy, kterým jsem nerozuměl, vyslovil požehnání a pak mi pokynul, abych se posadil. „Přišels mluvit o Drogovi?“

Samo Drogovo jméno vyvolávalo myšlenky na smrt a zlobu. „Milosti, mám vzkaz od svého pána Tatikia.“

„Rád by věděl, co jsem provedl s jeho obilím?“ uhádl biskup. Naklonil se dopředu, aby sledoval mou reakci, a naše pohledy se proťaly. Ačkoli měl laskavé oči, teplé jako naleštěný dub, zračilo se v nich i ostří – uměl jsem si představit, jak se proříznou až k duši. I když měl na sobě bílou sutanu a karmínovou čapku, nevypadal právě na světce: tvář měl tuhou a rozpraskanou jako kůži na potažení štítu a ramena vypadala, že se hodí spíš k třímání meče než biskupské berly. Určitě byl nejméně o dvacet let starší než já – tento věk ho zjevně poznamenal –, ale přesto z něj vyzařovala nepoddajná síla, na kterou bych v boji nechtěl narazit.

„Tatikios by rád věděl, proč k němu nedorazilo osmdesát pytlů s císařovým obilím,“ řekl jsem.

„Pak je ovšem tvá návštěva zbytečná.“ Usmál se na mě. „Kdyby to obilí bylo v mých rukou, už bych mu ho předal. Musím jenom předpokládat, že někteří z lidí hraběte Raymonda počet pytlů v dodávce špatně spočítali a omylem si je vzali všechny.“

„Z jejich omylu vyplývá, že trpíme hlady.“ Nebyl jsem ochoten smířit se s výmluvou, o níž jsme oba věděli, že je to opravdu jenom výmluva.

„V tomhle táboře hladoví každý. Ale jestli Tatikios ovládne svou chuť k jídlu a promine tuto křivdu, postarám se o to, aby byl při příští dodávce tento schodek vynahrazen.“

Přikývl jsem. Oba jsme věděli, že Frankové s potěšením Byzantincům upírají jejich příděl a že s tím kromě protestu nic nezmůžeme. Když Frankové procházeli Konstantinopolí, císař využil toho, že má v moci jejich zásobování, aby je donutil k poslušnosti – nyní jsme tento úskok pocítili na vlastní kůži my.

„A jaké jsou zprávy o Drogovi?“ zeptal se biskup. Mluvil ledabyle, ale svůj zájem se nesnažil skrývat.

„O Drogovi žádné zprávy nejsou,“ řekl jsem bez obalu. „A ani o Rainauldovi. Zdá se, že Bohemund ztratil zájem o tuto otázku, a i kdyby tomu tak nebylo, nemám už v úmyslu mu sloužit.“

„S těmi zajatci provedl jeho synovec opravdu cosi zlého. Kdybych ho býval mohl zastavit…“ Sepjaté ruce před sebou rozevřel, jako když někdo vypouští ptáčka.

„Vypadá to, že v tomhle vojsku je spousta zla, které nedovedeš zastavit.“ Vzpomínka na Tankreda odsunula stranou veškerou opatrnost a úctu k vysokému postavení. „Zajatci jsou pobíjeni, potraviny se kradou a ty – člověk, který třímá pověření samého Boha – tvrdíš, že jsi bezmocný. Jak je to možné, že Boží legát má v armádě Boží tak maličkou moc?“

Adhemar se nedal zahnat do úzkých. „Čím jasnější světlo, tím temnější stín. Někdy je v zájmu vyšší věci nutno strpět zlo, i veliké zlo.“

„Ta vyšší věc znamená nechat umřít tisíce při obléhání nedobytného města?“

„Je to věc spásy – a taky míru,“ Když se předklonil, měl obočí zkrabacené napětím nebo smutkem. „Když říkám mír, neposmívej se. Po celý můj život – a taky tvůj – byl mír Boží, o nějž by všichni křesťané měli usilovat, leda snem křesťanstva. Norman proti Řekovi, Frank proti Němci, otec proti synovi a císař proti králi – ambice a chamtivost ponoukaly každého pána proti jeho sousedovi. Vévodové se stávají králi a hrabata barony, ale k jakému užitku? Nějaký pán třeba připojí k své doméně další hrabství, ale je to úhor, protože jeho plody i lid zpustošila válka. Za takových okolností bují hlad, mor, nenávist, zoufalství a všechno ostatní ďáblovo dílo, zatímco víra a spravedlnost upadají.“ Bolestí zavřel oči a já jsem se v duchu tázal, jaké výjevy asi teď má před sebou. „Tys viděl knížata, Demetrie, jejich pýchu a nesváry. Mír jim dokáže vnutit jediná moc: moc Boží, jež byla svěřena papežovi. Celý život jsem pracoval, abych tuto moc zvětšil. Nyní jsme dospěli k její krizi.“

Jeho slova byla upřímná, plynulá i silná jako ocel, ale ani všechno jeho kazatelské umění nedovedlo zakrýt rozpor v jejich jádru. „To chceš nastolit mír tak, že vedeš válku?“ zeptal jsem se. „Je ovšem psáno: ‚Nepřišel jsem uvést pokoj, ale meč.‘“

Adhemar zavrtěl hlavou. „Ty nechápeš, oč usilujeme. Církev od časů papeže Řehoře bojuje jak slovy, tak meči, aby knížata této země přiměla respektovat svou vládu. Pod jedinou mocí pak nebude zapotřebí žádných bojů. Nyní konečně můj pán, papež Urban, sjednotil pod korouhví kříže veškeré kmeny křesťanů. Jejich nohy kráčejí na cestě do Jeruzaléma a jejich duše směřují po ještě trnitější cestě k míru a společenství v Kristu. Poprvé v dějinách se páni země dobrovolně podřídili řízení církve.“

„Následovali by vás bez vyhlídky na válku a plenění?“ Když bylo po všem, docela mě udivovalo, že jsem s člověkem Adhemarova postavení mluvil tak otevřeně, tak vášnivě, ale nyní si ráznost, s níž mě přesvědčoval, přímo říkala o pádnou odpověď.

„Církev musí působit ve světě, jaký stvořil Bůh. A člověk je křehká nádoba. Ale pokud budeme s to držet na uzdě ambice lidí a ovládat jejich vůli, nakonec je můžeme dovést na vyšší cestu. Tento velký projekt je kadlub, v němž bude odlita moc církve a mír v křesťanstvu. Divíš se potom, jaký oheň v nás hoří?“

„Já se divím, že tvrdíš, jak ovládáš jejich vůli, a přitom nejsi schopen poručit, aby do tábora v bezpečí dorazilo osmdesát pytlů s obilím. A ani zabránit Tankredovi, aby se dopouštěl nejodpornějších zvěrstev. Žádnou moc nevidím – leda prázdná slova.“

„Na tomto světě je mnoho mocností – viditelných i neviditelných,“ pravil Adhemar trpělivě. „Když přišel Kristus, nepřivedl armádu andělů, aby ztrestali jeho nepřátele. Měl moc učit a snášet utrpení, moc slitování přemáhajícího zlost. Kdybych měl k ruce deset tisíc rytířů, byl bych soupeřem knížat a ta by má slova sledovala s podezřením a nedůvěrou. Duchovní sílu, kterou potřebuji, abych zapřáhl jejich duše, získám jedině tím, že se vzdám nástrojů jejich forem moci. Morální síla pochází ze slabosti zbraní. Je to ovšem síla přelétavá, jež snadno pomine, a tak je třeba leccos obětovat za vyšší cíl.“

Opět se posadil, zřejmě znaven svým kázáním, zatímco v mém nitru se nakonec znovu prosadil uctivý postoj k němu. Zdálo se mi, že hovoří v paradoxech, teologických hádankách, jež ovšem měly zastřít jeho nemohoucnost, i když jsem to neřekl. Místo toho mi jeho poslední slova vnukla čerstvou myšlenku.

„Pokud jde o Droga, Milosti, u jeho smrti je jedna stránka, která se vymyká mému chápání.“

Adhemar mi pokynul, ať pokračuji.

„Měsíc před svou smrtí cestoval se svými společníky do údolí Daphne. Vydal jsem se jejich cestou a viděl jsem, kam došli. Pod jednou z pradávných vil objevili skrytou komoru.“ Posbíral jsem co nejlíp střípky paměti a popsal jsem mu tvar a výzdobu sluje. „Nic takového jsem jakživ neviděl.“ Stejně tak jsem nezjistil nic od kněží v našem táboře, kteří se s odporem odvraceli od veškerých zpráv o takovém pohanském zlu a pouze mi přikázali, abych vykonal zpověď a zapomněl na ně. „Rád bych věděl, jestli jsi neslyšel o něčem podobném, když ses učil, jak bojovat proti modlářství?“

Adhemar si poškrábal bílý vous a oči zjevně upřel na jakýsi suk v dřevě stolu. „Býk,“ zamumlal a zopakoval, co jsem mu právě řekl. „Bylo to zvíře, které hojně uctívali lidé ve starověku. Štěpáne!“

Zavolal a zpoza vnitřní zástěny stanu se vynořil mladý tmavovlasý kněz. Projel mnou pocit, že moje důvěra byla zrazena – slova, která jsem tak opovážlivě pronesl před biskupem, zaslechl někdo další. Kněz si mě však nevšímal a sklonil hlavu k svému pánovi.

„Dones mi z knihovny spisy otců,“ řekl Adhemar.

Kněz zmizel a Adhemar upřel pohled zpátky na mě. „Uvidíme, co nám mohou o pradávném modloslužebnictví povědět prastaré autority.“ Za pár minut se kněz vrátil se dvěma obrovskými svazky v rukou. Byly umělecky vyzdobené, sešité karmínovou nití a svázané mohutnými železnými svorkami, zatímco stránky uvnitř měly nádech velkého stáří. Adhemar je odemkl klíčem, který vytáhl z roucha, rozevřel je a pomalu listoval stránkami, šustícími a praskajícími jako oheň. Neuměl jsem přečíst písmena, ale obdivoval jsem jejich krásu: slova na jedné řádce za druhou, jež byly dokonale rovné. Tu a tam z řádky přesahovala mimořádně velká písmena, která se táhla skoro po celé stránce. Text byl tak hladký, jako by byl odlit z kadlubu, jako mince z ražby.

„Jeho Svatost, můj pán, bystře usoudila, že bych mohl v pustině potřebovat vodítko moudrosti.“ Adhemar si olízl prst a otočil další stránku. „Tyhle jsou z jeho vlastní knihovny v Římě. Vida.“ Vzal svíčku od kněze, který ji přinesl bez vyzvání, a podržel ji těsně u pergamenu. „Tady stojí, co říká o způsobech pohanů Eubulus. ‚Slyšel jsem, že Peršané neprávem uctívají hrdinu, který – jak říkají – obětoval Nebeského býka. Myslí si, že jeho krví byl stvořen svět a život. Tomu hrdinovi říkají Mithra, jeho obřady pořádají v tajných slujích, proto, skryti v temnotách, se mohou vyhýbat pravdivému a slavnému světlu Kristovu. Říkají –’„

Tady ustal a svíčku odstrčil, takže na stránku dopadl stín. „Jsou určité lži, které by křesťan ani neměl slyšet, jak jsou opakovány. Jinak by ďábel vešel jeho uchem a otrávil mu srdce.“

Pokud někdo usoudil, že nejsem hoden nějakého tajného učení, vždy mě to podráždilo, ale tentokrát se mi podařilo opanovat se. Ostatně slova, která mi již biskup prozradil, mi dostatečně rozbouřila mysl: co mohl Drogo se svými společníky pohledávat v nějakém perském chrámu?

„Samozřejmě se nemusíme tolik vzdalovat od Písma svatého,“ řekl Adhemar. Zdálo se, že je trochu duchem nepřítomen, a pořád listoval knihou, aby něco vypátral. „Je psáno, že když byli Izraelité na Sinaji, Hospodin pravil Mojžíšovi: ‚Býčka porazíš před Hospodinem. Vezmeš trochu krve z býčka a potřeš prstem rohy oltáře; všechnu ostatní krev vyleješ ke spodku oltáře.‘“

„Taky je psáno: ‚Nemám zájem o krev býčků, beránků a kozlů.‘“

Adhemar prudce pozvedl tvář od četby a zabodl do mě pohled. „Ty nemáš důvod mi připomínat, co stojí v Písmu svatém. Ale mezi lehkověrnými a zlolajníky lze leccos z toho, co je psáno, překroutit ve prospěch zla. Tak jak se tady před tím varuje.“ Jeho prst spočinul na čerstvé stránce textu. „Z Tertullianových pojednání: ‚Ďábel skrze své úskoky křiví pravdu. Mystické rituály jeho model soupeří dokonce se svátostmi Božími. On…‘“ Adhemarovo věkem poznamenané obočí se zkrabatilo, když se soustředil na svůj text a cosi si v nesrozumitelné latině drmolil pod vousy. Když vzhlédl, ostrý pohled jeho očí jako by byl otupen zmatením.

„Tohle je pozoruhodné,“ pravil a jen s přemáháním ovládl hlas.

„Co?“

„V téže pasáži Tertullianus píše: ‚Ďábel také křtí své vlastní věřící a slibuje odpuštění hříchů při svém vlastním obřadu.‘“ Biskupovy pěsti tak pevně sevřely knihu, až zbělely – úchop byl natolik silný, až jsem se bál, že by z ní mohl vytrhnout pár stránek. „‚Tam, v Satanově království, dělá Mithra své znamení na čela svých vojáků.‘“

Teď ze mě vytryskl všechen vztek a podráždění. „Když jsme našli Droga, měl na čele krvavé znamení. Znamení ve tvaru latinského písmene S.“

„To jsem se doslechl.“ Adhemar knihu zavřel a železnými svorkami zamkl.

„Myslel jsem, že by to mohla být iniciála jeho vraha – nebo milenky, o niž soupeřil v lásce. Ale nemohlo to spíš znamenat Satana?“

„Myslí si Řekové, že ďábel píše latinsky?“ I když biskup zjevně utrpěl šok, podařilo se mu vymáčknout ze sebe slabý úsměv. „To znamení má možná tvar písmene S, ale podobá se i něčemu jinému. Tvaru, který bývá často spojován se Satanem a jeho dílem.“

Adhemarovy zraky vypátraly moje. „Copak to nevidíš? Je to tvar hada.“

13

Té noci jsem po večeři odešel z našeho tábora a vyšplhal kus po svahu hory do malé prohlubně v závětří věže Malregardu. Z těchto svahů jsme už Turky dávno vyhnali a Tankredovo lidojedství odradilo špicly, ale pořád zůstávalo dost nehlídaných pěšin a tajných vchodů, které mé mysli nedopřávaly klid. Potřeboval jsem však vyjít z tábořiště, pryč od lomozu lidí, zvířat i zbraní, najít nějaký prostor, kde by se má mysl mohla toulat. Snad můj výběr nebyl právě moudrý, protože strach z plenících Turků mi bránil v myšlení mnohem víc než vše, co mě rozptylovalo v táboře, ale přesto jsem se protáhl ve stínu mezi dvěma skálami. Zvědavost postupně zaplašila obavy v mém nitru.

Otázky, které mi nedávaly pokoje, mě rozhodně neuklidňovaly: byla to osamocená končina, kde by se s ďáblovými nástrahami opravdu těžko zápasilo. Několikrát jsem se pokusil dát řádný směr svému uvažování, a pokaždé jeho cestu zahradil nějaký neodstranitelný obraz: sluj, krvavé znamení na Drogově obličeji, mouchy lezoucí po Rainauldově rozkládající se mrtvole. Rainauld a Drogo vstoupili do chrámu jakéhosi perského démona – a zrovna tak Quino a Odard. Nebyla tedy jejich smrt nějakou podobou Božího trestu za jejich bezbožnost, nebo je měla na svědomí ruka ďábla, jenž si bral, co mu náleží? Najednou mě začala strašit představa jakéhosi ďábelského pařátu, obklopeného kouřem, jak do Drogova těla vyrývá své znamení zla. Roztřásl jsem se a pevně jsem rukou uchopil svůj stříbrný křížek. Takové představy mi k ničemu nejsou.

Jakýsi zvuk z dolejšího svahu mě vytrhl z úvah a vyvolal ve mně paniku. Předklonil jsem se a svěsil hlavu ve snaze rozeznat sebemenší šepot kolem sebe, ale bůhvíjak jsem se namáhat nemusel. Dusot kroků křupajících po kamenné půdě se prostě nedal neslyšet. Jak se blížil, s pláštěm přehozeným přes sebe jsem se přikrčil. „Zbav mě všeho zlého, Hospodine,“ modlil jsem se v duchu a zavřel jsem oči, aby mne neprozradily. „Smiluj se nade mnou, hříšníkem.“

Kroky ustaly v krajně nepříjemné blízkosti, i když to vypadalo, že patří jedinému člověku. Měl jsem sice s sebou nůž, ale když jsem se tak choulil v úžlabině svahu, sotva jsem se mohl nadít, že na něj vyskočím a překvapím ho. A co kdyby to byla francká hlídka, jeden ze strážců věže, který si sem přišel ulevit? Kdybych ho ve tmě bodl, mohl bych snadno vyvolat masakr.

„Snad se nepokoušíš stát se poustevníkem, Demetrie, a napodobit svatého Antonína?“

Oči se mi doširoka otevřely. V prohlubni přede mnou stála Anna, jíž zářil pod záhyby přehozu hedvábný pás. Byla obrácena ke mně, a třebaže jsem jí neviděl do tváře, uhádl jsem, že jí na ní právě hraje úsměv. Zahanben, vylezl jsem ven.

„Měla by sis dávat větší pozor,“ vyplísnil jsem ji. „Když se touláš v noci po kopcích, může se stát, že sama napodobíš spoustu svatých, které stihl příšernější osud než svatého Antonína.“

„Tak například svatého Demetria, jehož proklálo pohanské kopí. Proč jsi sem přišel?“ S poslední otázkou se z Annina hlasu vytratilo veselí – už nebyla s to potlačit obavy. Vždyť ji už dlouhé týdny trýznila má špatná nálada, někdy mě zahrnovala výčitkami, ale častěji se na mě prostě starostlivě dívala. Její úzkost mě rozhodně neukonejšila – naopak mou nevrlost ještě násobila.

„Přišel jsem sem, abych měl klid na přemýšlení. Proč jsi přišla ty?“

„Šla jsem za tebou. Bála jsem se, že bys na téhle hoře mohl ve tmě najít až příliš klidu.“

„Když jsi vedle mě ty, rozhodně klid nemám.“ Vykročil jsem vpřed a ovinul ji rukama, abych ukázal, že jsem to neřekl ve zlém. Přitiskla se ke mně – tvář měla v jarním vzduchu studenou – a na okamžik jsme se mlčky objímali.

„Kvůli jakým myšlenkám jsi sem přišel?“ zeptala se a přitáhla mě na skalní římsu, kam jsme si mohli v přítmí sednout.

„Jsou to zlé myšlenky.“ U večeře jsem se vyhnul podrobnému líčení svého rozhovoru s biskupem, ale teď jsem dospěl k názoru, že mohu snadno najít patřičná slova. Zprvu jsem hovořil do noci, ani jsem nevyhledával Annin pohled, ale jak můj příběh pokračoval, skláněl jsem se stále blíž k ní. Mé oči začaly rozeznávat její tvář v okolní tmě a vsunul jsem svou ruku do její, takže se naše prsty propletly.

„Přece si nemyslíš, že Droga zabil Satan?“ řekla, když jsem domluvil.

„Ne.“ Byla to pravda – nemyslel jsem si to, i když ani tuto možnost jsem nemohl zcela vyloučit.

„Kdyby ta vražda byla ďáblovým dílem, nemusel by se kvůli ní obtěžovat osobně. Je spousta pomocníků dychtivých poslechnout jeho příkazy.“ Anna se odmlčela. „Co říkal Bohemund?“

„Já mu to neřekl. Od chvíle, co jsem viděl tu sluj, jsem s ním nemluvil.“

„Neztratil zájem o vypátrání Drogova vraha?“

„Ano, ztratil.“ Vybavil jsem si cynismus hraběte de Saint-Gilles. „Když se zdálo, že by tím vrahem mohl být nějaký Provensálec, Bohemund se horlivě snažil dokázat vinu toho muže. Ale když je teď Rainauld mimo podezření, jeho zájem ochabl.“

„Ochabne ještě víc, jestli zjistí, že jeho muži vykonávali nějaký obřad ve svatyni jakéhosi perského démona. To jeho postavení v armádě Boží neupevní.“

„Jeho postavení nic neznamená, když armáda zbytečně utrácí síly proti tomu městu.“ Opět ve mně vzkypěl vztek. „Za to, co on a jeho synovec provedli, bych moc rád viděl, jak mají hlavy naražené na tureckých kopích. Jestli jeho muži obcují s ďáblem, jestli si sem pro ně došel Satan nebo jestli svou pomstu vykonává Bůh, tak ať. Mně už je jedno, co je postihne, dokonce i to, jestli Antiochie padne nebo ne. Rád bych viděl Jeruzalém, ale nestojím o účast v téhle armádě zlodějů a vrahů. Tohle není žádná pouť.“ Ztišil jsem hlas, neboť jsem si byl vědom, že noční ticho by má slova mohlo zanést příliš daleko. „Jen ať se pobíjejí mezi sebou, o to dřív se budu moct vrátit k rodině.“

Tvář mi zlostí polilo horko. Pak se najednou přitiskly chladivé rty k mým – jako by ze mě chtěly vytáhnout horečku. Trhl jsem sebou a potom jsem se spěšně pohnul vpřed, abych jejímu polibku vyšel vstříc. Dlouhé okamžiky jsme nic neříkali.

„Ať už Normany stihne cokoli, ty nepřestaneš pátrat po vrahovi Droga a Rainaulda,“ řekla Anna a stáhla si zpátky přes vlasy kápi.

„Protože si mě koupil Bohemund?“ pravil jsem svárlivě.

„Ale to vůbec ne.“ Přiložila mi k ústům prsty, aby mne umlčela, a pak mi jimi něžně pohladila tvář a nakonec i vous. „Zčásti proto, že Bohemundovi nemusí přijít pravda vhod. Ale spíš myslím proto, že ty beztak nedovedeš nechat nějaké tajemství skryté, dokud mu nestrhneš roušku a nevyneseš ho na světlo.“

Anna měla pravdu pravdoucí a já rozpřáhl ruce na znamení, že to uznávám. Kdesi v noci lovila sova, zatímco bzučel hmyz a z nedalekého výčnělku porostlého mechem skapávala voda. Dole na planině hasili vojáci Boží armády ohně a uléhali na slámu a rohože v blátě. Ale tady na hoře, pod oblohou bez hvězd, jsme s Annou v tichosti hřešili na skalnatém loži, jež jsme si ustlali.

14

Té noci mě utěšilo Annino objetí, ale na druhý den jsem cítil silné výčitky svědomí. Už dlouhé týdny mě tížila vzpomínka na sluj: další hříchy moje duše téměř nemohla unést. Měl jsem tedy mizernou náladu, když jsme se Sigurdem šli po cestě na západní břeh Orontu a sledovali kolemjdoucí, zda nemají nějaké nakradené jídlo nebo to nejsou špiclové. V uplynulém měsíci sice pominuly nejhorší strasti našeho hladomoru, protože jaro otevřelo hory a moře císařovým konvojům, ale mít trochu jídla bylo jen o málo lepší než nemít vůbec žádné. Naše obilí zavdávalo příčinu k tisícerým sporům a závist a chamtivost jen kvetly. Často bylo v táboře zapotřebí četných hlídek, aby se tam udržel pořádek.

„Měli bychom radši obrátit své úsilí proti městu,“ řekl Sigurd.

To tedy ano. Když teď měla armáda slunce i potraviny, její síla se začala vzmáhat, nicméně jaro nepřineslo žádné tání tureckých obranných zařízení. Na druhém břehu třpytivé řeky, za stany, na nás pořád pyšně zíraly mohutné dlouhé hradby Antiochie. Z výšin, kde jsem stál, jsem viděl její domy se střechami z červených tašek uvnitř a terasové sady, jež vzadu šplhaly vzhůru po stráni. V polích na severu vedly titěrné postavy volská spřežení s pluhy a rozorávaly půdu pro úrodu nového ročního období. Obával jsem se, že si mohou být jisty, že tam i sklidí a my tu ještě budeme.

„Kdybych já byl jedním z knížat, každým dnem bych byl neklidnější,“ řekl Sigurd. „Jakmile se jejich vojáci dají do pořádku, pokud svou energii nebudou s to vybít v boji, budou vyvádět ještě horší darebnosti.“

„Pak je ovšem jen malé nebezpečí darebnosti.“ Do boty se mi dostal nějaký kamínek, a tak jsme se zastavili, abych ho vytřepal. „Jsou to dva měsíce od chvíle, kdy Bohemund porazil poslední armádu, která měla Antiochii vyprostit. V Asii zůstává spousta Turků a zprávy o našem obléhání určitě dorazily daleko. Pokud přijdou opět ve větším množství, budeme se muset hodně ohánět, abychom je porazili.“

„Pak nám snad dovolí odejít domů.“

Sigurd sice zjevně žertoval, ale oba jsme si byli vědomi nebezpečí. Každý den v táboře kolovaly zvěsti o přicházejících tureckých armádách, ale poslední dobou byly stále vytrvalejší, i konkrétnější. Dnešní ráno přinesl císařský kurýr sdělení Tatikiovi. Ten jeho obsah sice neprozradil, ale po jeho přečtení zbledl. Dokud proti nám stáli jenom obránci města, kněží mohli kázat, že čas ve službě Hospodinovi nemá vůbec význam. Ale teď se ukázalo, že tenhle klam je čiré bláznovství. Dříve či později to dokážou kopí blížící se armády.

„Demetrie!“ Po cestě přiběhl jakýsi Varjag, jemuž za hlavou povlávaly blonďaté vlasy. „Poslala mě lékařka – říká, že musíš ihned přijít. Objevila něco u toho mrtvého Normana.“

„Droga? Co to je?“

„To mi nechtěla říct.“

„Kde je?“

„Ve svém stanu, kde léčí jednoho franckého poutníka.“

Nechal jsem Sigurda být a odběhl zpátky. Anna se postarala o to, aby byl její stan postaven na jižním okraji našeho tábora, kde stál proti volnému prostranství, jež nás oddělovalo od Normanů. Z nedaleké hory stékal úzký potok, který dodával čerstvou vodu a poskytoval bohatou zásobu rákosu, na nějž mohli nemocní ulehnout. Jak měla Anna ve zvyku, když svítilo slunce, vykasala stěnu stanu. Pod stříškou byla čtveřice hrubých postelí, jejichž prkna stála na kamenech a byla pokryta rákosem. Tři byly prázdné, ale na čtvrté ležela s hlavou dolů polonahá postava, zjevně spící. V teplém obkladu na zádech, převázaném látkou, mokvala zelená tekutina. Na stoličce vedle toho muže trpělivě bděla Anna, jejíž oděv překrývala zástěra samá skvrna.

„Co jsi našla?“ zeptal jsem se. Po zběsilém běhu jsem ještě supěl.

Vzhlédla od nemocného. „Napadlo mě, jestli tě sem přivede Drogovo jméno.“

„Když zavoláš, samozřejmě ihned přijdu.“

Svraštila nos v předstírané nevíře a pak ukázala zpátky k posteli. „Koukni na tohle.“

Jakmile jsem se podíval, pochopil jsem, proč si mě Anna dala zavolat. Z teplého obkladu by se dalo soudit, že na mužově krku bude nějaký nežit nebo říznutí, ale to nebyla první rána, kterou utrpěl – a ani to neupoutalo můj pohled. Mezi bradavicemi, pihami a pupínky mu po páteři vedla nahoru dlouhá jizva, jež se mu ztrácela pod rozcuchanými vlasy. Další jizva páteř protínala hned pod ramenem. Kůže byla celá svraštělá, zcela postrádala hladký lesk čerstvě vyhojené rány, ale čáry byly přímé a jasné jako den, v němž byly vyříznuty – kříž, který utvářely, se nedal přehlédnout.

„Už chápu, proč jsi pomyslela na Droga.“

„Přišel za mnou, abych mu rozřízla nežit. Nechtěl si sundat halenu, ale tak ho to bolelo, že si nakonec dal říct.“

„Tohle bylo vyříznuto už před jistou dobou. On –“

Něco z mého hlasu muselo proniknout do snění toho muže, protože se roztřásl a zčistajasna se k nám obrátil hlavou. „Kdo jsi?“

„A kdo jsi ty?“

„Petr Bartoloměj.“ Škubl sebou, když jeho hnutí napnulo prasklý nežit. „Poutník Páně.“

Už podle jeho rozedraného ošacení mě mohlo napadnout, že to není žádný rytíř. Na jeho tváři nebyla ani stopa po ušlechtilosti. Nos měl křivý, jako by mu ho zlomili v nějaké rvačce, zuby napůl vylámané a kůži posetou boláky. „Následuješ věrně Krista?“

„Tak věrně, jak jen dokážu.“

„Skutečně?“ Anna ukázala na dolní část jeho páteře, těsně nad záhyby haleny. Okolní kůži pokrývaly puchýře – některé byly zduřelé, jiné už dávno praskly a potahoval je hnis. Ušklíbl jsem se – ve vojsku jsem strávil dost času na to, abych rozeznal příznaky nemravné nemoci.

Bartolomějova krysí očka na nás zamrkala. „I Job, který byl v Hospodinových zracích dokonalý, byl postižen ohavnými boláky od hlavy až k patě. Své soužení snáším, jak nejlépe umím.“

„Hospodin tě jistě bude soudit, jak zasloužíš. Byl to On, poutníku, kdo ti do masa vyřízl Své znamení?“

Bartoloměj zařval a pokusil se vyskočit z lože. Teplý obklad mu sklouzl ze zad, takže se na zem vysypaly měkké listy, ale já jsem jeho reakci očekával, a tak jsem ho popadl za rameno, abych ho přidržel dole. V mém sevření se svíjel a kroutil jako úhoř, dokud Varjag Beric, který pro mě předtím došel, nepřistoupil a nepřitiskl mu ruce, až se nemohl hnout.

„Kdo ti udělal to znamení na zádech?“

„Já jsem si ho udělal, na znamení své zbožnosti před Hospodinem.“

„Přece sis ho nevyřízl tak, že bys dosáhl rukama přes rameno. Kdo ti pomohl?“

„Jeden… přítel.“

„Jak se jmenuje?“

„Už je mrtvý.“

„Opravdu?“ Pokusil jsem se nevnímat jeho zápach, který vskutku nebyl malý, a předklonil jsem se co nejblíž k Bartolomějovu uchu. „Ty nejsi jediný, kdo ten kříž nosí, Bartoloměji. Viděl jsem ho na dalších dvou, i když jim jejich zbožnost žádnou přízeň Páně nevynesla. Jsou mrtví.“

„Mrtví?“ Z koutku úst se mu vyřinula slina.

„Tys neslyšel o Drogovi z Melfi? Nebo o Rainauldovi z Albi?“

„Znám rytíře Rainaulda. Je to Provensálec tak jako já.“

„Pak víš, co ho potkalo, jak našli ve stoce jeho roztrhanou mrtvolu.“ Vytáhl jsem nůž a přiložil mu ho naplocho ke krku. Při dotyku studeného železa se roztřásl. „Přece bys nechtěl, aby tě stihl týž osud.“

Poutníkovi se ještě víc zkrabatila ohyzdná tvář a rozvzlykal se. „Smiluj se,“ zakvílel. „Přišel jsem sem, abych se léčil, a teď mám být zavražděn. Smiluj se nad svým sluhou, Pane. Zbav mě mých nepřátel, nástrojů krvavé zlotřilosti, kteří nastražili past na mou duši. Ó Pane, můj štíte, Bože milosrdný, jenom Ty jsi mou obranou a mým útočištěm, smiluj se –“

„Ticho,“ vyštěkl jsem. „Nepředstírej, že se dovoláváš Jeho jména, nebo tě opravdu uslyší a přivodí ti mnohem horší utrpení. Proč sis dal vyřezat ten kříž?“

„Abych ukázal svou zbožnost.“

„Komu?“

„Našemu Pánu, Hospodinovi.“

Udeřil jsem nožem o holou kůži nežitu, který Anna prořízla, a on zařval. „Když nosí dva nebo tři muži naprosto stejné znamení, myslím, že je k tom nevede jenom osobní zbožnost. Nepatřili jste k nějakému tajnému řádu nebo bratrstvu? Že to tak bylo? Že tohle bylo vaše znamení?“

„Ano,“ zaskučel Bartoloměj. „Je to pravda – opravdu bylo jedno bratrstvo. Ty bys tomu neporozuměl, protože to bylo společenství čistoty, svatosti.“

„Společenství čistoty?“ opakoval jsem. „Proč se tedy mělo držet v tajnosti?“

„Poněvadž ďábel má mnohé špicly, kteří číhají, aby nás přistihli. Poněvadž armáda Boží je prohnilá. Naši vůdcové se odvrátili od Krista a propadli sobectví a chamtivosti, náš tábor se zvrhl v peleš neřesti a rouhačství. Proč jinak by nás Bůh opustil před tímto městem? Hlasy na lidi volají, aby se napravili, jenže ti nás umlčují. Proto se scházíme potají a skrýváme znamení své víry, aby nás Satanovi hladoví vlci nepozřeli.“

„A Drogo s Rainauldem byli noví zasvěcenci této skupiny?“ Nevěděl jsem, zda mu mám věřit, ale v jeho vyděšených slovech byla síla, jež svědčila o jejich pravdivosti.

„To nemůžu říct.“

„Ty to řekneš!“ Opět jsem po něm přejel nožem, ale tentokrát po neporušené kůži.

„To nemůžu. Odpřisáhli jsme, že budeme všechno držet v tajnosti, a i kdybych to nedodržel, nemůžu zradit své společníky. Ani nevím, jak se jmenují.“

„Musel jsi vidět některé, jež jsi poznal.“

„Mé oči se soustředily jenom na Boha.“ Když teď Bartoloměj prozradil své tajemství a přežil, vypadalo to, že nabývá čerstvou sílu.

„Jak jsi tu skupinu objevil, když jsi nikoho z ní neznal?“

„Můj přítel, který už je mrtvý, přivedl kněžku, aby se mnou promluvila. Hovořila se mnou dlouhé hodiny a otevřela mé oči pravdě a pokání. Potom –“

Měl jsem tak popletené myšlení, že mi trvalo celou větu, než jsem pochopil význam jeho slov. „Říkáš kněžku?“ zařval jsem a úplně ho otočil, takže vzhlédl vzhůru ke mně. „Takže šlo o kněžku? Co to bylo za kacířství?“

„Žádné kacířství, nýbrž pravda Kristova. Pamatuj na svatou Pannu Marii, matku Ježíšovu, což byla žena, která se stala nástrojem Božího záměru. Proč by nemohla být další? Sára žila –“

„Sára? Takže se jmenovala Sára?“ Měl jsem pocit, jako bych se potácel na kraji útesu a chytal se větví, ale netušil, zda povolí, nebo mě udrží. „Byla to Provensálka?“

Bartoloměj zavrtěl hlavou – moje rozrušení ho zřejmě vyděsilo. „Nebyla to Provensálka. Myslím, že to byla Řekyně, i když o tom nemluvila. Jmenovala se Sára.“

„Demetrie!“

Při svém jménu jsem se otočil, teď už dokonale zmatený. Ve stanových dveřích stál shrbený Sigurd a s Pečeněhem za sebou mě sledoval. Jeho tvář měla pochmurný výraz.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Tatikios si nás předvolal.“

„Tatikios může počkat,“ nenechal jsem se rušit. „Musím vyřídit naléhavou věc.“

„Musíš přijít. Rozhodl se odejít od Antiochie.“

Sigurd mě kvapem odvedl k Tatikiovu stanu, aniž prohodil slovo. Mé obavy se ještě vystupňovaly, když jsem uviděl, jak se před stanem srotil houf normanských rytířů, ale ve vstupu nám nebránili. Tatikiovi strážci nebyli nikde na dohled.

Vždycky jsem si myslel, že vnitřek je prostorný, ale když jsme teď vešli, nebylo v něm kvůli množství přítomných k hnutí. U dveří postávala další čtveřice Normanů. Tři měli na sobě brnění a mezi nimi byl v řetězech čtvrtý. Utvářeli jakýsi nehybný železný blok, kolem něhož spěšně cupitali Tatikiovi otroci, nesoucí balíky s ošacením a zbraněmi. Skvostná dělicí zástěna byla stržena z věšáků a ikona tří světců-vojáků zmizela ze stojánku. Uprostřed stál mimořádně rozčilený Tatikios u své stříbrné židle.

„Demetrie. Konečně jsi přišel.“ Propletl ruce, zatvářil se, jako by chtěl postoupit vpřed, ale místo toho se sesunul na židli.

„Odjíždíš, pane?“ zeptal jsem se zmateně.

„Ano.“

„Proč?“

„Abych uspíšil konec tohoto obležení. A taky kvůli svému vlastnímu bezpečí.“

„Dokud ti slouží Varjagové, tvé bezpečí je zaručeno.“ Sigurd postoupil vpřed se sekerou výmluvně třímanou v rukou. „Nějaká zvířecí banda Normanů ti přece neublíží.“

„Naopak.“ Tatikiův hlas teď vyšplhal do takových výšin, že byl jako dívčí. „Oni přece –“

„To my jsme ho zachránili.“ V okamžiku, kdy Norman v popředí promluvil, se veškerá pozornost přesunula na něho, na jeho mohutný, pánovitý hlas. Jelikož mu hlavu zakrývala přilba a stál zády ke mně, zprvu jsem ho nepoznal, i když sama jeho obří postava mě měla varovat. Když se ke mně obrátil tváří, ukázala se jeho červenobílá žilkovaná pleť, červenohnědý vous a tmavé vlasy stlačené pod klenbou přilby. Oči měl bledé jako zimní oblohu.

„Za svůj život vděčím panu Bohemundovi,“ prohlásil Tatikios. Roztržitě se poškrábal po straně zlatého nosu, jako by ho svědil.

„Jak to?“

„Odhalili jsme spiknutí,“ řekl Bohemund. „Odporný komplot zosnovaný těmi, kdo nenávidí císaře.“

„Měli v plánu zavraždit mě,“ zapištěl Tatikios. „Mne – velkého primikeria, zmocněnce samého císaře. Dovedeš si to vůbec představit?“

„To je teda náramná ohavnost,“ pravil Sigurd tajemně.

„Proč by to chtěli udělat?“ zeptal jsem se. „Co by tím získali?“

Bohemund se otočil k muži v řetězech za sebou, uvázanému mezi dvojicí rytířů. „Tak co, bídný červe? Co jsi doufal získat svou zradou?“

„Smilování, pane.“ Vězňovu skleslou tvář zakrývaly dlouhé vlasy, takže jsem mu do ní neviděl. Zasténal, když ho Bohemund kopl do kolena. „Smiluj se nade mnou.“

„Přiznej se.“

„Měl jsem v plánu pozdě v noci se vplížit do eunuchova stanu a probodnout mu srdce. Já Řeky nenávidím. Jejich přítomnost v naší armádě přivolává Hospodinův hněv. Slíbili, že nás nasytí, ale my trpíme hladem. Slíbili zlato, ale my jsme chudí. Slíbili bojovat, ale oni vysedávají v pohodlí svých paláců. Nyní z císařova příkazu platí Turkům, aby nás potají napadli – máme tak být zničeni.“ Jeho hlas, který dosud zněl pozoruhodně nevzrušeně, se teď začal zvyšovat. „Pán nám dopřeje vítězství, až když jejich ohavnost bude vyhnána z našeho tábora. Až –“

„Dost.“ Bohemund praštil muže rukou po tváři. Vězeň vzápětí utichl. „Vidíš, pane Tatikie, jak nevědomí jsou někteří mí stoupenci. Úpěnlivě tě prosím o odpuštění, ale spousta mých vojáků nemá ráda Řeky. Jejich obvinění jsou samé lži a pomluvy, ale i kdybych je vyvracel sebevíc, je jim dopřáváno sluchu.“

„Jak jsi to spiknutí objevil?“ zeptal jsem se.

Bohemund na mě ani nepohlédl, když mi odpovídal. „Jeden z jeho společníků mi ho vyzradil.“

„Ještěže tak!“ prohlásil Tatikios s vervou. „Ty, Demetrie, jsi pověřen, abys střežil mé bezpečí. Ty mě máš chránit proti klevetám a zradě. Tys mě ale zklamal – jsem zachráněn jenom díky službám pana Bohemunda.“

Svěsil jsem hlavu a nic neříkal. Dovedl jsem si dát dohromady, proč jsem zklamal.

„Ale když bylo spiknutí odhaleno a vrah dopaden, proč odjíždíš?“ vložil se do hovoru Sigurd. „Opustit teď obléhání by znamenalo –“

Tatikios se v židli napřímil a upřel na Sigurda zpupný pohled. „Já obléhání neopouštím, veliteli. Jestli budeš rozhlašovat, že něco takového dělám, dám tě odvléct přes Anatolii v řetězech, abych tě naučil uctivosti.“

Vypadalo, že se sekera v Sigurdových rukou roztřásla, ale Varjag zachovával mlčení.

„Obávám se, že tenhle lotr je pouhým poryvem bouře.“ Bohemund ukázal na vězně. „V mém táboře se schyluje ke smršti, vlastně mezi všemi Franky, a já se nemůžu zaručit, že zamezím veškerému zlu, které by mohli zosnovat.“

„Kdyby šlo jenom o mé bezpečí, nic by to neznamenalo,“ pravil Tatikios upjatě. „Ale jde o jiné záležitosti, vyšší povinnosti. Pokud máme toto obléhání dovést až do konce, budeme potřebovat posily. Císař vede tažení v Anatolii a já podniknu cestu, abych ho přesvědčil, že má rychle postupovat se vší mocí a silou.“

Bohemund přikývl. „Moudrý plán. I když…“

„Co?“

„Jestli odejdeš teď, dokud naše vyhlídky vypadají chmurně, kdekdo v táboře si tvé pohnutky vyloží špatně. Najdou se i tací, kteří budou mluvit o strachu – někteří snad i o zbabělosti. A jestli si pomyslí, že nás Řekové nechali na holičkách, mohou též propadnout víře, že jsou vyvázáni z přísahy tvému císaři a že mohou zabrat veškeré země, jak jen to půjde.“

„Až se císař vrátí, brzy je vyvede z omylu.“

„Bylo by snazší, kdybys tu zanechal nějaké znamení své důvěry, důkaz, který přesvědčí mé druhy, že mají setrvat na císařově straně. Kdybys například jednomu z nás potvrdil držbu zemí, nikdo by nemohl popírat dobrou vůli Řeků. Nemusí to ani být země, které už jsou vaše,“ dodal Bohemund, když na Tatikiově tváři spatřil pochyby.

„Kdybys svěřil budoucí výboje našemu opatrovnictví – samozřejmě pod císařovou vládou –, prokázal bys dobrou vůli, která by tě skoro nic nestála.“

Bohemund nedovedl zastřít lačnost v hlasu ani v očích, když shlížel na eunucha. Tatikiovi je nutno připsat k dobru, že zrak neodvrátil – pohled opětoval s týmž povzneseným poklidem, jako by byl v císařově paláci. Doufal jsem, že si všimne pochyb, jež se mi zřetelně rýsovaly na tváři.

„Mluvíš moudře, pane Bohemunde,“ vypravil ze sebe nakonec. „Rozhodně netoužím po tom, aby se můj odchod stal někomu záminkou ke zrušení přísahy. Kdokoli by tak učinil, byl by dozajista pohnán k zodpovědnosti jak před Bohem, tak mým císařem. Na znamení upřímné touhy po přátelství a náklonnosti našich národů učiním to, co jsi navrhl.“

Hned jsem si představil, že vidím, jak Bohemundův jazyk vystřelil ven jako zmijí a že si nedočkavě olizuje rty.

„Tvůj synovec Tankred už vznesl nárok na země u Mamistry, Tarsu a Adany v Kilíkii. Potvrzuji, že jsou v jeho vlastnictví jako císařova vazala.“

Bohemundovými zády projela křeč, jako by mu je proklálo kopí. „Země v Kilíkii byly zabrány na úkor Arménů,“ namítl. Jeho hlas nebyl schopen zakrýt, jak hluboko byl raněn. „Nepatří císaři, aby je mohl někomu udělovat.“

„Arméni je obdrželi od císaře. Nyní je drží Tankred. Řeknu svému písaři, ať sepíše listinu. A jako další záruku své cti,“ pokračoval, než stačil Bohemund něco namítnout, „nechám tady u Antiochie svůj stan a zásoby a taky rotu svých mužů, dokud se nevrátím.“

„My je velice oceníme, pane.“ Do Bohemundova hlasu se navrátil klid, třebaže zrudlá kůže na tvářích se mu pořád chvěla. „Ale nemůžeš zapomenout na své vlastní bezpečí. Mezi tímto krajem a Philomeliem je to samý lupič a Turek a cesta je nebezpečná. Budeš potřebovat doprovod.“

„Já vypluji ze svatého Simeona a vezmu si s sebou Pečeněhy. Sigurd tu zůstane jako velitel a bude v čele Varjagů. Demetrie, ty se postaráš o zbylé lidi v našem táboře a o služebnictvo.“

„Co se stane s tím normanským spiklencem?“ zeptal jsem se.

„Bude souzen a potrestán podle našich zákonů,“ prohlásil Bohemund drsně.

„Dobře.“ Tatikios zatleskal a vstal. V jeho postoji se zračila sebedůvěra, jíž jsem nebyl svědkem dlouhé týdny. „Musím podniknout přípravy a pak jít. Mé poslání je naléhavé a cesta daleká.“ Podíval se na Bohemunda. „Ohlásím císaři vše, co jsem viděl, a budu se modlit, aby přišel zachránit své vznešené spojence.“

Bohemund se uklonil. „Já se budu modlit, aby dorazil včas.“

Dvě hodiny nato odjel Tatikios, prkenná postava na šedivém válečném koni. Pěšky ho následovaly dvě stovky Pečeněhů s pevně vztyčenými kopími jako mřížemi klece, zatímco jeho zavazadla vezly dva tucty koní. Sotva jsme si mohli dovolit koně postrádat, a tak byl vyslán oddíl Varjagů, aby je odvedl nazpět, až se muži nalodí v přístavu. Netečně jsem přihlížel, jak tento zástup míří vstříc bledému slunci, jež se za horami sklánělo k moři.

„Toho už znovu neuvidíme,“ řekl Sigurd.

Dal jsem se do smíchu, i když v něm vůbec nebyla radost. „Protože se nevrátí?“ zeptal jsem se. „Nebo proto, že už tu nebudeme, až se vrátí?“

Na ostří Sigurdovy sekery se sneslo slaboučké prachové pírko čerstvě vylíhnutého ptáčátka. Smetl ho stranou a ani neodpověděl.

15

Neuvěřil jsem ani slovo o spiknutí, o němž Bohemund tvrdil, že je odhalil, a ukázalo se, že má nedůvěra je plně oprávněná. Nikdy jsem neslyšel o potrestání, které by stihlo onoho Normana, jenž se přiznal k zločinu, naopak když jsem ho několik dní poté viděl, jel v okázalém oblečení na pěkném mladém koni. Bezpochyby se dočkal tučné odměny za to, jak posloužil Bohemundovým záměrům.

Dvě noci po Tatikiově odchodu jsem byl svědkem dalších Bohemundových piklů. Bylo již po setmění, když jednoho ponurého večera zašel do mého stanu jakýsi francký duchovní. Poznal jsem ho – tento tmavovlasý kněz jménem Štěpán byl kdysi u jednoho mého rozhovoru s biskupem Adhemarem.

„Jeho Milost biskup z Le Puy posílá pozdravy,“ oznámil mně a Sigurdovi. „Knížata mají dnes večer válečnou poradu. Jestli se jí zúčastníte, bude z toho užitek.“

„Užitek pro koho?“ zeptal jsem se, neboť jsem choval podezření k jakýmkoli pozváním ze strany Franků.

„Přijď a dozvíš se to.“

Jelikož byl velitelem Sigurd, měl tam jít on, ale Sigurd trval na tom, že ho mám doprovodit. „Možná bude zapotřebí, aby někdo chladil mou horkou hlavu. A Bohemundovi budu důvěřovat jen do té míry, jak se budu moct ohánět svou sekerou.“

Válečná porada se konala v Adhemarově stanu, jehož vnitřní zařízení bylo odtaženo pryč. Jako obvykle byly čtyři lavice sraženy do čtverce. Hrabě Raymond se jako vždy postaral o to, aby seděl naproti dveřím, kam lidé upírali zrak nejdřív, přičemž po jeho pravici byl biskup. Na lavici vlevo od nich seděl Bohemund. Ve vínově rudém šatu se zlatým opaskem vypadal oslnivě. Vyhnul jsem se jeho pohledu a pokusil jsem se posadit na konec lavice naproti Adhemarovi. Téměř vzápětí se ozval protest.

„Pánové, co jsou zač tihle chámové, kteří ruší naši poradu, cizinci, co se sem vkradli, aby vyslídili naše tajemství? Zavolej své rytíře, biskupe, a tyhle chlapy pošli pryč na hnojiště, odkud sem přilezli.“

Takto promluvil vévoda Normandie, jehož baculaté tváře byly nafouklé jako kravské. Dobře živené bříško mu vyboulilo bohaté hedvábí oděvu, a když mluvil, trochu se pohupoval. Od ostatních se lišil tím, že téměř celé obléhání strávil daleko od Antiochie, v bezpečí na pobřeží, a mě napadlo, co to asi znamená, že se sem vrátil právě teď. Věděl jsem, že ho Sigurd ze všech Normanů nenávidí nejvíc, protože to byl syn onoho bastarda, který dobyl Sigurdovu anglickou vlast.

„Klid, vévodo Roberte,“ řekl Adhemar. „Tihle muži hovoří za samého císaře, kterému jste vy všichni odpřisáhli věrnost. Je tedy správné, aby se zúčastnili naší porady.“

„Když je pán pryč, pes může štěkat, ale nezveš ho ke stolu. Tohle nejsou knížata, ale pobudové. Nejsou nám rovni.“

Adhemar se zamračil. „V očích Páně jsou si všichni rovni, dokud dodržují Jeho mír. Jestli máme přežít, brzy budeme potřebovat všechny zdroje své síly.“

Hrozba v jeho slovech umlčela knížata, jež se zlobnými pohledy usedla na lavice. Adhemar odříkal modlitbu a pak se obrátil na vévodu Godefroie.

„Kníže Lotrinska přináší zprávy.“

„Od mého bratra Balduina,“ řekl Godefroi. Když vstal, na krku se mu rozhoupal křížek osázený drahými kameny, který nosil. „Poslal z Edessy posla.“

Když jsme byli v Anatolii v půli cesty, vévodův bratr Balduin, který neměl žádnou zemi, se odloučil od armády a vytáhl na východ v naději, že tam pro sebe uchvátí arménské kraje. Pomocí násilí, lstí i vražd se mu podle zpráv podařilo, že ho nejprve místní vládce adoptoval jako svého dědice, načež ho Balduin při krveprolití sesadil a nyní vládl jako tyran odlehlé zemi kolem Edessy. Jelikož jsem měl s Balduinem v Konstantinopoli co do činění, tomuhle příběhu jsem docela uvěřil.

„Balduin vzkazuje, že právě teď mosulský atabeg Kerbogha Hrozný táhne se svou armádou na Antiochii.“ Po celé místnosti se rozlehly zvuky panického hovoru. „Z každé provincie turecké říše, od Mezopotámie, Persie až po vzdálený Chorásán, sebral vojsko, které nás má vyhnat z Asie. Už když Balduin psal, blížilo se k Edesse, takže tady bude do měsíce, možná i do několika týdnů.“

Lomoz v místnosti ustal, jakmile Adhemar udeřil berlou do země. Vzápětí vyskočil sinalý hrabě Hugo.

„Musíme ihned ustoupit,“ oznámil. Jazyk se mu třásl, jak odrážel jeho zděšení. „Drtivá porážka není nic skvělého. Musíme se stáhnout k Héraklei nebo Ikoniu a spojit se s císařovými silami. Nezapomínejme, že jsme pouhým předvojem křesťanstva, a když teď spolu hovoříme, čerstvé voje věřících už táhnou ze západu, aby nám pomohly. Až budeme posíleni, můžeme bojovat s tímhle Turkem, jak zaslouží.“

„Ústup?“ Raymond zabodl svým jediným okem do nešťastného Huga drtivý pohled. „Copak jsi zapomněl na strasti, které jsme podstoupili na cestě sem, na průsmyky tak příkré, že se do nich nevešly ani vrány, aby hodovaly na našich padlých, a na slané pouště, kde jsme umdlévali? Jestli se vydáme na sever, skály a bodláčí roztrhají naše zubožené vojsko dlouho předtím, než vůbec přijdou Turci. Kromě toho, Jeruzalém leží na jihu a směr své cesty nezměním, dokud nesplním slib, že budu kráčet v Kristových šlépějích.“

Jeho prudký výpad vyvolal souhlasné přikyvování a šepot, i když v nich bůhvíjaké přesvědčení nebylo. Uviděl jsem Adhemara, jak Raymondovi cosi šeptá do ucha, ale než mohl biskup oslovit radu, vstal Bohemund. Jako vždy z jeho postavy vyzařovalo něco, co přitahovalo pozornost, a přítomní utichli.

„Hrabě Raymond má pravdu. Zpátky jít nemůžeme – cesta by se stala naší zkázou.“

Odmlčel se, aby ostatní mohli na souhlas zamručet. Když jsem se podíval na hraběte de Saint-Gilles, uviděl jsem, jak se mu hlava svezla na stranu s okem napůl zavřeným, skoro jako by usínal.

Bohemund si zastrčil za pas palec. „Ale pravdu má i hrabě z Vermandois. Na drtivé porážce opravdu není nic skvělého.“

„Co tedy máme podle tebe dělat?“ vyštěkl Godefroi. „Bojovat nemůžeme, utéct nemůžeme – máme snad vysedávat ve stanech, dokud nás v nich Kerbogha zaživa neupálí?“

Bohemunda tím vůbec nevyvedl z míry. „Vévoda Lotrinska se ptá, co tedy máme dělat. Já vám to povím. Kerbogha Hrozný se proti nám řítí jako býk. Když budeme bojovat, nabere nás na jeden roh. Když budeme na útěku, nabere nás na druhý. Když nebudeme dělat nic, roznese nás na kopytech. Co si tedy máme počít?“

„Přesně.“

„Udeříme ho rovnou mezi oči.“ Jako by ho vykouzlil přímo ze vzduchu, v Bohemundově ruce se objevil nůž. V dlani otáčel jeho kostěnou střenkou. „Během kratičkého času, který nám zbývá, dobudeme město a proměníme ho v pevnost, jež odolá všemu, co proti nám Turci budou s to vrhnout. Už půl roku tu vysedáváme jako ženské v naději, že nám Pán sešle nějaký zázrak, kterým vyvrátíme městské brány. Nyní máme Jeho znamení. Pokud město nezdoláme, nejsme svého poslání hodni. Když slyším, že přichází Kerbogha, nebojím se.“ Jeho nepokojný pohled na chviličku prodlel na Hugovi a potom se přesunul dál. „Raduji se nad tím, že teď, když je železo nejžhavější, můžeme prokázat, že jsme hodni Božího poslání. Každá jiná možnost přináší smrt. Co na to říká rada?“

„Říká, že se schází v Kristově míru a že všechny zbraně mají zůstat venku,“ poznamenal Adhemar mírně.

„A já říkám, že hlad Bohemundovi zastřel mysl,“ pravil Hugo. „Říká ‚zdolejte město‘. To snad máme zaťukat na brány? Už půl roku se pokoušíme město zdolat a –“

„Ne!“ Bohemund udeřil pěstí do dlaně. „Půl roku se nepokoušíme o nic. Když teď stojíme na pokraji zkázy, můžeme se konečně o něco pokusit. Naše válečné lsti nám nic nepřinesly. Ukázalo se, že řecký král je jako spojenec k ničemu, a jeho zženštilý nohsled nás nechal na holičkách, když jsme byli v nouzi nejvyšší. Jedině když necháme působit naši zoufalou snahu, můžeme doufat, že z této pasti unikneme. V míru pokládáme za jedinou ctnost pokoru, ale za války nás nejvíc pohání sláva. Ať se rada usnese, že kdo město dobude, vláda připadne jemu jedinému. S takovou metou na dohled ty brány zdoláme, jako by byly z hlíny.“

„Ne.“ Adhemar byl sice stařec, leč jeho hlas přehlušil všechen rámus, který vyvolala Bohemundova slova. „Město nepatří žádnému člověku.“

„Ani papežovi?“ Robert z Normandie si ani nedal námahu, aby se postavil, a ukázal tlustým prstem na biskupa. „My víme, že Řím nestrpí žádné krále, leda své vazaly, že hodlá rozšířit své panství z duchovní i do světské sféry. Rád bych se zeptal, jestli tvůj pán nebude spokojen, dokud se jeho léna nebudou rozprostírat od Říma až po Jeruzalém?“

„Dej si pozor,“ varoval ho Raymond. „Nesnaž se rozdmychávat dávno vyhaslé spory.“

„Můj papež po tomto městě vůbec netouží.“ Adhemar přelétl pronikavým pohledem po místnosti. „V jeho srdci je jediné město a my jsme pořád daleko od jeho bran. Pokud jde o Antiochii, nikdo ji nesmí mít ihned, tak jako ji nikdo neuchvátí ihned. Bojujeme jménem Páně a jsme v Jeho službách: vítězství dosáhneme jedině skrze Něho. Táhneme jako armáda Boží a jako armáda Boží vzneseme nárok na kořist. Jestli nás předtím nezničí Kerbogha.“

„Taky vás váže přísaha, že město vrátíte císaři,“ zavrčel Sigurd. Ale všichni se tvářili, že ho neslyší.

„Nesouhlasím s biskupem Adhemarem.“ Bohemund se nedal. „Bojujeme Božím jménem a s Jeho pomocí, ale taky bojujeme jako Normané a Lotrinčané a Frísové – někdy dokonce i jako Provensálci. Trvám na tom, že musím znát vůli rady, pokud jde o to, jestli nemá město dobýt ten nejzasloužilejší.“

Adhemar udeřil třikrát berlou do země. „Tato rada má řešit jediné téma: jestli budeme tváří v tvář Kerboghovu postupu bojovat, nebo se dáme na útěk. Jenom v tomto bodu se dozvíme vůli rady. Kdo dává přednost útěku?“

Nastalo mlčení. Když jsem se rozhlédl, viděl jsem pátravý výraz na tváři četných mužů, kteří se snažili uhodnout, jak smýšlejí jejich sousedi. Některé ruce se váhavě pohnuly, ale ani jedna se nezvedla.

„Kdo dává přednost boji?“

Raymond a Bohemund ihned, jako jeden muž, zvedli ruce. Jejich příkladu následovali s větším či menším nadšením všichni ostatní muži kolem dokola čtverce.

Adhemar přikývl. „Je rozhodnuto. Tady se postavíme Kerboghovi.“

„Nic není rozhodnuto – a ani nebude, dokud neuznáš pravdu. Nikdo na sebe nevezme riziko, kterého je zapotřebí k dobytí města, dokud nebude vláda nad ním přiznána jednomu muži.“ Bohemund se protlačil rohem mezi dvěma lavicemi a vyběhl ven ze stanu. Za ním vyšlo několik jeho družiníků.

„Bohemund to nevzdá, když není po jeho,“ řekl jakýsi hlas. Otočil jsem se a uviděl vedle sebe hraběte Raymonda. „Dosáhl odchodu velitele tvého císaře, ale Adhemar dosud brzdí jeho ambice. Ale zajímalo by mě, na jak dlouho ještě?“

„Dokud budou Frankové svou přísahu císaři a svému Bohu dodržovat.“

Raymond se chraplavě zasmál. „Jejich Bůh jim řekne, že ho nejlépe ctí tím, když uchovávají životy, které jim daroval. Pokud jde o jejich přísahu, je tu někdo, kdo by je pohnal k odpovědnosti, až ji poruší? Jedna rota Angličanů a jeden písař? Cítíš se bezpečně, Demetrie?“

„Vkládám důvěru v Pána,“ pravil jsem instinktivně.

„Zato já vkládám důvěru v silný pancíř a ostrý meč. Myslím, že jste ve svém táboře osaměli. Jste na okraji obležení a sousedí s vámi jenom Normané. Pokud Kerbogha přitáhne, bude to ze severu. Jste připraveni stanout v první obranné linii?“

„Ty bys radši, abych utekl jako Tatikios?“

„Já bych radši, kdybys byl obklopen císařem a jeho desetitisíci vojáky, jenže to se nestane. Proto vám nabízím svou ochranu. Přestěhujte své stany do mého ležení a já vám zaručím bezpečí.“

„Tatikios se domníval, že bychom svou ochranu neměli svěřovat žádné z franckých stran, aby císař nepřišel o závazek věrnosti ostatních.“

„Ten už beztak přišel o závazek věrnosti ostatních – ti jenom čekají na to, kdy se ho zřekne někdo z nich jako první. Pokud jde o Tatikia, to už není jeho věc.“

„Jestli se teď přesuneme, vojáci to pochopí jako další příklad byzantské zbabělosti. Řeknou, že to děláme proto, abychom unikli nepříteli, jenž se blíží od severu.“

„Spíš byste se měli bát nepřátel utábořených jižně od vás.“ Raymond se shýbl, aby prošel dveřmi, a já vyšel za ním do tichého večera. „Až přijdou Turci a zjistí, že jsme vklíněni mezi řeku a město, bude jedno, jestli budete ve svém nebo v mém táboře, nebo dokonce v táboře vévody Godefroie.“

Podíval se k severu, kde už obloha potemněla. „Až přijde Kerbogha, nebude kam uniknout.“

16

Na druhý den jsme svůj tábor přestěhovali – stany jsme vmáčkli do mezer zanechaných Provensálci, kteří buď umřeli, nebo utekli. Vypadalo to, že je počasí každým dnem teplejší a obloha modřejší, stromy kvetly a půda byla čím dál tvrdší, ale nic nemohlo rozehnat temný mrak, jenž se kupil nad armádou jako předzvěst bouřky. V noci to u našich táborových ohňů bzučelo šeptandou a zvěstmi o Kerboghovi a každé ráno čerstvé pásy holé země odhalovaly, odkud zmizely další stany. Přesto knížata pořád nebyla schopna přijít na to, jak zlomit odpor města – vlastně to ani nevypadalo, že by se o to vůbec pokoušela. Opatřila posádkou věže a dávala střílet na obránce na hradbách, ale nepohnula se ani o píď blíž.

Jednoho dne, to už bylo uprostřed května, jsem seděl sám u řeky a přemítal o tom, jak bych měl zachránit Annu, jestli Kerbogha dobude náš tábor. Přese všechny mé úpěnlivé prosby odmítla nasednout na loď na Kypr – tvrdila, že až Turci zaútočí, bude jí velice zapotřebí. Obával jsem se, že užitečnější budou hrobníci. Zahrabal jsem rukou v zemi na říčním břehu a sebral hrst oblázků, jež jsem pak házel jeden za druhým do zelené vody. Kéž bych mohl stejně snadno zahodit starosti!

Ozval se kovový zvuk, a tak jsem se rozhlédl. Kousek proti proudu jsem uviděl houf postav stojících u břehu. Nesly venkovanskou výzbroj: sekyrky, kladiva a zahradnické nože, jimiž se prudce oháněly nad hlavami. Uprostřed nich jsem spatřil, jak se blýská čepel jediného meče.

Vyskočil jsem na nohy a rozběhl se k nim. Byli to rolníci, Frankové, kteří měli tak rozedrané šaty, že se s nimi nedal ani vytřít kůň. Podle hlavy s turbanem, jež se mezi nimi trhaně pohybovala, jsem usoudil, že náhodou narazili na jakéhosi osamoceného Turka daleko od jeho linií. Štvali ho jako psa, a pokud by mu teď svými nástroji nevykuchali střeva, zakrátko by ho zahnali do řeky.

„Co to vyvádíte?“ vykřikl jsem, když jsem se přiblížil.

„Je to špicl nevěřících.“ Jeden z Franků odskočil dozadu, když Turkův meč jen o vlas minul jeho hruď. „Za jeho mrtvolu nám pan Bohemund dobře zaplatí.“

„Demetrie Askiate?“ Ismaelita s kovovým třeskem odrazil ránu jednoho zahradnického nože a vzhlédl. S úlekem jsem si uvědomil, že to není Turek, nýbrž Saracén – mečíř Mušíd. „Jménem tvého i mého boha, zažeň ty psy ode mě.“

„Nechte ho na pokoji.“ Tasil jsem meč – v těchto dnech jsem bez něj nikdy nevycházel – a bodl jím proti nejbližšímu Frankovi.

Rolník, vyzáblý plešoun, mi plivl k nohám. „Jeho život je náš. Žádný Řek nám ho nevezme.“

„A žádný francký lotr nezabije muže pod mou ochranou.“ Sevřel jsem zápěstí a rozmáchl se mečem. Rolník začal zvedat srp – moje čepel ho zachytila na jeho dráze a vyrazila mu ho z rukou. Zatímco ostatní Frankové jen civěli, Mušíd přimáčkl naplocho meč na prsty, jež třímaly kladivo. Rozevřely se a nástroj upustily na zem. Než na ni dopadl, Mušíd kopnutím do břicha svalil dalšího z Franků, až se natáhl jak dlouhý tak široký, zatímco já jsem meč obrátil a praštil jilcem dalšího protivníka do obličeje. Ze rtu mu vytryskla krev.

„My se sem vrátíme, ty zrádče!“ zahrozil mi plešatec. Pohled mu sjížděl ke spadlému srpu, ale dva pozvednuté meče ho varovaly před ukvapeností. „Já se vrátím se svými bratry a vykuchám každičký kousek tvých vnitřností, takže až tě vhodím do řeky, dopluješ až k svatému Simeonu.“ Odpotácel se pryč a odtáhl s sebou i své potlučené druhy.

„Bojuješ dobře, když vezmu v potaz, v jak bídném stavu máš meč.“ Mušíd si otřel vlastní meč o lem bílého vlněného roucha, kradmo se podíval na čepel, jestli na ní nejsou trhliny, a pak ho zasunul do pochvy. Železo skoro nezavrzalo, když vklouzlo do pouzdra.

„To Varjagové mě teď učí. Obávám se, že nepotrvá dlouho a budu muset bojovat s onačejšími protivníky, než jsou nějací venkovani se zahradnickým náčiním.“

Mušíd pozvedl tmavé obočí. „Jde o Kerboghu?“ Bylo na mně zřejmě znát překvapení, protože se rozesmál. „Zapomínáš, Demetrie, že se při svém řemeslu něco nacestuju. V uplynulých týdnech se skoro o ničem jiném nemluví.“

„Nevíš, kde je?“ V hloubi duše jsem si říkal, jaké jiné fámy by mohl přinést tenhle usmívající se potulný řemeslník a komu by je mohl oznamovat.

„U Edessy. Nejdřív si myslel, že si město snadno podmaní, ale je to tvrdší oříšek, než se domníval. Tuším, že toho brzy nechá a bude spěchat dál za většími boji.“

„A snazší kořistí.“

„No tak, Demetrie, jako šermíř si vůbec nevedeš špatně.“ Vzhlédl k nebi. „Ale já musím honem dál, protože války tohoto světa potřebují meče, aby je lidé mohli vést. Nedoprovodíš mě táborem? Nerad bych si meč zase špinil o nějaké chámy.“

Když jsme kráčeli skrze normanské linie na sever, napadla mě myšlenka. „Tys řekl, že se hodně nacestuješ. Nebyls někdy v Persii?“

„Častokrát. Říká se, že sám sultán v Isfahánu nosí jeden z mých mečů.“

„Pověz mi: nenarazil jsi někdy na svých cestách na uctívání perského božstva zvaného Mithra?“

Mušíd vypadal, že se ocitl v rozpacích. „V Persii není jiného boha kromě Alláha už čtyři sta let – od chvíle, kdy Prorok, budiž pochválen, obrátil její národy k pravdě.“

„Tys nikdy o tomhle Mithrovi neslyšel?“

„Nikdy. Proč?“

Zaváhal jsem. „Přátelil ses s Drogem. Nemluvil s tebou někdy o náboženství?“

„Letmo. Ale bez něho by bylo naše přátelství snazší. Myslím, že byl velmi zbožný.“ Na chvíli zmlkl. Hladkou tvář mu zbrázdilo přemýšlení. „Ptal ses na starověké bohy a potom na Drogovu víru. Tak by mě zajímalo, na co se doopravdy ptáš?“

„Pátrám po každé nitce, kterou bych mohl uchopit. Drogův vrah dosud nebyl nalezen.“

„To je zlé. Ďábel nabývá sílu, pokud nejsou jeho skutky potrestány.“

„To tedy v tomhle okamžiku musí být pořádně silný!“

Trochu jsme mlčky popošli, s rukama neustále na jilcích mečů, aby všem, kdo po nás vrhali nenávistné pohledy, přešla chuť. Nakonec Mušíd řekl: „Kdyby zabili někoho z mé vesnice, pátral bych po jeho vrahovi poblíž, mezi jeho přáteli, milenkami, sluhy a jeho pánem.“

„Drogovi přátelé právě stavěli věž u mostu a k jeho mrtvole nás zavedl jeho sluha. Pokud jde o jeho milé…“ Vybavil jsem si tu ženu, Sáru, kterou vidělo tolik lidí, ale nikdo ji nedovedl najít. „To nevím. Pokud jde o jeho pána, Bohemund –“

Překvapením jsem se zarazil, když jsem spatřil, kam jsme to došli. Zatímco jsem vyslovoval Bohemundovo jméno, dorazili jsme na otevřené prostranství, v jehož středu stál jeho obrovský stan s karmínovými pruhy. Před ním zplihle visela korouhev ozdobená stříbrným hadem.

„Tady tě musím opustit,“ řekl Mušíd.

„Kvůli Bohemundovi?“ I když mě ta vzpomínka trýznila, vybavil jsem si, jak hrůzně Tankred zacházel s tureckými zajatci. „Ty netušíš, co Normané provedou s Ismaelity, jako jsi ty.“

Mušíd se usmál. „I Normané dovedou svou nenávist potlačit, když jim z toho kyne prospěch. Bohemund hledá nějakou zbraň, s níž by se zmocnil města. Třeba mu můžu opatřit meč, jaký potřebuje. Díky za to, žes mě sem doprovodil.“

Sklonil hlavu a potom sebejistě vešel do stanu. Žádný ze strážců ho nezastavoval.

Dva týdny nato, koncem května, jsme seděli – Sigurd, Anna a já – u táborového ohně a pojídali nějaký rybí pokrm. Naše zásobování se nesmírně zlepšilo od chvíle, co jsme se přestěhovali do Raymondova tábora, protože on měl pod kontrolou zásobovací cestu k moři, ale ani to nás neuklidňovalo. V těchto dnech totiž vypadalo každé jídlo jako poslední večeře před tureckým drtivým náporem, takže nám v ústech pořádně zhořklo. Náladu nám nezvedl ani příchod léta, protože v horku vážilo naše brnění dvojnásobek a každou hodinu nás trýznily mouchy, jež se vyrojily z bažin u řeky. Sice jsme už nehladověli, ale byli jsme svědky toho, jak se všelijaké nakažlivé choroby zakusují stále hlouběji do těla armády. A nad tím vším se vznášela černá hrozba Kerboghy, který teď byl, jak se povídalo, necelý týden pochodu odsud.

„Když si pomyslím, že je to právě rok, co jsme opustili Konstantinopol,“ řekl Sigurd. Nabodl v hrnci nožem kus masa a pak ho z něj ukusoval. „Tvůj vnuk bude mít vlastní děti, než ho zase uvidíš.“

„Jestli se dožiju toho, že ho uvidím, to zpoždění bude stát za to.“ Pokud vše proběhlo v pořádku, Helena už měla porodit. Noc co noc jsem se modlil za její bezpečí a vzýval jsem svou nebožku ženu Marii, aby se za ně na onom světě přimlouvala, ale pořád jsem nedostával žádné zprávy. Zdálo se, že všichni moji blízcí žijí ve stínu smrti.

„Mně bude stačit, když se dožiju příštího měsíce,“ prohlásila Anna. „Jestli Kerbogha přijde, zatímco se Frankové budou pořád hašteřit…“

„Tohle neříkej,“ vyjel jsem na ni. „Osud příliš často slyší naše pošetilé naděje a pak je naplní. Jestli si budeš přát žít ještě měsíc, může ti nadělit přesně takový čas.“

„To je pověra,“ vysmívala se mi Anna. „Překvapuje mě… Co je tohle?“

Ukázala skrze oheň, kde její pohled upoutal nějaký pohyb v noci. Přiblížilo se to a nakonec se ukázalo, že je to nějaké děcko, jež mi nesahalo ani po pás. Vlasy a šaty mělo rozedrané, tvář umouněnou, ale oči ve světle ohně jiskřivé a hlas čistý jako studánka.

„Kdo z vás je Demetrios Askiates?“

Protřel jsem si oči. Okolní kouř dítě obestřel závojem oparu a zdálo se, že mu hlava uprostřed plamenů hoří. Bylo to jako nějaký kouzelnický trik. Proti tmě v pozadí působilo až nadpozemsky zářivě.

„Já jsem Demetrios.“ Sáhl jsem rukou na kámen v zemi, jehož hrubá síla mně připomněla tento svět. „Proč?“

Zjevení se zamračilo, jako kdyby se pokoušelo vylovit z paměti věty. „Tys toužil hovořit s mou paní.“

„Skutečně?“ Sigurdův rozjařený tón roztříštil tuhle vidinu, takže se u našeho ohně vzápětí objevil pouhý umaštěný rošťák. „O tomhle ses nezmínil, Demetrie.“

Nevšímal jsem si ani Varjaga, ani Annina rozhněvaného pohledu. „Kdo je ta paní?“

„Jmenuje se Sára. Chce tě vidět samotného,“ dodal, když uviděl, jak se Anna se Sigurdem chystají vstát.

Dítě mne nevzalo daleko, jenom mě vedlo rychle táborem k řece. Mnozí z těch, kdo doprovázeli armádu, nás teď opustili, proto se proluky mezi ohništi zvětšovaly. Někdy chlapec úplně zmizel a rozpustil se v noci jako mlha, ale vždy se zase vynořil, aby mne vybízel k dalšímu pochodu vpřed. U řeky se jakoby zastavil – působil ve tmě jako bělostná skvrna – a já si pospíšil, abych mu byl v patách.

„Demetrie Askiate. Tys mě vyslyšel. Anebo jsem vyslyšela já tebe.“

Zastavil jsem se. Netušil jsem, kam se poděl chlapec, ale matné obrysy, o nichž jsem si myslel, že patří jemu, teď mluvily sebejistým, svěžím tónem ženy. Mé oči se snažily proniknout tmou, jež ji zahalovala, ale kromě jejích bílých šatů jsem nic neviděl.

„Ty jsi Sára?“

Rozesmála se – anebo se jenom řeka zčeřila. „Mám spoustu jmen. Ty mě znáš jako Sáru.“

„Jak tě znal Drogo?“ Napřáhl jsem ruku v naději, že nahmatám nějaký strom nebo balvan, abych se opřel, ale sáhl jsem do prázdna.

„Jako učitelku.“

„Co jsi ho učila – kromě toho, jak si do zad vyřezat jizvy?“

„Tohle jsem ho neučila.“ Hlas jí teď zbarvila výčitka a najednou jsem pocítil jakési pošetilé nutkání obejmout ji, abych ji utěšil. „Vždycky se najdou lidé, jejichž mysl překroutí jejich učení.“

„Byli takovými lidmi Drogo a Rainauld?“

„To nebyla jejich vina. Drogovo srdce se obalilo trny, a cokoli se pokusilo dostat se až k němu, bylo roztrháno na kusy. Pokud jde o Rainaulda, ten následoval Droga, patrně až příliš.“

„A co jsi je učila?“

„Víru v Krista. Čistší cestu.“

„V téhle armádě je dost kněží a biskupů, kteří to mají za povinnost.“

Opět jsem uslyšel její perlivý smích. „Kněží a biskupové. Jejich povinnost se vztahuje k jejich pánům, mocným této země. Kážou poslušnost, aby se skrze ni mohli zmocnit svého podílu na kořisti války. Vůbec nedbají o duše, jimž mají dělat duchovní pastýře. Rozhlédni se po táboře, Demetrie. Můžeš snad popřít, že nás Pán opustil?“

„Hospodin prochází kolem nás a my Ho nevidíme.“

„Pokud budeme čistí, navrátí nám štěstí. V dané chvíli je tento tábor ohavné a špinavé doupě, kde vládnou vrány a číhají vlci. Osvobodit nás může jenom modlitba a pravda. ‚Bůh je s námi,‘ tvrdí knížata, ale zatímco to říkají, jejich zkáza se blíží. Jak oni, tak jejich duchovní, ti všichni jsou zkažení. Z tohoto místa uniknou jenom spravedliví. Ostatní zahynou.“

„Zpochybňovat duchovenstvo se rovná zradě.“ Teplo noci se mi zčistajasna vypařilo z kostí.

„Tomu přece nevěříš. V hloubi duše víš, že mám pravdu.“

„Vím, že se tví stoupenci vlámali do pohanských svatyní a že byli zavražděni. Je tohle ta čistota, kterou jsi učila?“

„Ne! Řekla jsem ti přece, že mého učení nedbali. Myslela jsem, že Drogo usiluje o spásu. Po pravdě, usiloval jenom o pomstu.“

I když jsem Sáře neviděl do tváře, vycítil jsem, že jsem konečně narušil její vznešený poklid. Zanechalo to ve mně podivně nepříjemné výčitky, jako kdybych rozbil něco vzácného. „Pomstu na kom?“

„Pomstu za ztrátu jeho bratra. Pomstu za strasti, jež zakusil na pláních Anatolie a tady, před hradbami Antiochie.“ Bílé šaty se jí ve tmě třepetaly jako můra, když kolem mne kroužila a já ji měl sotva na dohled.

„Ale pomsta na kom? Jeho bratr přece zahynul za pochodu, kde ho zabili Turci.“

Zdálo se, že Sářin hlas je stále tišší, jako by se zvolna někam vytrácela. „Myslela jsem, že Drogo při svém zármutku bude s to vyslechnout pravdu. Že skrze jeho smutek k němu vejde Hospodin. Ale jsou jiné mocnosti, které vnikají do zlomeného srdce, a Drogo jim podlehl.“

Už se tak vzdálila, že nebyla vidět, a když přestala hovořit, pocítil jsem závan samoty. „Počkej,“ zaprosil jsem, klopýtaje vpřed. „Ty jsi navštívila jeho stan v hodině před jeho smrtí. Přece ti musel něco říct.“

„Pokusila jsem se přemluvit ho, odvést ho nazpět ke světlu. Jenže on si našel nového učitele a nechtěl mě ani slyšet.“

„Za kým šel do toho údolíčka?“ zeptal jsem se naléhavě. „Musím se dozvědět, co ho tam přivedlo.“

Sára se opět zasmála, ačkoli tentokrát v jejím smíchu byl jen smutek. „Jen pátrej dál a možná zjistíš, co Drogo hledal a našel.“

„Co to bylo?“

„Pravda.“

„Jaká pravda?“

„To ti nemůžu říct. Dokud nebudeš mít po krk těch sobeckých lží, které vykládají kněží. Až budeš ochoten pustit z hlavy jejich klamy a strhnout roušku jejich tajemství, pak ti ukážu pravdu.“

„Řekni mi to!“ Běžel jsem za jejím hlasem. Ať už bylo její tajemství jakékoli, musel jsem je vyzvědět.

Ale ona už byla pryč – bezhlučně přeběhla po louce a jedinou odpovědí pro mě bylo zurčení řeky.

17

Když jsem se na druhý den ráno probudil, hrozně mě bolela hlava. Byl teprve první červnový den, a už bylo vedro nemilosrdnější – ve vzduchu sežehlo veškerý život. Mělké potůčky napájející Orontes vyschly na prach. Přikrčil jsem se v řece, abych z tváře spláchl pot z bezesné noci. Ale nijak jsem tím neutišil vnitřní bolest ani nezaplašil zmatek, který mi trýznil duši.

Uprostřed dopoledne si hrabě Raymond povolal na svůj statek Sigurda a požádal o rotu Varjagů, jež měla vystřídat jeho posádku na věži u mostu. Hodinu co hodinu přijížděli z východu další a další zvědové přinášející čerstvé zprávy o Kerboghově postupu. Říkali, že jeho vojsko zabírá celou šíři planiny od jedné hory až k druhé a má sto tisíc mužů. I kdyby ho jeho obrovský počet zpomalil, bude do konce týdne u Železného mostu, kde vedla přes Orontes cesta ze severu.

„Varjagové by měli být v předvoji proti Kerboghovi, ne strážit tohle místo,“ láteřil Sigurd. Stáli jsme právě na vrcholu věže, takže se město před námi táhlo skoro na dostřel luku. Připomněl jsem si daný stav: dostřel luku, řeka a hradby čtyřikrát převyšující muže – a pořád nedobytné.

„Tvá bitva ještě přijde, a až vypukne, stovka Varjagů bude jako hrst oblázků pod nohama tisícovky Turků.“

„Oblázků dost ostrých, aby krváceli.“

„A to by mělo stačit?“ Do hlasu se mi vloudilo větší ostří, než jsem měl v úmyslu, ale ani jsem se nepokusil ho otupit. „Budeš spokojen, až umřeš v téhle bezútěšné končině, daleko od domova a rodiny, a kromě pohanů a barbarů nikdo ani neuvidí, jak padneš?“

„Jsem daleko od domova a rodiny už třicet let. Jestli umřu tady anebo v Thrákii nebo se utopím v oceánu, to vyjde nastejno.“

„Máš přece v Konstantinopoli manželku.“ Mluvil o ní jen zřídka, ale věděl jsem, že s ní má dva syny a houf dcer.

„Válečníkova žena ví, že bude jednoho dne vdovou.“

Sigurd odvrátil zrak – možná ho mé námitky znudily – a vyklonil se na hrubou dřevěnou předprseň. Hroby, jež jsme vyloupili, utvořily chabé základy, proto jsem se pořád bál, že se celá stavba sesype na jednu hromadu trosek. Kdykoli sebou Sigurd hnul, val se zakymácel, zatímco za námi zela uprostřed věže otevřená šachta.

S neklidným povzdechem jsem obrátil pozornost ven. Slunce stálo vysoko, a tak mi prohřálo pancíř, až se proměnil v horoucí pec kolem mne, a i když ještě nebylo ani poledne, zdálo se, že krajinu ovládla odpolední nehybnost. Obouruč jsem zvedl vědro stojící opodál a vlil jsem si do úst vodu – trochu jsem jí nechal šplouchnout na vousy a dolů na krk. Na úpatí přibíjel hlouček Normanů kůže k hrubému rámu, aby vyrobili štít, pod nímž se chtěli bez úhony přiblížit ke hradbám. Snažit se tak pozdě se jevilo jako marná naděje, ovšem možná měli v úmyslu použít svůj kryt ke zničení mostu a Turkům ve městě zatarasit cestu do našeho boku.

„Chceš snad dostat šípem do oka? Upevni ten spoj pevněji, nebo si z něj každý Turek v Antiochii udělá terč.“

V tom hašteřivém hlasu bylo cosi povědomého. Protáhl jsem krk střílnou, abych se podíval z blízkosti na tu stavbu. Tucet Normanů pilně pracoval na rámu, zatímco kolem přecházel jakýsi poddůstojník a dozíral na jejich dílo. V tom vedru si sundal přilbu, a přesto měl vlasy zplihlé potem. Pohyboval se prudce a neohrabaně a vyrážel nenadále tam, kde práce přivodila jeho hněv. Ze svého vysokého úhlu jsem mu neviděl do obličeje, ale byl jsem si jist, že vím, jak se jmenuje.

Honem jsem slezl po žebříku v šachtě věže a vytratil se dveřmi ven. Hned za palisádou, na úpatí valu, jsem ho našel.

„Quino,“ pravil jsem k jeho zádům.

Otočil se. V mžiku měl v ruce meč. I když svítilo denní světlo a všude kolem byli jeho spojenci, měl napjatý výraz štvané zvěře. „Měl bys mi jít raději z cesty.“

„Nevím, proč bych se před někým skrýval. Ty snad ano?“

„Pouze před teploušskými Řeky, kteří šíří jenom jed a lži.“

„Jed a lži?“ Něco z jeho podrážděnosti mě ponouklo, abych mu splácel stejnou mincí – snad to byl závoj záhad a nevědomosti, který mě tak dlouho dusil, snad strach z přicházejících Turků. Tak či onak, hodil jsem zcela za hlavu opatrnost a postoupil proti němu. „Je to snad lež, že ty, Drogo a další jste byli učedníci mystičky Sáry, falešné prorokyně, co káže zradu a bezbožnost před vaší právoplatnou církví? Je to snad lež, že jste se vydali do pohanského chrámu v Daphne a zabili býčka na oltáři perského démona? Je to snad lež, že dva z tvých přátel, tvých údajných bratří, jsou mrtví, a ty jsi je viděl umlčené, mrtvé v hrobě?“

I když jsem ji měl očekávat, jeho reakce mě přesto zaskočila. Vyřítil se na mě jako divočák, popadl mě za límec kroužkové košile a svalil mě na záda. Tvrdá země mi úplně vytřásla z plic dech a já ležel omráčený, když popošel a postavil se nade mne. V ruce se mu třásl meč.

„Ty červe! Hade! Já už ti z jazyku vyříznu tyhle lži a nacpu ti je do chřtánu, až se udusíš. Kdo ti tohle povídal? Kdo?“

„Všichni, kdo tě viděli,“ zasyčel jsem a pozpátku jsem se sunul po zemi.

„Já ho zabiju. Zabiju ho! A zabiju i tebe, Řeku. Ty se nedožiješ toho, že tě podříznou Turci. To tvoje čmuchání a lhaní –“

Stál přede mnou, jen krůček ode mne, a vtom se země u jeho nohou otřásla bez varování nárazem prachu a kamení. Odskočil dozadu a já jsem se na loktech zdvihl, abych viděl, co se stalo. Sekyrka – ne větší než kladivo – ležela tam, kam do země vyryla důlek.

Vzhlédli jsme. Na valu věže se mezi cimbuří protlačila Sigurdova široká ramena.

„Odpusť mi tu opovážlivost,“ zahulákal. „Ale dej si pozor: můj příští hod může být ještě opovážlivější.“

Zatímco byla Quinova pozornost nakrátko odvedena, měl jsem dostatek duchapřítomnosti, abych se zvedl na nohy a popadl meč.

„Nevím, jestli jsi zabil Droga,“ řekl jsem mu. „Ale vím, že umřel s Mithrovým znamením na čele a že jsi v té sluji byl s ním. Jestli Kerboghův příchod přežijeme, postarám se o to, aby tě z tohoto vojska vyhnali jako zrádce a kacíře.“

S hlavou, jež mu poškubávala jako posedlému, Quino zarazil meč zpátky do pochvy. „Pak se nemusím ničeho bát, protože ty ten boj nepřežiješ. Ale jednu milost ti udělám: až budeš utíkat před Turky a vřeštět jako ženská, rány, které tě zabijou, tě udeří do čela.“

„Tak jako Rainaulda?“

„Nežvaň o něčem, o čem nemáš potuchy.“ Odkopl ke mně kámen a já sledoval, jak se daleko odrazil. „Prozatím mi postačí, když polapím vrány, které tě krmí svými lžemi.“

Quino vyrazil k táboru a nechal mě, abych si lámal hlavu významem jeho poslední hrozby. A tím, jaké zlo jsem dal do pohybu.

Té noci se knížata opět sešla v Adhemarově stanu. Byl k tomu pádný důvod, proto byly všechny tváře zachmuřené a jednání stručné. Vzhledem k tomu, co z něj později vzešlo, snad až příliš stručné.

„Kerboghovo vojsko do dvou dní dorazí k Železnému mostu. Posílil jsem ho rotou z věže, která ho bude bránit, ale proti takovému množství ho nemůže udržet.“ Raymondův hlas zněl ztěžka a chabě. „Pak si budeme muset vybrat místo boje.“

„Jestli Kerbogha dorazí k městu, po našem úsilí bude veta.“ Vévoda Godefroi poklepal hnědý kříž našitý na košili přes pancíř, protože tak jako skoro všechna knížata přišel v plné zbroji. „Tím bychom zostudili svého Boha a poskvrnili svou čest jako mužů.“

„Kolik mužů máme?“ zeptal se Adhemar. „Hrabě Raymonde?“

„Šest set čtyřicet rytířů, ale méně než pět set jezdců. Zhruba tři tisíce ozbrojenců.“

„Vévodo Godefroi?“

„Dvě stě dvanáct těch, kdo mohou jet na koni. Pokud jde o zbytek, ani ne tisíc. Každým dnem jich ubývá.“

„Pane Bohemunde?“

Bohemund, jenž jako jediný v této společnosti nebyl ozbrojený, vzhlédl, jako by byl překvapen. „Tři sta jezdců. Devět stovek těch, kdo jim budou bojovat po boku.“

Takto Adhemar pokračoval, dokud každý pán neuvedl svou sílu. Tmavovlasý kněz Štěpán se mlčky krčil v pozadí, ale nyní cosi pošeptal biskupovi do ucha.

„Celkem něco přes tři tisíce rytířů a pětkrát tolik pěšáků. Kolik má Kerbogha?“

„Copak se mu někdo natolik přiblížil, aby to spočítal?“ zamumlal Sigurd.

Raymond do něj zabodl pohled. „Můj maršálek to vojsko viděl. Soudí, že činí asi trojnásobek naší velikosti. Možná i víc.“

„Bůh nás ochraňuj,“ šeptl Hugo. Kdyby měl kůži ještě o chlup bledší, snad bych uviděl jeho kosti vespod.

„Svěříme se Boží milosti.“ Adhemar se rozhlédl kolem čtverce s vážnou tváří. „Pokud jde o to, kde máme svést bitvu, navrhuji, abychom je vylákali přes Železný most a utkali se s nimi na bližším břehu. S řekou po levici a výběžkem hory po pravici zabráníme tomu, aby nás díky své početnosti obklíčili. Co říkáš, hrabě Raymonde?“

Raymond přikývl. „To bude vhodné. Co si myslí pan Bohemund?“

Podíval se přes stan na Bohemunda, který v hedvábném oděvu vypadal, jako by se oblékl spíš na hostinu než do boje. Snad právě proto celý večer téměř neprohodil ani slovo.

„Je to moudrý plán. Nic mě nenapadá, abych ho vylepšil.“

„Skutečně?“ Raymondova tvář ztuhla podezřením, zatímco všichni ostatní muži v místnosti soustředěně sledovali Bohemunda.

„Skutečně. Koneckonců je to tatáž taktika, s níž jsem porazil armádu Aleppa.“

„Armáda Aleppa představovala čtvrtinu Kerboghova vojska. A tebe by rozdrtili, kdybych nezůstal ve městě, abych ti ochránil týl. Tentokrát se nebudeme moci rozdělit.“

„Snažíš se mě přesvědčit proti svému vlastnímu plánu?“ Bohemund svraštil obočí při předstíraném překvapení.

„Jenom mě udivuje, že se ani nepokoušíš odhalit jeho vady.“

„Tos právě udělal sám. Je tu stejný problém, který umrtvuje všechny naše plány. Město.“ Bohemund vstal a na tváři mu hrál podivně samolibý úsměšek. „Dívám se na město a vidím jenom mlýnský kámen. Je to mlýnský kámen na našem krku, který nedovedeme setřást. Mlýnský kámen, který nás po příchodu Kerboghovy armády rozdrtí na prach, jestli ho nerozbijeme.“

„To jsi říkal už dřív,“ řekl Raymond s neskrývaným pohrdáním. „To přece teď nemá význam.“

Bohemund se zasmál. „Tak nemá význam? Pane hrabě, tohle má větší význam než všechno, co jsi dnešního večera řekl. Podle mého mínění má naopak význam jenom tohle. Zmocněme se města a všechny otázky budou zodpovězeny, každá strategie rozhodnuta.“

„Teď už je pozdě uvažovat o takovýchto cestách,“ řekl Adhemar. „Kerbogha tu bude do tří dnů.“

„Je snad tvá víra tak slabá? Tři dny je na zázrak víc než dost. Pokud jde o mou zpozdilost, tohle řešení jsem prosazoval na válečné poradě dlouhé měsíce. V téhle pustině jsem byl jediným hlasem volajícím po rozumu. Vy jste mě odmítali a obležení ztroskotalo. Odmítnete mě i teď, když jedinou jinou možností je porážka?“

„Co žádáš?“ Adhemarův obličej jasně říkal, že to ví.

„Žádám radu, aby se vzdala svého nároku na Antiochii. Její držbu má udělit tomu, kdo se jí zmocní jako první – triumf jediného muže nás tak všechny ušetří záhuby.“

Než mohl Adhemar odpovědět, Sigurd už byl na nohou. „Není na téhle radě, aby něco rozdávala. Vy – my všichni – jsme odpřisáhli, že ji postoupíme císaři Alexiovi. Nakládat s ní může jenom on, nikdo jiný.“

Byl to pravdivý výrok, který by jindy patrně padl u knížat na váhu, ale Sigurd si vybral špatnou chvíli, aby ho vyřkl. Ani nedosedl, a už jsem uviděl Bohemundovu tvář, jak se rozzářila lačným úsměvem.

„Jestli sem přijde tvůj král, aby nárok uplatnil, já budu první, kdo před ním poklekne a vzdá se jí. Ale tvrdím, že do té doby je to jediná odměna, která nás může dovést ke spáse, než přijde Kerbogha. Žádám radu, ať vysloví svůj soud.“

Posadil se, s vyrovnaným výrazem uprostřed úžasu a pochyb, jež vyvolal. Všude kolem sebe jsem viděl hrabata a vévody, jak v duchu zvažují jeho slova a zkoumají jeho úmysly. Všichni vypadali ustaraně.

„Jestli má být město předáno císaři, nebudu nic namítat proti tomu, aby si ho jeden z nás podržel ve správě až do jeho příchodu,“ řekl Godefroi. Místností se rozezvučelo souhlasné zamručení. „A pokud se při jeho dobytí vyznamená jeden muž, bude jeho právoplatným správcem.“

„A co když se ho nevzdá, až císař přijde?“ zahřímal Raymond.

„Pak ho rada označí za zrádce a lháře a v souladu s tím ho potrestá.“ Bohemundův hlas vyjadřoval pevné přesvědčení, i když jsem si všiml, jak prsty nervózně poklepává po lavici vedle sebe. „Kromě toho, kdo by se spokojil s Antiochií, když k dobytí zůstane samo svaté město? Usnese se rada na tomhle, nebo staneme proti Kerboghovi bez naděje na vítězství?“

Nikdo nepromluvil. Nakonec Adhemar udeřil berlou o podlahu. Berla vydala jen slabý zvuk. „Co tedy říká rada? Máme svěřit Antiochii do opatrování jejímu dobyvateli, dokud nepřijde císař?“

„Já říkám ano,“ pravil vévoda Normandie. „Jestli město získáme, zaplatíme tak jen malou cenu.“

„Pokud ovšem platí, že nadále ctíme svou přísahu císaři,“ řekl Godefroi.

Raymond vyfoukl mezi rty vzduch, takže vydal zvuk jako vítr. „Já říkám, že Bohemund vyplýtval na tuto záležitost příliš mnoho našeho času. Jestli dovede město dobýt on, ať už budou jeho prostředky jakékoli, ať si ho na krátkou dobu užije. Pokud jde o mě, já se soustředím na porážku Kerboghy.“

Adhemar záměrně těkal pohledem po shromáždění. „Je někdo proti?“

Nikdo nebyl.

„Pak je to rozhodnuto.“

18

Té noci jsem se pořád zmítal pod tíhou zlých snů. V jednom jsem se vrátil na vysokou věž paláce v Konstantinopoli, odkud jsem se díval ven na krví prosáklé pole, nad nímž kroužila hejna orlů. V dalším jsem se ocitl ve stoce u sadu a díval se na Rainauldovu mrtvolu, jenže když jsem na něj sáhl, mrtvý nebyl. Promluvil ke mně slovy, která jsem si pak už přesně nevybavil – varoval mě před jakýmsi strašlivým zlem –, a když jsem se odvrátil, spatřil jsem černého býka, jak se řítí proti mně. Proháněl mě po polích i kopcích, přes potoky a řeky a při každém ohlédnutí se mi zdálo, že stačí ještě jeden krok a rohy mi nabere záda. Běžel jsem dál: najednou jsem si uvědomil, že jsem vylezl do velké výše a že hřeben přede mnou je vlastně kraj ohromného útesu. Zpomalil jsem, ale vzápětí mě vyděsil dusot kopyt. Úplně bezradný jsem uháněl dál: srdce se mi rozbušilo, až otřásalo mou celou bytostí, dokud jsem s tichým zaúpěním nepřepadl přes útes. Cítil jsem, jak se mé tělo propadá dolů, a s výkřikem jsem se ve stanu probudil. Byla dosud tma, a když jsem si uvědomil, že ještě budu muset snést několik nočních hodin, zděšeně jsem sebou trhl. Sáhl jsem po Anně, aby mne utěšila, jenže ona předtím zachovala náležitá pravidla slušnosti a odešla do svého vlastního stanu. Nahmatal jsem jenom zemi. Na druhý den ráno dostali Sigurd a náš oddíl rozkaz, že máme začít rozebírat pontonový most. Říkalo se, že by ho Kerbogha mohl využít k útoku do našeho boku, i když já jsem usoudil, že se spíš knížata bojí, že by se mohl stát únikovou cestou, kdyby armáda zpanikařila. Až by byl most pryč, východní břeh Orontu, kde jsme tábořili, by se stal slepou ulicí, vmáčknutou mezi řeku a hradby. Těžko říct, zda by nám to dodalo odvahy, nebo bychom tak byli odsouzeni k jatkám.

„Snad si nemyslí, že když Varjagové třímají sekery, musíme být lesníci nebo dřevorubci?“

Sigurd, který by raději umrzl, než by svou válečnou sekeru použil na palivové dříví, máchl tesařskou sekerou do trouchnivějícího kusu lana. Vlákna od sebe odskočila a tam, kde povolila, se rozmotala. Popadl jsem po straně loď, v níž jsme stáli, zatímco se její příď stočila po proudu. Pod mou rukou bylo její zplesnivělé dřevo jako houba.

„Měli bychom to nechat na místě,“ zanadával jsem a vyškrábal jsem se zpátky do té části mostu, která zůstala nedotčena. Pod mou vahou se prohnul a zpod prken jsem zaslechl rachot, jak se trupy lodí zvlnily a narážely jeden do druhého. „Je to tak prohnilé, že než by se Kerboghovo vojsko dostalo do půlky, propadlo by dolů.“

Sigurd se opět rozmáchl sekerou a lano, které upoutávalo záď lodě, se uvolnilo. Loď zůstala na okamžik opřena o most, ale pak ji proud strhl a začal ji unášet na cestu až k moři. Táhly se za ní dlouhé chuchvalce vodních řas.

Přiloudal se jakýsi kolozubý sedlák, jeden z dělníků, kteří dostali za úkol odnést prkna, jež jsme odsekli. Při jitřním slunci, které nám už ztěžka sedělo v zádech, rozhodně nespěchal. „Mělo by se to tady rozmlátit,“ pravil s výrazně cizím přízvukem. „Turci už číhají na opačném břehu.“

„To stěží.“ Sotva jsem mu věnoval pozornost, protože jsem se právě snažil vypáčit další díl dna mostu. „Všechny jejich brány jsou stráženy našimi věžemi. Jsou ucpané jako víno ve flašce.“

„Jsou to nepřátelé Boha,“ řekl ten sedlák vážně. „Satan přeje Ismaelitům a vede je po tajných stezkách. Možná že pošle démony, aby je přenesli přes vodu.“

Pohlédl jsem na Sigurda, ale ten právě uvolňoval uvazovací kůl, který jsme kdysi zarazili do říčního koryta, a tak mi nepřišel na pomoc. „Jestli mají démony, kteří je přenesou přes řeku, proč se vůbec namáhat s rozebíráním toho mostu?“

Buď mi nerozuměl, nebo si mé odpovědi nevšímal. „Včera v noci zabili chlapce, který zašel příliš blízko k řece. Dneska ráno ho našli, celého prošpikovaného těmi jejich proklatými šípy.“ Když na to pomyslel, vyřinul se mu čůrek slin až na bradu.

„Právem se říká: ‚Buď bdělý, protože nevíš, v kterou hodinu mohou přijít.‘“

Mé otřepané fráze ho vůbec nezarazily. K mé nevoli došel na okraj mostu a posadil se tam. Bosýma nohama se čvachtal v zelenkavé vodě. V duchu jsem si říkal, že bych mohl utnout ten díl, který ho drží.

„Byl to proklatý dům,“ oznámil s očividným potěšením, zatímco si zubem čistil špinavý nehet. „Ten nebohý kluk měl dva pány a oba už jsou po smrti. Možná mají kněží pravdu, když říkají: ‚Jeden sluha nemůže sloužit dvěma pánům.‘ Sbíral bylinky na říčním břehu, kde ho ti proklatí Turci zastihli. Povídá se, že ho našli se snítkou mateřídoušky v rukou, zakrvácenou jeho krví.“

Ačkoli jsem se k tomu sedlákovi otočil zády – předstíral jsem, že usilovně páčím nějaký hřebík –, jeho poslední slova chtě nechtě vzbudila můj zájem. I když nerad, otočil jsem se, abych ho přiměl sdělit mi podrobnosti. Ale svou otázku jsem už nestihl vyslovit, protože když jsem se obrátil k městu a táborům, zahlédl jsem velkou kolonu rytířů projíždějících mezi stany. V jejich čele jel Bohemund, jehož mohutná postava ještě víc vynikala díky bělouši, který ho nesl. Rudý plášť mu spadal přes boky koně a kopí držel vztyčené, takže se na slunci blyštělo. Za ním v nehybném vzduchu visela karmínová korouhev se zkrouceným hadem.

Když bylo jasné, že se blíží k mostu, položil jsem kladivo. Jeho válečný kůň se v mých zracích pořád zvětšoval, dokud nebyl tak blízko, že vedle něho město i hora vypadaly úplně maličké. Musel jsem natáhnout krk, abych vzhlédl, ale slunce nade mnou mne oslepovalo.

„Demetrie Askiate,“ pravil stín, který clonil slunci. Zdálo se, že jeho hlas z něho načerpal teplo. „Doufal jsem, že tě tu najdu.“

„Hrabě de Saint-Gilles mi nařídil zničit tenhle most, aby nás Kerbogha neobklíčil.“ Cítil jsem oči dvou set jezdců a pěšáků, jak na mě upřeně zírají. Bezpochyby se divili, proč má jejich pána zdržovat nějaký tesař.

„Hrabě Raymond nevěděl, že ještě jednou, naposled, musím přejít tuto řeku.“ Bohemund nechal kopí v ruce sklouznout, takže ratiště zabušilo o dřevěnou palubu. Ten lomoz se pak odrazil od vody dole. Podíval se na mou propocenou tuniku. „Kde máš zbroj?“

„Na břehu.“ Ukázal jsem na nedaleký břeh, kde jsem nechal pancíř, meč a štít, aby byly v případě útoku poblíž.

„Proč se ptáš, pane?“

„Předpokládám, že umíš řecky?“

„Jsem přece Řek.“

„Pak tě budu potřebovat. Obleč si zbroj a pojď se mnou.“

Bohemund nepatřil k lidem, jimž se snadno odporuje, jak zjistili i jeho protivníci, nicméně jsem zaváhal. „Jsem pověřen rozebráním mostu,“ řekl jsem opět, i když jsem věděl, jak bláhové je pokoušet se o nějaké vysvětlení.

„Pak ho zapal, aby spadl do vody, a přeplav za mnou.“ Hrot Bohemundova kopí se přede mnou houpal jako kyvadlo. „Pojď.“

„Proč – máme snad vzít nohy na ramena před Kerboghou?“ Sigurd měl přes širokou hruď složené paže a nejevil vůbec známky, že by měl ze vznešeného pána před sebou nahnáno.

„Máš snad tohle v úmyslu? Uprchnout v děsu, tak jak to udělali vaši otcové před vévodou Normandie? Postačí, když budeš vědět, že se chystám na závěrečnou výpravu za zásobami. Jaké ovoce sklidíme, to ti nemůžu říct, ale slibuji, že bude sladké. Ale pojď už se mnou, Demetrie, než ztratím trpělivost.“

„A Sigurd?“

Bohemund propukl v smích. „Já potřebuju člověka, který mluví jako Řekové, ne takového, který jako oni bojuje.“

I bez jeho posměšků bych si dával pozor, abych se mu protivil, ale v jeho chování bylo cosi, co lidi vyzývalo, aby ho následovali, co slibovalo slávu, dobrodružství i bohatství, ať už má za lubem cokoli. Nedokázal jsem tomu vzdorovat. Stejně tak jsem nezapomněl na to, čím mě pověřil císař: pozorovat barbary a hlásit jejich případnou zradu. Teprve předchozí noci získal Bohemund pověření podržet si město, pokud se ho zmocní – nyní už táhl s vojskem do pole a potřeboval tlumočníky. Pokud má nějaké tajné úmysly, můžu svého místa využít, abych je vyzvěděl. A navíc jsem byl zvědavý.

„Jestli se do příchodu Kerboghova vojska nevrátím, postarej se o to, aby měla Anna ochranu,“ řekl jsem Sigurdovi.

„To by někdo nejdřív musel zlomit mou sekeru vedví, než by jí ublížil.“

„Vrátíš se ještě před Kerboghou.“ Bohemund pobídl koně, který se dal do klusu po zbývajícím úseku mostu. „Potáhneme v noci a do úsvitu budeme zpátky. Pak vyhledej mou korouhev.“

Možná měl Bohemund opravdu v úmyslu táhnout v noci, ale teď bylo zřejmé, že nejprve potáhne ještě ve dne. Jelikož pro mě nezbyl žádný kůň, zařadil jsem se na konec jeho kolony, kde jsem kráčel mlčky a sám pod nevraživými pohledy jeho ozbrojenců. Sluneční horko a tíže brnění jako by se proti mně spikly: tenká tunika, kterou jsem nosil pod pancířem, mě vůbec nechránila před drsným železem, a přitom mi ani neposkytovala úlevu před vedrem. Když jsem jednou svěsil hlavu, spálil jsem si bradu o kov, protože jsem neměl na sobě košili přes pancíř. Muži, s nimiž jsem kráčel, nahlas vyprávěli hrubé vtipy o Řecích a často mi šlapali na paty nebo se mi kopím pokoušeli podrazit nohy. Zatímco mě pot pálil v očích a brnění drásalo kůži, ocitl jsem se v pasti uprostřed bědného, bouřlivého světa. A pořád jsme se plahočili dál: jakmile jsme se ocitli z dohledu z města, přebrodili jsme řeku a vydali se cestou do kopců směrem k Daphne.

Když Bohemund tvrdil, že vyjíždí ven, aby sehnal zásoby, moc jsem mu nevěřil. Teď se ukázalo, že mé pochyby byly oprávněné: držel nás daleko od všech vesnic či statků, a když jsme přece jen míjeli pole a sady, které zůstaly bez úhony, nedovolil nám, abychom ztráceli čas jejich pleněním. Jeho rytíři projížděli sem a tam podél linie, do níž nás zaháněli jako ovce, a těm, kdo se z ní odchýlili, hrozili meči naplocho. Naštěstí jsem neuviděl Quina.

Šli jsme nejméně dvě hodiny, protože slunce již zapadalo, když Bohemund konečně zavelel k zastavení. Ocitli jsme se v jakési prohlubni – široké přírodní úžlabině obklopené kopci, kde nebylo na dohled žádné obydlí. Jejím středem tekl uzounký potůček, napájející bažinaté jezírko. Jeho poloslanou vodu jsme nabírali do úst, jako by to bylo slaďounké mléko. V křoví bzučel hmyz. Zuli jsme se a natáhli se do suché trávy, příliš unaveni, abychom se vůbec divili, proč nás sem Bohemund zavedl. Na kraji kopce nahoře jsem spatřil siluety jezdců hlídkujících na výšinách.

„Přátelé!“ Tato slova se rozezvučela po celé úžlabině – linula se až do jejích nejvzdálenějších okrajů. Bohemund sesedl a teď stál na kameni trochu výš ve svahu, odkud na nás shlížel jako nějaká socha z Augusteia.

„Dnes jste se usilovným pochodem dostali daleko.“ Odpolední vánek cukal rudými záhyby jeho pláště. „A přesto zbývá urazit ještě mnoho mil.“

Kolem úžlabiny se rozlehlo tiché, téměř nezřetelné sténání.

„Vzmužte se. Koncem dnešní noci čeká úžasná kořist na ty smělce, kteří se odváží sáhnout po ní. Dlouhé měsíce jsme trpěli a čekali před tím proklatým městem. Poháněla vás jenom víra, že nás zachrání náš Pán. Nyní, v naší nejtemnější hodině, kdy se blíží Kerbogha Hrozný, Hospodin nám podává ruku a nabízí vysvobození.“

Bohemund se podíval na horní hřeben, kde stáli na stráži jeho rytíři, pak se otočil zpátky ke svým posluchačům a ztišil hlas. „Poslouchejte. Odsud půjdeme tajnými stezkami do kopců nad Antiochií. Hlídač, jenž stráží jednu z věží, je na naší straně: uzavřel jsem s ním dohodu, proto nás pustí. Jakmile se ocitneme vevnitř, jeden oddíl zajistí citadelu, kdežto další spěšně otevře brány našim bratřím na planině.“ Tvář se mu rozzářila vítězoslavným úsměvem – poprvé jsem si všiml, že si oholil vous. „Kdo je se mnou?“

„Co když je to past? To už se přece stalo.“

Musel to být vskutku odvážný muž, aby vznesl námitku. Dokonce patřil k Bohemundově vlastní družině, ale jeho pán se vůbec nehněval. „Pokud je to past, pak budeme bojovat, dokud si neproklestíme cestu, nebo slavně zemřeme jako mučedníci Kristovi. Pokud jde o mne, už jsem hovořil s tím hlídačem. Já jeho slibu důvěřuju. Ale pokud se zmocníme hradeb, past nepast, nenechám se z nich už vypudit, i kdybych měl proměnit v ruiny všechny věže kolem sebe.“ Rukou v rukavici tasil meč a zvedl ho za čepel, takže vypadal jako dokonalý kříž. „Slyšíte šelest vánku? To si písaři našich vnuků brousí pera, aby zaznamenali naše skutky. Někteří z vás snad vidí nedobytné město, ale já díky Boží milosti vidím jenom to, jak na napsání čeká nová kapitola o Jeho velikosti. Kdo půjde se mnou do Antiochie?“ Bleskurychle škubl zápěstím, takže se meč uvolnil z jeho sevření a zatočil se ve vzduchu, až mu nakonec dopadl jilcem do ruky. „Skrze Boha vykonáme veliké skutky a rozprášíme své nepřátele. Znovu se ptám: kdo je se mnou?“

Zatímco hovořil, mnozí z jeho vojska vstávali – někteří pocítili bázeň, jiní pochyby. Nyní všichni do jednoho mávali zbraněmi a řvali válečné pokřiky. Někteří tloukli kopím o skály, jiní bušili hruškou meče o štíty. Prohlubeň se rozezvučela hulákáním pěti set mužů, vybičovaných do zuřivého šílenství. Nastal takový rámus, až jsem se strachoval, že dá do pohybu svahy, jež nás obklopovaly. Ale nade vším ostatním, nad všemi výkřiky a bubnováním se majestátně rozléhala jedna věta:

„Deus le vult! Bůh to chce!“

Bohemund měl ruce pozvednuté a na tváři se mu zračila velebnost, jako by byla andělská. „Dost. Nesmíme dovolit, aby nás Turci zaslechli, i když jsou hodně daleko. Připlazíme se k nim jako hadi a udeříme, než si všimnou, že tam jsme. Slibuju vám, že do svítání tohle dlouhé obležení skončí.“

19

Ačkoli úmorné vedro polevilo, naši cestu nocí provázelo víc útrap než odpolední pochod. Nejhorší byla tma, která nám zakrývala cestu a způsobila bezpočet srážek a strkanic v celé koloně. Muži často upadli – zakopli o kameny nebo sklouzli ze strmých stezek, jimiž jsme se ubírali. Někteří vyvázli jenom s kletbami a modřinami, ale jiní se pak už jen belhali za námi. Kopí se míhala, a narážela do sebe, až nám nad hlavami chrastila jako kosti. Jedno se mihlo tak nízko, když jeho majitel přede mnou klopýtl, že mi málem prorazilo lebku. V podrostu kvákaly žáby a ve stromech pískali netopýři: jednou mě pořádně zamrazilo, když jsem uslyšel, jak přímo napravo ode mě zvoní nějaký zvon, i když jsem pak uhádl, že je to jenom koza. Sáhl jsem si na hruď a nahmatal přes vrstvy látky a železa stříbrný křížek. Modlil jsem se ke Kristu, aby nade mnou při nadcházejícím nebezpečí držel ochrannou ruku. A tak se naše řinčící, rachotící, sotva se vlekoucí kolona zvolna prodírala přes kopce.

Na hřebeni jednoho pahorku jsme se zastavili na odpočinek. Z jedněch rukou do druhých putovaly poloprázdné kožené měchy s vodou, kterou jsem s povděkem hltal. Konečně jsem viděl, kam jsme to došli: před námi se na pozadí stříbrné oblohy rýsovala tmavá objemná hora. Vlevo, hluboko pod mou levicí, jsem uviděl roztroušené plameny strážných ohňů a klikatící se proud Orontu, připomínající v měsíčním svitu bělostné hedvábí. Byli jsme na jižním úbočí hory Silpius a řada žlutých světýlek poblikávajících na dalším hřebeni musely být vysoké věže Antiochie.

Ale před námi přetínala naši cestu strmá rokle. Žádné stezky dolů nevedly – vypadalo to, že se tam neodváží ani kozy –, a tak se náš zástup roztáhl do široké linie, v níž si každý hledal nejbezpečnější cestičku. Půda pod nohama byla nepevná a zrádná: mnohokrát jsem musel prudce vyprostit nohy z kamenité suti, do níž se bořily. Jednou jsem nebyl dost rychlý, a tak jsem přepadl na záda a sklouzl po svahu. S rachotem za mnou sjel i můj štít. Zvedl se oblak prachu, který mi ucpal nos i ústa, a když jsem vymrštil ruku, abych se zastavil, nahmatal jsem jenom trnité větvičky. Všude kolem sebe jsem slyšel podobné zvuky řítícího se kamení a klejících chlapů. Srdce se mi rozbušilo strachy, že nocí může se sykotem přiletěl salva tureckých šípů. Naštěstí se žádný neobjevil.

Potok, který zjevně vykotlal strž, už vyschl a zanechal po sobě jenom skalnaté koryto na dně. Po několikaminutové zastávce, abychom nabrali dech, jsme se opět dali na pochod. Teď jsme šplhali po opačné straně strže. Plahočili jsme se vzhůru po nezpevněné suti, kde jsme raději ani nevnímali kamínky padající za námi ve velkém množství, ani lomoz našich pochev, když zavadily o zem. Obklopen tmou a uprostřed cizích hlasů jsem měl pocit, jako bych se vzdal své duše ve prospěch nějaké nehmotné moci, jež mne slepě pohání vpřed. Litoval jsem, že tam není Sigurd, který by mne uklidnil svou útěšnou silou a neochvějnou vírou v moc svých zbraní, ale ten byl kdesi daleko.

Na vrcholu svahu jsme se opět zastavili. Římané, kteří kdysi postavili hradby Antiochie, zplna využili zdejšího terénu: širší úsek jižních hradeb se plynule zvedal ze strmé rokle. Tady se však zeď odkláněla podél hřebene hory a před námi začínalo krátké volné prostranství. Čekali jsme: přitiskli jsme se k zemi hned pod okrajem strže a modlili se, abychom byli z dohledu stráží. Téměř šeptem jsme si v řadě předávali rozkazy. Tváří jsem byl zavrtaný do trávy a někde poblíž jsem ucítil vůni šalvěje.

„Řeku!“

Čísi drsná ruka mi zatřásla ramenem a opět mi kdosi zašeptal do ucha: „Řeku!“

Otočil jsem se. Vedle mě seděl v podřepu jakýsi Norman, jehož jsem neznal. „Co je?“

„Musíš zajít za panem Bohemundem. Tudy.“ Ukázal východním směrem podél strže.

Byl jsem natolik omráčený, že jsem mu ani neodporoval. Zdvihl jsem štít a sunul jsem se po okraji svahu, pořád s hlavou schýlenou. Kus opodál jsem zastihl Bohemunda, jak se tam krčí v malé prohlubni spolu s trojicí svých družiníků. I ve tmě mu obličej zářil elánem.

„Tohle je ta věž.“ Ukázal vpřed, kde se ve tmě rýsoval pás šedi. Z úzkého okna vycházel tenounký proužek žlutavého světla. „V křoví na jejím úpatí by měl být schovaný žebřík.“

Nic jsem neřekl.

„Tu věž opatruje muž jménem Firúz. Je to sice Turek, ale umí tvou řeč. Ty doprovodíš první oddíl nahoru po žebříku a řekneš mu, že jsem přišel.“

Nezeptal jsem se, jak to ví ani jak si může být jist, že nás nepřivítá mračno kopí a šípů, až dorazíme ke zdi. „Teď?“

„Jakmile přejde stráž.“ Bohemund vzhlédl k obloze. „Nesmíme meškat. Svítání není daleko.“

Mlčky jsme čekali a sledovali hradby. Jak míjely minuty, zdálo se, že jsou kameny stále světlejší a zřetelnější a že světlo v okně skomírá. Jakýsi pták se dal do zpěvu smutné písně a brzy se k němu přidal další. Bohemund sebou vrtěl, kdežto já zůstával v klidu – cítil jsem, jak mi ruce a nohy tuhnou a rosou vlhnou.

„Tamhle!“

Vzhlédl jsem. Podél zdí se sunulo světlo, až závratně vysoko nad námi. Když procházelo za zuby cimbuří, zablikalo. Zmizelo ve věži. Bohemundovi nyní zbělely klouby, jak svíral obnažený kořen stromu.

„Nemáš kříž?“

Zašmátral jsem kolem krku a zpod pancíře vytáhl svůj stříbrný křížek.

„Nos ho otevřeně. Není ještě tak světlo, abychom jeden druhého rozpoznali.“

Na opačné straně věže se objevila pochodeň, tak blízko, že jsem uviděl stíny mužů, kteří ji nesli. Uslyšel jsem smích: zprávy o Kerboghově nadcházejícím příchodu Turkům zjevně zvedly náladu. Modlil jsem se, aby je stejnou měrou otupily vůči nebezpečí.

Světlo dorazilo k ohybu zdi, zabočilo a zmizelo z dohledu.

„Teď!“

Ze stínů se vynořil tucet rytířů, kteří vyběhli po otevřeném prostoru. Kdosi mě rýpnul do ramen a já jsem vyklopýtal za nimi. Štít a pancíř mě tížily jako balvany a každý můj krok jako by byl příliš krátký. Nohy se mi námahou roztřásly, a jelikož jsem měl hlavu skloněnou, neviděl jsem ani vlastní, ani nepřátelské vojáky. Pro každého lučištníka na hradbách bych byl náramně snadný terč.

Dobelhal jsem se ke hradbám a klesl na kolena. Vpravo od sebe jsem slyšel horečné zvuky mužů prodírajících se podrostem. Nakonec kdosi vítězně sykl. Zavrzalo dřevo, když se rytíři shlukli kolem žebříku a zvedli ho nad sebe. Když ho potom nakláněli, roztřásl se. Narazil na zeď, odskočil a pak pevně dopadl na kámen.

„Ty!“

Jeden z rytířů, kteří drželi žebřík, mi pokynul, ať jdu k němu. „Vylez nahoru a vyřiď tam, že přišel pan Bohemund.“

Byl jsem příliš vyčerpaný, abych se přel, a tak jsem se vyhoupl na žebřík a dal se do lezení. Drahně měsíců jsem se upřeně díval na tyhle zdi a nemohl se dočkat, kdy už budou zdolány. Říkal jsem si, jaký to asi bude pocit, až jimi pronikneme, ale teď, když jsem pokládal jednu ruku za druhou stále výš k jejich vrcholu, jsem nemyslel na nic jiného než na to, jak vratký je ten žebřík. Možná ho tu kdysi zanechali původní římští architekti, protože jeho dřevo bylo tak křehké na dotek a pod mým krokem sténal každý příčel. Čím výš jsem vyšplhal, tím víc se mi ruce třásly, až mi z nich málem žebřík vyklouzl. Kdybych spadl nebo kdyby teď žebřík povolil, nárazem bych si zpřelámal páteř.

Žebřík vydržel. Nyní jsem viděl, jak se nade mnou vynořil okraj předprsně. Ještě tři příčle. Dva. Natáhl jsem paže a ucítil, jak se tím pohybem žebřík rozkymácel, chytil jsem se za cimbuří a protáhl jsem se jím. Pancíř mi v nočním klidu zavrzal, když jsem po břiše sklouzl střílnou, pak už jsem byl uvnitř a těžce popadaje dech, postavil jsem se na vrchol zdi.

Byl jsem uvnitř města.

Neměl jsem čas nad tím dumat. Kráčel ke mně jakýsi muž v šupinovém brnění a turbanu, jehož snědý obličej byl zkroucený děsem. Připadalo mi zvláštní, že když sem dorazíme po tolikerém nebezpečí, naháníme strach, ale jeho úzkost nějak potlačila mou vlastní trýznivou hrůzu. Všiml jsem si, že mu u nohou leží v kaluži krve dva Turci.

„Bohemund, pou?“ zeptal se a zuřivě zamával rukama.

Od Ismaelity jsem se něčeho takového vůbec nenadál, a navíc byl jeho přízvuk tak huhňavý, že mi to musel ještě dvakrát zopakovat, než jsem pochopil, že mluví řecky.

„Bohemund, etho. Bohemund je tady.“

Za mnou se vynořil nějaký Norman. „Co to povídá?“ zeptal se.

„Ptá se, kde je Bohemund.“

„Řekni mu, že Bohemund čeká na mé znamení a že nás sem úspěšně přivedl.“

Přeložil jsem to tomu Turkovi.

„Příliš málo Franků, příliš málo. Pokud svou věž vydám, tak jedině Bohemundovi. A jeho vojsko – slíbil, že přivede své vojsko.“

Jeho slova jsem přeložil do normanského nářečí. Zatímco jsme hovořili, rytíři nadále přelézali zeď, ale jelikož měli jenom jeden žebřík, bylo jich tu pořád žalostně málo. Není divu, že se Turek zdráhal město nám zrádně vydat.

„Mušíd říkat, že Bohemund přijít s vojskem. Kde je Mušíd?“

To bylo to poslední jméno, které bych na tomhle místě očekával, zatímco mi u nohou ležely mrtvoly a kolem mne se do věže hrnuli rytíři. Ale než jsem se ho stačil na něco zeptat, od úpatí žebříku se ozval nový hlas.

„Firúzi!“

Turek prostrčil hlavu cimbuřím a vykoukl dolů. Já jsem se díval ven vedle něho. Na úpatí žebříku stál Bohemund s tváří za svítání popelavou.

„Co se to tam děje?“ vykřikl. „Je všecko v pořádku?“

Vysunul jsem se vpřed, aby mě jasně uviděl. „Je. Není to žádná past. Ale ten Turek se zdráhá – chce, abys k němu přišel na důkaz svého dobrého úmyslu. Bojí se, žes přivedl příliš málo rytířů.“

„Řekni mu, že mám v rokli hromadu dalších chlapů. Kdybychom měli další žebřík, brzy by byli nahoře.“

Přeložil jsem jeho slova.

„Je tu brána,“ pravil Turek s rozechvěním. „Ne velká, ale je to tam rychlejší. Při vchodu do věže, když se jde z kopce.“

Chystal jsem se předat toto sdělení Bohemundovi, ale zčistajasna se vzduchem rozlehla hlasitá rána. Žebřík praskl: už se neopíral o cimbuří, nýbrž ležel roztříštěný na zemi. Kolem jeho úlomků se povalovala tři nebo čtyři těla, ani se nehnula.

Z Bohemundova hrdla se vydral úděsný vzteklý výkřik, tak hlasitý, že ho snad slyšeli až v ležení na planině. V ruce měl meč a já jsem si chvíli myslel, že ho možná v rozhorlení rozbije o zeď. Ale než se stačil dát do pohybu, kus dál od bašty se ozval nový zvuk: výkřiky zuřivosti a děsu. Z jedné ze vzdálenějších věží se vynořil shluk zapálených pochodní, při jejichž světle jsem si všiml, jak se k nám řítí kopí.

Popadl jsem Firúze a otočil ho. „Jsou to tví lidé?“

Zavrtěl hlavou. „Oni nás uslyšeli. Jsme v pasti. Tví lidé jsou venku. Uvidí leda to, jak nás rozsekají na kusy. Už je po nás.“

Jako na potvrzení jeho slov před námi udeřil do cimbuří jeden šíp. Přimáčkl jsem se k zemi a přitáhl k sobě Firúze, zatímco nad námi se od kamenů prudce odrážely další šípy. Některým z Normanů se podařilo vytvořit linii napříč předprsní: klekli si za ni s vysokými štíty, ale bylo nás příliš málo. Obával jsem se, že zakrátko se na nás vrhnou všichni Turci z Antiochie.

Firúz se dal do plížení zpátky k věži – brodil se kalužemi krve. Byl jsem mu v patách, zatahal jsem ho za lem pancíře a strhl zpátky.

„Mluvil jsi o nějaké bráně,“ zařval jsem co nejhlasitěji, abych přehlušil sílící ryk boje. „Za hradbami je s Bohemundem pět set mužů – jestli se dostanou dovnitř, zachrání nás!“

Tupě na mě zazíral. Vousy i pancíř měl pomazané krví a já se na chviličku lekl, že ho snad trefila nějaká neviděná střela. Pak přikývl.

„Musíme věží.“

Přihrbeni před šípy, které dopadaly kolem nás, vlezli jsme po kolenou do strážnice. Jakýsi mrtvý Turek ležel na dřevěné stoličce – oko mu vyťal úder mečem –, zatímco trojice Normanů se honem snažila zatarasit dveře na opačné straně. V rohu vedl otvor v podlaze ke spirálovému schodišti.

Pozvedl jsem stříbrný křížek a zprudka ho ukázal Normanům, právě včas, abych zastavil jejich meče. „Pojďte se mnou. Tamhle je branka.“

Šel jsem jako první po točitých schodech se štítem před sebou a pravičkou nepohodlně přitlačenou ke zdi. Nikdo se nám nepostavil. Dole vedly další dveře až do svažitého úbočí uvnitř města. Dlouhé měsíce jsme snili o této končině, kdy už po ní půjdeme, ale teď jsme si jí ani nevšimli.

„Kudy?“

Firúz ukázal dolů z kopce. Nepříliš daleko, asi v polovině cesty mezi oběma věžemi, jež se před námi rýsovaly, jsem spatřil branku umístěnou v hradbách, sotva vyšší než muž. Uzavíraly ji tlusté klády, ale jinak ji nikdo nehájil.

„Pospěšme si,“ řekl jeden z Normanů s pochmurným výrazem. „Slyším, jak se blíží další nepřátelé.“

Seběhli jsme k brance. Rytíři nás obklopili se štíty, zatímco jsme s Firúzem horečně uvolňovali klády, které držely dveře. Spoustu let je určitě nikdo neotevíral, protože dřevo bylo pořádně zašpiněné. Marně jsem se snažil vyvrátit závoru ze zrezavělých veřejí.

„Dělej!“

Ohlédl jsem se. Rota Turků se řítila vzhůru po svahu s kopími pozvednutými před sebou. Začaly nás zasypávat další šípy a několik jich zadunělo o normanské štíty. Jeden se dokonce zabodl do klád v bráně.

Vkleče jsem šeptem drmolil modlitby a tloukl hruškou meče o závoru. Nárazy mi znecitlivěla paže, ale přesto jsem úder znovu a znovu opakoval. Ale závora nepovolila. Na hradbách za námi se rozléhal ryk bitvy a Turci na dolním svahu se pořád blížili.

„A je to!“ Závora se pohnula. Další rána ji pozvedla a třetí ji zcela uvolnila. S rachotem se svalila na zem. Přesto se branka ještě neotevřela, protože byla zamčená železnou západkou. Vší silou jsem do ní bušil. Za mnou jeden z rytířů vybočil ze šiku a vrhl se dolů po stráni, kde vrazil do turecké linie jako beranidlo. Uslyšel jsem mrazivé zazvonění, jak na sebe narazil kov, a rytíře pohltil turecký oddíl pod ním.

S mohutným skřípotem se letitá západka vyvrátila z kování. Vzápětí jsme se s Firúzem zapřeli rameny o dveře a pozvolna je páčili. Slunce vycházelo a protější stráň zalévalo našedlé světlo. Pouhých dvacet kroků od nás se otevírala strž, kde čekali Normané.

Ani si nepamatuji, co jsem zařval, jenom, že jsem to musel opakovat, protože trvalo bezmála věčnost, než začali první z Bohemundových mužů přebíhat po volném prostranství se štíty pozdviženými proti lučištníkům na hradbách. První sice prošel brankou, ale do hrdla ho zasáhl šíp a ihned vypustil duši, druhý se sám vrhl na zem, odvalil se stranou a pak přikrčen vyskočil se štítem před sebou. Spolu s Firúzem a dalšími rytíři jsme se zformovali do hustého šiku přede dveřmi. Dorážela na nás kopí – jedno mi odřelo tvář a další mi sklouzlo po rameni. Ještě minutu, a Turci by nás pobili do jednoho.

Jenže naše linie nepovolovala, naopak začala mohutnět. Nad hlavami nám svištěla normanská kopí bodající do tureckých útočníků. Za sebou jsem pocítil, jak mne další těla hrnou vpřed, a když se naše linie prohnula, hned se mezi nás vtlačili další muži. Když jsem na zakrvácené zemi uklouzl, Turci nepodnikli výpad touto mezerou – naopak mé místo ihned zaujal další Norman. Téměř vzápětí se kolem mě přehnali další Normané, kteří vbíhali do bitvy. Někteří našli schody ve věži a vylezli na hradby, odkud shazovali Turky, kteří je hájili. Pak je muži dole cupovali na kusy.

Bohemund prošel branou – červený plášť za ním povlával jako oheň. V ranním úsvitu mu nezakrvácený meč svítil bělobou. „Město se před námi otevírá,“ zařval a všichni muži na souhlas zařičeli. „Ale vítězství není zajištěno. Viléme, veď svou rotu spolu s mojí k západním branám, kde je otevřeme a dovršíme tak pohromu Turků. Rainulfe, odnes mou korouhev na nejvyšší bod a zaraž ji tam, ať všichni vidí, že je město dobyto.“

Ve shonu, který vypukl po jeho slovech, jsem byl úplně zapomenut. Většina Normanů spěchala dolů po svahu se svým velitelem – jejich žízeň po drancování a vraždění nijak neochabla –, i když jich hrstka zůstala na místě, aby zajistili věže a sprovodili ze světa přeživší Turky. Nikdo si mě vůbec nevšímal. Chvíli jsem mlčky posedával na vystouplém kameni a sledoval boj, ale pak už jsem pach krve a smrti nesnesl. Odešel jsem pryč: otupělý a sám jsem se ploužil po křovinatém úbočí. Hořejší hřeben již osvětlovaly první paprsky slunečního svitu a nad Antiochií začínal nový den. Ale bůhvíjaká naděje mi z něho nekynula.

Došel jsem na malý ostroh na jednom výběžku hory a podíval se dolů. Z města pode mnou se zvedal hustý dým a tu a tam mi poryv větru do uší zanesl slabou ozvěnu výkřiků a řinčení ocele. Viděl jsem, jak jsou dokořán otevřené velké brány, jimiž probíhají hordy titěrných postaviček jako mravenečci, aby si rozebrali mršinu. Byl jsem však tak vyčerpaný, že jsem se nad tím ani nezamýšlel. Byl jsem dočista prázdný, jako by se odněkud ze mě vylila všechna voda, a srdce mi změklo jako vosk.

Antiochie byla naše.

II Obléhání

3. června až 1. srpna 1098

20

Frankové do města vpadli, jako by tam někdo vhodil nádobu s rozpáleným olejem – šířili oheň a smrt všude, kde se objevili. Muži umírali a ženy byly znásilňovány na hradbách, v ulicích a na náměstích, jak doma, tak na polích. Dobyvatelé vytahovali z domů i naprosto bezcenné věci jenom proto, že se daly ukrást, a pak je zase nechávali ležet, protože byly příliš těžké. Potom je zapalovali, protože hořely. Pořádek přišel vniveč, všemu vládl chaos. Ale do odpoledne už vraždění většinou ustalo.

Čekal jsem sedm měsíců, než vstoupím do Antiochie, ale stačilo pár hodin a nemohl jsem pobyt uvnitř města snést. Celé dopoledne jsem vysedával sám na hoře a sledoval ze stínu útesu tu zkázu. Někdy mi svědomí zašeptalo, že bych měl sejít dolů a pokusit se zachránit nevinné, ale pokaždé jsem tuto myšlenku zaplašil. Ničeho bych nedosáhl, leda vlastní smrti. Přesto jsem si za svou zbabělost spílal.

Když slunce na své dráze dospělo na stráň a výkřiky z města ustaly, vstal jsem, abych sešel z vratkého úbočí. Neodvažoval jsem se vejít do středu města, kde drancování běsnilo nejvíc, a raději jsem se držel okrajů. Vydal jsem se k jedné brance na jihozápadě, poblíž mostu. Ale i tam byla zkáza naprostá: za polovinu dne armáda Boží natropila spoušť jako za celé století. Všude se povalovaly vyvrácené dveře a vypálené domy se otevíraly propadlými střechami vzhůru k nebi, šaty, nádobí, nástroje a vyřezávané hračky byly poházené jako suť po opadnutí povodně. Ale nejhorší byly mrtvoly. Některé nesly ohavné svědectví o úděsné smrti a na některých místech jejich krev proměnila prach v bláto. Zpod pancíře jsem vytáhl kus tuniky a smuchlal jsem si ji před nosem. Druhou rukou jsem se staral o to, aby byl jasně vidět můj stříbrný křížek. Pořád se tu potloukaly tlupy Franků dychtících po snadné kořisti a násilí. V jedné ulici jsem uviděl jakéhosi rytíře zahaleného do oranžové látky, jak se sápe po polonahé ženě lezoucí po kolenou. Závoj se mu na ramenou vzdouval jako křídla a vypadalo to, že je při svém plenění tak ožralý, že ani není schopen jít přímo, takže se jen tak motal mezi sloupovím arkád. Když mne míjel, nastavil jsem mu nohu, abych ho podrazil. Doufal jsem, že bude natolik opilý, že už nevstane. Svalil se na hromadu tureckých mrtvol, ani se nehnul. Žena, kterou pronásledoval, se rozhlédla. Ňadra měla povadlá a vyzáblá, vlasy potrhané. Bez sebemenší stopy vděku popadla ze sutin kámen a hodila jím po mně. Odrazil se mi od štítu, zatímco jsem ji sledoval, jak mizí do jakési uličky.

Konečně jsem dorazil ke hradbám. Brány byly otevřené a nikdo je nestřežil, a tak jsem bez zábran prošel stínem pod obloukem. Teprve když jsem ušel pár kroků za hradby, napadlo mě, že bych se měl ohlédnout. Udivilo mne, jak snadno jsem proklouzl dveřmi, jež nám tak dlouho vzdorovaly. Ani jsem se nepodíval, jak hradby vypadají zevnitř. Řekl jsem si, že nejspíš stejně jako zvenčí.

Ať již se změnil sám svět nebo já, nic nevypadalo stejně jako před oním dnem. Bez mačkanice lidí, závoje dýmu a rámusu se tábor stal čímsi docela jiným. Zalátaná a potrhaná látka stanů působila ještě ponuřejším dojmem a jejich nesouměrné rohy ještě vratčeji. Na kopci v dáli se opuštěna tyčila věž, kterou jsme postavili na obranu mostu. Lidé umírali, jen aby ji zbudovali, a před pouhým dnem to byla naše první obrana proti výpadu z města. Nyní byla bez užitku a bezmocná.

Tábor nebyl úplně pustý. Poblíž řeky jsem našel Annu se Sigurdem a jeho rotou Varjagů. Kolem nich se povalovaly bedny a pytle, zatímco na zemi ležely, jako nějaké zahozené šaty, rozebrané stany. Když mě Anna spatřila, radostí zavýskla a rozběhla se, aby mne objala. Ten den jsem však byl tak otupělý, že jsem její paže kolem svého pasu vnímal jako žhavá železa, a musel jsem vynaložit nemalou vůli, abych ji od sebe neodstrčil. Zlo, jehož jsem byl svědkem a kterému jsem napomáhal, mne poskvrnilo. Potrvá ještě drahně dní, než budu schopen nalézt útěchu v její něze.

„Tak jsi přežil,“ řekla. Jen málokdy jsem ji zastihl, jak ztrácí vyrovnanou mysl, ale teď téměř plakala.

Sigurd položil pytel, který nesl, a upřel na mne přísný pohled. „Říkal jsem jí, že se vrátíš. Jestli kolem tebe poletovala turecká kopí a šípy, myslím, žes měl dost rozumu, abys před sebou nechal stát Normany.“

„Přežil jsem,“ odstrčil jsem Anninu paži a vyprostil se. „Ty ses nezapojil do boje, Sigurde?“

„Když do boje vytáhnou Frankové, lze si čest vydobýt málokdy. Myslím, že po tom obležení zbývalo jen málo kořisti. Navíc nás hrabě Raymond ani nepozval.“

„Očekával to?“

Sigurd přikývl. „Provensálce vzbudili nedlouho před svítáním. Když byly brány otevřeny, byli připravení. Byl to Bohemund?“

„Našel jednoho zrádce, který strážil jednu z věží na hoře.“ Stručně jsem mu vylíčil, co se v noci událo.

„Jak město vypadá teď?“

„Jako márnice. Udělals dobře, žes do něj nevkročil.“

„Brzy budeme muset.“ Sigurd ukázal na sever. „Přece jsi nezapomněl na to, že Kerbogha je se svým vojskem pouhé dva denní pochody odsud? To, že jsi měl spoustu práce, neznamená, že tam není. Až uslyší, že město padlo, zdvojnásobí svou rychlost.“

V šíleném zmatku uplynulého dne mi Kerbogha úplně sešel z mysli: nyní jeho jméno působilo na mé myšlení jako kladivo. Zatoužil jsem po oddechu, týdnech osamění, aby se mi rány v duši zacelily. Místo toho to vypadalo, že mě dělí jen pár dní, ne-li hodin, od další řeže. Nebyl jsem si jist, zda to ještě snesu.

„Do města nemůžeme,“ řekl jsem. „Frankové jsou jako šílení, posedlí. Jestli vejdeme dovnitř, zabijou nás.“ Snad jsem měl dodat, že rovněž vůbec nechci, aby na mně ulpěla skvrna jejich barbarství. „Při tomhle podniku jsem se už dost natrpěl. Vrátíme se do Konstantinopole.“ Tam bych se snad mohl opět zotavit.

Sigurd na mě opatrně pohlédl, jako by přemítal o mém křehkém rozpoložení. Když promluvil, měl v hlase nezvyklý klid. „Do Konstantinopole se nemůžeme vrátit. Teď ne. To přece víš.“

Osopil jsem se na něj. „Proč? Protože by to bylo zbabělé? Protože ti to nedovolí čest válečníka?“

„Protože Kerboghovi vojáci by nás pochytali a pozabíjeli nebo udělali ještě něco horšího. Snad nechceš, aby se Anna dostala jako otrokyně do emírova bordelu?“

Málem jsem ho praštil, ale nenašel jsem v sobě dost sil. „Nevystavuj naše přátelství zkoušce tím, že mě budeš vydírat mými obavami o Annu. Vidím, jaké riziko se s naší cestou pojí, ale Antiochie nebude o nic bezpečnější. Až Kerbogha přijde, oblehne ji. Všichni uvnitř budou v pasti jako ovce v ohradě. Pobije je, jak se mu zachce. Když se vydáme na cestu v noci a vezmeme s sebou jen nejnutnější potřeby, můžeme kolem jeho vojska proklouznout, ani si nás nevšimne.“

„A co po jeho vojsku? Hory tak příkré, že ani kozy nemůžou lézt po tamějších stezkách, a potom poušť. Pustina bez jídla i vody, jejímiž jedinými obyvateli jsou Turci a loupežníci. Podívej se na nás – jak daleko bychom se dostali?“

„Mohli bychom odplout lodí ze svatého Simeona.“

„Jestli to Frankové, kteří ovládají přístav, dovolí. Co si myslíš, jak je to pravděpodobné, když se půlka armády pokouší zdrhnout? A i kdyby vzali tebe a Annu, nedovolí to stovce mých mužů.“

Závěr sice nebyl vyřčen, ale byl nabíledni. Neopustí své Varjagy, aby museli bojovat bez něho.

„Kerbogha sice možná sevře svou pěstí město,“ pokračoval Sigurd, „ale rozdrtit ho bude pro něj těžší, než si myslíš. My tu strávili sedm měsíců snahou o dobytí, ale nebylo to nic platné – proč by měl on uspět rychleji? Hradby dosud stojí a jsou neporušené. Sice proti nám stojí přesila, ale pochybuju, že je nás míň než Turků, kteří nám vzdorovali tak dlouho. A pokud je císař v Anatolii, jak říkal Tatikios, může za pár týdnů přitáhnout, aby nás vyprostil.“

„Ne.“ Byl to pádný argument, ale nemohl jsem s ním souhlasit. Jiní sice kuli pikle a sváděli bitvy, po nichž jsme se zmocnili města, ale ruka, která zatáhla za závoru, jíž se otevřela brána, patřila mně. Spatřit zase tu spoušť uvnitř třebas i na minutu by bylo cosi nesnesitelného.

Sigurd původně s ohledem na můj bědný stav držel na uzdě vztek, ale teď mu dal plný průchod. „No tak dobře. Ty, Demetrie, můžeš poprosit Franky o loď, kterou ti ale nedají, nebo ze sebe udělat terč Kerboghových lučištníků nebo se sám vrhnout z útesu v horách. Zato já svou rotu nepovedu na jistou smrt. Uváznout ve městě je možná úděsný osud, ale radši vyjdu vstříc krušnému údělu za mohutnými hradbami než před nimi.“ Otočil se na Annu. „Co ty na to?“

Zamračila se a s rukama na břiše točila palci. Pohledem se vyhnula mému. „Nejsem voják. Myslím… Myslím, že Demetrios se právem obává, že z obležení živí nevyvázneme.“

„Půjdeš tedy se mnou?“ řekl jsem.

„Ale taky myslím, že jeho myšlenky jsou příliš rozrušené. Nevedou ho správně. Ani ty, Demetrie, nejsi voják. Možná právě teď bys nejraději volně vyšel a umřel, než bys snášel ty strašlivé poměry uvnitř Antiochie. Ale my musíme zůstat naživu nebo se o to aspoň pokusit. Co jsi to řekl přede dvěma dny? I kdyby ses měl stát pradědečkem, než se opět shledáš s rodinou, ten odklad by stál za to.“

Zavrtěl jsem hlavou. Oči mě pálily slzami, a tak jsem se od nich odvrátil. V mysli se mi svářily tisíce myšlenek, ale teď už neměly význam.

„Zůstaneme v Antiochii.“

Utábořili jsme se na západních hradbách, poblíž Vévodovy brány. Několik franckých velitelů už nechtělo snášet všeobecný rozvrat, a proto zřídili u bran hlídky, ale přesto jsme našli úsek hradeb mezi dvojicí věží, jenž zůstal neobsazen. Nebyla to právě končina, kterou bych si vybral na delší pobyt, neboť jsme tu strážili linii mezi dvěma armádami, nicméně jsme se aspoň nemuseli pouštět hlouběji do města. A ať už by nás napadl kdokoli z kterékoli strany, za pokus vystrnadit nás by draze zaplatil.

Dali jsme se co nejrychleji do zesilování svých pozic. Každá věž měla jedny dveře vedoucí na přilehlé hradby a jedny na úpatí směrem do města. Dřevem a sutí jsme vyplnili dolní části schodišťové šachty v jedné z věží, aby se tudy nedalo projít. V jedné hořejší strážnici jsme naskládali trámy, abychom jimi v případě nutnosti mohli zahradit horní dveře. Byla to úmorná dřina, ale mně nevadila. Prostá jednotvárnost tohoto úkolu mi zbavila mysl těžšího břemene – v úsilí, do něhož jsem se horlivě dal, bylo cosi očistného. Poprvé za období, jež mi připadalo jako celá věčnost, jsem svlékl pancíř a volně se pohyboval. Tuniku jsem si shrnul po pás. Pohled na mé vyzáblé tělo mě téměř vyděsil.

„Měli bychom se vydat na výpravu za nějakými potravinami.“ Opřel jsem se o kamennou zeď strážnice a užíval si jejího chladu na kůži. „Až přijde Kerbogha, zásobovací trasy budou odříznuty.“

„Tak dobře.“ Sigurd vykročil do slunečního svitu na zdi. „Beriku, Sweyne. Vezměte tucet chlapů a zjistěte, jaké zásoby si lze ve městě opatřit. Hodily by se ovce nebo kozy. A krmení pro koně.“ Odmlčel se. Klenutými dveřmi jsem ho viděl, jak vzhlíží k vrcholu věže. „Měli bychom vyvěsit náš praporec, aby Frankové věděli, že držíme tyhle hradby.“

„Mohli by si to špatně vyložit.“ Šel jsem za ním širokým ochozem, který spojoval naše věže. Když jsem se ohlédl po městě, uviděl jsem, jak se nad námi tyčí tři vrcholky hory Silpius. Na nejvyšším uprostřed se rýsovala červená vlajka, zavěšená mezi dvěma borovicemi, které měly zkrácené koruny. „Myslím, že Bohemund nestrpí, aby nad Antiochií vlál ještě jeden prapor.“

„Bohemund ať si trhne nohou. Až přijde císař Alexios, bude tady vládnout byzantský orel, žádný normanský had.“

„Jestli mu to připomeneš, rozhodně ti nepoděkuje.“

„Pak ho ostřím sekery naučím způsobům.“

„To bych rád viděl. Ale chlubit se teď naším praporem by bylo ztřeštěné. Frankové nás nemohou ani cítit – raději bychom jim neměli nabízet tak snadný terč.“

„Co takhle vztyčit prapor s křížem?“

Otočil jsem se a uviděl Annu, jak vychází z věže. Na strážnici si urovnala léky, teď měla rukávy vyhrnuté a nezakryté vlasy byly vzadu svázané stuhou. Doufal jsem, že ji nezahlédl žádný z Franků.

„Ne.“ Zamrazilo mě. Po pravdě řečeno, drancování Antiochie bylo sotva horší než násilí páchané jakoukoli vítěznou armádou, ať již franckou, tureckou, saracénskou, nebo dokonce byzantskou. Když císař, jemuž jsem teď měl tu čest sloužit, dobyl Konstantinopol, strávil jsem tři dny hlídáním svého domu a rodiny před pleněním jeho vojska. Ale Frankové nebojovali za nějakého krále nebo vévodu, nýbrž jménem Božím. To by mělo vypadat jinak, řekl jsem si.

„Proč ne? Je to znak Krista, žádné z armád. Copak se Ho zřekneš jen proto, co Frankové Jeho jménem natropili?“ Ukázala na můj vlastní křížek, visící na řetízku na mé hrudi. „Přece si ho neutrhneš a neroztavíš ho?“

Neodpověděl jsem.

„Bůh bude Franky soudit za to, co prováděli Jeho jménem. Není na tobě, abys soudil Jeho.“

„Schovávat svůj vlastní prapor přesto zavání zradou,“ trval na svém Sigurd.

Na znamení ústupu jsem před Annou rozpřáhl ruce. „Vztyčíme prapor kříže.“

„Vždyť žádný nemáme,“ řekl Sigurd.

„Anna ho vyrobí.“

Anna se na mě zlostně podívala. „Já zašívám rány, Demetrie, a nešiju šaty ani vlajky.“

„Jestli ho ušije Sigurd, bude připomínat spíš pavouka než kříž.“

Napětí okamžiku polevilo, třebaže mezi námi zůstala určitá stísněnost. Bylo skličující, jak snadno jsme se nechali unést a dopustili hádku. Anna nakonec svolila, že prapor zhotoví, a odešla pro nějakou látku, zatímco Sigurd opět obrátil svou pozornost na naše obranná zařízení. Městské domy byly postavené těsně u hradeb, od nichž nás dělila jenom uzounká ulička. Shlíželi jsme dolů na své bezprostřední okolí: střechy s červenými taškami domů postavených do čtverce kolem dvorku. Uprostřed rostl platan, který poskytoval stín, ale také zakrýval spoušť, kterou plenící Frankové po sobě všude kolem zanechali.

„Jestli se nepřátelé dostanou až na tamhletu střechu, budou moci položit přes tu uličku žebřík a zaútočit na nás na hradbách,“ řekl Sigurd.

„Jestli se nepřátelé dostanou tak daleko, že se ocitnou až na střeše, beztak už s námi patrně bude amen.“ Pokusil jsem se o vtip, ale ani on, ani já jsme se nezasmáli. „Ovšem ten dvorek se nám může hodit jako stáj pro koně.“

„No dobře.“ Choroby a boje ztenčily počet našich koní na pouhých třináct – to bylo nešťastné číslo, a já měl navíc strach, že brzy bude ještě nešťastnější.

„Doufejme, že Beric se Sweynem najdou nějaké krmivo. A taky jídlo pro jezdce.“

Světlo zvolna pohasínalo, jak slunce zapadalo a vrhalo na nás zářivé paprsky. Snad jsem v tom měl spatřovat znamení Boží dobroty, záři vítězství, jež nám dopřál, ale nic z toho jsem neviděl. Sama přítomnost krásy po takovém strastiplném dni mi připadala rouhačská. Nedovedl jsem se z té podívané radovat, naopak jsem si přál, aby už slunce zapadlo, a doufal jsem, že noc přispěchá co nejdřív.

V jednom obléhání jsme zvítězili, ale teď jsme měli sami podstoupit druhé. V duchu jsem se tázal, zda zlaté slunce zvěstuje triumf, nebo se ukáže, že to byl poslední záblesk, než jsme se propadli do temnoty?

21

Varjagové se vrátili pozdě, navíc s prázdnýma rukama a samý šrám. Obléhání, které vypadalo zpoza bran tak marně, mělo horší následky, než jsme si mysleli: město zůstalo na pokraji hladu. Ona trocha potravin, které Varjagové přece jen objevili, se stala předmětem zuřivých sporů s Franky, hlásil Beric. Ustavičné šarvátky s nimi se protáhly až do noci. Tohle byl sotva šťastný začátek.

Když už jsme měli společně zůstat vězet v Antiochii, museli jsme se na něčem dohodnout. Nazítří ráno jsem se Sigurdem odešel z hradeb, abych vyhledal knížata a dozvěděl se, jaké přípravy mají být učiněny pro naši společnou obranu a jak se máme o sebe postarat. Žádného z předáků jsem neviděl od chvíle, kdy do města vtáhl Bohemund, a třebaže mě mrazilo při pomyšlení, že se budu opět muset sejít se strůjci téhle zkázy, nemohli jsme se jen tak nevšímavě míjet. Osud nás připoutal jako otroky na galéře – kdyby do moře spadl jeden, utopili by se všichni ostatní.

Nicméně jsem si umínil, že bude-li to možné, vyhnu se Bohemundovi. Místo toho jsem vyhledal Adhemara.

Původně jsem se bál potulovat se znovu po Antiochii, ale nový den přinesl do města i nový život. Svět se nezastavil, a i když byly známky plenění pořád viditelné v každé ulici a budově, objevovaly se i příznaky, že vládu začal opět přebírat mír a pořádek. Za běsněním Franků zapadlo slunce – za úsvitu už byli donuceni k poslušnosti. Ozbrojení rytíři hlídali na každém rohu, zatímco poutníci a rolníci odtahovali mrtvé podél cest a nakládali je na dvoukoláky. Jestli se kolem nás neměly rozkládat mrtvoly, bylo toho dne zapotřebí spousty kopání na polích. Zkázonosné šílenství, při němž se vybilo sedm měsíců marné touhy, pominulo. Nyní měli Frankové tváře vážné, někteří téměř sklíčené, jako kdyby sami nedovedli pochopit posedlost, jež se jich nedávno zmocnila. Město se pohroužilo do zkroušeného ticha a jen málokteré oči se pozvedly, aby pohlédly do našich.

Stačilo vyřknout stručné otázky a Adhemarovo jméno a dostali jsme se až ke katedrále, velkému chrámu apoštola Petra, který býval biskupem Antiochie, než odcestoval do Říma. Je to důstojná památka s mohutnými venkovními sloupy a velkou stříbrnou kupolí zdvihající se nad jeho středem. Turci ho ve své bezbožnosti znesvětili: hned vedle postavili minaret a uvnitř zohavili veškerou křesťanskou výzdobu, aby byl chrám přijatelný pro jejich vlastního boha střídmosti. Uvnitř se již kameníci se svými pomocníky pilně činili, aby tuto svatokrádež napravili.

Zanechal jsem Sigurda na náměstí a vešel jsem bronzovými dveřmi. Když jsem přecházel práh, pokřižoval jsem se. Tiše jsem odříkal modlitbu k svatému Petru, i když pochybuji, že mne při lomozu kladiv a dlát, jenž se rozléhal v síni, opravdu uslyšel. Vzduch prosytil prach, takže můj krok nebyl skoro vidět, a mihotal se ve sloupcích slunečního svitu, který procházel okny. Turci důkladně vymazali veškeré stopy po Kristovi – ikony byly odneseny, sochy zazděny a zdi zamalovány točitými, ovšem okouzlujícími ornamenty, jimž Ismaelité dávali přednost. Ikonostasy byly strženy, takže jsem viděl zřetelně až do zadní části chrámu, kde dělníci na žebřících otloukali maltu, pod níž zmizely původní řezby v kněžišti. Dával jsem si pořádný pozor, aby na mne ze střechy nespadl nějaký kus zdiva, a opatrně jsem našlapoval sutí k dělníkům.

„Není tu biskup Adhemar?“ zavolal jsem nahoru. Přemírou prachu mi okoral jazyk.

„Před chvílí odešel.“ Člověk na žebříku se ani nepodíval dolů a pokračoval v otloukání malty dlátem. Při jeho ranách se vynořovala jakási tvář zpod omítky, která ji zahalovala.

„Kam biskup šel?“

Ze zdi se rozsypaly úlomky omítky. Tvář se objevila celá. „To jsem neslyšel.“

Otočil jsem se. Za mnou přinášel další dělník hromadu prken do středu síně, snad aby bylo postaveno lešení. Když je pod kupolí pustil na zem, oslovil jsem ho.

„Nevíš, kam šel biskup Adhemar?“

Muž vzhlédl. Šaty měl rozedrané a i po odhození břemene se hrbil. Vypadalo to, že jakási ošklivá rána mu zlomila nos, i když boláky a vřídky, jichž měl plný obličej, ho zohyzdily mnohem víc.

„Odešel do paláce. Řekl –“ Odmlčel se a sjel mě pohledem. „To jsi ty! Ten Řek!“

Poznal jsem ho o chviličku dřív, ale své překvapení jsem ovládl. „Petře Bartoloměji, ještě pořád máš do ramen vyřezaný ten kříž? Nebo ti zmizel pod vředy z neštovic?“

„O takových věcech bys neměl mluvit v kostele,“ zasyčel. Roztřásla se mu čelist.

„Tohle bude kostel, až ho biskup vysvětí. Myslím, že až to udělá, ty se budeš bát vůbec do něj vstoupit. Neviděls teď někdy kněžku Sáru?“

„Nevím, o čem to mluvíš.“ Petr Bartoloměj se s mohutným pozvednutím ramen ke mně otočil zády a spěšně vyběhl postranními dveřmi. Pomyslel jsem si, že na to, jak je velký, cupitá jako nějaký brouk.

Nešel jsem za ním. Od chvíle, kdy jsem hovořil s onou přízračnou kněžkou na březích Orontu, sice uplynuly pouhé čtyři noci, ale mezitím byla téměř zapomenuta. Drogo, Quino, chrám v Daphne a sekta, s níž konali obřady – to vše bylo jako pozůstatky jakéhosi jiného věku. Už se nedozvím, jak a proč Drogo umřel, ale jestli z Antiochie vyváznu živý, ani se o to nebudu zajímat.

Vybavil jsem si svůj střet s Quinem den před útokem u věže poblíž mostu. Ty se nedožiješ toho, že tě podříznou Turci, to mi sliboval. V duchu jsem se tázal, kde ve městě teď asi je? A kam se poděl jeho společník Odard?

Venku jsem se znovu sešel se Sigurdem. Vydali jsme se dolů po cestě mezi chrámem a palácem, velkou hlavní třídou, postavenou tak, aby město protínala jako kopí. Kdysi, když byla Antiochie na vrcholu rozkvětu, její kolonády určitě vedly po celé její šíři bez přerušení, ale sloupy se dochovaly jen místy. Ale i na nich špína a praskliny žilkovaly mramor a cesta byla několikrát zavalena, když se překlady zhroutily pod tíhou rozbitých dlaždic. Dlouhé úseky starověkého městského plánu zcela zmizely – vytěsnily je přikrčené cihlové budovy, jejichž dřevěné balkony vyčuhovaly na ulici. Okna byla zakryta mřížkovými zástěnami, ale přesto jsem vycítil pohyby uvnitř, odkud na nás kradmo shlížely skryté oči. Obával jsem se, že potrvá dlouho, než nám ti, kdo přežili hrůzy onoho dne, budou důvěřovat.

Na jižním konci města, kde se větvila druhá cesta k opevněnému mostu, jsme našli palác. Toto jméno si ovšem sotva zasluhoval, poněvadž to byla jenom větší vila, na jejímž přilehlém prostoru se nacházely kůlny a dvorky, ale ani to ji nezachránilo před pleniteli. Rozsáhlý úsek ulice zabíraly povozy s lupem: bylo na nich naloženo roztříštěné nádobí, potrhané látky, rozbité umělecké předměty a všelijaké cetky. Dokonce se tam povalovala lví hlava vytesaná do kamene, kterou jakýsi chtivý zloděj odtáhl téměř sto stop, než ji nechal ležet.

„To by mě zajímalo, co se stalo s tím Turkem, kterému tohle patřilo?“ zabručel Sigurd.

Zavrtěl jsem hlavou. V sutinách byly předměty, jež se nepříjemně podobaly uťatým údům, které hrobnické čety zapomněly nebo si jich nevšimly. Ve městě možná zavládl klid, ale byl spíš zdánlivý.

Došli jsme k paláci. Koně tu stáli uvázaní k železným kruhům ve zdech, zatímco ozbrojenci se tu procházeli po prašném prostranství. Od západu přiváželi muži s mezky zavazadla z tábora, který byl zrušen, a od východních svahů hory se sem plahočil stálý příval těžce pochroumaných rytířů. Bylo zřejmé, že zdaleka ne všichni Turci byli od města zahnáni.

Aniž jsme vzbudili pozornost a aniž nás někdo zastavoval, prošli jsme dlouhým, širokým nádvořím pod klenbou až na druhé nádvoří. Kolem jeho okrajů se rozkládala křížová chodba, v jejímž středu stála vyschlá studna obklopená třešněmi. Stromy na sobě žádné plody neměly. Ve stínu jejich větví se usadilo několik Franků. Postávali, posedávali a povídali si. Když jsme se přiblížili, jeden rytíř v křížové chodbě nás zahlédl a rozběhl se, aby nás zastavil, ale biskup, stojící u studny, nás již zpozoroval. Pozvedl ruku napůl na pozdrav, napůl aby upokojil strážce, a vyšel nám v ústrety. Bílý vous mu spadal na drátěnou košili, opásanou silným opaskem s pochvou na meč, ale místo přilby nosil karmínovou čapku. Navzdory palčivému slunci jeho obličej zcela postrádal barvu i sílu.

„Už jsem si říkal, co se vám asi přihodilo,“ řekl nám na pozdrav. „Slyšel jsem, že jsi doprovázel Bohemunda, když dobýval hradby.“

„Byl jsem tam,“ souhlasil jsem. „Pak jsem pracoval na vyztužení hradeb, aby nás Turci zase nepřemohli. Cos dělal ty?“

Má otázka měla několik významů a já jsem z biskupových očí vytušil, že mu neušel ani jeden. Jeho odpověď byla prostší. „Než přijde Kerbogha, je tu plno práce. Ty ses nezapojil do bojů ve městě a Turci se ho nevzdali lacino. Vojáci jsou vyčerpaní a po krátký čas, který nám je vyměřen, tu sotva najdou něco, co jim může pomoct.“

„Ale času by mohlo být dost,“ řekl jsem. „Za těch minulých sedm měsíců jsme se přece jen něčemu naučili: hradby Antiochie se nedají jen tak rychle prorazit. Ochrání nás, dokud nepřijde císař.“

Adhemar se zašklebil. „Kéž by tomu tak bylo. Můžeme zavřít brány do města, ale bez tohohle zámku dlouho nevydrží.“

„Co tím myslíš?“

Ukázal mi přes rameno, až na nejvzdálenější ze tří vrcholků hory. Vypínal se nad Antiochií jako bašta a na jeho špici jsem viděl impozantní obrysy hradeb a vížek. Byla to prastará citadela, postavená vysoko nad městem, aby mu zajistila ochranu.

„Když Bohemundovi muži dorazili k citadele, zjistili, že je před nimi pevně uzavřena. Je nedobytná: z města k ní vede vzhůru jediná cesta a hora má na všech stranách kolmé srázy. Dokud ji budou Turci držet, zůstane uprostřed naší obrany obrovská mezera. Až přitáhne Kerbogha, vyšplhá po údolí za horou, vnější branou do citadely pošle posily a pak své lidi vrhne dolů do Antiochie.“

„Ale v síle citadely spočívá i její slabost.“ Poprvé promluvil Sigurd. „Pokud je jediná úzká stezka po příkrých útesech jedinou cestou vzhůru z města, je to taky jediná cesta dolů. Tu cestu můžeme zahradit a Turky zadržovat a izolovat nahoře v tom hradu.“

„Možná.“ Z Adhemarova hlasu čišela beznaděj. „Ale Kerboghovo vojsko má tolik mužů, že je ani nelze spočítat. Do boje bude vrhat stále víc vojáků, až je nakonec naše bašta nezadrží a pak nás z hory rázem smetou.“

„Kde je teď Bohemund?“ zeptal jsem se.

„Obléhá citadelu. Doufá, že se jí zmocní ještě před Kerboghovým příchodem.“

Přerušil nás dusot kopyt. Jakýsi jezdec se sklonil, aby projel pod klenbou, a vyklusal na nádvoří. Za ním jela čtveřice rytířů s kopími. Všiml jsem si, že za jedním z nich povlává Tankredova korouhev s medvědem. V jejich čele jel sám Tankred, který koni přitáhl uzdu, aby zastavil. Vyhoupl se ze sedla a strážci, který k něm přiběhl, hodil otěže a svou přilbu. Tak jako Bohemund si oholil vous, takže jeho tvář pozbyla jak léta, tak veškerou stopu po autoritě. Teď skutečně připomínal děcko. Protivné děcko, pomyslel jsem si.

Vykročil k nám s jednou pěstí pevně sevřenou. Když dorazil k dlažbě kolem studny, rozevřel ji a hodil na zem, co v ní měl. Stovka maličkých černých kuliček se odrazila od kamene a rozkutálela.

„Pepř!“ zařval. Dupl botou a já jsem uslyšel, jak se pod ní několik kuliček roztříštilo na prach. „V tomhle zpropadeném městě jsem propátral každý dům i sýpku, ale našel jsem jenom hřebíček a pepř. Z toho přece nemůžeme žít.“ Odplivl si do studny.

Adhemar se zamračil. „Přece tu musí být –“

Již podruhé nás přerušil nový příchozí. Další rytíř, ovšem příliš skrovného původu, aby si zasloužil koně, se branou přiřítil až k nám. Na zbrunátnělé tváři se mu perlil pot. U studny se sesunul na kolena a zakvílel, když uviděl, že v ní není nic, co by uhasilo jeho žízeň.

Ven z ochozu kolem nádvoří přispěchali další muži, mezi nimi hrabě Raymond a vévoda Godefroi. Shlukli se kolem posla, takže ho celého zastínili, ačkoli v daném okamžiku to vypadalo, že je příliš vyčerpaný, aby vůbec promluvil. Konečně se mu podařilo hlesnout několik kratičkých slov.

„U mostu. Kerbogha.“

Navzdory polednímu slunci jsme celou cestu k mostu běželi. Na hradbách u brány se to už hemžilo Franky, kteří se přišli podívat na novou hrozbu, ale Sigurdovi se podařilo prorazit si cestu po schodech a vpřed na baštu. Bylo to jako v hipodromu, když císař přiděloval chléb nebo maso: ti, kdo měli vyhlídku skrze střílny, vůbec nedbali na prosby, aby uvolnili místo, zatímco ti, kdo neviděli, se strkali se svými sousedy a vráželi do nich, aby je vypudili. Byl to zázrak, že nikdo nepřepadl dolů.

Sigurd, přečuhující většinu lidí z davu o hlavu, uviděl skulinu a vtlačil se do ní. Svá široká ramena natočil šikmo, abych se k němu mohl připojit. Nějaký chlap mi šlápl na nohu, jiný mě praštil do zad, ale jejich nápor jsem odrazil a pronikl jsem do skuliny. Jestli už dorazila naše zkáza, chtěl jsem ji vidět.

Duševní pochody jsou tak zvrácené, že skutečný pohled vzbudil leda zklamání. Očekával jsem statisíce Turků v naleštěné zbroji, s bezpočtem kopí jako vzrostlým obilím – uprostřed měla kráčet sama obří Kerboghova postava s korouhvemi čtrnácti emírů po boku. Místo toho se před námi rýsovalo jenom asi třicet jezdců, klusajících podél říčního břehu. Občas na nás vypustili nějaký ten šíp. Vlastní marné snažení mne poučilo, že jen málokterá z takových střel dorazí až na hradby. Z vrcholku strážní věže za mostem tu a tam odpověděli palbou naši vojáci.

„Kerbogha?“ zasípal Sigurd. „Tohle není Kerbogha. Jsou to zvědové z jízdního předvoje. Pokud se Frankové leknou třicítky Turků, tak až uvidí celé jeho vojsko, vezmou nohy na rameny a zastaví se až v Nikai.“

Souhlasil jsem a chystal jsem se opustit místo s vyhlídkou. Ale zdálo se, že nikoli všichni Frankové jsou ochotni přistupovat k Turkům tak chladnokrevně, protože když jsem se dal do pohybu, uslyšel jsem od dolních vrat velký lomoz. Ozývaly se výkřiky, řinkot brnění a dusot kopyt. Dav mne pevně svíral, a tak jsem nic neviděl, ale po chvíli jsem skrze cimbuří zahlédl, jak vyjela kolona franckých jezdců. V jejich čele jsem uviděl na bílém hřebci rytíře s červenými pery na přilbě.

„Roger Barneville,“ řekl Sigurd. Taky jsem ho znal – byl to jeden normanský velitel z vojska vévody Roberta. I když neměl takovou moc jako knížata, občas chodíval na jejich shromáždění, aby jim radil. Těšil se pověsti ostříleného vojáka a vynikajícího válečníka.

„Co to dělá?“

Patnáct rytířů za ním vyjelo otevřenými branami a zformovalo se do šiku, který zamířil k Turkům. Za jásotu posádky proklusali kolem věže a vydali se vzhůru do svahu, po cestě na Alexandrettu směrem od řeky. I když měli Turci dvojnásobnou přesilu a luky ke střelbě proti franckým kopím, nepostavili se vůbec na odpor. Otočili koně a odcválali pryč, jen se za nimi zaprášilo.

„Snad si Robert nemyslí, že řeknou Kerboghovi, ať odtáhne zpátky do Chorásánu, protože se jim odvážilo vzdorovat patnáct rytířů?“ zeptal se Sigurd.

Neodpověděl jsem. Prach byl pořád zvířený v místech, odkud Turci zmizeli. Ale prach se po jejich odchodu neusazoval, naopak to vypadalo, že ho přibývá. Jeho oblak se podél vrcholu hřebene stále rozšiřoval. Bylo to příliš daleko, abych tam pořádně viděl, nicméně jsem si pomyslel, že jsem zahlédl temné stíny, jak se pohybují pod vzdouvajícím se oblakem. Pořád rostl, jako by ho vichr prudce zvedal do nových výšin.

„No tohle!“

Kroužící stíny najednou vzaly za své, když se z prachu vynořila linie tureckých jezdců. Vyklusali na hřeben a pak se pustili rovnou ze svahu. Vteřinu nato jsem zaslechl, jak se přes řeku line dunění jejich kopyt. Normané je uviděli a vzápětí otočili koně zpátky k městu. Jenže se dostali nebezpečně daleko. Na boj nebylo ani pomyšlení, protože Turků bylo desetkrát tolik a jeli na čerstvých koních. Přímo před mými zraky začali Normany obkličovat: odháněli je od bezpečí na mostu a zatlačovali je dopředu k řece.

Od brány dole se ozval výkřik. „Kde jsou posily? Copak Turkům dovolíme, aby nás zaháněli na útěk přímo před naším vlastním městem?“ Byl to hlas hraběte Raymonda, který nabyl na zvučnosti životem stráveným na bojišti, ale i když jsem zaslechl spoustu křiku a lomozu, nikdo nevyjel ven na pomoc.

Nyní Normané dorazili k řece. Léto ji vysušilo na úzký kanál mezi rozpraskanými nánosy bahna – i v jejím středu vykukovaly z vody kameny. První z Normanů se s koněm přiblížil ke břehu, kam chodili koně jako k napajedlu, a přebrodil se. Další následovali – opatrně našlapovali nerovným proudem, zatímco voda se dopadajícími šípy zpěnila do běla. Teď jsem na bližším břehu napočítal čtrnáct mužů: na opačné straně zůstal jenom jeden. Červená pera mu pořád vzdorně stála na přilbě. Byl to Roger Barneville, který původně vedl výpad vzhůru po svahu, ale nyní se ocitl na konci ústupové kolony. Turci mu byli v patách a jejich šípy ho těsně míjely, ale kdyby se mu povedlo řeku přebrodit, dostal by se rychle pod ochranu hradeb.

Jeho kůň klusal po rozbláceném nábřeží a pak do obnaženého říčního koryta. Nepevný terén mu zpomaloval krok. Pronásledující Turci se blížili, ale přesto se mu dařilo vyhýbat se jejich šípům.

Barneville se ocitl téměř na okraji vody, a vtom se jeho kůň prudce zarazil. Při náhlém zastavení rytíř přepadl dopředu, ale podařilo se mu udržet se v sedle, a když se pokusil opět koně pobídnout, ten se ani nehnul. Netrefil ho šíp? Žádnou ránu jsem neviděl. Vypadalo to, jako by se kůň snažil ze všech sil pokračovat vpřed a zvedat kopyta, ale zůstával jako přibitý.

Roger se ohlédl přes rameno. Vedoucí Turci už byli na říčním břehu a shlíželi na něj dolů. V panice se pokusil vyprostit se ze třmenů, ale už bylo pozdě. Jeden šíp se mu zaryl do zad a Roger sebou škubl vzhůru jako loutka. Z tak malé vzdálenosti patrně šíp úplně projel pancířem.

Výkřiky kolem mne ustaly, jako když utne. Všichni muži s hrůzou přihlíželi.

„Kdo mu pomůže?“ zahulákal hrabě Raymond, nyní stojící na hradbách.

Nikdo neodpověděl.

Roger Barneville byl naživu – a viděl jsem, jak pořád horečně cuká uzdou ve snaze sesednout –, ale Turci ještě nebyli hotovi. Jeden z nich vycválal vpřed s kopím v ruce, a když dojel k Barnevillovi, proklál ho, takže pak byl jako na rožni. Když mu kopí projelo hrudí, uviděl jsem jeho hrot, jak se třpytí na slunci. Barneville určitě ze sebe vydal výkřik, ale byl již tak slabý, že ani nebyl slyšet: mohli jsme sledovat, jak se ze sedla zvolna sesunul do řeky. Předjel další Turek: blýskal se mu meč, z něhož mu do vody skapávala krev. Když si otřel čepel, další jezdec píchl kopím do řeky, jako když rybář pátrá po chobotnici. Když ho vytáhl, na hrotu byl nabodnut jakýsi nevábný kus masa. Zplihle z něj viselo červené pero.

Pro Franky to byla těžká urážka, ale úděsem a zahanbením zůstali zticha. Uslyšel jsem, jak čísi hlas blekotá, že mají příliš málo koní, někdo jiný říkal, že by beztak stěží něco zmohli, ale nikdo se neozval na souhlas. Turci překročili řeku a opovážlivě projeli podél úpatí hradeb. Cestou na nás mávali svou krvavou trofejí. Jen hrstka šípů vylétla, aby je vytrestala. V dáli zvrátil Rogerův kůň krk dozadu a zaržál – buď truchlil nad svým pánem, nebo ho jímala úzkost z bahnitého zajetí –, zatímco Turek, který zasadil smrtelnou ránu, přiklusal se svým vlastním válečným ořem k mostu a pořvával na nás nadávky. Jeho řeč sice byla cizí, ale význam jeho slov naprosto jasný.

Dav na hradbách řídnul. Se Sigurdem jsme se také vytratili.

„Blázen,“ zasyčel, když jsme byli z doslechu. „Bylo to nesmyslné, zbytečné. Ten blázen pitomý. Kolikrát jsme už viděli, jak nás deset Turků láká do boje a najednou jich byla stovka? Proč Frankové odmítají poučit se z taktiky svých nepřátel?“

Neměl jsem, co bych odpověděl.

„Dneska jsme viděli, jak se třicet proměnilo ve tři stovky. Co si počneme zítra, až se tři stovky promění ve tři tisíce a potom ve třicet tisíc? Budeme vyjíždět vstříc jisté smrti pokaždé, kdy Kerbogha vyšle rotu zvědů, aby nás popichovali?“

Vzhlédl jsem k hoře. Z nejvyššího vrcholu nad citadelou se zvedl dým, ale neviděl jsem, že by tam vlála Bohemundova korouhev.

„Je to špatný začátek.“

22

Ten večer jsme na vrcholu věže, kterou jsme obsadili, rozdělali oheň. Varjag Beric týž den odjel k svatému Simeonu, odkud přivezl nazpět předražené ryby a obilí. Nemyslel jsem si, že nám tato cesta zůstane otevřená ještě dlouho. Dokud udržíme věž u mostu, budeme schopni bránit i cestu, ale turecký předvoj napadal celé odpoledne ohněm a šípy naše obranná zařízení. Frankové mu odolali, nicméně až dorazí Kerbogha s celou silou, dlouho už nevydrží.

„V každém případě nebudeme moct jezdit k svatému Simeonu často,“ řekl Belric. Stáhl z ohně pánev a vyškrabal nám do misek začouzené ryby. „Málem bych schvátil koně, abych stihl vrátit se do tmy.“

„Tohle tedy bude i naše zítřejší večeře,“ řekl Sigurd.

„A co si počneme pozítří?“ Z prstů jsem sebral lepkavé kousíčky masa. Tak pálily, že jsem sebou zacukal. „Trvalo nám čtyři měsíce, než jsme město odřízli. Pochybuju, že Kerbogha bude tak pomalý.“

Sigurd se ušklíbl, když se zakousl do hořké ryby. „Jestli budu naživu i pozítří, pak budu dumat nad tím, jak se najíst.“

„Tohle neříkej.“ Byla teplá noc a při ohni bylo ještě tepleji, ale Anna si přitáhla šátek. „Musíme přežít. Uvažovat o jiné možnosti nám není nic platné.“

Napřáhl jsem ruku, abych ji utěšil, ale ona ji setřásla. Ovinul jsem si rukama kolena a upřel pevný pohled do plamenů.

„Tak si říkám, co si asi myslí Bohemund o tom městě, kvůli jehož dobytí kul tolik piklů,“ přemítal nahlas Sigurd. „Pro jeho novou říši to není zrovna nejlepší začátek.“

„Ať jde do háje i se svou říší,“ řekl jsem. „Nejraději bych viděl jak jeho, tak i tu jeho říši, jak podléhají zkáze a slétají se na ně vrány, ovšem kdybych se nebál, že nás při svém pádu strhne s sebou.“

Sigurd říhnul. „A přitom je možná on naše nejlepší naděje.“

„Pak jsme na tom opravdu bledě.“

„Bohemund je had, Demetrie, jako všichni Normané. Když se ten bastard Vilém vylodil v Anglii, jeho armáda byla malá, zásob měl nepatrně a zima se rychle blížila. Ale už za měsíc byl pánem království. Bohemund se vylíhl z téhož vejce. Je to had zahnaný do rohu, a tudíž nejnebezpečnější. Turci budou potřebovat dlouhé kopí, aby ho odtamtud vypudili.“

„Anebo jeden dobře mířený šíp. Jak je to možné, že musíme spoléhat na takovéhle spojence?“

„Až přijde císař, nebude to zapotřebí.“ Sigurd slízl poslední tuk z kostry ryby a vhodil ji do ohně.

„Jestli tu ještě vůbec budeme, až přijde.“

„Stát!“

Výzva od úpatí věže se odrazila ozvěnou až k nám. Vyskočil jsem na nohy a vyklonil se střílnou ven. Ve světle kolem hořící pochodně dole jsem viděl, jak u vrat stojí jakýsi čahoun v dlouhém bílém hávu. Proti němu stál Varjag se sekerou v ruce.

„Kdo je to?“ zakřičel jsem dolů.

Návštěvník zvrátil hlavu dozadu. Světlo pochodně přebíhalo po snědé tváři rámované černým vousem. „Demetrie? To jsem já, Mušíd. Mečíř.“

Pustil jsem se cimbuří. „Pojď nahoru.“

V našem hloučku jsme se pevněji přitiskli k sobě, aby vzniklo místo pro Mušída. Když se posadil u předprsně, uslyšel jsem zpod jeho hávu přitlumený úder. Pomyslel jsem si, že je od něj moudré, když má ve městě své zboží tak blízko po ruce, ačkoli je pošetilé vůbec se sem odvažovat. Učinil alespoň nějaké ochranné opatření – teď jsem pochopil, proč jsem ho nepoznal hned.

„Ty sis sundal turban.“

Přikývl. „Nerad bych, aby mi hlavu nabodli na nějaké francké kopí.“

„Když jsi tak opatrný na svůj krk, proč se vůbec vydáváš do Antiochie?“ zeptal se Sigurd. Předtím se s Mušídem nikdy neviděl a teď ho sledoval přes oheň přimhouřenýma očima.

„Z mnoha důvodů. Chtěl jsem se přesvědčit, jestli je to pravda, jestli zkazky o zkáze napáchané Franky nelžou.“

„To teda ne.“

„To jsem viděl. Dneska jsem po celém městě neviděl jediného Turka, leda ty, které naházeli do jam, aby je tam pochovali.“

„Frankové se chlubí, že plenění nepřežil jediný Turek. To je mi líto.“

„To nebyla tvoje chyba.“

Ale byla. Opět jsem si vybavil, jak jsem s rachotem vyvrátil závoru a zakřičel na Normany, a řinkot šípů kolem sebe. Vybavil jsem si, jak jsem šplhal po vratkém žebříku a zdolával hradby, které mi tak dlouho vzdorovaly, a byl jsem tak rozdivočelý, že mi bylo jedno, co se kolem děje. Vybavil jsem si, jak –

„Mušíde!“

„Ano?“

„Přede dvěma nocemi jsem byl s Bohemundovými muži na hradbách, abych tam překládal pro jednoho Turka, který město zradil. Byl rozrušený – myslel si, že máme příliš málo lidí a že Bohemund nepřišel. Řekl…“ Opět jsem si vybavil tehdejší dění. „Řekl, že Mušíd slíbil, že Bohemund přijde.“

Mušíd propletl ruce a pohlédl do ohně. Ten syčel a praskal a odrážené plameny tančily po cimbuří kolem nás. Nikdo nemluvil.

„V mé vlasti se kdekdo jmenuje Mušíd, tak jako se ve tvojí kdekdo jmenuje Demetrios.“

„Ale takových, kteří navštívili před třemi týdny Bohemunda sami v jeho stanu, moc není.“

Opět nastalo dlouhé mlčení. Nakonec Mušíd řekl: „Slyšel jsi moje jméno.“

„Tak ty ses spikl s Bohemundem, abys mu umožnil zmocnit se města?“

„Přinášel jsem mu vzkazy. Firúz, jenž velel na té věži, je zbrojíř. Já jsem mečíř. Máme známé v různých ceších. Já se volně vydávám na cesty, jakmile je někde zapotřebí zbraní. Někdy s sebou vezu ještě něco navíc, nejen meče.“

„Ale proč?“ zeptala se Anna. „Proč zrazuješ město – a své vlastní lidi? Přece ses při pohledu na tu dnešní spoušť nebavil?“

Mušíd pokrčil rameny. „To nejsou moji lidé. Jsou to Turci. Já jsem Arab, Saracén.“

„Ale uctíváte téhož boha –“

„My všichni říkáme, že uctíváme téhož boha – Židé, Frankové, Byzantinci, Turci i Arabové. Ale neshodneme se, jak má být uctíván. Proč myslíš, že jste vydrželi tak dlouho v takové nepřátelské zemi? Díky síle svých zbraní? Přežíváte jenom proto, že každý vladař od Káhiry až po Konstantinopol si z vás chce udělat svůj nástroj. Byzantinci a Fátimovci usilují o zkázu Turků, Arméni by se rádi stali svými vlastními pány, emíři z Damašku, Aleppa a Antiochie jeden jako druhý doufají, že zahubí své soky. Zapojili jste se do pradávné hry, která se hraje v prachu Asie. Vy se díváte přímo, ale všichni kolem vás se pohybují šikmo. Právě proto dosud žijete: protože každý z vašich nepřátel nenávidí ještě víc svého souseda.“

Utichl a opřel se o zeď. Prázdná místa na cimbuří teď vypadala jako černé zuby nad ním.

„Jestli je to takhle, komu sloužíš ty?“ zeptal se Sigurd.

„Já jsem mečíř. Sloužím sám sobě a těm, kdo moje meče kupují. Jiní kují pikle, já jenom přináším jejich vzkazy.“

Zavrtěl jsem se na tvrdém kameni pod sebou. „Proč jsi teď tady?“

„Slyšel jsem, že jste obsadili tuhle věž. Opatrnost velí vědět, kde jsou v takových časech tvoji přátelé.“

„Takhle jsem to nemyslel.“

Mušíd pozvedl obočí. „A jak teda? Doručuju snad další tajemství nějakých skrytých plánů? Když jsem ke zradě města přispěl jednou, udělám to zas? Ptáš se snad na tohle?“

„Když někdo sedí u mého ohně, rád bych věděl, proč tam je.“

„Tak to si počínáš moudře.“ Usmál se. „Já jsem se nerozplakal, když Turci ztratili Antiochii, protože oni patří k ahl al-sunna. Když jsem Frankům pomohl, teď se k nim jen tak nepostavím zády. A jestli město obsadí Kerbogha, nastane další zabíjení. Vy byste nejradši pozabíjeli všechny muslimy, on pozabíjí všechny křesťany a Antiochie se promění v pustinu. Nevyhraje nikdo.“

„Jak to můžeš snášet?“ Anna promluvila tak tiše, že její slova málem pohltil syčící oheň. „Bez ohledu na to, jaké učení tě dělí od Antiochijců, byli to přece tví bratři. Tvou rukou se jich teď několik tisíc ocitlo v otevřeném hrobě. Jak můžeš jen tak vysedávat u našeho ohně a klábosit o tomhle strašlivém neštěstí, jako by to nebylo nic jiného než třeba kování meče?“

„Zaprvé, protože nezahynuli mou rukou. Umřeli rukou tisíce Franků, z nichž se každý provinil zhruba stejnou měrou. Nepokoušej se na mě svalovat to, co provedli tvoji spojenci.“

„To nejsou moji spojenci. A i když si zaslouží nenávist, své zlo by nenapáchali, kdyby ses nepostaral o to, aby ta brána byla otevřená.“

Měl jsem pocit, jako by mi někdo do břicha vlil rozžhavené olovo. Kroutil jsem se na místě, kde jsem seděl, a modlil se, aby se Annin pronikavý pohled nepřesunul na mě. Při svém vyprávění o boji u hradeb jsem se před ní nezmínil o své skutečné roli. Ale strach, že mě obviní ze všeho, co se potom přihodilo, se nedal zaplašit. Jak by také mohl, když jsem se nemohl ničím obhájit?

„Bránu otevřel zbrojíř Firúz,“ řekl Mušíd. „Kdybych jeho vzkazy Bohemundovi neodnesl já, našel by si někoho jiného. Ale i kdyby ne, i kdybych byl za odemčení brány zodpovědný jenom já, nemůže mě nikdo vinit z toho, co se dělo potom. Otevírají se mnohé dveře: je jenom na lidech, aby si vybrali, kterými vejdou a co budou dělat uvnitř.“

Jen málokdy jsem viděl, jak měl někdo při sporu s Annou navrch, ale tentokrát se nezmohla na odpověď. Přinejmenším nikoli na takovou, kterou by mohla vyřknout, třebaže se jí na tváři objevil neutišitelný hněv.

„Podle tebe jsem neměl dělat nic?“ pokračoval Mušíd. „Ty by ses teď radši krčila ve stanu před hradbami a sledovala Demetria, jak si obléká pancíř? Ty bys radši viděla tři tisíce Franků, kteří snad ani nemají jediného pořádného koně, jak táhnou do boje proti nejmocnější turecké armádě za celé pokolení? Ty bys radši byla v táboře, až ho Kerboghovi vítězní vojáci obsadí, povraždí každého muže i chlapce a tebe za vlasy odtáhnou do nějakého bordelu s otrokyněmi v Mosulu, kde –“

„Tak dost!“ zařval jsem. „Tohle není nutné.“

Mušíd mě přejel pohledem, jenž nepostrádal zvědavost, a pak svěsil hlavu. „Promiň. Nechtěl jsem nikoho urazit. Není správné urážet hostitele u jeho vlastního ohniště. Chtěl jsem pouze říct, že by v každém případě došlo ke strašlivému krveprolití. Asi se ti nelíbí, co jsem udělal, ale byl jsem už na mnoha bojištích, jako vítěz i poražený. O jednom tě můžu ujistit: vždycky je lepší být mezi živými než mrtvými.“

Z obličejů kolem ohně jsem rozpoznal, že jeho argument nikoho neuspokojil, a mě už vůbec ne. Rozhodně ani trochu nezmenšil břímě viny, jež mne tížilo. Nicméně dokud do této debaty nebudou moci přispět se svým míněním mrtví, bude nevývratný.

S nevolí jsem sledoval, jaký obrat vzal náš rozhovor, a také nepřátelství, jež zřejmě vzniklo mezi Annou a Mušídem. Přesto zůstávaly otázky, které jsem chtěl položit.

„A co tvé přátelství s Drogem – i to patřilo k tomuhle spiknutí?“

Mušíd si s bezvýraznou tváří zkoumavě prohlížel klouby na prstech. „Ne. Jak jsem ti už jednou řekl, s Drogem jsem se seznámil, když jsem mu prodával meč. Se svým plánem se mi Firúz svěřil až mnohem později, až po Drogově smrti. Byl to prostě známý, dobrý člověk, s nímž je hezké posedět u ohně. Je to smutné, že bydlel pod tak neblahou střechou.“

„Vskutku neblahou, ale na tom není nic neobvyklého.“

„A přitom to neštěstí dosud nevzalo konec. Před třemi dny našli u řeky jeho mrtvého sluhu.“

„Simona?“ Mysl mi zaplavil příval obrazů: chlapec, jak se třese před Quinovou surovostí, jak celý zablácený sbírá bylinky na říčním břehu a jak zamaštěným kusem látky leští Drogův meč. Je tedy možné, že ho stihl týž osud jako jeho pána?

„Ano, Simon. Byl jsem v normanském táboře, když ho našli.“

„Jak se to stalo?“ V uplynulých dnech – ale i týdnech a měsících – zahynulo tolik lidí, že by mne udivovalo, kdybych vůbec něco pocítil při zprávě o další smrti. Po pravdě, necítil jsem nic, protože tyto novinky na mě měly natolik otupující účinek, že jsem mu nemohl odolat. Nicméně občas jsem v koutku duše přece jen vnímal, jak mne svírá jakási studená ruka, a velice jsem strádal tím, že mi ten cit schází.

„Byl probodnutý šípy. Vyšel si na břeh pro byliny – z opačné strany ho patrně zahlédla výprava Turků a náhodou si našla cíl.“

Možná, pomyslel jsem si – ostatně jsem to už věděl. Vzpomněl jsem si, jak jsem přede dvěma dny pomáhal rozebrat pontonový most a jak mi jakýsi rolník vyprávěl o nějakém chlapci, kterého zabili při sbírání bylin. Tehdy jsem měl neblahou předtuchu, ale potom přišel Bohemund, odtáhl mne pryč a na všechno ostatní se zapomnělo. Ale ne že by mi pomohlo, když mi to teď vytanulo na mysli.

Mušíd pořád mluvil. „Byl to tragický konec. Kdyby žil ještě jeden den, vešel by v bezpečí do města.“

Skrze labyrint myšlenek a vzpomínek, které mne drásaly, mě napadlo, že pokud tohle obléhané a hladovějící město bylo Simonovou nejlepší nadějí na bezpečí, jak strašně na tom musel být? Ovšem sotva lépe, řekl jsem si, než my, kdo jsme přežili.

Mnohem později jsem ležel na kamenu předprsně pod potemnělou oblohou. Proti mně ležela Anna, jíž jsem se hrudí tiskl k zádům a ohnutá kolena jsem měl vtlačená do jejích, jako dvě mísy vložené jedna do druhé. Rukou jsem jí objímal hruď, která se pod lněnou spodní košilí jemně zdvihala a klesala. Neměli jsme pod sebou žádnou matraci, jenom pláště, protože každičké stéblo slámy ve městě bylo využito ke krmení koní. Díky horké noci nebyla zapotřebí žádná pokrývka.

„Tomu Saracénovi nevěřím,“ řekla Anna. „A ty bys mu taky neměl věřit.“

„Taky že ne.“

„Město už jednou zradil. Kdovíjaká další tajemství skrývá? Kvůli němu zahynuly tisíce nevinných.“

Opět mi duši rozdrásala mučivá vzpomínka na bránu na hoře. O tom jsem s Annou nemohl mluvit. „Zachránil nás před jistou smrtí. Jak ho můžu nenávidět, když má díky němu Helenino dítě dědečka?“

„Já netvrdím, že ho máš nenávidět. Ale neměl by sis ho pouštět k tělu.“

Jelikož noc pokročila, trval jsem na tom, že Mušíd má zůstat v naší věži až do rozbřesku. Na ulicích bylo příliš mnoho Franků, jak rytířů, tak poutníků, kteří by mohli rozpoznat, že je vlastně Ismaelita, a rozsekat ho na kusy. Nechtěl se mému naléhání podrobit, ale když se nakonec podvolil, vycítil jsem jeho vděk. Nyní spal s Varjagy ve strážnici u zdi.

„Cokoli jste učinili jednomu z mých bratří, mně jste učinili,“ ocitoval jsem bibli. „Ráno bude pryč.“

„Dobře.“

Anna se ke mně opět přitulila. Její dlouhé vlasy mě svědily v nose a já zavrtěl hlavou, abych se pořádně nadechl, a přitom jsem ji nechtěl od sebe ani o kousíček odstrčit. Proudilo mezi námi teplo a s ním, jak jsem si představoval, alespoň trocha mých starostí.

„Co tě tak zdrtilo, když jsi slyšel, že zahynul ten normanský sluha?“ zeptala se Anna po chvíli. „Viděla jsem tvé oči. Vypadals provinile.“

Mlčel jsem a snažil jsem se utřídit si myšlenky. „Den před Simonovou smrtí jsem viděl toho rytíře, Quina. U věže. Obvinil jsem ho z uctívání pohanské modly. Vyslovil jsem podezření, že Droga mohl zabít on.“

„Opravdu sis to myslel?“

„Nevím. Už jsem o tom dlouhé týdny neuvažoval – tolik věcí odpoutávalo mou pozornost. Ale nyní jsou tři z Quinových společníků po smrti. Když chtěl Bohemund vypátrat jejich vraha, Quino vůbec nenabídl pomoc. A když jsem mu vmetl do tváře obvinění, pohrozil, že mě zabije.“

„Ten Saracén tvrdil, že chlapce zabili Turci.“

„Řekl, že chlapce našli na říčním břehu probodnutého šípy. Před třemi večery byli ještě Turci uzavření v Antiochii. Při každém výpadu na opačný břeh by museli minout strážní věž u opevněného mostu, stráž u mostu z lodí a naše další hlídky. A také Turci by se museli velice snažit, aby chlapce trefili ve tmě z druhého břehu řeky.“

„Ale proč by ten rytíř…?“

Vzpomněl jsem si na zuřivost v Quinově hlasu, když jsme zápasili na úpatí řeky, na šílenství v jeho očích. „Ten chlapec mi totiž vyprávěl, jak rytíři odešli do Daphne, do té pohanské sluje. Jestli se to Quino dovtípil, kam až by nezašel, aby se sám ochránil? Vládci na Západě si nezvou kacíře do svých paláců, aby se s nimi přeli o teologické otázky, jak to dělá císař. Oni je upalují. Pokud jde o mě, já jsem Quinovi prozradil, že znám jeho tajemství. Zavdal jsem mu příčinu, aby podezříval toho chlapce, Simona, že ho prozradil. Den nato byl Simon mrtvý.“

Odsunul jsem se a obrátil se zády k Anniným. Téměř vzápětí se i ona otočila, takže se ke mně přimkla zezadu a její ruce se ovinuly kolem mne.

„Nesmíš na to myslet,“ řekla. „Chlapce možná zabil Quino, možná ne. Teď je příliš mnoho jiných, naléhavějších starostí, než aby ses s tím trápil.“

„Ne.“ Vymanil jsem se z jejího objetí, když se mi v duchu názorně zjevily obrazy tisíce pobitých Turků. Lhostejno, co řekl Mušíd, lhostejno, do jaké míry nesou vinu Frankové, brány smrti jim otevřela má ruka. Proti jejich úmrtím neznamenala Simonova smrt vůbec nic – byla jako kapka v moři. Ale jejich duše už nadobro ušly spáse, kdežto Simonova by se díky mně pořád mohla spasit.

Ten maličký prostor mezi mnou a Annou byl jako zející propast a mlčení trvalo tak dlouho, až jsem si pomyslel, že usnula. Ale nakonec jsem na rameni pocítil její ruku, jak mne k sobě přitahuje zpátky. Nebránil jsem se.

„Teď už jsou děťátku tři měsíce,“ řekla Anna. „Doufám, že ho Helena udržuje při zdraví.“

Já měl takovou vrozenou představu, že děťátko prostě zdravé je. O jiné možnosti jsme ani nemluvili.

„Jestli máš obavy, snad by ses měla vrátit. Heleně by jenom prospělo, kdyby měla při sobě lékařku i matku.“ Mluvil jsem opatrně, protože jakákoli narážka na slabost či zbabělost by Annu rozzuřila. „Hladovějící město odsouzené k záhubě není tím pravým místem pro ženu.“

K mé úlevě se Anna ode mne neodtáhla. A v hlasu se jí neozval ani hněv, jenom únava a smutek. „Na to už je pozdě. Snaha uniknout před Kerboghovým vojskem je sebevražda. Sigurd říká, že do dvou dní nebudeme schopni ani odejít z hradeb.“

„U svatého Simeona jsou pořád lodi,“ naléhal jsem na ni. „Mohla bys odplout na Kypr a odtamtud do Konstantinopole. Při letním moři by to byla zcela bezpečná plavba.“

Na delší dobu se odmlčela. Z města pod námi jsem občas uslyšel, jak francké hlídky vykřikují výzvy k zastavení, občas hýkání oslů. Jinak to vypadalo, že Antiochie spí. Ale pochyboval jsem, zda jejím obyvatelům sny přinesou nějakou úlevu.

„Ne.“

„Bylo by lepší –“ spustil jsem.

„Ne. Dokud budu tady, budu se strachovat o Tomáše i o Helenu, Zoe a tvé vnouče a o všechny, kdo mi jsou drazí. Mám strach i o sebe a o to, co se se mnou stane, až přitáhne Kerbogha. Ale kdybych teď odjela, každou minutu bych se třásla strachy o tebe. A to by bylo horší.“

Zavřel jsem oči. Projela mnou vlna tepla, ale i zmatení a hrozilo, že mi vyhrknou slzy. Annu jsem políbil na šíji.

„Jsi blázínek.“ Hlas se mi zachvěl. „Nemělas sem vůbec chodit a pak jsi tu neměla zůstávat.“

„Ty taky ne. Ale teď tu jsme oba.“

23

Když jsem se probudil, Mušíd byl ten tam. Vytratil se těsně před úsvitem, sdělil mi strážce. Patrně se zachoval moudře, protože francké hlídky už byly v této době velice ospalé, a navíc jsme pro něj neměli nic k snídani. Zatoužil jsem po nějaké činnosti, která by přehlušila mé nepokojné myšlenky, jež na mne dotíraly jako mrchožrouti: promazal jsem si pancíř, vyleštil meč tak, že bych se v jeho odlesku mohl oholit, vyspravil kůži na štítu, a dokonce jsem vyřízl do opasku novou dírku, aby se přizpůsobil mému vyhublému pasu. Pak už ale nebylo nic na práci, leda chodit po hradbách a hlídkovat.

V průběhu noci přitáhli na opačný břeh Orontu další Turci. Zdálo se, že Frankové se konečně naučili trpělivosti, protože už nevyjížděli na výpady. Přesto se ale nemohli vyhnout boji, poněvadž už za rozbřesku Turci obnovili svůj nápor na věž u opevněného mostu. Ze své pozorovatelny jsem vše viděl: dřevěnou palisádu postavenou na valu a nad ní korouhev vévody z Normandie, zplihle visící z kopí. Normané palisádu už předtím osadili obránci, a prozatím se zdálo, že jsou s to odolávat trvalému tureckému obležení, jenže stáli pouze proti čelním hlídkám Kerboghova předvoje.

V poledne si nás Adhemar povolal na další poradu. Vědomí, že nejsme zapomenuti, bylo útěšné, i když jsem se obával, že nejsme lhostejní jenom biskupovi a snad také hraběti Raymondovi. Přivedli nás všechny do velkého chrámu svatého Petra, kde byla jako obvykle čtveřice lavic rozestavena do čtverce pod stříbrnou kupolí. Po tolika schůzkách uvnitř Adhemarova stanu nebo na Raymondově statku působilo podivně, když jsme se ocitli v tak rozlehlé síni, kde se za námi táhl široký prostor a od stropu se odráželo každé slovo. Dělníci museli kvůli poradě odsud odejít, ale jejich práce nebyla zdaleka hotová. Z množství děr v omítce vykukovaly napůl odhalené ikony, na podlaze se povalovaly úlomky kamene a suti a všechno zahaloval prach.

Adhemar začal vzýváním Hospodina. „Město je naše, budiž pochválen Pán. Dobyli jsme ho Jeho pravicí a k Jeho slávě.“

Celé kromě citadely, napadla mě ponurá myšlenka.

„Díky Jeho milosti můžeme ještě měsíc udržet hradby,“ dodal Bohemund. Seděl vedle Adhemara zády k východnímu zakončení chrámu a k hlavnímu oltáři. Toto místo mělo podle obyčeje připadnout hraběti Raymondovi, ale ten se musel posunout o kus dál na lavici, téměř do rohu.

„Vysloužili jsme si skvělé vítězství, za které musíme být náležitě vděční. Ale bude nám k ničemu, jestli nyní neudržíme Antiochii proti nové hrozbě, která už spěchá, aby nás uvrhla do zkázy. Jsme armáda světla, ale běsní bouřka a náš plamen může jediné vydechnutí nadobro uhasit. O naše bezpečí se můžou postarat jedině ruce Páně,“ pravil Adhemar.

„A ostré meče a bleskurychlé šípy.“ Bohemunda jsem neviděl od útoku na hradby, ale nevypadalo to, že by si ve dnech po něm právě užíval plodů jejich zdolání. Tmavé vlasy mu pokrývala špína a pot, vousy, které si dal před bojem tak pečlivě oholit, mu zase vyrašily a ani se o ně nestaral. Oči měl zapadlé hluboko do temných důlků. Vypadal, jako by nespal od chvíle, kdy vstoupil do města. Tunika, kterou nosil pod pancířem, byla posetá zažloutlými skvrnami a pravé předloktí měl ovázané umazaným obvazem.

„Pánové, už jste viděli, jak Kerboghův předvoj zaútočil na naše vnější opevnění. Teď se chystá přitáhnout s jádrem vojska, aby nás porazil. Dnes ráno přijel od Železného mostu jezdec se zprávou, že tamější posádka už čelí tuhému obležení. I když jí Kristus věnuje veškerou přízeň, víc než den nevydrží. Proto nastal čas, abychom zorganizovali svou obranu.“

Hrabě Raymond pozvedl hlavu. „Chceš říct, že nastal čas, aby tys organizoval svou obranu. Antiochie je přece tvoje město, dokud nepřijde císař. Nebo jsi na to zapomněl?“

„To si myslíš, že až Kerbogha přitáhne, omezí svou válku na Normany?“

Adhemar udeřil holí do kamenné podlahy, až zvířil oblak prachu. „Tak dost! Budeme bojovat jako armáda Boží, jako jeden národ. Na hradbách se neobjeví Normané nebo Provensálci, aby se postavili Kerboghovi, jenom křesťané.“

„Jestli bojujeme jako armáda Boží, jakým právem drží město Bohemund?“

„Právem přežití,“ řekl Bohemund hněvivě. „Nebýt mě, nás všechny by už stihl osud Rogera Barnevilla a byli bychom rozsekáni na kusy pod hradbami. Tomuhle bys dával přednost, hrabě Raymonde?“

„Ty bys to klidně připustil, kdybychom neustoupili tvé ctižádosti.“

„Teď nám pomůže jedině lidská ctižádost.“

„Ne!“ Adhemar se zvedl, opřel se o berlu a zamířil přísný pohled nejprve na Bohemunda a pak na Raymonda. Když jsem se na něj podíval, s úděsem jsem si uvědomil, jak ho uplynulé dny zpustošily. Kůži měl bledou a leskla se mu jako hrnčířská glazura. Z tváře se mu zcela vytratila dobrá nálada. Ruka se mu třásla, když uchopil berlu, a najednou vypadal o dvacet let starší.

„Teď nám pomůže jenom milost Boží. Našemu Pánu lze sloužit jedině v jednotě. Hoďte za hlavu rozbroje. Každá hádka mezi námi otevírá dvířka Satanovu dílu.“

Sesunul se zpátky do křesla. Bylo jasně patrné, jakou daň si na něm vybrala námaha těchto několika slov. Na pár okamžiků zavládlo ticho.

„Musíme si mezi sebou rozdělit obranu jednotlivých úseků hradeb,“ řekl nakonec Bohemund. „Vévoda Godefroi bude strážit severní bok u brány svatého Pavla, hrabě Hugo si vezme na starost severozápadní úsek, hrabě Raymond prostor jižně od Vévodovy brány a hrabě Flanderský oblast u opevněného mostu. Já budu bojovat na hoře, protože Kerbogha určitě zaútočí nejdřív u citadely. Tam mi pomůže vévoda z Normandie.“

„To je podivné.“ Všechny oči se obrátily na hraběte Raymonda, ačkoli se zdálo, že on sám upřeně hledí na sochu svatého Justina, jež byla napůl vykopaná z výklenku. „Právě jsem slyšel pana Bohemunda, jak rozhoduje o rozmístění vojska, a přitom jsem si myslel, že jsme armáda Boží. To se tenhle vyděděný spratek, kterého zplodil jakýsi normanský pirát, nespokojí ani s trůnem Antiochie? To si teď myslí, že se sám dosadí na trůn nebes? Ale jestli ano, může se mu stát, že spadne z hodně velké výšky.“

Bohemund vzápětí vyskočil. „Jestli mě hrabě de Saint-Gilles obviňuje z rouhačství, na jeho lež odpovím. I když je pán třinácti hrabství, v jediném tažení mu je seberu jedno po druhém.“

Adhemar se chystal vpadnout mu do řeči, ale Raymondův hlas byl silnější. „Tohle neuděláš, pokud nechceš tohle město hájit jenom s několika stovkami Normanů, co ani nemají koně.“ Obrátil se k ostatním přítomným na poradě. „Pan Bohemund na nás dlouhé měsíce dotíral, abychom ho ustanovili správcem Antiochie. Občas bylo jeho žadonění až trapné. Tohle město má sotva tři dny, a už dělá ze sebe vrchního pána nás všech a říká nám, kam máme rozmístit svá vojska a jak bojovat.“

„Dost. Budete se tady hašteřit, když přichází Hospodin v plné slávě a majestátu?“

Všichni se otočili, aby si prohlédli Petra Poustevníka, toho mrňouse s tváří mezka, který vstal z lavice vlevo ode mě. Měl podivnou schopnost uniknout pozornosti, když se mu to hodilo, jenže když promluvil, bylo to, jako by jeho každé slovo byl sám život. Bosýma nohama procházel prachem, až se dobelhal do středu čtverce a rozhlédl se. Na ramenou mu cukal krátký poutnický pláštík.

„Proč národy běsní a lidé marně kují pikle? Vladaři celé země se radí a spolčují se proti pomazanému Pánu. Ale ten, kdo sedí na nebesích, se směje. Pohrdá jimi. Natluče jim železnou tyčí a rozseká je na kousky jako hlínu. Buďte moudří, ó vladaři, a dávejte si pozor. Služte Hospodinu v bázni a třeste se, i když Mu líbáte nohy, nebo se rozhněvá a vy zhynete.“

Jeho slova na knížata zapůsobila jako led. Zchladila jim výbušnou náladu a zmrazila myšlenky. Uviděl jsem, jak se někteří z nich pokřižovali. Vypadalo to, že i Adhemar je vyveden z míry.

„Děláš dobře, když nás káráš, Petře Poustevníku,“ řekl biskup. „Nikoho by neměla pýcha natolik zaslepit, aby neviděl Hospodinovu vůli.“

„Obraťte zraky k nebesům, ale obraťte je také k zemi, po níž kráčíte, abyste v trávě nevyrušili hada. Když se šelmy pustí mezi sebou do křížku, svým stínem brání světlu vycházejícímu od prostých stvoření dole a jejich kopyta po nich dupou. Ale čistí se nedají zmýlit: vzhlédnou a prohlédnou vás jako vodu. My jsme malá, skromná stvoření, hluboko pod vaší mocí a silou. Ale když je tisíc mravenců podníceno do boje, mohou sežrat i koně se vším jeho masem. Mysleli jste leda na své touhy, proto jste svůj lid dovedli do záhuby, k soužení i k smrti. Jak dlouho ještě strpí, že je vaše rozkazy ženou do záhuby?“

Rozzuřený Bohemund vstal. „Kdo jsou ti ubožáci, o kterých mluvíš? Mí rytíři uplynulé dva dny hájili hradby a obléhali citadelu, kdežto tví poutníci se zavrtali hluboko do města. Až projeví dostatečnou odvahu, aby se přestali krčit v dírách, a vydají se do boje, pak snad vyslyším jejich nářky.“

Poutníkova rozechvělá postava se na dlouhé okamžiky přestala hýbat. Petr úplně otočil hlavu a upřel na Bohemunda ledový pohled. „Dej si pozor, Normane. Sedíš na hranici a máš na jazyku ohnivá slova. I na tebe dojde. Hospodin sráží mocné a drtí pyšné, ale pozvedne pokorné a posadí ponížené na Svůj trůn. Blíží se požáry a bez úhony vyjde z jejich očistných plamenů jedině nejryzejší slitina. Pokud jde o ostatní, ti shoří na popel.“

24

Na druhý den padla strážní věž u opevněného mostu. Turci k ní zavezli obléhací stroje a za rozbřesku začali házet oheň a kameny, jimž suché dřevo nemohlo odolat. Frankové věž přesto bránili do posledního dechu. Ze svého místa nahoře na hradbách jsem viděl, jak se jejich hlouček trousí dolů ze svahu se štíty sraženými k sobě, zatímco za nimi hořela věž. Byla jich jen hrstka proti tisícům Turků, kteří je napadli, a přitom to nebyla ani desetina Kerboghova vojska. Několika Frankům se podařilo dorazit do bezpečí města, ale mnoha dalším už ne. Turci rozsekali jejich mrtvoly na kusy a narazili jejich hlavy na dřevěné kůly, jejichž řada stála před branou. Z věže nic nezbylo. Sledoval jsem, jak se trámy rozkymácely v základech a potom se zřítily do plamenů. Rozdrtily pod sebou mnohé z našich lidí. Do vzduchu se vznesl oblak hořících úlomků a dým z řeřavých uhlíků zahalil jihozápadní čtvrť města, kde zkalil sluneční světlo.

Týž den dorazila od severu rota Provensálců. Železný most, naše poslední bašta na Orontu, padl Kerboghovi do rukou. Posádka byla pobita, rozprášena nebo padla do zajetí. Provensálci říkali, že za nimi prchají i další, ale výpad jízdy vévody Godefroie by je mohl zachránit, než je Kerbogha dožene. Tato prosba nebyla vyslyšena, protože koní nebylo nazbyt. Potom se od mostu vrátili další Frankové.

Byly to prapodivné chvíle. Každou minutu na nás dorážely zvuky a výjevy války, které nám připomínaly naše bezútěšné postavení, a přitom jsme trávili dlouhé hodiny posedáváním na hradbách, až nám údy nečinností ztuhly. Viděl jsem Turky, jak se hrnou na rovinu před Antiochií, kde stavěli stany a vztyčovali korouhve na polích, která jsme docela nedávno obsadili, ale nevystřelili jsme proti nim jediný šíp. Nemohli jsme bojovat, ani prchat, nemohli jsme dokonce ani shánět zásoby, protože ve městě nezbyl ani drobeček. Hráli jsme kostky, ale bez sázek, aby nepropukaly hádky, a vyprávěli jsme si příběhy, které jsme už všichni znali zpaměti. Všechny meče i sekery byly vycíděny do oslnivého lesku, ale dokud nás budou Turci zadržovat uvnitř hradeb, nám budou leda na ozdobu. A příval našich nepřátel neustával.

V pátek, pátý den od okamžiku, kdy jsme dobyli město, jsem se rozhodl vyhledat Odarda. Potřeboval jsem nějaké rozptýlení, abych zaplašil pocit viny, který se mě zmocňoval, když právě nebylo co dělat. Ostatně najít ho by nebylo vůbec na škodu. Přinejmenším jsem to dlužil Simonovi. Zda mu to je lhostejné nebo ne, ať už se nalézá v záhrobí kdekoli, na tom nesejde.

Pátrání jsem zahájil tak, že jsem se vydal hledat nějakého normanského poddůstojníka. Bylo to těžší, než jsem očekával, protože většina Bohemundova vojska tábořila na hoře, kde obléhala citadelu, ale nakonec jsem našel jakéhosi raněného rytíře, jak u jedné ze západních bran stojí na stráži. Díval se na mě podezřívavě, a i když to vypadalo, že poznává Odardovo jméno, vyvolalo jenom jeho potměšilý pohled.

„Odard už v naší rotě není,“ řekl mi. Možná doufal, že budu z téhle noviny smutný. „Ztratil koně, meč, brnění a nakonec i rozum.“

„A co jeho život? Přišel i o něj?“

„I kdyby, proč by mě to mělo zajímat? Naší armádě nebyl vůbec užitečný.“

„Kde bych ho našel?“ dotíral jsem na Normana.

Ten pokrčil rameny. „Možná mezi rolníky a poutníky. Zkus to u toho Petra Poustevníka. Blázni a slaboši, to jsou jeho ovečky.“

Rozhodně jsem nedychtil mít co do činění s tím mystikem s mezčí tváří, kvůli němuž osiřel Tomáš, ale má touha promluvit si s Odardem byla silnější. Petra Poustevníka jsem našel u chrámu, kde stál na schodech. Před ním byl početný dav Franků. Připomínali spíš poutníky než rytíře, i když hranice mezi nimi se stíraly. Šaty měli potrhané a těla vyzáblá a v rukou nesli primitivní zbraně – praky a rolnické náčiní. O nic přívětivěji nepůsobily jejich obličeje. Jeden z nich, vysoký chlap, který si hlavu omotal jakousi látkou, aby ho chránila proti slunci, zřejmě cosi křičel na poutníka.

„Když je s námi Kristus, proč dřepíme v tomhle městě? Můžou za to knížata? Jestli jsou příliš bojácná, jestli je chamtivost natolik zaslepuje, že nekonají svou povinnost, ať svou moc předají věrným a pokorným, které Hospodin miluje. Naše místo je na cestě do Jeruzaléma, ne v těchhle pohanských končinách.“

Petr Poustevník se vyškrábal na podstavec sloupu, takže se vyvýšil nad dav, a podíval se dolů. Hlas měl ostrý, až ječivý, a rozhodně mu scházela mystická jistota, s níž předtím peskoval knížata.

„Jsi hloupý,“ vyštěkl. „Nebo slepý. Copak jsi neviděl těch deset tisíc Turků, co zahradili cestu do Jeruzaléma?“

„Snad ti ďábel nešlohl koule, Petře Poustevníku? Kvůli tomu jsi víc nevyrostl?“ Po náměstí se rozlehl krutý smích. „Když jsem tě slyšel kázat poprvé, sliboval jsi, že nás do Svaté země zanesou křídla andělů.“

„Říkal jsem vám, že cesta poutníka je trnitá a můžou po ní kráčet jenom čistí.“

„A proč teda po ní nekráčíme my? Proč nás Bůh zapuzuje a souží? Proč nás Turci trestají a trápí hladem?“

„Já ti to povím.“ Ozval se další hlas, jenž patřil jakési ženě, kterou jsem neviděl. „Protože naši vůdci jsou zkažení hříchem – pýchou a chamtivostí. Svými hříchy přivolávají z nebes Boží hněv.“

„Já jsem jim to povídal,“ řekl Petr Poustevník. Nohy mu z podstavce klouzaly, a tak musel krátkýma rukama obejmout sloup, aby zůstal vzpřímený. „Já kážu, ale oni neposlouchají.“

„Je jenom jeden pravý vládce a před ním pozemská knížata nic neznamenají. O tomhle jim kaž.“

„Je lepší zemřít jako mučedník než jako otrok,“ vykřikl kdosi. „Pokud jsou knížata příliš bojácná, aby se svěřila do rukou Božích, ať otevřou brány a my budeme Jeho vojáci!“

„Ne!“

Davem projel vzrušený šepot, když se na vrcholu schodů objevila biskupova schýlená postava. Měl za sebou velké dveře, takže vypadal trošičku vyšší než Petr, a karmínové roucho mu v ostrém svitu pobledlo. Jenom berla ho držela vzpřímeného.

„Mučedníkova smrt je dar Boží, který Mu nelze zbaběle ukrást. Pravý křesťan se smrti nebojí, ale také se jí nevrhá do náruče.“

„Chceš snad říct, že nemáme věřit Kristovi?“ namítl jeden z poutníků.

„Říkám, že Mu máte důvěřovat tak, aby naplnil Svůj záměr. Ale neměli byste se domýšlet, že tento záměr naplníte vy sami. Můžete otevřít brány Antiochie a vyřítit se ven, ale až se Orontes zbarví doruda vaší krví, zemřete jako sebevrahové, ne jako mučedníci nebo křesťané. Podívejte se na sebe. Každý z vás nosí kříž. Podnikli jste tuto cestu za cenu obrovských nákladů a nebezpečí pro spásu své duše. Ale cesta kříže, která vede do Kalvárie, není ani krátká, ani snadná.“

Roztřásl jím nával kašle, takže se musel odmlčet. Jeho slova zněla slabě a sotva dolehla do poloviny náměstí, ale nastalého ticha nikdo nevyužil. „Velikost našeho cíle nám nezvedá kameny z cesty. Naopak strasti na naší cestě činí náš cíl tak velký. Všechny ty hrůzy, které zakoušíme, všechno to utrpení, které podstupujeme, právě tohle vaši cestu posvěcuje. Na tohle pomyslíte, až dorazíte do Jeruzaléma a pokleknete u nejsvětějšího hrobu. Nemyslete si, že když budete v boji vyhledávat jistou smrt, že se vyhnete utrpení nebo že si získáte mučednickou korunu. Tahle cesta na onen svět je cesta ďáblova. Cesta Kristova spočívá v trpělivosti, pokoře a poslušnosti. Teď jděte.“

S těmito závěrečnými slovy pozvedl berlu, jako by na rozloučenou s bezpočtem tváří před sebou. Ale byl příliš slabý: než ji zvedl o jednu stopu do vzduchu, došla mu síla, a tak dopadla zpátky na zem. V davu to zahučelo, ale nikdo se nepřiblížil. Místo toho se lidé začali po dvojicích a trojicích trousit pryč.

Vydal jsem se proti nim a spěšně jsem si razil cestu k biskupovi. Než jsem k němu došel, jeden z jeho kněží ho vzal za ruku a odvedl ke kamenné lavici. Zpod okraje mitry mu na čelo stékal pot a ruce se mu chvěly.

„Ztrácíš vládu nad svými poutníky, Petře Poustevníku.“ Zblízka byly v jeho hlase nadále patrné stopy někdejší síly.

Poutník slezl z podstavce a teď stál vzpřímeně před sloupem. „Co si má pastýř počít, když ho ovečky opouštějí, dokonce uprostřed dravých vlků?“

„Pořídit si psa,“ navrhl jsem.

Adhemar se usmál, ale při tom úsilí mu popraskaly suché rty. „Vida, Demetrios Askiates, ten vždycky přináší praktické odpovědi.“

„Zdálo se mi, že teď tvé ovečky představují větší hrozbu než vlci,“ řekl jsem poutníkovi.

„To ses nemýlil. Když je pošetilost pánů vede do katastrofy, když jsou Hospodinova nařízení všude zapomínána, je správné i dovolené bouřit se proti špatnosti.“ Ukázal umouněným prstem na Adhemara. „Dej si pozor, biskupe, ani ty, ani tvá knížata si nesmíte dovolit zanedbávat péči o ty, kdo vás následují.“

„Ty sám si dej pozor!“ Adhemar byl pořád natolik silný, aby vyjádřil hněv, když to bylo zapotřebí. Berlu sklonil k Petrovi Poustevníkovi, takže nad ním visela stříbrná špice. Tvář mu potemněla vzteky. „Proč si myslíš, že ty, obyčejný rolník, jsi zván na naše porady? Jsi tam z toho důvodu, že ovládáš věrnost poutníků, chudých a slabých, kteří tuto armádu doprovázejí. Jestli je nedokážeš udržet v poslušnosti, tvá moc se zlomí. Dobrý pastýř své stádo neopouští, ale když stádo opustí jeho, přestává být pastýřem.“

„Mě si k tomuto úkolu vyvolil Bůh,“ zavřískl poutník.

„Mě ustanovila do úřadu církev. Nehrozím ti, jenom mluvím otevřeně. Za hradbami je bezpočet zástupů Turků. Jsme obklíčeni nepřáteli a jediná cesta ke spáse vede skrze jednotu. Jestli ji neumíš opatřit ty, najdu si na to jiné.“

Když vstával, bolestí se mu zkroutilo tělo. Kněz, který postával opodál, mu přiběhl na pomoc, ale biskup mu odstrčil ruku a odkulhal pryč. Zmizel v kostele.

„Hospodin posílá morové rány na ty, kdo se Mu znelíbí,“ řekl si Petr Poustevník pro sebe. Otočil se k odchodu.

„Petře Poustevníku,“ ozval jsem se. „Jenom jednu otázku.“

„Co je?“ Svýma kulatýma očima, jež byly najednou jasné a naprosto neproniknutelné, upřeně zíral do mých. Bezděčně jsem trochu ustoupil.

„Znám jednoho rytíře, který se jmenuje Odard. Je to Odard z Bari. Sloužil Bohemundovi, ale pak to vojsko opustil. Přišel o koně i o zbraně, takže se určitě připojil k poutníkům. Neznáš ho?“

Dlouhým nosem Petra Poustevníka to zaškubalo. „Poutníků je spousta. I když mě zřejmě každý miluje jako otce, nemůžu je všechny znát jako syny. Jmenuje se Odo?“

„Odard.“

„Přišel o všechno?“

„Myslím, že přišel.“

„A byl to Norman?“

„Ano.“

„Pak se možná přidal k Tafurům.“ Petr Poustevník se potměšile usmál, když uviděl, jak se mi po tváři šíří děs. „Už jsi o nich slyšel?“

„Kdo by neslyšel?“

„Do říše tafurského krále se odváží jen málokdo. Ještě méně se jich odtamtud vrací. Ale bůhví, jak to je? Ale já se tam vydám. Kristus je se mnou a já se žádného zla nebojím.“

„Vezmeš mě s sebou?“

Poutník se zachichotal. Po bradě mu tekla slina, ale tvářil se, že si jí nevšímá. „Vezmu tě tam, Řeku. Ale jestli tě nechají odejít, to je v rukou Páně.“

25

Doprovázet Petra Poustevníka nebyl právě příjemný zážitek. Sešli jsme se u paláce a už za pár minut jsme odbočili z hlavních ulic do bludiště uliček a průchodů pod svahy hory Silpius. Ze zdí z nepálených cihel visely nakřivo dřevěné balkony. Na naší cestě se povalovaly kusy sutě a odpadky. Ještě docela nedávno to byla určitě turecká čtvrť, ale teď nebylo po Turcích ani památky. Jejich domy a ulice zaplnili Frankové, kteří se však vyznačovali bídou, jakou jsem nespatřil ani v nejhorších chudinských čtvrtích Konstantinopole. Kolem nás pobíhala nahá děcka, jež po sobě házela blátem a lejny, zatímco jejich matky vysedávaly ve dveřích s bezostyšně odhalenými ňadry. Zčervenal jsem a mé oči marně pátraly po nějakém bezpečném útočišti. Naproti tomu Petr Poustevník vypadal, že je vůči hříšným myšlenkám imunní, a klátivým, kulhavým krokem povzneseně šel dál. Museli jsme se namáhavě prodírat vpřed. Uličky byly sotva široké, aby jimi projel dvoukolák, a kamkoli Petr Poustevník šel, Frankové se kolem něho shlukli tak blízko, že se uzounkými cestami nedalo projít. Někteří se spokojili s dotekem lemu jeho krátkého pláště, ale jiní před ním padli na kolena a žadonili o ochranu a laskavost. Se zavřenýma očima a rozpaženýma rukama se obracel s blaženým výrazem na tváři k slunci, dotýkal se jejich ran a drmolil útěšná slova. Připomínal jakousi svraštělou, zakrnělou Kristovu figurínu, ovšem zdálo se, že ho jeho obec zoufalců kvůli tomu zbožňuje. Není divu, že ho tak daleko následovalo takové množství, ale za takovou strašlivou cenu.

Na zastrčené křižovatce, hluboko ve stínu, jsme našli znamení. Viselo ze změti propletených lan napjatých nad našimi hlavami. Na jednom naprasklém prkně byl zapatlanými písmeny vyveden nápis Regnum Tafurorum. Po jeho obou stranách visely dva dlouhé štíty s bílými kříži, zatímco nad prknem byla na hřebíku přitlučena šklebící se lebka.

„Říše Tafurů.“ Zdálo se, že i Petra Poustevníka zamrazilo, když tenhle název vyslovil.

„Skutečně existuje nějaký člověk, který si říká král Tafurů?“

Petr Poustevník pokrčil pokřivenými rameny. „Jeho jméno často zaznívá.“

To jsem věděl taky. Na počátku obležení, asi v prosinci, začaly kolovat fámy o novém vůdci chudiny, jakémsi zchudlém rytíři, který se sám pasoval na pána vyděděnců. Jejich zoufalství je prý dohánělo k neuvěřitelným zvrácenostem: při pátrání po spolknutém zlatu vykuchávají břicha mrtvol a vytahují z hrobů mrtvé, aby se v období hladu nasytili. To, že existují, bylo mimo pochyby. Už jsem je viděl, jak bosí a bez košile dřou při obléhacích pracích a zúčastňují se bojů, kde jim jejich zběsilost vynesla proslulost. Většina z nich odpřisáhla, že budou mlčet, takže nehovořili s nikým cizím, ale přesto se po vojsku šířila šeptanda a různé báchorky o jejich králi. V noci se o každém zakvílení a zaskučení říkalo, že pochází z jejich tábora.

„Už jsi ho viděl, toho krále?“ zeptal jsem se. Povídalo se, že Petr Poustevník smí jako jediný překročit jejich hranice.

„Sedí na trůnu z kostí vysokém jako muž a nosí korunu ukovanou z kopí. Pije z číše vyrobené z hlavy Turka a stan má sešitý z jejich kůží.“ Petrův hlas kolísal mezi děsem a posvátnou bázní a oči se mu rozšířily.

Pocítil jsem nával nevíry. „Ty povídačky přece nemůžou být pravda!“

Zamračil se. „Proč by ne?“

„Tys ten trůn viděl?“

„Možná. Pokud ano, musel jsem odpřisáhnout, že budu mlčet. Tajemství krále Tafurů nikdo nevyzrazuje.“

Petr už asi nechtěl, abych pokračoval ve výslechu, anebo netoužil po tom, aby na sebe přivolal pomstu krále Tafurů, a tak si pospíšil vpřed. Držel jsem se mu v patách, protože jsem se v takových končinách nechtěl ztratit.

Nevím, jak dlouho jsme v tom vedru a smradu šli. Někdy nás minuli Tafurové, kteří na mě upírali nevraživé zraky, když odpovídali na Petrovy stručné otázky. Všichni byli oblečeni podobně: nosili bílé bederní zástěrky a dřevěné kříže, jež měli zavěšené kolem krku na tlustých provazech jako jařma. Po mnoha zákrutech Petr Poustevník nakonec zastavil u jedněch dveří. Pokynul mi, ať jsem zticha, a zabušil na vyřezávanou výplň. Ta se s rachotem otevřela a já jsem uslyšel krátkou otázku, na niž Petr Poustevník odpověděl provensálsky. Dveře se zprudka otevřely dovnitř, takže jsme mohli vejít malým průchodem na ústřední nádvoří.

Při všech zkazkách o trůnech z kostí a číších z lebek byla realita, v níž žili Tafurové, současně obyčejnější, ale i strašlivější, než jsem si představoval. Na nádvoří se povalovalo dříví a kamení, okolní okna byla rozbitá a v tom všem nepořádku lenošil půltucet polonahých Tafurů. Jeden okusoval kost, která snad byla z krávy. Všichni se dívali na jednoho ze svého středu, který klečel uprostřed nádvoří, a na ženu, která byla na všech čtyřech. Jediný zvuk vydával kříž, který mu pravidelně pleskal o hruď. Ten muž neprojevoval o nic víc citu, než kdyby okopával záhon zarostlý plevelem, zatímco žena netečně zírala vpřed. Podle krve, jež jí zaschla na vnitřní straně stehen, a modřin na žebrech a ňadrech jsem usoudil, že už v ní byl znásilňováním dávno uhašen veškerý cit.

Nemůžu říct přesně, co se dělo potom. V hlavě se mi vynořila stovka rozbitých obrázků: má žena Marie ležící na posteli se sukněmi mokvajícími krví, má maličká dceruška, kterou jsem konejšil v náručí, když vítězní vojáci plenili Konstantinopol, stříbrný křížek, jenž mi visel kolem krku, symbol, který mě tak často utěšil. Bezděčně jsem sáhl po noži za pasem. Všichni Tafurové mě sledovali, a než jsem stihl vytáhnout ho z pochvy, jeden vstal a vrhl se na mě. Čísi pěst mi namířila na obličej, udeřila mě do brady a srazila mě na záda. Když jsem se pozvedl na loktech, ucítil jsem na rtu krev.

„Demetrie!“ zakňoural v hrůze Petr Poustevník. Rejdil kolem jako vosa. „Snad tě neposedl ďábel?“

„Asi byl žárlivý,“ řekl jakýsi hlas nade mnou. „Nechceš si to rozdat s tou tureckou děvkou, Řeku? Anebo tě vzruší leda chlapečci?“ Bosá noha mi šlápla do slabin a zatlačila. Pokusil jsem se přemoct sténání. „Nejsi eunuch? Jestli ne, mám nůž. Můžu ho z tebe udělat.“

„Nech ho na pokoji,“ zapištěl Petr Poustevník. Nečekal jsem, že v sobě najde tu odvahu a zastane se mě. „Je to biskupův přítel a já jsem mu slíbil bezpečí.“

„Ale já ne a taky nejsem biskupův přítel.“ Ten chlap mě ještě jednou bolestivě přišlápl nohou a pak poodstoupil. Oči jsem měl bolestí pevně zavřené, ale uslyšel jsem nad sebou čísi hlas, jak se ptá Petra Poustevníka: „Proč jste přišli?“

„My… tedy on hledá nějakého Odarda, Normana. Slyšel jsem, že se k vám přidal.“

„To ano, i když nám je leda na obtíž. Přišel o rozum a akorát blekotá hádanky a nesmysly. Co po něm ten Řek chce?“

Otevřel jsem oči. Muž, který mě praštil, teď stál nade mnou a prohlížel si mě se zlomyslným zájmem. Turkyně za ním se odplazila do rohu a teď ležela zhroucená jako mrtvola, zatímco její trýznitel se otíral kusem látky.

„Dva z Odardových druhů byli zavražděni,“ řekl jsem, ovšem pomalu, protože se mi na jazyku válela krev. „Pátrám po těch, kdo je zabili.“

„Koho?“

„Droga z Melfi a Rainaulda z Albi.“

Ten Frank zmizel vylomenými dveřmi do domu. S námahou jsem vstal, posadil jsem se na kus kamene a držel jsem se za slabiny, které mě nepřestávaly bolet. Sledoval mě tucet tupých zraků. Poutník si dřepl do rohu, úplně ztichl s pohledem upřeným na nebesa a breptal nesrozumitelná zaříkadla. Doufal jsem, že se modlí za mě.

Frank se vrátil na nádvoří. Za ním se vrávoravě přišoural Odard. I on byl nahý až po pás, a i když se v uplynulých měsících stěží mohl najíst víc než já, vypadal mohutněji, než jsem si ho zapamatoval. Anebo jsem prostě já ještě víc zhubl. Pořád připomínal chodící kostru a kůže mu sotva držela kosti pohromadě. Snadno bych mu spočítal žebra, zatímco prsty se mu proměnily v drápy.

„Na co se ho zeptáš?“ řekl Tafur.

„Proč Simon, chlapec, který mu sloužil, před šesti dny umřel u řeky.“

„A proč bych ti to měl dovolit, Řeku?“

Vrhl jsem prudký pohled na hrubý kříž kolem Tafurova krku. „Protože se Odard dopustil činů, které jsou před zraky Páně ohavné. Modlil se u pohanských oltářů a obětoval dávným modlám. Pokud nás teď Kristus opustil, je tomu kvůli Odardovu zlu.“

Odard, který postával v Tafurově stínu, se teď vrhl vpřed. „To jsou lži! Samé lži!“ zahulákal. „Ty jsi vrána, Řeku, která kráká jenom lži a o smrti. Proklínám tě! Proklínám!“

„Ale ty jsi do toho chrámu nešel, aby ses najedl, nebo snad ano? Ty jsi padal na tvář před Antikristem a vzdal ses jeho moci.“

Houfem Tafurů za Odardem projelo vzrušení. Najednou jejich vůdce postoupil vpřed a obtočil rukou Odardův krk. Ten vypadal tak tenoučký a uchopení bylo tak pevné, až jsem si pomyslel, že ho utrhne od ramenou.

„Je to pravda?“ zasyčel mu Tafur do ucha. „Opravdu ti ďábel očaroval mysl a přivolal na nás kletby?“ Otočil se ke mně. „Anebo za knížete lží a temnoty mluvíš ty?“

Moje veškerá pozornost se soustředila na Odarda. Tafurů, kteří se ke mně přikradli, jsem si proto všiml, až když bylo pozdě. Když jeden z nich ke mně zezadu přistoupil a vzal mi hlavu jako do svěráku stejně pevně jako Odardovu, s výkřikem jsem sebou škubl. Další muž mi z obou stran přitiskl ruce k tělu. Petr Poustevník se kamsi vytratil.

„Říkám pravdu.“ V hrdle mě pálilo a ruce, jež mne svíraly, se mi tak zabořily do břicha, až se mi chtělo zvracet, ale to nebylo nic proti strachu z utrpení, které by mě čekalo, kdyby mi neuvěřili. Zase jsem svá slova zaměřil na Odarda. „Byl to Quino? Přišel za tebou Quino, aby ti řekl, že uhádl tvé tajemství? Bál ses, že tě Simon prozradí a že jeho svědectví poslouží k tomu, aby tě upálili na hranici? To ty jsi natáhl tětivu, zatímco chlapec sbíral na říčním břehu byliny? Řekni mi to. Přiznej se a získáš milost.“

Ruka na krku mě tak škrtila, že se mi slova krátila. Proto jsem se bál, že je Odard ani nezaslechl. V každém případě si mě vůbec nevšímal. Bez ohledu na své bezpečí se svíjel a snažil se vymanit z Tafurova sevření. Nebylo mu to nic platné.

„To jsou závažná obvinění,“ řekl Tafur. Cynický úsměv prozrazoval, že ho věc opravdu zajímá. „Ty přísaháš, že je to pravda, on to popírá. Kdo o tom může rozhodnout?“

„Bylo by snazší to rozsoudit, kdyby mi odpověděl.“

Odard dupl Tafurovi na nohu, za což se dočkal rány do břicha. Zaškubal hlavou, jako by patřila loutce.

„On ti neodpoví. Mysl má zakalenou.“

„Pak mi dovol, abych ho odvedl pryč a pokusil se z něj něco vymáčknout.“

Tafur zavrtěl hlavou a zachechtal se. „Ne. Říkáš, že znesvětil svou svatou víru. Pokud ne, pak ty sám jsi nepřítel Kristův. Hospodin je ve všech svých skutcích spravedlivý, takže rozhodne On.“

Strach mi začal zahřívat žíly. „Jak?“

„Podstoupíte Boží soud bojem. V něm rozhodne Boží přízeň.“

Než jsem stačil něco namítnout, ruce, jež mě držely, se odtáhly. Můj nůž, který ležel na místě svého dopadu na zemi, kdosi sebral a vložil mi ho do dlaně. Tafur vytáhl podobný nůž, který měl za pasem, a podal ho Odardovi, ale pořád ho pevně držel za ruku, aby jeho čepel neobrátil proti svému vězniteli.

Ostatní Tafurové poodstoupili, opřeli se o stěny a s neskrývaným vzrušením nás sledovali. Dva z nich se postavili do vrat, jimiž jsem vešel, zatímco další zahradil vnitřní dveře. Vstala dokonce i ztýraná Turkyně, která na nás civěla skrze závoj rozcuchaných vlasů.

„Tohle není spravedlnost.“ Jakmile tlak na mém hrdle povolil, slova jako by mi z úst plynula nepřirozeně rychle. „To je zábava.“

„Je to vůle Boží,“ pravil Tafur slavnostně. „Boha se bojí jenom ten, kdo pochybuje o své věci.“

Svěsil jsem ruce. „Já nebudu bojovat.“

„Pak se modli, aby tě ubránil Bůh.“

Tafur Odarda pustil a udělal pár kroků dozadu. Než jsem stačil zvednout ruku na obranu, Odard se vrhl vpřed, s nožem připraveným rozpárat mě. Ucukl jsem a uhnul jsem z cesty jeho hrozivé čepeli. Když vrávoral kolem mě, nakopl jsem ho do kolena. Se zavytím dopadl na hromadu odpadu.

Pohlédl jsem na Tafura. „Stačí to?“

Ani nemusel odpovídat. Napětí, jež cloumalo Odardovou postavou, způsobilo, že byl rychlý jako bič. Zase vyskočil a hnal se ke mně, tentokrát opatrněji než prve. Tam, kde předtím dopadl na tvář, měl špínu a krev.

„Nemám s tebou žádný spor,“ řekl jsem hlasitě. „Pověz mi pravdu o Simonově smrti, proč umřel, a můžeme oba odložit nože stranou.“

Odard cosi nesrozumitelně zařval a zaútočil. Předstíral, že jeho výpad vede doprava, a pak zabočil doleva, ale já jsem mu z očí vyčetl, co chystá, a vyhnul jsem se mu.

„Bojuj čestně,“ vykřikl jeden z přihlížejících Tafurů. „Bojuj, abys zabil!“

„Koho jste v té sluji uctívali?“ dotíral jsem na Odarda. „Byl to Mithra?“

Odard pozvedl schýlený obličej a zabořil se do mě pohledem. „Co ty s ním máš společného?“

Přiřítil se ke mně a zase zamířil doprava, ale tentokrát nic nepředstíral. Nožem mi pořezal ruku, ale vytrysklou krev jsem ani neucítil. Dopadl na mě celou tíhou a oba jsme se svalili na zem. Do zad mě bodly ostré kameny. Pokusil jsem se převrátit ho, abych unikl jeho váze, jež mě drtila – kdo by si pomyslel, že takový hubeňour může být tak těžký? Jeho pravička, ve které mohl třímat zbraň, mi vězela pod ramenem, a když ji vykroutil, uviděl jsem, že jeho dlaň je prázdná. To mi ale poskytlo jenom kratičkou úlevu. Prsty a nehty mi rozdrásal dlaň, když se snažil ji rozevřít, aby se dostal k mému noži.

Odardův nahý trup se mi pevně přitiskl k obličeji. Pach jeho potu a mé vlastní krve se smísily ve vzduchu kolem mě, zatímco jsem pravičkou odrážel jeho útok. Kdyby se teď zmocnil mého nože, bylo by po mně.

„Drogo. Nastal čas skoncovat s tím, Drogo.“ V důlcích mu rejdily černé oči. „Dovedls mě na cestu hříchu, na cestu smrti. Teď nastane tvoje smrt.“

Sveřepě mnou cloumal, tiskl mě k sobě a zakousl se mi do ruky. Zařval jsem, ale než jsem byl s to opanovat bolest, prsty se mi rozevřely. Nůž mi vypadl z dlaně a vzápětí se ho Odard zmocnil.

„Cos mi to provedl?“ zašeptal. Tvář mu znetvořil podivný škleb, jako by se nějaký démon snažil vší silou z něj uniknout, ale oči teď měl klidné. Říkal jsem si v duchu, zda vidí mě nebo Droga či Quina nebo ani jednoho z nás. „Cos to provedl?“

„Nic. Odarde, nic jsem ti neprovedl, to ti přísahám.“

„Je nevinný, Quino. Copak nám něco provedl?“

„Nic.“

Uviděl jsem, jak se Odardův pohled stáčí stranou, k jeho pravičce, v níž držel můj nůž. Obočí se mu překvapením svraštělo.

„Ten není můj.“

Mysl měl zakalenou, takže jsem nemohl uhádnout, zda nůž odhodí nebo mi ho vrazí do srdce. Pochybuji, že to věděl on sám. Ale nečekal jsem, až to zjistí. Využil jsem toho, že byla jeho pozornost na okamžik rozptýlena, a toho, že mi pustil ruku, a praštil jsem ho pěstí do čelisti. Když zavrávoral dozadu, odlepil jsem se od země, abych ho ze sebe setřásl. Sice jsem ho trochu nadzvedl, ale z jeho sevření jsem se nevymanil. Místo toho jsme se neustále převalovali, s rukama propletenýma jako milenci. Kolem nás se zvířil prach, jenž nám oslepoval oči, a zabodávaly se do mě úlomky, zatímco Odardovy ruce ze mě rvaly tuniku. Zdálo se, že se nůž někam ztratil.

A najednou bylo po boji. Ocitl jsem se nad ním a v prvním hnutí mysli jsem si všiml, že mi ruka krvácí víc, než jsem si původně myslel, protože pot na jeho hrudi se zbarvil doruda. Pak mě zachvátila panika, když jsem uviděl, jak se mezi námi rozlévá krev. Ta nepocházela z mé ruky. Přece mě nebodl a já jsem si toho ani nevšiml?

Nakonec jsem pochopil pravdu. Nůž byl až po rukojeť zabořený do Odardovy hrudi. Nikdy se už nedozvím, jestli to bylo dílo mé ruky nebo zbraň vedl on sám, ale někdy při našem zběsilém souboji mu probodla srdce. Pořád ještě slaboulince dýchal, ale hlavu už měl strnulou a oči zavřené. Levičku měl volně svěšenou jako zlomené křídlo.

Ústa jsem mu přiložil k uchu. „Proč Simon umřel?“

Odard už neodpověděl. Připojil se k Drogovi, Rainauldovi, Simonovi a ostatním obyvatelům toho proklatého stanu. Napadlo mě, co jim asi řekne, až se ocitne v záhrobí.

Postavil jsem se na nohy a rozhlédl se.

Tafurský vůdce si mě se samolibým úsměvem měřil. „Hospodin promluvil. Je jasné, že ten člověk byl kacíř. Nyní, Řeku, můžeš pokládat otázky.“

Jeho zvonivý smích mě vyhnal z nádvoří. Nikdo z Tafurů se mě nepokusil zadržet.

Ruka mi pořád trochu krvácela, ale v duši jsem měl hlubší rány, které jsem si nemohl ovázat. Přesto jsem se o to aspoň pokusil. Jako by ta bolest ke mně ani nepatřila, jako bych mohl utéct sám před sebou, běžel jsem. Uličkami a průchody Antiochie kolem domů, paláců, kostelů a prázdných trhů, uháněl jsem, až mi plíce málem vypověděly službu a nohy mě rozbolely. Pořád jsem se však nemohl zbavit trápení, i když bolest v těle ho aspoň otupila.

Uháněl jsem snad celé míle nebo jsem se jenom pohyboval v kruhu. Nakonec jsem se zastavil, abych se podíval, kde jsem se ocitl. Bylo to na východním předměstí Antiochie, u horského úpatí. Na konci cesty jsem uviděl, jak se po stupňovitých terasách zvedají na nízkých svazích sady a olivové háje. Nad nimi se rýsovaly prudké srázy. Krajina se koupala ve zlatém světle a vzduch byl téměř nehybný, jenže tato krása ve mně jenom vystupňovala pocit sklíčenosti. Jistě, lidi jsem zabíjel už předtím – ve válce, za peníze, z pýchy i nenávisti –, ale nikdy jsem nesprovodil ze světa nevinného svědka při tak zkažené zábavě.

Ale teď už jsem nad tím nemohl přemítat. Ocitl jsem se daleko od našeho tábora u hradeb a světlo brzy ustoupí stínům. Nevěděl jsem, jestli jsem už opustil říši Tafurů, ale ta i za denního světla naháněla dost a dost strachu. V noci se musela vymykat všem představám. Vrátím se k Anně, i když jsem se ani neopovážil pomyslet na to, co jí povím.

Měla to být lehká cesta, protože zapadající slunce ukazovalo přímo k hradbám, ale v bludišti ulic jsem ho brzy přestal vidět. Pokoušel jsem se vybavit si směr a jít přímou cestou, jenže to nebylo možné. Tahle městská čtvrť byla tak spletitá, že jsem ušel sotva padesát kroků, a musel jsem zabočit za roh nebo jsem zjistil, že už cesta dál nevede. Po deseti minutách jsem znejistěl, jestli jdu správně, a po dvaceti jsem se úplně ztratil. Mlhavé stíny se prodloužily, domy jako by splývaly a krok jsem měl stále váhavější. Sílící panika mi vytěsnila vinu i bolest ze srdce, které mi teď tlouklo zrychleně jako na útěku. Třebaže jsem neviděl žádné Tafury, obával jsem se, že by nějací jiní Frankové mohli s chutí využít setkání s jedním osamoceným Řekem.

Na křižovatce jsem narazil na jakéhosi bezzubého chlápka, který seděl na bobku u zdi. Byl zabalený do hadrů a kůži na holé hlavě měl posetou rudými skvrnami svědčícími o nemoci. Kdyby byla větší tma, pomyslel bych si, že je to hromada odpadků.

„Kudy se jde k chrámu svatého Petra?“ zeptal jsem se.

Nic neříkal, ale za pár chvil ukázal rukou vpravo od sebe.

„Dík.“

Spěchal jsem cestou, kterou mi ukázal. Buď jsem zabloudil víc, než jsem se obával, nebo to byla nějaká zkratka, kudy chodil jen málokdo, protože cesta se rychle zúžila, až jí mohli projít jenom dva muži vedle sebe. Po obou stranách se tyčily vysoké zdi, nepřerušované okny ani dveřmi, a i když jsem viděl, jak se nahoře táhne stuha modré oblohy, do těchhle hlubin nedosáhlo žádné její světlo.

Cesta končila, jako když utne, u cihlové zdi. Zaklel jsem. Ta lidská troska na křižovatce mi schválně udala špatný směr a určitě si pomyslí, že to byl úžasný vtip, až se vrátím. Otočil jsem se k návratu.

Cestu mi zastoupila dvojice mužů, kteří zabrali prostor mezi oběma sbíhajícími se zdmi. Tváře jim zakrývalo šero. Neslyšel jsem je, jak přišli.

Rozevřel jsem dlaně na znamení, že jsem neškodný. To byla zřejmě chyba.

„Je to slepá ulice,“ řekl jsem. „Jdu špatně.“

Neodpověděli. Muž vpravo postoupil vpřed, napřímil hlavu a vrazil mi pěst do břicha. Když jsem se prohnul, neušlo mi, že jeho společník se přiblížil.

Těžká rána mi dopadla na temeno a já jsem se sesunul do tmy.

26

„Napij se.“

Měl jsem za sebou bezesný spánek. Když se ten hlas ozval, netušil jsem, jestli ho slyším nebo si ho představuji. Ani bych nemohl říct, zda jsem otevřel oči, protože při všem mém úsilí zůstávala kolem naprostá tma.

„Napij se.“

Ke rtu se mi přitiskl drsný povrch dřevěného hrnku. Jakási neviditelná síla mi stáhla hlavu dozadu a ucítil jsem, jak do ní vtéká studená voda. Ústa jsem měl dočista vyprahlá, a tak jsem vodu nechal chvilku válet po jazyku, aby mi prosákla do těla.

„Kde to jsem?“

„Jsi naživu.“

Hlas byl měkký a patřil ženě. Anně? Naklonil jsem se dopředu, takže jsem zuby narazil do hrnku, ale ve tmě jsem se pořád nemohl vyznat.

„Kdo jsi?“

Hrnek se bez odpovědi odtáhl.

Když jsem se vzbudil, ucítil jsem na tváři závan čerstvého vzduchu. Seděl jsem u jezera uprostřed vysokých šedomodrých hor, jež se rýsovaly v dáli. Nad vrcholky táhly nízké mraky a vánkem, který čeřil vodu, se linul ptačí zpěv. Cítil jsem jakýsi pálivý dým, jako by právě někdo poblíž zhasil svíčku.

Podél pobřeží ke mně kráčela žena v bílé spodní košili. Vlasy jí zahalovala kápě a tvář měla prazvláštně neurčitou. Jak se ke mně blížila, zdálo se mi, jako bych se na ni díval skrz zamazané sklo, i když jsem mezi námi nic neviděl.

„Kde to jsem?“

„Ztratil ses v pustině. Musíš najít cestu, která tě odvede pryč, až do Jeruzaléma.“

Rozhlédl jsem se. V horách nebyl žádný průsmyk. „Nevidím, kudy bych šel.“

Rozesmála se tichoučkým, napůl výsměšným smíchem, jehož význam jsem nebyl s to uhádnout. „Ty nevidíš, protože tápeš v temnotách. Musíš zažehnout plamen, světlo, které tě povede.“

„Jak?“

Neodpověděla a ihned zmizela. Místo ní jsem uviděl Rainaulda a Odarda stojící opodál. Hlavy měli pozvednuté na znamení, že mne poznávají, a začali se blížit. Zmocnila se mě panika a rozběhl jsem se po oblázkové pláži. Nohy mi na zaoblených kamenech klouzaly a chvěly se. Uslyšel jsem, jak se ti dva za mnou zcela bez námahy blíží velkými kroky.

Snil jsem.

Otevřel jsem oči a ocitl se zase ve tmě.

Znovu jsem měl u rtů hrnek, ale když jsem pil tentokrát, voda byla hořká. Vyplivl jsem ji, jenže vzápětí mi jakási jemná ruka zatlačila do čela a zvrátila mi ho dozadu, aby se mi ústa zase otevřela. Nápoj mi stékal do hrdla, a tak jsem zadržel dech, abych necítil jeho chuť.

„Musíš to vypít. Zbaví tě to bolesti.“

„Mě nic nebolí.“

„Pak to působí.“

Uvědomil jsem si, že ležím na nějaké posteli nebo na stole. Pod zády jsem cítil tvrdá prkna, trochu změkčená tlustou látkou. Pokusil jsem se zvednout, ale moje ruce neměly vůbec sílu.

„Pusť mě.“

„Můžeš jít, jestli chceš. Drží tě jenom pouta hříchu.“

Ve tmě zašustilo cosi jako tkané hedvábí, ačkoli jsem si to možná jenom představoval. Zdálo se mi, že mě myšlenky opouštějí, a když jsem se pokusil je zadržet, protekly mi rukama jako voda.

Ve výklenku v protilehlém rohu nízké místnosti byla zapálena trojice svíček. Vrhaly slaboulinké světlo, ale po tolika hodinách, které jsem prodlel ve tmě, připadaly mým bolavým očím jasné jako slunce. Jejich oranžový žár zářil na hrubých zdech, posetých důlky a zkrabacených tam, kde se do kamene zaryla dláta, a na množství skloněných hlav hledících ode mě. Řada za řadou těchto hlav se táhly zpět do stínů. Před nimi s tváří ke mně stála jakási žena v bílém vlněném rouchu. Oči měla zavřené a hlavu zakloněnou ve vytržení, jež působilo zároveň povzneseně i zcela smyslně. Cosi prozpěvovala, možná liturgii, i když v jazyce, kterému jsem nerozuměl.

Z tohoto sboru vystoupila vpřed dvojice mužů a poklekla. Jeden byl starší a vypadal jako ministrant, protože nosil stejné bílé roucho jako kněžka. Druhý byl mladík, oblečený jako rolník. Všiml jsem si, jak se mu pod tunikou chvějí ramena. Žena vzala džbán a polila vodou ruce nejprve mladíka, pak ministranta a nakonec své. Ministrant před ní třikrát poklekl a zase vstal. Pak se otočil stranou a opakoval tento obřadní projev úcty před kamenným oltářem zahaleným bílou látkou. Na oltáři ležela kniha – muž ji zvedl a s dalšími úklonami ji podal ženě. Ta ji nad sebe pozvedla a pak ji podržela naplocho nad mladíkovou hlavou a odříkávala svůj prazvláštní rituál. Slova mi byla pořád cizí, ale když jsem se pořádně zaposlouchal, neušlo mi, že se určité pasáže začaly opakovat. Navzdory neznámým zvukům bylo v jejím hlase cosi povědomého. Zněl jako hlasy ženy z mého snění a odjinud. Nemohl jsem si ale vybavit odkud.

Podala knihu zpátky tomu muži a položila ruce na mladíkovo čelo. Byly opakovány další věty. Pak ho vzala za ruku, zvedla ho na nohy a otočila tváří k svému shromáždění.

„Rozhodni se ve svém srdci, že si podržíš celý život tento svatý křest podle zvyklostí církve Čistoty v cudnosti, v pravdě a v dalších ctnostech, jež nařizuje Pán.“

Na svém drsném loži jsem se sesunul nazpět. Myšlenky se mi předtím na několik okamžiků téměř rozjasnily, ale teď rejdily jako zběsilé. Křest? Jak by to mohl být křest? Vždyť tam scházelo pomazání svatým olejem a ani jsem neviděl kněze. Ten jazyk nebyl ani řečtina, ani latina, protože v posledních měsících jsem latinu slyšel dostatečně často, abych její zvuk poznal.

Ať už tato prapodivná mše byla cokoli, nyní skončila. Věřící, kteří klečeli na podlaze, vstali. Žena poodstoupila od svíček a odvedla mladého zasvěcence doprostřed shromáždění. Starší muž, který jí vypomáhal, se otočil, aby ji následoval – při tomto obratu mu svit svíček osvětlil obličej. Davem se dalo při blikavém světle jen s obtížemi prohlédnout, ale já jsem ho viděl docela nedávno, a navíc se jeho zahnutý nos a obličej samý bolák velice vyjímaly. Byl to Petr Bartoloměj.

Zaplavil mě zmatek, a tak jsem zase ulehl.

Později, když už se sluj vyprázdnila, jsem opět zaslechl hlas ze svého snu. Tentokrát jsem nebyl u jezera v horách, ale ve tmě. Byl v ní týž pach jako od hlíny, který jsem cítil ve sluji. Pro změnu jsem si říkal, jestli nespím. Těžko se to dalo poznat.

„Tak jak tě to bolí, Demetrie?“

„Dá se to vydržet.“ Bolest na temeni byla ještě tou nejmenší z mých strastí. Pokud jde o zbytek těla, ruka se mi třásla na místě, kde ji pořezal Odardův nůž, a záda jsem měl z dlouhého polehávání ztuhlá, ale na tohle se neumírá. Všiml jsem si, že mám břicho pevně natažené jako kůži bubnu. Kdy jsem naposledy jedl?

„Jak dlouho tady jsem?“

„Noc a den.“

Není divu, že mám hlad. „Kde to jsem?“

„V chrámu čistých.“

„V Antiochii?“

Zaváhala. „Pod ní.“

„Jak jsem se sem dostal?“

„Našli jsme tě u cesty. Kdosi tě okradl, zmlátil a nechal tě ležet, abys umřel. My jsme tě zachránili.“

„Díky.“

Vybavil jsem si ty dva chlapy, jak se ke mně blížili v uličce, a trhnul jsem sebou.

„Musím jít,“ řekl jsem. „Jestli se po skoro dvou dnech nevrátím, mí druhové se budou bát o můj život.“

Na tváři jsem ucítil její horký dech – nemohla být ode mě daleko.

„Tys byl svědkem naší bohoslužby, Demetrie. Tys viděl naše tajemství. My tě teď nemůžeme pustit, protože bys nás zradil.“

Vymrštil jsem se vzhůru, ani jsem si nevšímal bolesti, která mi projela lebkou. Pokusil jsem se vyskočit z lůžka, ale i když jsem měl ruce a nohy volné, kolem pasu jsem měl nějaký provaz, který mě přidržoval dole. Zašmátral jsem po něm, ale nenahmatal jsem uzel a ve tmě jsem nic neviděl.

„Nezmítej sebou. Tady ti nikdo neublíží. Naopak jsi tady patrně ve větším bezpečí. Včera přitáhl Kerbogha. Jeho vojsko je na hoře a pokouší se zdolat hradby. Boj je prý strašlivý.“

„Tím spíš musím najít své druhy.“ Jestli Anna zůstane bez ochrany, až Turci vpadnou dovnitř… „Pusť mě!“

„Je to pro tvé dobro. Jednou jsi mě požádal o pomoc. Tehdy jsem ti řekla, že pro tebe nebudu moct nic udělat, dokud z hlavy nevypustíš bludy, které ti do ní vtloukli kněží. Teď ti můžu poskytnout pomoc, ale pořád platí, že jenom když ji přijmeš.“

Konečně jsem ten hlas poznal. Patřil Sáře, kněžce, která pořádala obřady pro Droga a jeho přátele. Nebyli pokřtěni při stejném obřadu, jakého jsem byl právě svědkem?

„Jaké bludy? Jsem křesťan.“

Zasmála se. „Už jsi někdy mluvil o Bohu s nějakým Ismaelitou? Ti tvrdí, že sice uctíváme téhož boha, ale jenom oni znají pravý způsob, jak to dělat.“

Sesunul jsem se dozadu. „Ty jsi Ismaelitka?“ Ale jak by mohla, když si její stoupenci vyřezávají do zad kříž?

„Ne.“ Její hlas zazněl ostře, uraženě. „Ale mají pravdu, když říkají, že lze Boha správně pojmenovat, a přitom ho nesprávně uctívat. Právě tohle děláš ty.“

„Jak?“

„Nemáš žízeň?“

Jazykem jsem si projel ústa. „Trochu,“ připustil jsem.

„Napij se.“

Opět jsem ucítil, jak mi byl dřevěný hrnek přiložen ke rtům a jak do mě vtéká hořký nápoj. Lačně jsem ho polykal, ale pak se mi najednou v panice sevřelo hrdlo. „Co je to, snad ne nějaké ohavné přijímání tvého kacířství?“

„Je to voda a trocha pelyňku, abys necítil bolest. Nemusíš se strachovat.“

Žena se odmlčela. Odkudsi vlevo od sebe jsem uslyšel harašení hrnku, jak ho někdo položil na stůl. Našpicoval jsem uši, ale z dáli jsem nezaslechl žádné zvuky ani památku po shromáždění, které tam předtím bylo. Jsme tedy sami?

„Ty jsi řekla, že Boha uctívám nesprávně. Jak se má Bůh podle tebe uctívat správně?“

„To je skryté poznání.“

Vzmáhal se ve mně pocit nespokojenosti, který překonal i bolest a zmatení. Zmocnil se mě dětinský vztek na to, že mi kdosi upírá tajemství. Zase jsem se pokusil vstát z postele a zase mi to překazila pouta. „Proč skryté? Abys mohla poroučet svým stoupencům a svádět je pomocí jejich zvědavosti?“

„Skryté je proto, že je to nebezpečné. Tato tajemství nejsou ukrývána ani z pýchy, ani ze sobeckého požitku. Jsou otevřená všem, ale pouze tehdy, když ti, kdo po nich touží, mají čisté a zvídavé srdce. Můžu ti tyhle věci vykládat, ale jenom když zatoužíš po jejich poznání. Nesmí tě vést touha po výhodách ani zlovůle, ani chamtivost, jedině touha po spáse.“

„Kdo by netoužil po spáse?“

„Kdekdo. A dokonce i většina těch, kdo po ní touží, postrádá čistou duši a pravou odvahu, aby vytrvali. Touží po pravdě, ale z nevědomosti. Nechápou, co hledají. A když to najdou, unikne jim to. Jejich víra trpí a někdy přijde úplně vniveč. Někdy ani sami nepřežijí.“

Její slova mě naplnila děsem. Jedno moje já, to, které pátralo po nepříjemných pravdách u každého pasáka, zloděje, žoldnéře i šlechtice Konstantinopole, jejím přepjatým varováním vzdorovalo. Ale druhé, dlící hlouběji, se chvělo při těchto příslibech budících posvátnou bázeň i hrozbách obsažených v jejích slovech.

„Poznání, které musím předávat, nepochází ze žádného svitku ani knihy, které lze zastrčit do přihrádky, když si je někdo přečte. Mé poznání znamená poznání života, světla. Jakmile si ho někdo osvojí, už na ně nezapomene. Svými plameny tě stráví jako v peci, a pokud máš duši zkaženou, je po tobě veta. Nestačí seznámit se s ním. Musíš mu také věřit.“ Pozvedl jsem se na loktech, takže jsem ucítil, jak mi provaz tlačí na prsa. „Poslechnu si ho.“

Vše, co následovalo, jsem slyšel jako ve snách. Potom jsem si říkal, zda jsem skutečně nesnil. Zatímco mluvila, hlavou se mi míhaly výjevy a obrazy zářících andělů s ohnivými křídly, bujných zahrad s ovocem a vztyčenými hady, ale ještě víc se mi zdálo, že kráčím kostelem a prohlížím si jednu ikonu za druhou. Duše jako by mi v hlavě nabývala na objemu a tiskla se k lebce, když zápasila s jejím příběhem. Jeden hlas křičel, že je to faleš a klam pocházející ze zla, které přivodí zatracení všem, kdo si je vyslechnou. Ale jiný hlas se přimlouval za opatrnost, za to, abych její slova prověřil. V hrůze jsem se pak tázal, zda nejsou pravdivá.

„Leccos z toho, co mám na srdci, ti bude připadat dobře známé. To proto, že lháři a démoni, kteří uchvátili církev, poznání velice nenápadně překroutili v omyl. Kníže temnot ví, že nejlepší lži se nacházejí nejblíž k pravdě. Teprve až domluvím, pochopíš, jak daleko se církev odchýlila od pravdy.“

Přikývl jsem.

„Budu ti vyprávět od začátku. Před dávnými věky Satan spadl z nebes, oddělil vody od nebeské klenby, kde byl původně uvězněn, a pozvedl nad vody zemi, aby se stala pevninou. Sám si vyrobil trůn a poručil svým vzbouřeným andělům, aby stvořili život: rostliny, stromy a byliny, zvířata, ptáky ve vzduchu a ryby v moři. Ale to pořád nestačilo. Vzal ze země hlínu a uhnětl muže. Z tohoto muže vzal další hlínu a vyrobil ženu. Pak lapil do svých osidel dva anděly z nebes a učinil je svými zajatci v hlíně, takže jejich duch byl zaobalen pozemskou formou. Ve své zkaženosti jim nakázal hřešit, ale oni byli čistí, a proto nevěděli jak.

Proto je Satan umístil do zahrady. Z proudu svých slin učinil hada, jenž nabyl svého tvaru a vešel do ráje. Vplazil se do ženina těla a naplnil ji tak palčivou touhou po hříchu, až v ní žádostivost žhnula jako pec. I muže naplnil podobnou touhou po hříchu, a proto oba zajaté anděly sžíral chtíč. Společně zplodili děti Ďábla. Jiskra těchto andělů je rozdělená a rozptýlená mezi národy země, ale neztratila se. Zlomek jejich bytí zůstává mezi námi. Právě proto se musíme zříct temné podstaty tohoto světa a usilovat o zažehnutí plamene z niterného andělského ohně. Jedině tak se vysvobodíme z nádob, které nám vězní duše, a unikneme z této zlořečené země do říše světla.“

V dusném vzduchu ve sluji se mi začal perlit na kůži pot, ale téměř jsem si toho nevšímal. Mnohem větší horko totiž vydával oheň, který mi hořel v nitru a jenž mi stravoval a trýznil duši při pouhém pomyšlení na to, co právě řekla. Její varování bylo poctivé: její slova byla čistý oheň. I kdybych jim neuvěřil, i kdybych zatoužil vyrvat si je z paměti, už na ně nezapomenu. Budou podkopávat stěny mé víry pochybami, až ji snad zahubí. Samo jejich opakování by se mohlo rovnat smrtelnému hříchu. A měl jsem strach z toho, jak se ve mně mohutně ozýval jeden hlas, který nedal pokoje, že má možná pravdu.

„Ty jsi otevřel první bránu našich záhad, Demetrie Askiate. Co na to říkáš? Bojíš se překročit práh?“

Neměl jsem sílu jí zalhat. „Ano.“

„Dobře. Jedině lidé stižení pýchou se bezhlavě vrhají tam, kam jasně nevidí. Pokorní našlapují ostražitě, ale doputují dál. Ale v tvé duši se začíná ozývat pravda. Copak jsi nikdy nepocítil prázdnou tíhu svého hříšného těla? Nikdy tě nenapadlo, že je tvůj duch lapen v nádobě, z níž nemůže uniknout? Když jsi prožíval jasné chvíle zármutku, nepocítil jsi palčivou touhu setřást falešná lákadla tělesné schránky a vysvobodit božskou jiskru ze svého nitra?“

Opatrnost i rozum mi velely, abych jí odporoval, ale nemohl jsem popřít, že její slova jsou prostá a přesná. Vzpomněl jsem si, jak jsem po Odardově smrti pobíhal labyrintem ulic a uliček v zoufalé snaze setřást vinu. Vybavil jsem si, jak jsem potom ležel s Annou na hradbách, kdy se naše těla dotýkala, ale duše rozdělovalo tajemství o tom, co jsem provedl. Nebylo všechno tak, jak říká Sára?

Její tichý hlas působil jako balzám na mé myšlenky. „Začínáš vidět jasně, Demetrie. Celý život jsi strávil v hříchu a omylu, nyní ti konečně začíná světlo Boží žhnout v srdci. Chop se ho. Vezmi ho do rukou a dýchej na ně, aby jeho plamen sílil a oheň se rozdmýchal. Protože teď je to jenom nepatrný uhlík, ale časem ti vypálí hřích jako slunce při ranní mlze.“

„Ale jak –“

Přiložila mi na rty jemný prst. „Teď spi.“

Nespal jsem. Ležel jsem na loži, zatímco mi otázky a odpovědi burácely v hlavě jako bouřky na poušti. Některé se proměnily v mohutné sloupy zmatení, jiné vířily a pluly v hustých mracích chaosu. Občas se mi zdálo, že už jsou pryč, že se zrníčka myšlenek usadila, ale pokaždé se navrátily s čerstvou prudkostí. Bolest mi pulzovala v temeni a žaludek se mi svíral hlady – tělo mi selhávalo. Už jsem ani nevěděl, jestli je to kletba nebo požehnaná úleva.

Ale zatímco mě opouštěly smysly, mé vnímání sluje se zlepšovalo. Světlo začalo dlouhými prasklinami ve stropu vnikat dovnitř a tma se pozvolna rozplývala v příkrov šedavých stínů. Kolem mne se rýsovaly drsné zdi a v zákoutích sluje se pohybovaly temné postavy. Zdálo se, že moje lože je v rohu, zatímco na opačném konci jsem si všiml svislých linií jakéhosi schodiště nebo žebříku, vedoucího skrze strop. Často se používal, ale i když tudy někdo vcházel, nepropustilo se žádné další světlo. Tak jsem se v duchu tázal, jak hluboko asi tohle místo je. Nejsme v nějaké sluji pod další slují?

Později, ale ani jsem nevěděl, jak dlouho to trvalo, se vrátila Sára. Roucho jí přede mnou zářilo jako paprsek měsíčního svitu, i když její hlas zněl velice ustaraně.

„Přemýšlel jsi o tom, co jsem ti řekla, Demetrie?“

„Ano.“

„Jak se ti to jeví?“

„Obtížně.“

„Pravda do nás rázem nevnikne, jako se to stalo svatému Pavlovi. U mnohých je to dlouhá a příkrá cesta.“

„Příkazy tělesné schránky se jen obtížně setřásají. Je to pravda, že si kvůli tomu tvoji stoupenci sami do sebe vyřezávají kříže, aby umrtvili hříšná těla?“

„Když vzniknou tyhle rány, je to, jako kdyby jim do těla proniklo znamení Páně. Říkají, že slyší, jak přitom sám Satan vztekle řve.“

„Drogo a Rainauld uslyšeli tvou pravdu. Poznamenali si těla. Jejich víra musela být obrovská.“

„Nemluv o nich,“ pravila Sára zostra. „Čistý zasvěcenec skloní hlavu a upře oči na svou vlastní cestu. Pokud se dívá na ostatní poutníky, odvádí myšlenky od cesty spravedlnosti.“

„Drogo a Rainauld jsou mrtví. Po smrti je i jejich druh Odard. Pokud je tohle pravý cíl naší cesty, rád bych o něm věděl víc.“

„Dozvědět se, kam putuješ, není cesta víry. Jde přece o samo putování. O cíli se dozvíš, až do něj dojdeš. Ale jestli ti to uklidní myšlení, prozradím ti, že jejich osud neměl nic společného s jejich vírou. Jak jsem ti už řekla, oni mé učení opustili. Svedl je jiný učitel, nějaký falešný prorok.“

Její slova mi rozsekla zamotané myšlenky. „Kdo?“

„Na tom nezáleží.“ Hlas jí zesílil podrážděním a podezřívavostí. „Myslím, že bys neměl –“

Oba nás umlčel výkřik od žebříku. Ať už na jeho konci byly dveře nebo nějaká deska, teď byly odstrčeny a do místnosti vpadl sloup slunečního svitu. Bíle odění věřící všude kolem mě zírali, jako by spatřili anděla. A opravdu, postava, jež slézala po žebříku, mohla být docela dobře poslem Nebes, protože měla kolem hlavy zářící svatozář a nad ní jí v paprsku světla vířily husté chuchvalce kouře.

Když se mé oči přizpůsobily, uviděl jsem, že to není žádný anděl Páně, nýbrž jakýsi křivonosý hubeňour. Navíc vřískavá panika v jeho hlase zcela postrádala cokoli nadpozemského.

„Město,“ zapištěl. „Zapálili město!“

27

Kouzlo Nebes se rozplynulo. Muži a ženy se vrhli jako zběsilí k žebříku a v šílené snaze dostat se ven se mezi sebou prali. Sám posel zprávy byl stržen dolů a vtažen do nastalé rvačky. Padacími dveřmi se dovnitř valily chuchvalce kouře, které jeskyni ještě víc zatemnily, zatímco z dáli se začal linout úděsný rachot.

Sice na mě zapomněli, ale svobodu mi nedarovali. Cloumal jsem pouty, ovšem vypadalo to, že má zoufalá námaha je naopak ještě upevňuje. Sáhl jsem pod postel a pátral po uzlu nebo nějaké sponě. Rukama jsem škrábal do dřeva, až se mi pod nehet zadřela tříska. Když jsem kroutil rukou, našel jsem kus látky, který mě věznil, a šátral po něm, až jsem konečně nahmatal uzel. Byl skoro mimo můj dosah a tam, kde byl, se nedal rozvázat. Tahal jsem za látku a posunoval ji. Nakonec se mi uzel ocitl na břiše.

Neměl jsem čas, abych se rozhlížel, ale vycítil jsem, že teď jsem tu sám uprostřed mohutných oblaků kouře. Vnikal mi do očí a úst, zahlcoval hrdlo a vyvolal u mě slzy stékající po tváři. Jestli odsud brzy neuniknu, udusí ve mně poslední zbytek života jako oprátka. Ale při horečné snaze rozvázat uzel jsem si nemohl dovolit ještě víc ho utáhnout.

Na pokraji paniky jsem zabořil prsty do uzlu, abych páčil a zvedal zkroucenou látku. Málem mi došly i zbylé chabé síly, když jsem se snažil udržet paniku na uzdě, ale třebaže jsem měl mysl zmatenou, ruce mi zůstaly v klidu. Světlo shora bylo dýmem úplně zastřené, a proto jsem neviděl, kde mám prsty, ale snažil jsem se provlékat volné konce provazu skrze zákruty uzlu.

Drží tě jenom pouta hříchu. Slyšel jsem kněžčina slova, třebaže už dávno utekla. Hlas měla ledový a nemilosrdný.

Konečně se mé prsty protáhly uzlem a vynořily se na druhé straně. Zašmátral jsem po kusu látky pod ním, zatáhl a ucítil jsem, jak se prosmekla. Napětí povolilo. Jakmile se uvolnilo jedno pouto, ostatní se začala rozvazovat sama. Zase jsem za ně zatáhl a uvolnila se. Snad to bylo jenom tenké pouto, ale na slaboučkého vězně bylo silné až dost.

Vymrštil jsem se z lůžka a potácel se vpřed. Po dvou dnech ležení na zádech jsem měl nohy slabé a nejisté, ale radost ze svobody i má zoufalá situace mě poháněly dál a dál. Klopýtal jsem kouřem a snažil jsem se nevdechovat ho. Zakopával jsem o relikvie, které tu zanechali prchající poutníci a jež nebyly vidět. Ruce se mi ocitly na žebříku. Vylezl jsem na spodní příčku, ucítil pevné dřevo pod nohama a šplhal výš. Jak jsem stoupal, doufal jsem, že se vzduch trochu projasní, ale dým kolem mě zůstával stejně hustý jako předtím. Padacími dveřmi jsem prostrčil hlavu a uviděl, že jsem v nějaké dřevěné chatrči nebo kůlně. Otevřenými dveřmi jsem zahlédl denní světlo a zaprášený dvorek, vylezl na zem, zvedl se a pádil pryč. Byl jsem volný.

Ale byla to slabá útěcha. V žilách mi zůstalo dost pelyňku, aby mě na okamžik nenapadlo, že jsem vlezl do samého pekla. Vzduch byl stejně dusivý jako dole ve sluji a nad městem se vznášel obrovský příkrov kouře, kam až jsem dohlédl, takže se sluneční svit proměnil v rez a obalil nás jakýmsi příšerným, pekelným přítmím.

Branka vedla ven na ulici, kde pobíhaly temné postavy. Chystal jsem se vyjít, a vtom se za mnou ozval řezavý, dunivý zvuk. Otočil jsem se. Dřevo chatrče, odkud jsem vyšel, předtím zřejmě nade mnou hořelo – teď povolilo a střecha se zřítila do podezdívky. Padací dveře a sluj byly pohřbeny dole a nade vším se zvedl oblak prachu a popela.

Na ulici jsem narazil na svět obrácený vzhůru nohama. Zděšení poutníci prchali všemi směry, kvíleli modlitby a křičeli. Mnohým oheň spálil šaty na těle a kůži měli seschlou a zčernalou. Jiní, jimž padající budovy rozdrtily nohy, se vlekli prachem po rukou. Viděl jsem jednu vyděšenou ženu, jak kolem běží s děckem, jež jí pořád sálo z prsu, ani si nevšímalo ničivé katastrofy.

Podíval jsem se vpravo. Skrze dým jsem zahlédl jazyky plamenů hořících ve vzduchu tak vysoko, až to budilo dojem, že se snesly z nebes. Tvář mi ovanul horký vítr a cítil jsem, jak mi houstnoucí krev napíná kůži. Oheň se všude hlasitě projevoval jako praskot plamenů, dunění budov, které se bortily jedna na druhou, a skučení větru, jenž se zvedal a rozdmychával plápolání do ještě větších výšek. Proti tomu neznamenal dusot kopyt nic, takže jsem ho zaslechl, až když se ozýval skoro za mnou.

Z rudého dýmu vyjel tryskem kůň, jehož jezdec měl v ruce meč. Teď už nebyl čas, abych hloubal, jak požár vypukl, jestli už Kerbogha nepustoší město. Byl jsem neozbrojen, ačkoli v tom pekle by se i nejsilnější štít na ruce tak rozžhavil, že bych ho odhodil. Ale ten jezdec vůbec nevypadal jako Turek. Kónická přilba, jež se rýsovala proti rudému kouři, byla normanská. Patřil snad ten jezdec ke zbytku rozprášené armády, co utrpěla debakl?

Možná ve mně nepoznal spojence, možná mu to bylo jedno, ale v každém případě se mnou neměl slitování. Uviděl mě, jak stojím jako přimražený na cestě, prudce ke mně zatočil a zamával rukou s mečem. Čerstvý náraz větru mi ovanul tvář, když jeho kůň projížděl těsně kolem mě. Neměl jsem ani tolik duchapřítomnosti, abych se přikrčil. Meč švihnul vpřed a praštil mě po ramenou. Svalil jsem se na zem.

I když jsem byl dočista otupělý, uvědomil jsem si, že jsem zůstal naživu. Ten Norman mě neudeřil čepelí meče, ale naplocho, takže ho použil jako kyj nebo honákův klacek. Záda mě palčivě bolela a už teď se mi pod tunikou dělala modřina, ale jestli tohle mělo být nejhorší zranění, které ten den utrpím, můžu se počítat mezi šťastlivce.

Vstal jsem, rytíř koně obrátil a přiklusal zpátky ke mně. Na přilbě mu tančily odlesky plamenů, jako by ještě byla ve zbrojířově výhni.

„Ty srabe! Provensálský zbabělče! Jak se odvažuješ choulit se v temných dírách, když si obrana města žádá každého muže na hradbách?“

„Kerbogha?“ zamumlal jsem. „Kerbogha už dobyl město?“

„Dobude, jestli si budeš dávat na čas. Vyhledej svého pána a přihlas se mu do služby.“

Norman odvrátil koně, pobídl ho ostruhami a po ulici odcválal. Skrze zvířený opar jsem viděl, jak se další prchající poutníci stávají terčem drsného dotyku jeho meče a jazyka, když je míjel.

Jeho slova jenom znásobila můj zmatek, ale to teď nebyla moje hlavní starost. Běsnící plameny se blížily a byly stále žhavější, takže jestli nevezmu nohy na ramena, sežehnou mi kosti na uhlíky. Otočil jsem se za Normanem pryč od toho horka a dal jsem se do běhu.

V Antiochii jsem se příliš nevyznal a už jsem v ní tolikrát zabloudil, že jsem ani netušil, kde byla ta sluj. Musel jsem proto vložit důvěru ve zdravý rozum prchajících lidí a slepě je následovat kouřem. Měl jsem pocit, jako bych skoro přestal být člověkem. Pádil jsem jako zdivočelé zvíře a myslel jsem jenom na to, že musím uprchnout a přežít. Normanští rytíři na koni i jako pěšáci nás tloukli po patách i bocích, jako by na nás v dusivé mlze dorážely přízraky. Ani jsem se nepokoušel vzdorovat jim. I kdyby nás zahnali na kraj propasti, nepostavil bych se jim.

Postupně jsem koutky očí začal rozpoznávat význačné body ve městě. Vývěsní štít hospody, barabizna, prázdná kašna pokálená ptáky – to vše mi připadalo povědomé. Minul jsem je s Petrem Poustevníkem na cestě do království Tafurů, ať už se nalézalo kdekoli. Bylo to přede dvěma dny? Na tom teď nezáleželo. Určitě jsem v jihovýchodní čtvrti města, poblíž paláce. Odsud už najdu cestu k hradbám, k Anně i Sigurdovi a do bezpečí.

Davy kolem mě ještě zhoustly, ale vzduch se projasnil a ochladl. Lidé se vynořovali jako houfy krys z rohů a škvír, kde se předtím ukrývali, a hrnuli se do bezpečí. A najednou, dříve než jsem očekával, jsem se ocitl mimo uzounké uličky, na širokém prostranství náměstí u paláce. Dav však nezmizel, naopak se příval všelijakých vyděděnců rozlil všude kolem, ale poprvé za tři dny jsem aspoň věděl, kde jsem. Na okraji náměstí jsem zahlédl rytíře, jak se kopími snaží dostrkat prchající poutníky dopředu k hradbám, zatímco uprostřed seděli na koni dva muži jako nevyvratitelné stromy v řece a o cosi se přeli. Siluety rytířovy přilby a biskupovy mitry byly téměř stejné, ale viděl jsem dost jasně, abych rozeznal, komu patří. Rázně jsem se vydal k nim.

Zdálo se, že oba vznešené pány obklopuje neviditelný kruh autority jako ostrov v prostoru, takže davy kolem nich proudily v uctivé vzdálenosti. I v nastalém chaosu jsem potřeboval čerstvý doušek odvahy, abych davem prorazil a přiblížil se k té dvojici.

„Neměl jsem na vybranou.“ Saze natolik ukoptily Bohemundovi obličej, že byl snědý jako Saracén, ale jeho slova nebyla o nic méně jasná, méně neústupná ani kousavá než dřív. „Veškerá Kerboghova síla se soustřeďuje na citadelu, takže naše linie je skoro prolomená. Nemůžeme si dovolit, aby se v úkrytu krčili zbabělci, když je zapotřebí každé ruky, co unese kopí.“

Naproti němu Adhemarův kůň neklidně přešlapoval z místa na místo. „Zapálit město, aby nepadlo do rukou Kerboghovi, přece není žádné řešení.“

„Tu havěť bylo nutno vykouřit z jejích děr. Já přece nemůžu za to, že vítr rozdmýchal plameny příliš vysoko.“

„Ty můžeš za všechno, tys nás vehnal do zkázy.“ Ještě nikdy jsem biskupa neviděl tak rozzuřeného. Stružky potu a slz mu stékaly po usmolené tváři, v sedle se hrbil a Bohemundovi lál jako biblický prorok.

„Nedráždi mě, knězi. Jsem jediný, kdo nás ještě může zachránit.“

„Rozhlédni se kolem sebe!“ Adhemar rozpřáhl ruce a zamával jimi na prchající zástupy. „Podívej se jim do tváří. Jsou zlomení, poražení a utíkají z města. Kamenné hradby a zamčené brány je nezadrží. Naše vojsko bude rozprášeno a bude to tvoje vina.“

„Už tři dny se rvu s Kerboghou. Nespal jsem ani nejedl. Dokonce jsem ani neslezl z koně, abych se vychcal. Ti ubožáci jsou tvoje ovečky, Adhemare. Jestli je se svým poutnickým skřetem nedokážeš vyburcovat k boji, já to udělám. Jestli je nedokážeš vyburcovat, tak ať vypadnou nebo uhoří. Potřebuju chlapy, žádné vznešené pány ani obratné muže, dokonce ani silné muže, ale chlapy s bojovým duchem, aby bojovali proti naší záhubě. Pokud nejsi schopen tyhle muže shromáždit, pak přijď sám k mojí hoře a polož kopí Kerboghovi do cesty. Jestli na to máš odvahu.“

Pobídl koně a vjel do vřavy. Od okraje kruhu jsem uviděl dalšího rytíře, jak vyklusal za ním.

Adhemar sklopil zraky. „Demetrie.“

„Milosti…“ Po dlouhém pobytu ve sluji a teď uprostřed šířící se paniky mi připadaly i známé tváře cizí. „Udělal tohle… Bohemund?“

Zachmuřený Adhemar přikývl. „Myslel si, že se před bojem skrývá příliš mnoho poutníků. Zapálil požáry, aby je vykouřil, ale bojím se, že tím jenom otevřel město Kerboghovi.“

„Kerbogha už prorazil?“

„To nevím. Naposled jsem slyšel, že mu dosud odoláváme.“

Uprostřed všeho chaosu jsem ani nezaslechl, jak se blíží čísi kroky. Najednou se mezi mě a biskupa vklínila temná postava, jež svírala uzdu koně a prosebně upírala zraky na Adhemara. Pohupovala se ze strany na stranu a volnou rukou divoce mávala. Když se její tvář otočila ke světlu z požáru, jasně jsem rozeznal její rysy. Křivý nos a spousta jizev po neštovicích. Petr Bartoloměj.

„Milosti!“ zavřeštěl. „Co ti ten lhář namluvil?“

Adhemar kvůli němu neztrácel ani slovo, otočil mečem a udeřil jím prudce toho ubožáka do ramen. Petr Bartoloměj zasténal a zvrátil se dozadu, ale uzdu nepustil.

„Blahoslavený je ten, koho lidé pronásledují a spílají mu,“ zasípal. „Milosti, Hospodin mi vnukl vidinu. Musíš si to poslechnout. Při Kristovi tě žádám, abys mě vyslechl, než tě tenhle Řek otráví pomluvami o mně.“

Země se nám pod nohama roztřásla, když se sloupoví na opačné straně náměstí sesypalo. Silné sloupy se svalily a pak se na zemi roztříštily. Vyvalil se mrak popela a jisker. Skrze něj jsem uviděl, jak ve výklenku v zadní zdi lhostejně hledí na tu zkázu začouzená tvář jakési starověké sochy. K požáru přiběhlo několik mužů, kteří si zachovali odvahu i smysl pro řád. Nesli vědra a lili vodu do plamenů. Socha zmizela v kouřícím oparu.

Zase jsem se podíval na biskupa. Petr Bartoloměj mu byl pořád po boku, pořád pevně držel uzdu a cosi klábosil. Snad se bál, že mám v úmyslu prozradit jeho kacířství, a tak mě chtěl osočit jako první, jenže mě teď zajímalo jedině to, zda v tom požáru a rozkladu najdu své přátele. Ani jsem se s Adhemarem nerozloučil, dokonce jsem se na něj ani nepodíval a vrhl jsem se zpátky do davu a vyrazil vpřed. Snaha vydat se nějakou vlastní cestou neměla vůbec smysl, protože proti rostoucí síle davu se nemohl prosadit žádný člověk. A tak jsem se jako tonoucí nechal bez odporu unášet pryč od hory, až k hradbám a k řece.

K hradbám to netrvalo dlouho, protože cesta byla široká a dav mě nezadržitelně vlekl s sebou. Na mostě stál oddíl normanských rytířů, kteří se oháněli kopími a bodali do každého, kdo se přiblížil k zataraseným branám, ale skoro nic nezmohli. Rolníci i rytíři proběhli vzhůru po schodech až na hořejší hradby. Tam, kde byla tlačenice příliš velká, byly o baštu opřeny chatrné žebříky, které se pod vahou příchozích prohýbaly. Vzpomněl jsem si na jeden obléhací žebřík, jak oné noci, kdy jsme dobyli město, praskl, a raději jsem se vydal po schodech. Při pohledu vzhůru na hrozny lidí nakupené u hradeb se zdálo vyloučené, že by se tam našel prostor ještě pro další, přesto jsme se na schody natlačili. Město se choulilo pode mnou, a když jsem na ohybu schodiště otočil hlavu, uviděl jsem, jak se střechy a kupole táhnou až k hoře. Dokonce i ve svém zuboženém stavu jsem se ještě víc roztřásl, protože tady bylo naplno znát řádění požáru. Vypadalo to, že hoří půlka Antiochie. Z plamenů vycházely husté chuchvalce dýmu, jako by vynášely výkřiky lidí i řev zvířat až do nebes. Kdyby tohle pokračovalo, Kerboghovi by stačilo podívat se z citadely na vrcholu na naši zkázu a pak sjet dolů, aby triumfálně rozcupoval zbytek našeho vojska.

Napůl osleplý plameny a ohluchlý rámusem jsem dorazil k baště. Byla dost široká, aby jí za normálních časů snadno prošli čtyři muži vedle sebe, jenže teď byl prostor mezi věžemi ucpán lidmi. Ti se pořád drali vpřed, až se vtlačili mezi zuby cimbuří, odkud byly na opačné straně hradeb do tmy spuštěny provazy. Některé byly silná vlečná lana, která jsme používali pro obléhací stroje, ale jiné byly docela prosté: uzdy, tuniky a kusy látky urvané ze stanů a narychlo svázané uzly. Poutníci lezli jeden přes druhého v zoufalé snaze chytit se spěšně vyrobených provazů a vytratit se z města. Natěsnaná těla se tak tlačila, že mnozí byli shozeni ze svých hořejších míst, než se stačili chytit lana.

Odvrátil jsem se. Tahle cesta pro mě nebyla. Podél hradeb, vpravo ode mě, dav trochu prořídl, a třebaže jsem se zprvu musel drsně prodírat mezi lidmi, jak jsem se vzdaloval od brány, cesta se pozvolna uvolňovala. Několik set stop dál byla bašta dokonce skoro prázdná. Když jsem procházel osiřelými strážními věžemi, nikdo se mě ani nepokusil zastavit. A tak když jsem nakonec uslyšel hlasy zpoza dveří, k nimž jsem mířil, byl jsem včas varován.

Už jsem ani nevěřil, že mám v tomhle městě kromě Varjagů nějaké spojence, a teď jsem se ocitl přes půl míle od jejich tábora. Zpomalil jsem a opatrně jsem našlapoval ke dveřím strážnice.

„Musíš vyplout, jakmile dorazíš do přístavu,“ zaslechl jsem z druhé strany. „Nesmíš otálet. Nepotrvá dlouho a Kerbogha udeří u svatého Simeona, aby nám zahradil cestu k moři. Do té doby musíš být pryč.“

Nějaký druhý muž zamumlal odpověď, ale té jsem si nevšímal. Od chvíle, kdy jsem uslyšel první hlas, mě ledový strach úplně zmrazil. Poznal jsem ho, jeho pánovitý tón a neomalenou zpupnost. Jeho majitel zapálil město, aby vypudil z jeho útrob slabochy a ustrašence, protože už mu došli muži. Teď to vypadalo, že své stoupence posílá pryč. Co má Bohemund za lubem?

„Nařiď kapitánovi lodi, ať odpluje do Tarsu. Máš přece dost peněz, abys ho přemluvil?“ Uslyšel jsem zacinkání mincí. „Dobře. Projdi Kilikijskou branou a v Anatolii vyhledej řeckého krále Alexia. Podle mých posledních zpráv válčí u jezer, poblíž Philomelia, i když se možná mezitím někam přesunul. Nemělo by být těžké najít ho.“

„Řeknou o mně, že jsem zbabělec.“ Uvědomil jsem si, že i druhý hlas je mi povědomý, ačkoli jsem nebyl s to si vybavit, čí je.

„Povíš jim, že jsi neměl na vybranou. Králi řekneš, že jsi odešel z Antiochie jenom proto, aby ti Pán uchoval pravičku pro boj proti Ismaelitům. Taky řekneš, že když jsi odcházel, Kerbogha stál v branách, a že když jsi prchal, slyšel jsi, jak naše vojsko stihla pohroma. Postarej se o to, aby ten Řek pochopil, že nemá cenu vydat se nám na pomoc a že mu zbývá jediné řešení, ustoupit nazpět do jeho paláců.“

„Povím mu to,“ řekl druhý muž s pochybami v hlase. „Bude docela snadné ho přesvědčit, protože naše záhuba je blíž, než připouštíš. Město hoří, vojsko prchá, ale ty po mně chceš, abych zadržel jediného člověka, který nás může zachránit? Udělám, co po mně žádáš, ale je to šílenství.“

„Člověk může vsadit všechno na jediný vrh kostkami. Když prohraje, řekne se tomu šílenství. Ale když vyhraje, Viléme, najednou se to nazývá velikost. Když se můj otec postavil proti upadající moci Řeků, když se vylodil se svou armádou na březích Ilýrie, zapálil své věci a potopil loďstvo, aby žádný muž nepodlehl zbabělosti. Teď je to stejné. Buď sám získám město, nebo vůbec nic. Už dvakrát mi bylo upřeno království, které mi po právu patřilo, ale potřetí se to nestane.“

Nastalo ticho. Možná jen šeptali nebo se objali nebo mlčky postávali. Nakonec Bohemund řekl: „Bůh s tebou, Viléme.“

„Radši ať zůstane tady. Ty Ho budeš potřebovat víc.“

Uslyšel jsem břinkot brnění a šoupání bot o kámen, po němž následoval svist lana, jak se napínalo. Pak už nic. A potom, zčistajasna, mohutný dusot kroků, jak se blížily ke dveřím. Rozletěly se tak rychle, že veřeje ani nezavrzaly, takže jsem měl jen taktak čas odskočit do stínu za nimi. Přikrčil jsem se a doufal, že mě Bohemund neslyšel.

Nemusel jsem se strachovat. Vyšel rázně přímo kolem mé skrýše a po několika dlouhých krocích mě minul. Zmizel v další věži a byl pryč.

Nicméně jsem ještě pár chvil počkal, abych se ujistil, že je v dostatečné vzdálenosti ode mě. Mezitím jsem poslouchal, jestli za sebou nezanechal některého ze svých druhů. Ale žádný tam nebyl. Opatrně jsem se přesunul na baštu, do modravého soumraku. K cimbuří bylo uvázáno silné lano, visící dolů až k suché louce před hradbami, ale nezkoumal jsem ho. Vskrytu jsem toho vyslechl dost, abych věděl, kdo po něm slezl. Byl to Bohemundův chamtivý švagr Vilém de Grandmesnil. Bezpochyby to brzy odhalí i další. Sotva jsem byl schopen uhádnout, jaké záludné úmysly vězí za Bohemundovými pikli, ale teď nebyl čas lámat si s tím hlavu. Spěchal jsem pryč.

Vytušil jsem, že jsem dorazil ke správné věži, když jsem zjistil, že má dveře zatarasené. Zabušil jsem na ně pěstí, i když mi v ní zbývalo pramálo sil, a řecky vykřikl, ať mě pustí dovnitř.

Muži uvnitř se měli určitě na pozoru, protože téměř vzápětí vykřikli: „Kdo tam?“

„Demetrios.“

Uslyšel jsem, jak se břevna s rachotem odsunují stranou. Dveře se rozletěly, ale jejich rám téměř vzápětí vyplnila obrovská postava stojící uvnitř. Za ní jsem uviděl hlouček Varjagů, jak udiveně zírají, hlavu mečíře Mušída s turbanem a Annu, jež měla ruce zkřížené a oči zčervenalé.

„Ty blázne,“ řekl Sigurd. „Už jsme si mysleli, že je dávno po tobě.“

Vyklopýtal jsem vpřed a sesunul se mu na hruď, ani jsem si nevšímal drsného povrchu železného brnění. Jeho medvědí paže mě mohutně objaly, až jsem se v nich ve tmě úplně ztratil.

28

Nechali mě spát hodinu. V tom mi nemohli zabránit, protože jakmile mě Sigurd pustil, vyčerpáním jsem se sesunul na kamennou podlahu. Pak mě vzbudili, aby ze mě vypáčili odpovědi. Na vrcholu věže jsme rozdělali oheň, protože jsem po dlouhém pobytu v temných slujích přímo dychtil po světle a vzduchu, a Sigurd na konci kopí upekl kostičku masa.

„Koňské maso,“ řekl na vysvětlenou. „Našel jsem jednoho Normana, který porazil svého válečného koně a prodával ho. Za kus dostal zlaťák.“

„Až přijde Kerbogha, bude toho litovat.“

„Pravděpodobně už utekl nebo umřel. Viděl jsi, co Bohemund provedl s městem?“

Sigurd mávl rukou k jihovýchodu. Z naší výšky byla zkáza této čtvrti Antiochie jasně viditelná. Požár už neběsnil, protože vítr obrátil plameny zpátky k hoře, kde už pohltily všechno, co se dalo. Ale uhlíky pořád červeně žhnuly a blikaly do noci jako koberec světla, jako kdyby někdo na město vysypal džber řeřavého uhlí.

„Už jsem viděl, co Bohemund natropil,“ řekl jsem unaveně. „Byl jsem tam.“

„Já taky.“

„Proč?“

„Hledal jsem tě.“ Sigurd vytáhl z ohně kopí a napřáhl ho ke mně. Popálil jsem si prsty, když jsem stahoval odkapávající maso, jímž jsem pak ve vzduchu třepal, aby se trochu chladilo.

„Sigurd strávil dva dny ve městě pátráním po tobě,“ vysvětlila mi Anna. Seděla opřená o předprseň kousek ode mě a nějak se ke mně ani nechtěla přiblížit.

„Vzdal jsem to, když jsem byl svědkem šílenství, které Bohemund rozpoutal. V té zkáze bych nenašel vlastního bratra. A teď mi snad můžeš povědět, kdes byl.“

Maso mi v ruce vychládalo. Strčil jsem ho do úst, abych si na něm po tak dlouhém, nechtěném půstu pochutnal. V mžiku bylo ve mně, a třebaže jsem věděl, co Sigurda stálo, a byl jsem mu za ně nesmírně vděčný, pouze ve mně vzbudilo ještě palčivější hlad.

„Pátral jsem po Odardovi. Chtěl jsem se dozvědět…“ Odmlčel jsem se. Co jsem se to vlastně chtěl dozvědět? „Chtěl jsem se dozvědět, jestli zabil toho chlapce, svého sluhu Simona.“

„Byl to on?“

„Nevím, ale tuším, že ano.“ Nemohl jsem se rozpomenout. „Přišel o rozum a blábolil samé nesmysly. Já… já jsem ho zabil.“

Anna se zprudka naklonila dopředu. „Cože?“

Aniž jsem se jí podíval od oči, vyprávěl jsem, jak mě Tafurové donutili k souboji s Odardem, jak se mu do srdce sama zabodla dýka, jak jsem utíkal, až jsem nemohl dál, a nakonec mě přepadli lupiči. „Když jsem se vzbudil, byl jsem v nějaké sluji. Zpočátku jsem to nevěděl, ale bylo to doupě kacířů.“

„Jakých kacířů?“ zeptal se Sigurd.

„Kacířů, co si do zad řežou kříž. Jejich kněžkou je Sára, ta žena, co navštívila Droga ve stanu.“ Při vzpomínce na temné hodiny v jejich sluji jsem se otřásl. „Viděl jsem jejich obřady a slyšel jejich tajemství. Jsou to hrozné lži, které se ani nesmí opakovat. Dali mi napít pelyněk, abych snášel bolest, a spoutali mě.“

„Pelyněk ti patrně otupil smysly stejně jako bolest.“ Lékařka v Anně se nedala zapřít. „Bezpochyby doufali, že tě omámí.“

Možná ano. Jenom pomyslet na to, co mi Sára říkala, bylo jako drásat jizvu. Ale byla to bolest, jež se pojí s omylem, anebo mučivý strach z pravdy?

„Když vypukly požáry, utekli ze sluje. Já jsem unikl, našel jsem cestu k hradbám a přišel jsem sem.“

Nastalo mlčení.

„Co s těmi kacíři uděláš?“ zeptal se Sigurd.

„Co s nimi mám dělat? Ani jsem neviděl jejich tváře, jenom jednu. Jestli je udám franckým kněžím, budou upáleni.“

„Jestli ne, jejich bezbožnost může nakazit celé vojsko. Bůh nás může opustit.“ Sigurd měl jako voják strach z toho, že se zprotiví božstvům, a výtečné znalosti způsobů, jak je lze urazit.

Zato Anna k bohům necítila takový jemnocit. „Takže Bůh nás může opustit?“ zopakovala. „Jen se koukni kolem sebe. On nás přece už opustil. Město hoří, armáda prchá a Kerbogha je nablízku, aby uštědřil smrtelnou ránu. Co na tom záleží, když nějaká francká chátra chce zpochybňovat povahu a podstatu Boží Trojice?“

„O takovéhle kacířství nešlo,“ řekl jsem. „Bylo to cosi hlubšího. Temnějšího.“

Anna praštila pěstí do kamene vedle sebe. „Na tom vůbec nezáleží, Demetrie! Loď troskotá a vy nemáte jiné starosti, než jak mají správně vypadat plachty.“

„Jestli máme zemřít, je důležité, abychom umřeli zbožně,“ trval jsem na svém.

„Opravdu máme zemřít?“

Zase jsem vyhlédl ven po zpustošeném městě. Nebyla to klidná noc: ze tmy se pořád ozývaly výkřiky, rachot a vřískot, jež občas proťal náraz oceli. Kdo mohl uhádnout, jaké pohromy tyto zvuky oznamovaly, jaké neviděné boje běsnily kolem kousku hradeb, na němž jsme seděli? Podle toho, co jsem věděl, jsme mohli docela dobře být posledními křesťany, co ve městě zbyli.

„Nevím, jestli je náš osud zpečetěný. Můžeme tu jenom zůstat tak dlouho, dokud budou odolávat naše obranné pozice, a sledovat, kdo přijde po nás pátrat.“

„Nesmysl,“ zavrčel Sigurd. „Slabošství a naprostý nesmysl. Jestli máme umřít, ať zemřeme jako chlapi, a dejme se do pořádného boje s nepřítelem. Až se shledám se svými předky, nebudu chtít, aby mnou pohrdali jako zbabělcem.“

„A co si počneš, jestli tě odsoudí za to, že jsi jim vyběhl příliš zbrkle vstříc?“ zeptala se Anna. „To už nepůjde, že by ses vrátil.“

„Ty se bojíš, že umřeš příliš brzo. Já se jenom bojím, že umřu špatně.“

„Dost!“ Zdvihl jsem ruku, abych je umlčel, a v nastalém tichu jsem zezdola uslyšel výkřiky. Namáhavě jsem se postavil na nohy a podíval se jednou ze střílen dolů. Přede dveřmi věže stáli trpělivě dva koně. Jezdce jsem nerozpoznal, protože i když bylo v noci horko, nosili pláště. Jeden se nahnul dopředu, aby cosi řekl strážnému. Ať už to bylo cokoli, musel Varjagovi říct cosi, co ho uspokojilo, protože vzal koně za uzdy a uvázal je ke kruhu ve zdi a pak muže vpustil do věže. Ze schodiště za mnou se ozval dusot kroků, stále hlasitější, až otvorem vykoukla čísi hlava s kápí. Ten člověk se rozhlédl, při světle z ohně zamžoural a pak upřel zraky na mě.

„Demetrie! Doufal jsem, že tě tu najdu.“

Muž pozvedl ruce a stáhl si z tváře dozadu kápi. Pod ní nenosil ani čepici, ani přilbu. Šedé vlasy měl zamotané a rozcuchané. Na jeho krku za plnovousem jsem si všiml záblesku brnění. Bylo zřejmé, že od chvíle, kdy jsme se setkali u paláce, se nepřevlékl.

„Nemáš, Milosti, v Antiochii na práci důležitější věci?“

Adhemar vyšel ze schodiště, pohledem mě požádal o svolení a posadil se ke zdi mezi mne a Sigurda. Vedle něj si sedl jeho společník. Kápi si nestáhl a Adhemar ho nepředstavil.

„Co nového ve městě?“ Anna byla tak netrpělivá, že se ani nezdržovala zdvořilostmi. „Nepadlo?“

Adhemar pomaličku zavrtěl hlavou. Odlesk plamenů mu na tváři odhalil všechny vrásky a zbrázdění i hluboké důlky kolem očí. Vypadal nesmírně staře.

„Držíme ho, díky Bohu. Ale bolestně jsme Ho zkoušeli.“

„Bohemund Boha zkouší jako nikdo jiný kromě ďábla,“ dodal Adhemarův společník chraplavým hněvivým hlasem. Ihned jsem rozpoznal, že patří hraběti Raymondovi. „A prozatím měl kvůli tomu z pekla štěstí.“

„O kolik mužů jsme přišli dnes večer?“ zeptal jsem se.

„Kdo ví? Ty, kdo uhořeli v plamenech, už nikdo nenajde. Ty, kdo utekli, nikdo nespočítá, pokud je nepolapí Kerbogha a nepošle nám jejich mrtvoly jako trofeje. Ale obávám se, že Bohemund vinou toho požáru víc ztratil, než získal.“

„A ti, kdo zbývají, ztratili poslední špetku naděje,“ řekl Raymond rozčileně. Kápě se mu trochu svezla dozadu, takže jsem uviděl záblesk jeho jediného oka upřeného na mě. „Už jí měli jen málo předtím, ale teď nemají nic. Při katastrofě se lidé chovají jako dobytek a zakolísají i nejodvážnější. Když za jejich bídu může jejich vlastní velitel, jakou důvěru můžou mít?“

„Biskupe Adhemare, hrabě Raymonde, přece jste sem nepřišli tak pozdě v noci, kdy všude řádí oheň a smrt, aby vás někdo politoval při společném nebezpečí. Proč jste přišli?“

Má otevřená slova je na okamžik umlčela. Raymond si přitáhl k hrudi nohy a pohrával si s řemínky na botách, zatímco Adhemar se hladil prstem po tváři a upřeně hleděl do ohně. Nakonec opatrně vyslovil tato slova: „Jde o jednoho poutníka, Provensálce, který se jmenuje Petr Bartoloměj.“

Hlas mu zněl poněkud nejistě, z čehož se dalo usoudit, že právě začalo jakési vyjednávání, při němž by chtěl získat nějaké informace. Pokusil jsem se zakrýt překvapení. Petr Bartoloměj se objevoval tak často – jednou v katedrále, pak v kacířské sluji a v chaosu u paláce –, tak proč by se o něj neměl zajímat i biskup?

„Petra Bartoloměje znám. Zašel za Annou, aby mu vyléčila nežit. Zase jsem ho uviděl, když jsem od tebe odcházel dnes večer na náměstí u paláce.“

„Nic jiného nevíš?“

„Měl bych snad?“

Adhemar povzdechl. „Jak jsi viděl, vrhl se ke mně na náměstí u paláce. Byl nesmírně rozrušený. Leccos z toho mělo původ u tebe, bál se něčeho, cos mi mohl prozradit.“

„Nic jsem ti neřekl,“ odtušil jsem klidně.

„To vím, ale on ne. A docela by mě zajímalo, co to mělo společného s tím fantastickým příběhem, kvůli kterému na mě tolik dotíral, abych si ho vyslechl.“

„O jaký příběh šlo?“

Adhemarovi jsem nijak nepomohl, ale s tím se prozatím nedalo nic dělat. Zvolna si rozepnul plášť, protože v červnovém vedru bylo i v noci k zalknutí, a spustil.

„Řekl mi, že měl vidění. Či spíš mi řekl, že mu Pán seslal vidění. Teď má vidění kdekdo, nejvíc chudí a prostí lidé. Je jisté, že někteří mají Boží vnuknutí, kdežto u jiných jde o plod lehkověrné bláhovosti nebo zbožné přání. A obávám se, že někdy se jedná o vypočítavost.“ Tato poslední slova pronesl se zvláštním důrazem. „Jako biskup, tedy pastýř duší, mám povinnost prověřit pravdivost takových vidění.“

„Kristus se ukazuje mnoha způsoby,“ řekl jsem slavnostně. Hrabě Raymond se na mě zamračil.

„Nemusím tě zatěžovat podrobnostmi jeho vidění,“ pokračoval Adhemar. „Stačí říct, že ho ve snu navštívil svatý Ondřej, který mluvil o posvátné relikvii, jednom proslulém předmětu ze života našeho Spasitele. Ten svatý mu sdělil, že ta věc je ukrytá v samotné Antiochii, a dal Petrovi pokyny, jak ji najít. Prý neméně než čtyřikrát!“

„Je vytrvalý, jen co je pravda,“ vyhrkl Raymond.

„Skutečně?“ opáčil jsem. „Řiďte se tedy pokyny toho svatého. Brzy se tak dozvíte, jestli to vidění opravdu pocházelo od Krista.“

Adhemar propletl prsty. „To není tak snadné. Pokud tu věc budeme hledat tajně a ozveme se, až ji najdeme, kdo uvěří, že je to relikvie, jak tvrdíme? Pokud ji budeme hledat otevřeně, ale nenajdeme ji, kdekdo se nám vysměje a bude nám spílat. Vždyť vidíš, jaká nálada je ve vojsku, Demetrie. Panika přešla, ale odvaha vojáků visí na vlásku. Pokud ztratí víru ve své vůdce nebo uvěří, že je Bůh opustil, ten vlásek se přetrhne a my spadneme do jámy, z níž se už nevyhrabeme. Právě proto musím vědět, jaké jsou Petrovy pohnutky.“

Upřel na mě pohled, aby mě vyzval k odpovědi. Přesto jsem kličkoval.

„Ta relikvie může být cenná.“

„Neocenitelná,“ řekl Adhemar. „Jako znamení neutuchající Boží přízně, jako symbol toho, že je pořád s námi, by prostě měla nedozírný význam. Pozvedla by ducha vojáků a obnovila jejich důvěru. A jako korouhev v bitvě by nám určitě přinesla vítězství.“

„A velkou čest mužům, kteří ji našli,“ poznamenal jsem. „Vidění provensálského poutníka, které vynesli na světlo provensálský hrabě a jeho biskup. Ti, kdo říkají, že nás má vést Bohemund, budou umlčeni, zato prestiž hraběte Raymonda nebude nikdo zpochybňovat.“

„Jestli říkáš, že to děláme jenom pro zisk, jsi blázen,“ vyprskl Raymond.

„Jestli tvrdíš, že ani nepomyslíš na nějaký zisk, máš mě za blázna.“

„Ne,“ řekl Adhemar. „Samozřejmě tím získáme. Ale to není naše pohnutka. Co prospěje nám, prospěje i vojsku.“

„Teď jako by promluvil Bohemund,“ řekl Sigurd.

Raymond rozzlobeně vstal. „Možná že ano. Kdo Bohemundovým úskokům rozumí líp než žoldnéř? Ale co poslouží Bohemundovi, neposlouží tvému císaři. Ale my nejsme všichni ze stejného těsta, jak si myslíš. To, co poslouží nám, poslouží taky Alexiovi.“

Vybavil jsem si Bohemundovy pokyny pro jeho švagra u hradeb, záludnou hru, kterou vymyslel. Bohemundova hvězda stoupne jenom na úkor císaře. A pokud o svůj cíl usiluje i za tu cenu, že by zmařil veškerou naději na pomoc zvenčí, určitě by ani nezaváhal, aby se zbavil posledních zbývajících Byzantinců u jeho vojska.

Přesto jsem pořád čekal. Petr Bartoloměj rozhodně nepatřil mezi mé přátele. Byl to kacíř, který se spolčil s jinými kacíři, aby mě drželi v zajetí. Ale mohl jsem ho kvůli tomu odsoudit k upálení? Vždyť už jsem byl nástrojem tolikeré smrti.

Vzhlédl jsem. V tichu kolem nás se na mě upřely všechny pohledy – Sigurdův, Annin, Raymondův i Adhemarův. Toužil jsem po jediném: abych byl volný, pryč z Antiochie a v bezpečí své rodiny. Ale zdálo se, že i takové prostinké přání nemůže být vyslyšeno bez dalšího zabíjení.

„Jenom Bůh může posoudit, zda je vidění Petra Bartoloměje pravdivé.“ Uviděl jsem, jak se hrabě Raymond opět chystá promluvit, neboť si zřejmě myslel, že jenom pronáším otřepané fráze, abych ho zdržel. Proto jsem spěšně pokračoval. „Ale pokud jde o to, proč se mě bojí, musím vám to prozradit. Určitě vás to nepotěší. Vaše zbožné stádo se nakazilo kacířstvím. Heretikové mě drželi dva dny ve sluji pod městem. Viděl jsem jejich obřady a slyšel jejich lži.“

Adhemar úplně ztuhl. Kůži měl bledou jako měsíc. „Jaké lži?“

„Že svět nestvořil Bůh, ale ďábel. Že všechny pozemské věci jsou zlo. Že jsme Satanovy děti.“ Musel jsem vší silou přemáhat odpor, abych si vybavil víc, ale při každém slově to bylo, jako bych žvýkal bahno. Už toho bylo dost.

„Je to vskutku ohavné kacířství,“ zašeptal Adhemar. „Jak mohli vojáci Boží armády…?“

Reakce hraběte Raymonda byla pod jeho kápí lépe skryta. „Je to hrozné. Ale co to má společného s Petrovou zkazkou?“

Při všem svém děsu Adhemar uhádl, oč by mohlo jít. „On byl jedním z těch kacířů. Viděl, jak se mnou mluvíš, a bál se, že jsi jeho tajemství vyzradil. Své vidění si vymyslel, aby mě ohromil zbožností a aby zabránil svému potrestání. Mám pravdu? Bylo to tak?“

Jeho otázka zůstala bez odpovědi. Sigurd zvedl kopí, které mu předtím posloužilo k upečení masa, a strčil ho do plamenů jako kovář, aby rozdmychal uhlíky. Ty se chvěly a praskaly a vrhaly jiskry do vzduchu nad sebou. Roztřásl jsem se.

„Jestli ti povím, že byl kacíř, ty ho dáš upálit.“

„Jestli věří tomu, co říkáš o jeho víře, a učil o její zkaženosti i jiné, zaslouží si to,“ řekl Raymond.

„Co můžu dělat?“ Adhemar promluvil jak k sobě, tak k nám kolem sebe. „Když ho za jeho zločiny postavím před soud, když rozmetám tohle hnízdo kacířů, nastane mezi námi ještě větší nenávist a zabíjení, a přitom právě ze všeho nejvíc potřebujeme jednotu. Pokud k jejich ohavné církvi přistoupí dost rozkolníků, může dokonce mezi námi vypuknout válka. Takhle Antiochii darujeme Kerboghovi.“

Anna se na něj podívala bez lítosti. „V plamenech už zahynulo dost křesťanů. Jestli Petr Bartoloměj odhalil své vidění, třeba je to znamení jeho pokání.“

„Nebo strachu z popravy,“ řekl Sigurd.

Adhemar vstal. „O tom, co jste mi řekli, budu přemýšlet a ráno vydám rozhodnutí.“ Vzhlédl k nebi, i když příkrov dýmu pořád zahaloval hvězdy. „Děsí mě, že už to není dlouho.“

„Nic jsem ti neřekl,“ upozornil jsem ho. „Z ničeho jsem Petra Bartoloměje neobvinil.“

„Já vím. Buď si jistý, že k němu nebudu přistupovat tak, jako bys ho obvinil. Prozatím ne.“

Biskup se vydal na svou cestu dolů ze schodů. Všiml jsem si, jak je hrozně shrbený, jako by ho cosi nesmírně tížilo.

„I nepoctivci se může dostat pravdivého vidění,“ vykřikl jsem z náhlého popudu.

Adhemar neodpověděl.

„Já myslela, že už je po tobě.“

Bylo tak horko, že jsme nemohli usnout. Anna a já jsme leželi na věži o samotě nazí. Nedotýkali jsme se, ale leželi jsme na boku proti sobě. Mezera vzduchu mezi námi jako by sálala vedro a hruď se mi perlila potem.

„Snad jsem měl radši umřít.“ Tolik jiných vinou mých skutků zahynulo!

Než jsem se stačil pohnout, Anna zvedla ruku a drsně mě udeřila po tváři. „Tohle nikdy neříkej! Nikdy!“ Hlas se jí chvěl. „Jako by nestačilo, že trčíme v tomhle proklatém městě. Bez tebe bych…“

„Ty nevíš, co jsem provedl.“

„Mně je to jedno.“

„Zabíjel jsem lidi a nechával jsem je umřít. Stýkal jsem se s kacíři. Slyšel jsem takové věci…“

Anna zase zvedla ruku a já jsem se ani nepokusil uhnout ráně. „Buď zticha. Jestli se musíš poddat zoufalství, nepokoušej se mě do toho zatahovat.“ Odvalila se a otočila se zády ke mně. Teď mezi námi zavládlo naprosté ticho.

Popadla mě touha přiznat se k tomu, jak jsem přispěl ke zkáze města. Takový pocit provinění jsem nezakusil od dospívání. V duchu jsem si stokrát přeříkával slova. Občas jsem otevřel ústa, abych je vyřkl, ale pokaždé je strach ve mně zadusil. Třebaže mě milovala, či spíš právě proto, že mě milovala, Anna mi měla velice za zlé bolest, kterou jí způsobila moje nepřítomnost. Bál jsem se, že potrvá dlouhé dny, než mi odpustí, a Antiochie při své drtivé atmosféře nebyla právě místem, kde by se měly dávat najevo emoce.

„Co si počneme?“

„Čekejme na svůj osud. Až přijde, postavíme se mu čelem. Slyšel jsem Bohemunda, jak kuje pikle se svým švagrem. Ten půjde za císařem, aby mu oznámil, že nás pobili. Císař nepřijde.“

Anna se obrátila zpátky ke mně. „Jak to mohl udělat? Beztak se topíme a on k nám přiváže ještě další kameny, aby naši záhubu urychlil?“

„Radši umře, než by se vzdal Antiochie.“ Vzpomněl jsem si na slib, který dal knížatům. „Jestli císař přitáhne, Bohemundův nárok přijde vniveč.“

Vycítil jsem, jak se Anna ve tmě roztřásla. Bylo to vzteky, nebo strachem? Nakonec se slaboulinkým hlasem zase zeptala: „Co si počneme? Jak můžeme čekat na svůj osud, když nemáme naději?“

„Zbývá nám něco jiného?“

„Teď mluvíš jako Sigurd, posedlý umíráním.“

„Těžko se ubránit pomyšlení na ně.“

„Mysli na život, mysli na své děti, na své nové vnouče. Copak se neupínáš k naději, že je zase uvidíš?“

„Ne.“ Zavrtěl jsem hlavou, i když to neviděla. „Tu už bych vůbec nemohl snést.“

„Zato já snesu jenom ji.“

29

Svítání přišlo rychle. Na jihovýchodě se pořád zvedal z popela města kouř a jitřní vzduch byl štiplavý. Už brzy bude přímo vřít, protože do poloviny léta scházelo jen deset dní a nad námi nebyl žádný příkrov mraků, který by nás ochránil. Nebylo to právě šťastné pomyšlení, když jsem si oblékal těžkou prošívanou tuniku a na ni kroužkový pancíř. Namočil jsem ve vodě hadr a uvázal jsem si ho kolem krku, aby mě železo nepálilo na kůži. Přilbu jsem připevnil podbradníkem k opasku. Ať už nastávající den přinese jakékoli nepřátele, musím být na ně připraven.

Dlouho jsem čekat nemusel. Když jsem vyšel z věže, uviděl jsem, jak v ulici pod hradbami stojí proti Sigurdovi jakýsi Norman. Vypadalo to, že se zuřivě hádají, ale než jsem sešel z bašty, ten rytíř byl ten tam.

„Kdo to byl?“

Sigurd si odplivl na zem. „Jeden z Bohemundových družiníků.“

„Co chtěl?“

„Nic nechtěl. Důrazně žádal, aby má rota odešla posílit Normany na hoře a pomohla jim bránit město proti Turkům v citadele.“

Zrychlil se mi tep. „Vy pryč nemůžete.“

„To jsem mu taky řekl. Ale víš, že Normané se nedají jen tak lehce odbýt. Vyhrožoval, že jestli nepřijdeme, Bohemund nás z věží vykouří a pobije jako zbabělce.“

„Tak či onak umřeme.“ Bylo mi mdlo. Bohemund poslal švagra, aby překazil císařovu pomoc, a teď by se rád zbavil posledních Byzantinců, kteří stojí v cestě jeho ambicím. Buď nás zavraždí jako zběhy, nebo nás postaví do první linie v bitvě, jako naložil David s Uriášem. Nechá na Turcích, aby odvedli tuhle práci v jeho prospěch.

Stejně tak jsem nepochyboval, že jestli nepůjdeme, Bohemund svou hrozbu splní. Spálil půlku města, v níž hynuli Frankové i lidé jeho vlastního národa, jen aby posílil vojsko. Klidně tedy na hranici přihodí hrstku Varjagů.

„Aspoň na té hoře umřeme slušně.“ Sigurd složil ruce. Jeho štít a meč byly opřené o zeď za ním a za pasem měl dvě malé vrhací sekyrky. „Vezmu tucet chlapů a udělám, co Bohemund žádá. Ostatní tady zůstanou, aby bránili náš tábor, tebe a Annu.“

„Mě ne.“ Všechno se ve mně vzpouzelo, když jsem mluvil, ale spěšně jsem pokračoval. „Půjdu s tebou.“

Sigurd si odfrkl. „Jak je to dlouho, co jsi z armády, Demetrie Askiate?“

„Devatenáct let.“

„A ty hodláš pochodovat vzhůru na tu horu, do boje, který se tě vůbec netýká, jen proto, že to nařídil ten zkurvený Norman? V první minutě bude po tobě.“

„Půjdu,“ trval jsem na svém.

„To je moje, ne tvoje povolání. Co si o tobě Anna pomyslí, až se to dozví?“

Zakabonil jsem se. „Kdyby tě Anna požádala, abys nešel, poslechl bys ji?“

„To je něco jiného.“ Sigurdovi se na tváři objevil ztrápený výraz. Myslím, že jsme oba měli něco na jazyku, ale radši jsme mlčeli.

Zvířil nohou prach a otočil se, aby zvedl sekeru. „Měli bychom jít, než nás Bohemund samou netrpělivostí zavraždí. Jestli se chceš vydat vstříc smrti, je to tvoje věc.“

Vlastně to bylo jedno. Kamkoli jsme ve městě došli, všude jsme naráželi na smrt. Cítil jsem podivnou jistotu, že kdyby měla skutečně přijít, Sigurd mě k ní dovede statečně. Anna by takovou myšlenku zavrhla, ale mě uklidňovala.

Cesta vzhůru na horu začínala v jihovýchodní čtvrti. Hlavní třída sloužila se svými dlouhými kolonádami a širokou dlažbou jako zábrana požáru. Když jsme ji přešli, ocitli jsme se ve spálené říši popela a doutnajících oharků. Zkroucené budovy byly schýlené a scvrklé jako zmuchlaný papír a kouř se valil vzhůru jako z ropných jam.

„Tohle je to království, po němž Bohemund baží,“ zamumlal zaražený Sigurd. „Tohle nás stojí jeho ambice.“

Co všechno ještě musí padnout za oběť jeho pýše? říkal jsem si v duchu. Nahlas jsem to ale neřekl, protože jsem se Sigurdovi dosud nesvěřil s Bohemundovou poslední proradností. Nemělo přece smysl uhasit poslední zbytky jeho naděje. Místo toho jsem zavrčel na souhlas a snažil jsem se nevdechovat chorobný dým.

Přejít město netrvalo dlouho. Labyrint uliček, které mě před pouhými dvěma dny lapily do nekonečného přediva, byl srovnán se zemí. Dokud jsme si dávali pozor, abychom se vyhýbali místům, kde ještě hořely oharky nebo kde kusy železa nadále udržovaly horko z požáru, mohli jsme jít ulicemi, které jsme si vybírali.

Velice rychle jsme dorazili k úpatí cesty, kde se mírné úbočí říčního údolí přimykalo k příkrému svahu hory Silpius. Cesta byla zprvu snadná. Vlastně se jako široká jizva zvedala po straně hory kolem terasových olivových hájů a vysokých vil posazených na skále. Borovice, mezi nimiž jsme procházeli, nám dávaly proti sálajícímu slunci stín. Bylo ho opravdu zapotřebí, protože brnění mě nesmírně tížilo a štít na zádech mě pořád stahoval dozadu. Sigurd měl přece jen pravdu – devatenáct let od vojny je opravdu příliš dlouho.

Ani v této hodině jsme nebyli jediní, kdo šplhali po cestě. Před námi jsem spatřil oddíly rytířů kráčejících v širokých rozestupech. Pokřikovali a chechtali se, snad aby zakryli strach. Očekával jsem, že je uvidím, a tak jsem se od nich držel v uctivé vzdálenosti, abychom se nestali terčem jejich posměšků. Zato jsem neočekával ženy. Byly jich tu spousty, od bosých dívek v potrhaných halenách až po seschlé báby zahalené do černých šátků. Každá nesla nádobu s vodou – měly vědra, džbány, džbery i sudy. Nejmenší děcka nesla číše, jež držela vážně a soustředěně jako mešní kalichy, zatímco některé ze silnějších dospělých žen měly na zádech dvojici beček. Jejich průvod se táhl dopředu, kam až jsem dohlédl, a stejně daleko dozadu, jako řeka tekoucí zázračně vzhůru po hoře.

Sigurd ukázal skoro vodorovně zvednutou rukou na vrcholek. „Na tomhle místě nám bude opravdu horko.“

„Ale Kerboghovi zrovna tak.“

Ať už to bylo sílícím parnem toho dne nebo pohledem na tolik vody kolem mě, najednou jsem ucítil pořádnou žízeň. Míjela mě právě asi sedmiletá nebo osmiletá hubená holčička. Poklekl jsem, napřáhl spojené dlaně a co nejzřetelněji jsem řekl: „Vodu?“

Ani se nezastavila.

„Vodu,“ opakoval jsem. „Prosím.“

Zavrtěla hlavou. Měla ji všude umouněnou od sazí kromě čela, kde jí jakýsi prst ve špíně vyznačil hrubý kříž.

„Pro bojovníky,“ řekla s pohledem upřeným na svou číši. „Ne pro Řeky.“

Po téhle scéně se mi zdálo, že je na cestě ještě větší vedro. Po čase se cesta zprudka stočila zpět a zavedla nás na jihovýchod, přímo proti slunci. Brnění mě začalo pálit tam, kde mě předtím dřelo, a ať jsem měl oči zavřené nebo otevřené, pořád jsem byl oslepený. Cesta se zužovala. Teď už byla pro vily příliš vysoko a pro stromy příliš strmá. Zvolnili jsme krok, protože ti, kdo nás doprovázeli, se museli na zúžené cestě natlačit blíž k sobě. Připomnělo mi to, jak jsem kdysi přecházel hory Mauron Oros směrem na pláň u Antiochie, kdy záludné stezky vedoucí příkrými roklinami byly téměř neprůchodné. Muži si svlékali brnění a zahazovali ho do strží a prodávali koně, aby si ušetřili námahu s nimi a nemuseli je vést. I ti, kdo našlapovali pevně a jistě, se často nedovedli držet trasy. Do propastí byly strženy celé konvoje soumarů. Drsná cesta, ale šťastný příchod – takto jsme se tehdy utěšovali.

Teď se začaly objevovat mrtvoly. Muži ranění při boji na hoře se pokusili vrátit do města, aby tam vyhledali pomoc, jenže se jim to už nepodařilo. Nejprve jich bylo jen pár, pak jich přibývalo – leželi na zemi tam, kde se svalili. Někteří měli jen málo ran a vypadali tak poklidně, jako by si jenom zdřímli, aby si při dlouhém pochodu odpočali. Zato jiní utržili tak těžká zranění, že působilo jako zázrak, že se před smrtí ještě dovlekli tak daleko. Všichni byli nazí, protože je svlékli při okrádání mrtvých, a teď se stali líhní much.

„Jsi si jistý, že chceš dál?“ zeptal se Sigurd.

Nebyl jsem s to promluvit, protože se mi k palčivé žízni přidala prudká nevolnost v krku. Zmohl jsem se pouze na chabé mávnutí vpřed.

Po příštím ohybu se cesta začala narovnávat. Byla to však jen slabá útěcha, protože teď jsme už byli hodně vysoko, jen kousek pod nejvyšším bodem prostředního vrcholku. Snášely se na nás zvuky vojsk, i když dosud ne zvuky války. Na kraji cesty byly do země zaraženy dva kůly jako sloupky u vrat. Na jeden byla přibita laťka, takže nabyl tvar krucifixu, druhý se zužoval a na jeho hrotu byla naražena hlava Turka. Když jsme je míjeli, zachvěl jsem se.

Cesta před námi pokračovala průsmykem hory do menší prohlubně mezi středním a severním vrcholkem. V jeho nejvyšším bodu, na vysokém skalním výběžku vybíhajícím k západu, jsem viděl souvislé hradby citadely. Z její věže visel Kerboghův purpurový prapor.

„Touhle cestou můžeme dojít až tam.“ Sigurd ukázal napravo od nás, přes hřbet prostředního vrcholku. „Tamhle je Bohemundův tábor.“

Opatrně jsme postupovali vzhůru, přes krajní pozice francké armády. Takové bojiště jsem předtím jakživ nespatřil – všude tu byly vidět známky jak vítězství, tak porážky, jak řádné bitvy, tak obležení. Muži ve skupinkách dřepěli v křoví, kde ostřili meče a nic neříkali. Za balvany se krčili lučištníci, kteří sledovali, jestli Turci nepodniknou výpad. Jízda tu nebyla. Mezi živými se roztroušeně povalovaly tucty mrtvol, i když jejich počet se nedal ani srovnat s obrovským množstvím padlých v údolí mezi oběma vrcholky. Na dostřel luku z obou táborů nemohla ani jedna strana tyto mrtvoly v bezpečí odnést, a tak se tu rozkládaly. Smrad byl úděsný. Beztrestně se tu směly pohybovat jedině vrány, protože na jejich sestřelení by nikdo neplýtval šípy.

„Někteří mrtví tady jsou už týden,“ řekl Sigurd.

Upřel jsem na něj udivený pohled a dal jsem se do počítání na prstech. Týden a den, to byl vlastně celý čas, kdy jsme byli ve městě. Stejný počet měsíců jako dní jsme předtím strávili za hradbami, ale mně to připadalo, jako by to trvalo o sto let déle.

A v každém z těchto dní bojoval Bohemund, aby získal jednu maličkou část města, která dosud nebyla v jeho držení, zatímco Turci se snažili ho odrazit. Pochopil jsem, proč ani jedna strana neuspěla. I mně bylo jasné, že tohle bojiště není stvořeno pro uplatnění taktiky, ani důmyslu. Bylo to mělké údolí mezi dvojicí protilehlých vrcholků, které na jedné straně uzavírala hradba podél hřebene a na druhé okraj útesu. Mezi těmito hranicemi mohla vojska jenom bušit jedno do druhého v boji muže proti muži při nekonečném měření sil. Bylo to téměř, jako by Bůh tento prostor záměrně takto stvořil, protože holá země byla zbarvená krví a rozbité kameny byly ostré jako kopí. Úplně uprostřed, na dně údolí, zela vykotlaná jáma jako brány pekelné. Uvnitř bylo všechno černé.

„Nádrž,“ řekl Sigurd. „Bohemund ji dal rozbít, aby posádku v citadele trýznil žízní. Teď je zaneřáděná mrtvolami padlých.“

Pokračovali jsme vzhůru do kopce. Před námi se objevilo vysoké cimbuří čtvercové věže, a když jsme dorazili na vrchol, uviděli jsme, jak se do velké dáli táhnou hradby. Tady byla soustředěna hlavní síla Bohemundova vojska. Ihned jsem pochopil, proč podnikl ten riskantní krok se zapálením města při svém lovu na další muže. Jeho vojáci na tom byli bídně. V poledním parnu posedávali na zemi, odháněli mouchy a modlili se, zatímco čekali na další nápor. Jen málokterý nebyl raněný.

Pohlédl jsem na úpatí věže. Bylo zjevné, že nejsme jediní, kdo toho rána vylezli na horu. Knížata utvořila kruh a jako by si vůbec nevšímala umírajících vojáků kolem sebe, pořádala válečnou poradu. Rozeznal jsem Adhemarovu klenutou čapku, upjaté držení těla hraběte Raymonda a pak postavy hraběte Huga, vévody Roberta a Tankreda. Z nejvyšších pánů chyběl jenom vévoda Godefroi. Nad nimi všemi čněl Bohemund s bradou pyšně či vzdorně pozvednutou. Vydali jsme se k nim. Nesmírně jsem toužil po tom, že se Bohemundovi přede všemi postavím. Tak rád bych prozradil, že nám odřízl veškeré naděje na záchranu, ale neodvážil jsem se toho. Vždyť by to šmahem popřel – slovo knížete by stálo proti slovu řeckého špicla – a pak by se postaral o to, abych už nikdy ústa neotevřel.

Ještě než jsme došli ke knížatům, jeden z normanských velitelů nám zastoupil cestu. Nepoznal jsem ho, i když po týdnu, kdy se mu na tváři usazovala krev a prach a rostlo vousisko, by to mohl být klidně můj bratr a já bych si ho ani nevšiml. Podíval se na nás a zástup Varjagů za námi.

„To jsou všichni vaši muži?“

„Všichni schopní bojovat za vás,“ řekl Sigurd. „Kam máme jít?“

Norman ukázal ze svahu, podél hradby, jež se táhla jako stuha k citadele. „K poslední věži.“ Tasil meč a zamával jím vzduchem, aby si protřepal paži. Od opačné strany hradby a z nitra citadely jsem zaslechl, jak se zvedá bojový pokřik. „Musíte ji udržet a vpadnout Turkům do boku, až přijdou.“

Podíval jsem se k nejbližším schodům v domnění, že se k věži přiblížíme po vrcholu hradeb. Ale Norman zavrtěl hlavou.

„Dveře věže jsou zatarasené, aby Turci nemohli postupovat podél hradeb. Věž je odříznutá.“

„A jak…?“

„Tady máte žebřík. Běžte k úpatí věže a zakřičte nahoru. Řekněte Quinovi, že vás posílám.“

Pomyšlení na nastávající boj mě už začalo otupovat, ale jméno, které vyslovil, mě důkladně zburcovalo. „Quinovi?“

„Quinovi z Melfi. On velí věži.“ Normanovi určitě neušel úžas na mé tváři. „Proč? Ty ho znáš?“

30

Snad měli naši předkové pravdu, že my smrtelníci jsme pouhé hříčky v rukou vrtkavého osudu. Je jisté, že by se bohové v dávných dobách smáli při tomto posledním zvratu, který mě se Sigurdem přistrčil k našemu nepříteli, abychom společně bojovali o holý život. I já jsem musel připustit, že je v tom jistá trpká ironie. A po chvíli nejistoty jsem se s tím smířil. Taková je sudba a já se jí nemohu zpěčovat.

Podíval jsem se podél zdi. Naše věž stála asi sto padesát kroků ode mě, ovšem dost blízko na dostřel luku z citadely.

„Modli se, aby si Turci nevybrali právě tenhle moment k útoku,“ řekl Sigurd.

Zády ke zdi a se štíty na pravičce jsme se zvolna sunuli dolů ze svahu. V čele šel Sigurd. I když jsme se tiskli ke kamenům, nenacházeli jsme ani trochu stínu, protože slunce bylo v zenitu a nikoho nešetřilo. Po tváři se mi vyřinulo tolik potu, až jsem si pomyslel, že mi pancíř na těle zrezaví. Najednou jsem se vyděsil při pomyšlení, že když se pokusím vytáhnout meč z pochvy, budu mít tak kluzkou dlaň, že ho ani neuchopím. Otřel jsem si ruku o lem tuniky a potom jsem na ni sáhl na místě, kde pod brněním visel stříbrný křížek.

Kráčeli jsme bokem jako krabi, přikrčeni pod obrubou štítů, a tak náš postup zadrhával. V této výšce představovala jedinou stezku zeď, ale rozpukaný terén sahal až k jejímu úpatí. Bodláčí nám rozdíralo ruce do krve a několikrát jsem se posunul dozadu ke zdi, když mi pod nohama povolila půda. Pevněji jsem uchopil štít a snažil jsem se zaplašit myšlenky na Quina, které mi kmitaly hlavou.

Přešli jsme kolem první věže a zvolna pokračovali dolů. Tady zeď přesně sledovala linii hřebene, takže se svah vedle nás prudce skláněl. Na jeho dně zel černý otvor rozbité nádrže, jako by nás chtěla pohltit, až ztratíme rovnováhu.

Sigurd ukázal na čáru údolí, kde se začaly vyskytovat mrtvoly. Nyní jsme byli téměř na její úrovni.

„Odsud nás Turci můžou svými šípy pobít. Dej si pozor.“

Ale pokud nás Turci skutečně sledovali z kulatých věží citadely, rozhodli se neplýtvat šípy na osamocenou kolonu obcházející okraj pustiny. Snad jsme jim ani nestáli za námahu. Snad usoudili, že sami spěcháme vstříc své záhubě, které se blížíme každým krokem, takže není zapotřebí spěchat.

Nejtěžších bylo posledních dvacet kroků, které jsme museli ujít před zraky nebes i obou vojsk, příliš daleko od našeho a příliš blízko k tureckému. Smysly mi otupovala nasládlá vůně žlutých květin na svahu a teď mi křoviny, o které jsem zadrhával, připadaly jako jemňoučká tráva. Kdybych pozvedl zraky k horám daleko za Orontem, nebyl bych daleko od představy, že jsem zpátky v klášteře svého mládí v Isaurii, kde jsem se jednoho červnového dne vydal s ostatními novici pro včelí vosk a plástve.

Kdosi mi na přilbu zaťukal tak neočekávaně, že jsem se leknutím málem zřítil ze svahu. Nezkusili Turci vystřelit, když jsem se zasnil? Sigurd přede mnou byl schoulený za štítem a vrhl na mě zuřivý pohled.

„Skrč se!“ zasyčel. „Mně je jasné, že ty nejsi schopen svým mečem zabít ani brouka, jenže oni ano.“

Zahanbeně jsem se přikrčil, a třebaže moje stehna žadonila o úlevu, podařilo se mi dívat se pořád dolů pod obrubu štítu, dokud jsme nepřešli poslední úsek a neocitli se u úpatí věže. Stín byl pořád prchavý, ale v rohu, kde se věž přimykala ke zdi, jsme aspoň byli skryti před Turky. Vděčně jsem položil štít na zem, napřímil se a vzhlédl.

Quinovi lidé museli sledovat, jak přicházíme. Bezpochyby si říkali, jestli naše hrstka mužů představuje veškerou pomoc, kterou dostanou. Přes okraj zdi vykoukla hlava v brnění. Byla tak nízko, že ten voják musel ležet na břiše. Upřel pohled dolů. Při oslepujícím slunci jsem nebyl schopen rozeznat jeho rysy.

„Slíbili nám, že vás bude víc,“ posteskl si. „Přijde ještě někdo?“

„Už ne.“

Ze zdi s rachotem spadl hrubě zhotovený provazový žebřík. Hodil jsem si štít na záda a napnul žebřík pro Sigurda. Pak jsem lezl za ním. Žebřík se pode mnou houpal, a jelikož jsem nesl těžké břemeno, museli mě přes okraj bašty vytáhnout do širokého ochozu na vrcholu. Za mnou šplhali ostatní Varjagové. Na znamení, které dal strážce, jsem si lehl za předprseň. Už jsem zapomněl, že na opačné straně číhá Kerboghovo vojsko.

„Jak se dostaneme dovnitř?“ zeptal jsem se a podíval jsem se na zatarasené dveře.

Jako by mi chtěl někdo odpovědět, uslyšel jsem shora zachrastění a uviděl jsem, jak někdo spustil oknem věže další žebřík. Okno muselo být o několik stop výš ve zdi, daleko od ochrany cimbuří. Říkal jsem si v duchu, jak se do něj dostanu, pokud se nechci stát terčem lučištníků poblíž.

„Polez rychle,“ řekl Norman a zatahal za žebřík, aby ho pořádně napnul.

Posunul jsem štít zpátky na pravičku. Takhle se sice poleze hůř, ale aspoň budu mít nějakou ochranu proti šípům z boku. Ovšem to, co mě před Turky chránilo, je přede mnou také zakrývalo. Udělal jsem si sice pro sebe místečko, ale musel jsem šplhat po kymácejícím se žebříku, aniž jsem viděl cokoli za hradbami. Tam mohla být rota lukostřelců nasazujících šípy na tětivu nebo právě napínaný stroj na vrhání střel nebo vrhač kopí, ale já bych o nich nic netušil, dokud by nějaká střela nevrazila do mého štítu.

Ale nikdo nic nevystřelil a nic mě netrefilo. Viděl jsem, jak se jako nějaký černý oblouk v kameni blíží okenní parapet. Když jsem se ocitl na jeho úrovni, ze všech sil jsem se přidržel žebříku, stáhl jsem z ruky štít a prostrčil jsem ho před sebou. Koutkem oka jsem spatřil nový obzor, pestrobarevnou zelenohnědou krajinu, ale blíže jsem ji nezkoumal. Napřáhl jsem ruku skrz okno. Nebyla tam žádná ruka, která by mi pomohla, ale zachytil jsem se prsty o římsu a zvedl jsem se. Pak jsem se za břinkotu zbraní, brnění a kamene ocitl uvnitř.

Setřel jsem si z tváře prach a poodstoupil jsem od okna. Zaslechl jsem Sigurda, jak se venku vydal šplhat po žebříku, kdežto uvnitř se nic nehýbalo. Proti oknu, jímž jsem se protáhl, bylo další klenuté okno, zatlučené prkny, a podél dalších zdí řady úzkých průzorů. Vypadalo to, že nepropouštějí tolik světla, kolik by měly.

„Kdo jsi?“ ozval se z přítmí jakýsi hlas.

Překvapeně jsem couvl. Když můj pohled přivykl tmě, uviděl jsem, odkud hlas přišel. Ten, kdo promluvil, člověk s bledou tváří, seděl na bobku pod linií oken. Vedle něj jsem si všiml i dalších, byl jich možná půltucet. Všichni byli shrbení, osamocení a opuštění.

„Přicházím za Quinem. Quinem z Melfi.“ Obklopovalo nás ovzduší zmaru – úmrtí Droga a Rainaulda, dokonce i Simona byla pouhými kapkami v oceánu prolité krve. Ale pokud Bůh nařídil, abychom se Quino a já řízením osudu nakonec sešli, snad to mělo nějaký účel.

„Quino je nahoře na stráži.“

„Pak by měl vědět, že jsem přišel.“

Pochyboval jsem, že mě uvítá, a když jsem lezl po posledním žebříku, spíš jsem očekával příval kamenů vrhaných shora. Tenhle žebřík byl aspoň pevný, i když na něm byl znát zub času, takže měl suky vyboulené jako kosti. Nade mnou mi čtvereček světla ukazoval, kudy mám šplhat. Na tváři jsem cítil jeho teplo – ze tmy mě vyrval jeho jediný paprsek.

Pak jsem se vynořil ve volném prostoru a ocitl se tváří v tvář Quinovi.

Chvíli mi trvalo, než jsem si Quina pořádně prohlédl, protože mé oči nejprve musely přivyknout čerstvému prudkému světlu. Ale i pak bylo těžké ulpět na něm pohledem, protože toho bylo k vidění pramálo. Vždycky míval štíhlou postavu, ale teď byl vyzáblý. Viděl jsem, jak ho zpustošil hlad. Tváře měl vpadlé a téměř oplešatěl, takže vypadal jako nějaká kostra v brnění a pozůstatek jakési dávno zapomenuté bitvy, nalezený v poušti. Seděl sám u cimbuří s mečem opřeným o nohy a zíral bezvýraznýma očima. Všude kolem něho se povalovaly nástroje lučištníka: luky, tětivy, šípy v toulcích i porůznu na hromádkách, jako kdyby se dílnou výrobce luků přehnala bouřka. Dokonce tu bylo i několik barbarských tzanger, kuší, z nichž se dala krátkými šipkami prostřelit ocel. Sám jsem v Konstantinopoli viděl, co dovedou. Jednu jsem zvedl a vzpomínal jsem na jedno dávné odpoledne strávené tím, že jsem se učil, jak se s ní zachází. Natahoval jsem ji, dokud tětiva nezapadla do žlábku. Kostěná ramena, která vybíhala z držáku, se vypjala do dokonalého oblouku. Prohrabal jsem šipky na podlaze a nakonec jsem našel jednu se správnou délkou, kterou jsem pak vložil do dřevěného žlábku. Když jsem byl hotov, namířil jsem kuší na Quina, který mě celou dobu mlčky a nehybně sledoval.

„Ty jsi přišel, abys mě zabil, Řeku?“ Pokud mu zbyla nějaká síla, pevně se mu zahnízdila v nitru, protože si jeho hlas zachoval dobře známou kousavost.

„To brzy udělají Turci.“ Vlevo ode mě se Sigurd protáhl sám otvorem a posadil se ke zdi. Slyšel jsem, jak dole Varjagové zkoumají obranná zařízení na věži. „Přišel jsem vyslechnout tvou zpověď.“

Quino se zamračil, což ho zjevně stálo velké úsilí. „Ty nejsi kněz. A ani nejsi správný křesťan.“

„Správnější než ty.“

Zdálo se, že Quino zčistajasna zapomněl, o čem spolu hovoříme. Otočil se a upřel pohled skrze střílnu. „Zase se šikují. Brzy, až bude největší horko, přijdou. Tady jim neodoláme.“

„Tím líp. Aspoň ulev své duši. Než se odebereš za Drogem, Rainauldem a Odardem.“

Oči mu zamžikaly. „Odardem? Odard umřel?“

„Před třemi dny. Padl v boji.“

„Pak jsem poslední, kdo přežil. Dlouho to nepotrvá. Kletba, kterou jsme na sebe přivolali, brzy zapůsobí. A ty, Řeku, ty štíre, který jsi mě přišel bodat do svědomí, ty zajdeš s námi.“

„Kletba, kterou jste přivolali?“ opakoval jsem. „Kletba, kterou jste přivolali, když jste se spojili se sektou kacířů?“

Quino se rozkašlal nebo spíš rozesmál. Vydával jakýsi suchý zvuk, jako kdyby mu servali kůži z hrdla a jenom chrastily kosti. „Vidím, že jsi nelenil. Jsou už Čistí taky mrtví? Včera jsem viděl, jak se z města zvedá sloupec dýmu.“

„Někteří umřeli. Ale žije jich pořád dost, aby tě prozradili.“

Zase ten strašný smích. „A co má být? Přijde sem biskup, připlouží se podél téhle zdi, aby mě postavil na hranici k upálení? To aby si pospíšil.“ Ohnutou rukou mi zlobně pokynul, ať přistoupím blíž. „Pojď sem. Pojď se podívat.“

Po celou dobu seděl Sigurd v tichosti a urovnával roztroušené šípy na hromádky u střílen. Váhavě jsem mu podal kuši a odšoural jsem se k opačné zdi.

„Koukni tamhle!“

Zatímco jsem zůstával na šířku ruky od Quina, pozvedl jsem hlavu k cimbuří a vyhlédl ven. Pohled z věže vedl na východ, pryč od Antiochie, až do hor za ní. Před námi se táhlo vysoké, široké údolí, prohlubeň mezi horou Silpius a dalšími vrcholky. Už jsem ho viděl dřív při zásobovací výpravě předchozí podzim, kdy ještě na políčkách rašila stébla obilí a půda se zelenala. Ale statky, pole, plodiny i stromy už dávno vzaly zasvé, neboť byly při obléhání zpustošeny. Teď na jejich místě vyrostla armáda. Tisíce vojáků zaujaly prostor do daleka na zvlněné planině. Někteří byli v provizorních táborech, jiní kráčeli v zástupech, jejichž zlověstný cíl byl nabíledni.

„Vidíš ten velký stan s purpurovým praporem? To je Kerbogha.“

Podíval jsem se, kam ukázal Quino, naplněn napětím, rozechvěním a děsem, když jsem měl spatřit našeho strašlivého nepřítele, ale uprostřed tolika mužů a zbraní jsem ten stan nerozeznal.

Bylo ovšem jasné, že se vojsko pohybuje, že jeho příslušníci v blyštivé zbroji se rojí směrem k citadele. Otočil jsem se ke Quinovi s novou otázkou jdoucí na tělo.

„Zabil jsi Simona?“

„Zeptej se ho sám. Už brzo se s ním shledáš.“

„Ale ty ne, jestli si vezmeš do hrobu své hříchy.“

Quino vycenil zuby. Snad to byl úsměv. „Žijeme už dlouhé měsíce v hrobce, takže se smrti nebojím. A v tomhle životě jsem uctíval tolik bohů, že aspoň jeden bude v tom příštím mít se mnou soucit.“

„Vidím, jak se v citadele něco hýbe,“ přerušil nás Sigurd. „Za hradbami kdosi mává prapory.“

„Byl jsem s Bohemundem v Amalfi, když dorazila ta zpráva.“ Jeho hlas zněl tak vzdáleně, až mi to připadalo, jako by byl Quino zase v Amalfi, i když jsem netušil, kde to vlastně je. „Město se vzbouřilo a my ho obléhali. Uprostřed léta. Kolem táhlo vojsko Franků. Tvrdili, že míří do Jeruzaléma. Poslali k nám vyslance, kteří nám vysvětlili své poutnické záměry. Ještě téhož odpoledne Bohemund vyhlásil, že se k nim přidá. Rozepnul si plášť a roztrhal ho na kusy. Ženy z nich ušily kříže. Červené, jako jeho prapor. Rozdal je svým velitelům a odpřisáhl, že všichni, kdo ho budou následovat do Svaté země, získají čest, bohatství i požehnání. Myslím, že kdyby byla v přístavu loď, ještě téhož dne bychom odpluli do Tyru. Jen si to představ, Řeku. Příslib spásy, setřesení hříchů a nového počátku na svaté půdě. Jako druhý křest.“ Odmlčel se a zasípal, jako by se mu do plic nasypal prach. „Ale nedopadlo to tak, jak jsem si myslel.“

Nastalo dlouhé ticho. Sigurd vyhlížel s ustaraným výrazem ven k citadele a já jsem cítil tíhu každé míjející vteřiny.

„Zabils Simona?“

„Ano.“

Hlas měl tak chraplavý, že jsem si na chviličku pomyslel, že mu o kámen skřípe brnění.

„Protože sis myslel, že mi vyzradil tvé kacířství?“

„Ano.“ Jestli tohle mělo znamenat doznání, nebyla v něm ani špetka výčitek svědomí.

„Následoval jsi kněžku Sáru v jejím falešném náboženství. Dal ses od ní pokřtít a poznals jejich tajemství.“

„Ano.“

V jeho odpovědích se ozývalo pravidelné opakování jako při rytmu modlitby. Vzhlédl jsem, abych se přesvědčil, jestli vůbec uslyšel mé otázky, ale oči měl zavřené a hlavu svěšenou.

„Otevírají se brány,“ upozornil nás Sigurd.

„Zabil jsi i Droga a Rainaulda? Protože hrozili, že se přiznají? Co bylo to znamení, jež jsi udělal Drogovi na čele?“

„Ne.“ Hlas se mu ztišil až do šepotu.

„Drogo tě odmítal následovat v rouhačství?“

„Cha!“ Quino vzhlédl. Obličej mu zkřivil úděsný úšklebek. „Když jsme usilovali o skryté pravdy, Drogo se neřídil nikým jiným než kněžkou. Droga obrátila Sára na svou víru jako prvního a zase Drogo se od jejího náboženství odvrátil jako první.“ Zašklebil se. „Poté, co jsme se sami zjizvili křížem.“

„A potom jste se ve sluji v Daphne obrátili k pohanským bohům?“

Quino přikývl jako odsouzenec nastavující krk popravčímu.

„Vy jste si tam toho býčka neodtáhli, abyste ho snědli. Vy jste ho podle nějakého dávného ohavného rituálu obětovali Mithrovi.“

„Mithrovi?“ Quinův hlas se sice oprostil od veškerých citů, ale teď v něm zaznělo zmatení. „On říkal, že obětujeme Ahrimanovi.“

„Kdo to říkal? Drogo?“

„Ten kněz. Kněz, který nás tam odvedl.“

Vypadalo to, že se Quina zmocnila jakási podivná zdrženlivost, bezmála strach. Byl jsem nedočkavý a napjatý jako struna, chtěl jsem zařvat, že už chci konečně slyšet, kdo ten kněz byl, jenže sled myšlenek mi přerušila hlasitá rána z druhé strany věže. Sigurd se chvatně připlazil kolem cimbuří, aby znovu nabil kuši.

„Už jsou tady!“

Zvedl jsem z podlahy další kuši, zapřel se nohama o její rohy a pak jsem se prohnul dozadu jako veslař na galéře. Tětiva zapadla na své místo a já jsem do žlábku vsunul šipku. Z nitra věže jsem uslyšel, jak čísi nohy spěchají vzhůru po žebříku.

„Podívej se na východ,“ zaskřehotal Quino. Pořád seděl zhroucený, opřený o zeď. Pochyboval jsem, že má v rukou dost sil, aby třeba jenom nasadil šíp. „Pokusí se zdolat hradby.“

Pohlédl jsem dolů. Jak řekl, byly tam roty Turků, kteří k nám přibíhali v širokých rozestupech. Přinášeli s sebou žebříky. Následovali lučištníci, kteří vypouštěli šípy vzhůru až k nebi, aby nás přitiskli ke zdi. Jeden obloukem přistál až uvnitř bašty, i když nikoho nezasáhl.

„Sem ke mně!“ zařval Sigurd. Proplazil jsem se až k němu. Uvnitř hradeb, v údolí mezi vrcholky proudili Turci ven z citadely. Vypadalo to, jako by jim neměl být konec – vlnou z oceli a železa vyplnili prostor. Neřídili se žádnou taktikou ani strategií, protože to terén ani nedovoloval, prostě se hrnuli vpřed, hnáni vlastní hybnou silou.

Ale i uvnitř vlny jsou všelijaké víry a proudy. Jako vlnolam sloužila nádrž uprostřed údolí, kterou rozbil Bohemund. Turecký postup se proto zpomalil na místech, kde se valil kolem ní. Turci byli vtlačeni do prostoru mezi hradbami na jedné straně a propastí na druhé. Mnozí byli zachyceni na úpatí naší věže.

„Střílejte!“ zařval jsem, i když pochybuji, že si mě někdo všímal. Teď už jsme nebyli Byzantinci a Normané, pouze zoufalci, kteří ztroskotali v oceánu svých nepřátel. Tam, kde nepořídila císařova diplomacie a Adhemarovy modlitby, nyní působil boj. Quino mě nazval štírem a tím jsem se opravdu stal – když jsem byl lapen do pasti v rohu, bodal jsem žihadlem každého, kdo se přiblížil. Nikdy jsem nebyl lučištník, ale kuše byla snadná zbraň k zabíjení. Natáhnout, vložit, nabít, zakleknout k cimbuří, prostrčit kuši mezi jeho zuby a pálit. Namířit trošičku nad cíl, aby se bral v potaz úhel letu, i když s tolika Turky pod našimi hradbami by snad neminul ani slepec. To byl můj rytmus a můj celý život se smrskl na nekonečné opakování půltuctu pohybů. Jako jediná stopa lidskosti ve mně zůstala hrůza, kterou jsem pocítil pokaždé, když jsem se sám ukázal u střílen, z obavy, že by jimi mohl proletět nepřátelský šíp a trefit mě. Nebyl to zbytečný strach: všude kolem mě byli normanští vojáci a Sigurdovi Varjagové, pálící ze všech kuší a luků, jak jim právě padly do ruky, a na zemi již leželi dva mrtví nebo ranění.

Když bylo po všem, uvědomil jsem si, jak titěrní jsme museli připadat velitelům přihlížejícím z vrcholků kopců – Bohemundovi na jihu a Kerboghovi v citadele na severu. Skutečná bitva se odehrávala dole v údolí, i když jsem ji viděl jen v krátkých záblescích skrze cimbuří, navíc jenom jako pozadí mužů, na něž jsem mířil. Turci byli nejprve tísněni k nádrži, kolem níž se snažili přece jen protlačit, ale potom, když jsem se tam zase podíval, už byli daleko za ní a útočili na protilehlém svahu proti normanské obraně. Jejich nápor byl tak mohutný, až jsem se strachoval, že je při svém příštím pohledu uvidím, jak zdolávají vrchol hory. Ale místo toho se zdálo, že zakolísali. V jejich přední řadě zavládl zmatek a nepořádek a ještě větší chaos v ní nastal, když normanští lučištníci do nich shora vypálili salvu šípů. Uvědomil jsem si, že Bohemund určitě postavil nějakou zeď nebo zátaras, ukrytý v nízkém podrostu, ale dostatečně vysoký, aby zadržel útočníky před normanskou linií.

Už jsem se díval příliš dlouho. V boji jsou jedinými diváky mrtví. Zaklonil jsem se, přitiskl se ke zdi a pocítil jsem, jak mi tvář ovanul vánek, a vtom vedle mě prosvištěl skrze cimbuří turecký šíp. Proletěl věží a zaryl se hluboko do zad jednoho z Normanů. Ten se sesunul přes předprseň.

Nebyl čas, abych pocítil úlevu nebo vinu. Už jsem se ohnul, abych znovu napnul tětivu. Nabít. Kleknout. Nyní Turci prošli kolem Bohemundovy překážky a stanuli přímo proti Normanům. Ani jsem neuviděl, kde se obě vojska proťala – proměnila se v souvislý pás štítů, přileb, blýskajících se mečů a smrti, zatímco nahoře se na purpurovém praporu svíjel bílý had.

„Podívej se k hradbám!“

Vpravo ode mě ukazoval jeden Norman s široko rozevřenýma očima, oblečený do sflikované košile přes brnění, ke zdi, jež vedla k citadele. Proplížil jsem se na druhou stranu a podíval se ven. Podél bašty uháněla rota Turků nesoucích mezi sebou žebřík. Popadl jsem luk a vystřelil na ně, ale při pohyblivém terči bylo těžké trefit.

Naši zbylí muži byli přimáčknutí ke zdi a v zoufalé snaze uniknout této nové hrozbě vypouštěli dolů na Turky šípy. Někteří z útočníků padali jako temné stíny na světlém kameni bašty, ale většina ne. Nyní už stáli ve dveřích, kde věž navazovala na hradby, a mohli si nad hlavy zvednout štíty, aby odrazili náš příval šípů. Marně jsme se je snažili vypudit házením kamenů, které byly nakupené na věži. Jedním jsme sice strhli jednomu Turkovi štít a obnažili ho smrtonosnému šípu, který pak následoval, ale jinak Turci vzdorovali. Slyšel jsem je, jak tlučou do dřevěných dveří, i když byly zataraseny kameny a zatím nepovolovaly.

„Zvedají se žebříky,“ křikl jeden z Normanů.

Už nám došly kameny a Turci byli tak blízko k věži, že jsme po nich ani nemohli střílet dolů. Rozhlédl jsem se. Quino byl na nohou s mečem v rukou, jako by mu kdosi do kostí vdechl nový život.

„Ty, ty a ty!“ Ukázal na tři z Normanů. „Seběhněte na dolní patro. Budou se pokoušet prolézt oknem. Ty –“ Jeho ruka jako dráp máchla přes nás ostatní. „Zadržuj jejich posily.“

„Půjdu s ním,“ řekl Sigurd. Byl vedle mě, i když jsem si nevšiml, jak se tam ocitl.

„Dávej pozor, aby ses vrátil!“ Pocítil jsem záchvěv lítosti, že ho ztrácím, jako by mi odsekli štít, ale nepokoušel jsem se ho zadržet. Sigurd si jako voják cenil lukostřelby jako nástroje vítězství. Ale jako válečník jí pohrdal jako trikem zbabělců.

Pětice mužů zmizela v dolním přítmí a pak se ve věži na chviličku rozhostilo ticho. Čtyři muži leželi na místech, kde je zasáhly turecké šípy. Dva už byli mrtví a dva umírali. Rád bych jim dal vodu, ale žádná tu nebyla, a tak jsem aspoň z tunik padlých utrhl pruhy látky a ovázal jsem jimi rány živých, abych zastavil krvácení. Potom jsem na opačné straně věže vyhlédl ven. Na svazích hory s Bohemundem dosud běsnila bitva, i když její lomoz se kupodivu ozýval z velké dálky. Turci se pořád neprosadili, naopak byli spíš trochu zatlačeni, i když se to nedalo říct s určitostí. Ale z citadely se rojily další roty, aby je posílily, kdežto Bohemund žádné zálohy neměl.

Zespoda se ozval rachot a já jsem se podíval otvorem v podlaze. Prkna na okně byla vyražena a pruh světla vnikl do strážnice. U ní jsem uviděl mrtvého Turka, který visel přes parapet. Sigurd stál zády ke zdi se zvednutou sekerou, připraven srazit každého, kdo se protáhne oknem. Proti němu číhal ve stínu jeden Norman s nabitou kuší. I když nás byla jenom hrstka, naši obléhatelé budou potřebovat víc než vysoké okno a žebřík, aby nám věž vyrvali.

Znovu jsem se podíval na baštu mezi námi a citadelou. Na náš úsek bojiště se už další Turci nerojili. Kerbogha soustředil veškerou svou sílu na Bohemundovu korouhev. Upřeně jsem sledoval pevnost, oblé opěrné zdi zvedající se ze skály na hoře a čtyřboké věže nahoře.

Tatikios mi kdysi řekl, že pevnost postavil už před pěti sty lety veliký Justinián. Teď působilo nepatřičně, že se o ni rvou jeden turecký mocipán a jeho frančtí nepřátelé.

Ze strážnice se ozval další rozruch. Uslyšel jsem hlasitou ránu z kuše a pak výkřik, jak tělem projel šíp. Norman naproti oknu se svalil dopředu na kolena a tiskl si rukama ránu, kterou jsem ani neviděl. Mrtvý Turek na parapetu byl odtažen, takže se uvolnil otvor, a když jsem se do něho podíval, projela jím salva přinejmenším čtyř nebo pěti šípů. Zaslechl jsem, jak zarachotily o zeď. Za nimi se vrhl jeden Turek, ale Sigurd máchl sekerou a bylo po Turkovi. Jenže vzadu na žebříku zřejmě číhal další Turek, protože než Sigurd stačil vytáhnout sekeru z mrtvého, ten živý se už vyšvihl do místnosti. Na zlomek vteřiny nebyl nikdo, kdo by se mu postavil, což stačilo na to, aby pozvedl meč. Sigurd ale mezitím vyprostil sekeru a zaútočil na Turka, jenže svou ránu uspěchal a Turek se jí snadno vyhnul.

V okně byl další Turek. Teď už měli Turci jakési předmostí a nedali se jen tak vypudit. Pokusil jsem se vystřelit z kuše, ale Sigurd byl příliš blízko a neměl jsem dobře namířeno. Potom se ten Turek skokem zapojil do šarvátky a ztratil se ve vřavě řinčících mečů a výkřiků.

„Nahoru na žebřík!“ Z toho všeho hluku se ozval Sigurdův hlas. Když už volal na ústup, situace musela být opravdu vážná. Uviděl jsem jednoho Varjaga, jak šplhá po žebříku, a za ním se hrnuli další. Poklekl jsem u otvoru s kuší v ruce a pokusil jsem se rozeznat nepřátele. Téměř všichni naši muži už mezitím dorazili na vrchol věže. Dole sice byla na žebříku nějaká ruka, ale nepoznal jsem, komu její prsty patří, natož obličej. Vylezla o dvě příčky, pak udělala přestávku a zase byla stažena dolů. Pak se objevila znovu, tentokrát dostatečně vysoko, abych uviděl chomáč ryšavé bradky pod přilbou. Někdo se muže pořád pokoušel stáhnout dolů. Dupl takovou silou, že málem žebřík rozpoltil vedví, a byl volný. Jednou rukou se přidržoval žebříku, když se po něm řítil nahoru, a vyskočil na vrchol věžičky.

„Ucpěte tu díru,“ zařval.

Rozhlédl jsem se po věži, zasypané vystřelenými šípy a bezvládnými těly. Uprostřed se mezi tou změtí povalovalo několik štítů, které by lučištníkům příliš bránily v pohybu. Odtáhl jsem je přes podlahu. Sigurd číhal u žebříku se sekerou v ruce, a když se objevila turecká hlava, ťal svou zbraní tak mohutně, že rozsekl jak přilbu, tak lebku. Turek spadl zpátky do díry.

„Honem!“

Se Sigurdem jsme štíty přetáhli tak, aby zahradily místo nad otvorem. Téměř vzápětí další útočník na žebříku odstrčil jeden z nich stranou. Bez rozmýšlení jsem popadl kuši a vypálil mu ránu do hrudi. Účinek šipky na tak kratičkou vzdálenost byl strašlivý: prorazila šupinami jeho pancíře a zabořila se mu do těla, až mohutně vystříkla krev. Poslední, co jsem viděl, byl jeho vyděšený obličej padající dolů.

„Něco těžšího!“ Sigurd zcela neuctivě zvedl za nohy jednu z mrtvol a táhl ji přes štíty. Byl jsem natolik otupělý, že jsem si počínal úplně stejně, ovšem ohromilo mě, když se z toho těla vydral bolestivý výkřik. Zapomněl jsem, že někteří ještě žijí.

„Kolik máme kuší?“ zeptal se Sigurd. Byla to zbytečná otázka, protože viděl stejně dobře jako já, že spolu s tou, kterou držím, zbývají tři. Jednu hodil Varjagům, kteří předtím měli v rukou luky u předprsně, odkud mohli dosud střílet na Kerboghovy vojáky dole.

„Nabij ji!“

„Co si počneme?“ zeptal jsem se. Boj ve strážnici musel být strašný, protože z tuctu Varjagů, které jsme sem přivedli, teď stálo jenom pět a pak tu byli ještě dva Normané. Už jsem slyšel bušení kopí nebo sekery na zátaras ze štítů, a navíc jsme už většinu šípů vystříleli.

„Tuhle věž ucpeme jejich padlými.“ Sigurd si otřel lemem tuniky sekeru. Šílenství boje, které se ho zmocnilo, teď začalo trochu polevovat, ale jen trošičku. „Budeme je zabíjet, dokud neuděláme z jejich mrtvol schody, nebo dokud Turci celou věž nezapálí jako hranici pro nás.“

Ozvalo se zatroubení. Sigurdovy skličující řeči přehlušil mohutný výkřik. Vyhlédl jsem přes předprseň ven k jihu a srdce mi málem puklo čerstvou nadějí. Tak jako požáry, i bitvy se musí hýbat, aby trvaly. Nehybnost je jejich zkáza. Od počátku bylo jasné, že Turci a Normané nemohou zůstat zaklesnuti do boje, že nakonec jedni přetlačí druhé. Očekával jsem, že jako první povolí Bohemundovo vojsko, jenže teď to vypadalo, že dosáhlo vítězství. Schlíplí Turci v chaosu pádili zpátky do citadely, zatímco na ně při ústupu dotírali jásající Normané.

„Bohemund dělá chybu,“ řekl rezignovaně Sigurd. „Je to lest. Turci odlákají jeho muže z pozic, pak se obrátí a pobijí je.“

Ale tentokrát jeho sýčkování nebylo na místě, či spíš při Bohemundovi skutečně stála štěstěna. Vojsko Turků prchalo a já viděl, jak se mezi sebou perou, aby se protáhli branami citadely do bezpečí.

„Poslouchej!“

Bušení na náš provizorní zátaras ustalo. Přešel jsem k severnímu cimbuří a uviděl, jak Turci uhánějí podél zdi nazpátek. Když se pak žádní neobjevovali, se Sigurdem jsme odtáhli mrtvoly a štíty stranou, zatímco Varjagové stáli s připravenými kušemi, kdyby přece jen zbyli nějací nepřátelé.

Místnost pod námi byla prázdná, či spíš tam nebyl nikdo živý.

„Měli bychom si pospíšit,“ řekl jsem. Hlas mi zněl v uších dutě, jako kdyby má duše pozorovala tělo z velké dálky. Vzpomněl jsem si, co řekla kněžka o jiskře andělů uvězněných v naší hlíně, a potřásl jsem hlavou. Na takové myšlenky teď nebyl čas.

Co nejohleduplněji, jak jsme to jen svedli, i když rozhodně ne tak ohleduplně, aby se ranění bolestí nerozplakali, jsme je snesli po žebříku, který jsme pak opřeli o vnější okno. Ti, kdo zůstali beze šrámu, pokládali raněné ke zdem, zatímco já jsem se Sigurdem ve strážnici hledal mezi těly na zemi přeživší.

Zůstal jenom jeden – Quino. Našli jsme ho sesunutého v rohu. Košile přes brnění mu mokvala krví tam, kde mu turecký meč projel do břicha. Nejprve jsem si myslel, že už je po něm, ale nějaký pohyb mého stínu zřejmě probudil jeho smysly, protože jsem uslyšel naříkavé zaúpění. Když ležel na vrcholu věže, byl nesmírně vychrtlý, takže působilo neuvěřitelně, že je vůbec schopen ještě krvácet. Předtím vypadal, jako by přímo toužil po smrti, ale když si teď pro něj přicházela, jakýsi paličatý zbytek jeho duše lpěl na životě. Šaty mrtvých jsme mu ovázali ránu, protáhli ho oknem a vydali se na dlouhou, úmornou zpáteční cestu údolím.

31

Sigurd nesl v náručí Quina, který byl tak slabý, že vážil sotva víc než dítě, zatímco my ostatní jsme mezi sebou nesli ostatní raněné. Cesta po členité krajině byla drsná, a tak i když jsme kolem hromad mrtvol našlapovali opatrně, bolestně jsme raněnými třásli. Jednou zavadil jeden Varjag obvazem o trnitý keř, který mu ho strhl z boku, a do načervenalé půdy se vylila čerstvá krev. Naštěstí na nás nikdo nezaútočil. Na poli nám dělali společnost jenom tvorové živící se zdechlinami a mrchožrouti – vrány, mouchy a hubené ženské, které obíraly padlé o majetek.

Dokonce i normanské linie teď byly opuštěné. Když byla Kerboghova armáda zatlačena zpátky do citadely, Normané ustoupili na vrchol hory. Mlčky jsme prošli jejich obrannými valy, což byly provizorní zátarasy z navršeného kamení a zdiva. Nesloužily k ohrazení stáda ovcí, ale stačily k tomu, aby rozrazily šiky Turků, jejichž mrtvoly místy dosahovaly na hromadách větší výšky než samotné hradby.

Na chvilku jsem se zastavil, abych se podíval dopředu. Zdálo se, že se Normané srotili ve velkém chumlu na hřebeni hory, kde jejich několik stovek utvořilo kruh kolem jakési postavy, kterou jsem neviděl. Oslavují vítězství? Byli pozoruhodně potichu a až slavnostně vážní.

Položili jsme raněné do stínu balvanu, kam jim ženy mohly přinést vodu, a spěchali jsme vzhůru po svahu. Lidé v hustém davu měli brnění tak potřísněné krví a potem, že se jim v tom parnu málem odpařovalo. Přesto se Sigurdovi a mně podařilo klestit si cestu, dokud jsme nenašli menší kopec, odkud jsme viděli střed kruhu.

Byla tam všechna knížata, která jsem viděl už dřív: Raymond, Bohemund, Hugo, Robert a Tankred. Na kameni mezi nimi seděl Adhemar. Vedle biskupa stál kněz v bílém rouchu, mužík s hřívou tmavých vlasů. Tak jako my všichni v těchto dnech měl i on vpadlé tváře a tupý zrak, ale ramena mu poškubávala, čímž prozrazovala nervózní očekávání nějakého představení. Znal jsem ho – byl to kněz Štěpán, jeden z Adhemarových kaplanů. Častokrát jsem ho viděl v biskupově stanu.

Mluvil Adhemar. „Kristus vám daroval toto vítězství. Ale tak jako všechno lidské dílo, i tohle se brzy promění v prach. Kerbogha má bezpočet vojáků, takže je proti nám může vrhat tak často, jak se mu zlíbí, a vůbec nehledět na ztráty. Pokud jde o množství lidí, nemůžeme se mu vyrovnat. K věčnému vítězství musíme vzývat Boha, aby nám pomohl.“

Biskup se roztřásl návalem kašle. Po jeho boku jsem uviděl Bohemunda, který byl navzdory vyhrané bitvě nevrlý a zamračený. Naproti tomu Raymond měl na tváři podivný úšklebek.

„Je pravda, že jsme pokoušeli Boží přízeň. Někteří se ze zbabělého strachu schovali, aby nemuseli do spravedlivého boje. A přitom se třesou na to, že se stanou mučedníky Kristovými. Jiní – a nebylo jich málo – se oddávali odporným rozkoším s pohankami Antiochie. Pach jejich ohavností dosáhl až do Nebes. Hrstka se dokonce odřekla ve svých srdcích Boha. Ten nám postavil tábor v pusté divočině, kterou zaplnil štíry a hady, a nechal vlky, aby nás požírali.“

Někteří muži kolem mě se tvářili otráveně, protože po vítězství zjevně neočekávali takové kárání, ale mnohem víc jich mělo ustrašený a rozpačitý výraz. Zmocnily se jich pochyby a v jejich pohledech dychtících po útěše se zračilo zoufalství.

„Ale nebojte se.“ Adhemarův hlas zazněl hlasitěji, jako by načerpal čerstvou sílu. „Náš Pán je milosrdný bůh a naslouchá svatým, kteří se za nás přimlouvají. Seslal znamení, že si udržuje víru ve Své poutníky.“

Davem projelo udivené zamručení a lidé se ještě víc přimkli k sobě.

„Včera v noci se tomuto knězi dostalo vidění.“

Zmíněný kněz, Štěpán, udělal krok vpřed. Ztuhlé ruce měl připažené k bokům, i když mu levička bezděčně pleskala o stehno. Připomínal myš před hejnem jestřábů. Díval se do země a mluvil tak tiše, že ho Adhemar musel několikrát vyzvat, aby zesílil hlas.

„Stalo se mi to včera v noci. Při požáru a panice jsem vyhledal útočiště v kostele svaté Marie. Tolik hrůz mě obešlo, a tak jsem se modlil ke Kristovi a prosil ho o milost. Když jsem pozvedl zraky, stála přede mnou trojice postav.“

„Popiš je,“ nařídil mu Adhemar.

„Dva muži a jedna žena.“

„Znal jsi je?“

„Ano, Milosti. Ale nebyli z tohoto světa.“ Zaváhal, jako by i on před zázrakem svého vidění zakolísal. „Obklopoval je zlatý oblak, který se za nimi leskl, takže vystupovali z temnoty. Ty bytosti měly lidskou podobu, ale byly nehmotné. Vpravo stál jakýsi velice starý, bělovousý muž. V jedné ruce držel berlu zakončenou křížem, kdežto v druhé nesl svazek klíčů, který zachrastil, když se pohnul. Byl to svatý Petr, kníže apoštolů a strážce Antiochie.“

Kousek od kněze stál Bohemund, jenž si pohrával s lemem tuniky. Zdálo se, že pozvedl jedno nazrzlé obočí.

„Vlevo byla žena. Měla modré roucho lemované zlatem a její tvář vypadala jasně jako hvězdy. V náručí chovala děťátko, z jehož tvářičky vyzařovalo světlo nebes –“

„Matka Boží,“ přerušil ho Adhemar. „A ten třetí muž?“

„Stál před svými společníky. Tvář měl vážnou, a přitom sličnější nad všechny lidi. K srdci měl přitisknutou bibli, a když promluvil, bylo to jako zurčení vod. Zeptal se, jestli ho znám, a já jsem odpověděl, že ne, neboť jsem se bál jenom pomyslet na takovou opovážlivost. Ale když jsem to popíral, nad hlavou se mu zjevil zářivý kříž. Opět se zeptal, jestli ho znám.“

V tom, jak Štěpán odříkával svá slova, bylo sice cosi suchopárného, až mechanického, přesto jeho řeč zapůsobila na všechny muže mezi Normany. Jako u vytržení poslouchali jeho vyprávění a hrabě Raymond, jenž stál před námi, vypadal, jako by to vidění měl právě v ten okamžik on sám.

„Odpověděl jsem: ‚Já tě neznám, ale vidím kříž, který je jako našeho Spasitele.‘“

„To jsem já,“ odpověděl.

„Pánové, padl jsem mu k nohám a snažně ho prosil o milost. A láskyplná Panna Marie a blahoslavený Petr také padli na kolena a modlili se k němu, aby nám pomohl v nouzi.“

„Co řekl?“

Vzpomínka na ten zázrak či spíš pozornost davu knězi dodala sebedůvěru. Pokřižoval se, obrátil se tváří k nebesům a zavřel oči.

„Řekl: ‚Po celou délku vaší cesty, při všech strastech a nebezpečích, jsem kráčel vedle vás. To já jsem strhl hradby Nikai a podržel vaše kopí u Dorylaionu. Při vašich útrapách před Antiochií jsem se rmoutil, a když jste zbloudili jako ztracené ovce, naříkal jsem nad vaší hříšností. To já jsem vás v bezpečí dovedl do Antiochie a radoval se, když jste z mého domu vyhnali pohanskou sběř. V té hodině zapěli andělé na Nebesích a můj svatý otec byl velice potěšen.‘

Pak otevřel knihu a zdálo se, že je napsána ohnivými písmeny, takže jsem nedokázal přečíst její slova. ‚Pověz mému lidu,‘ pravil, ‚že pokud bude se mnou, já budu s ním. Ať se postí a vzdá pokání a za pět dní učiním zázrak, který všichni uvidí. Jsem s vámi a nikdo na zemi ani na nebesích nesmí stát přede mnou.‘“

Štěpánova hlava se zvrátila dopředu. „Zavřel knihu, ale světlo neuhaslo. Naopak se pořád víc rozjasňovalo. Sklopil jsem oči, zavřel je a položil jsem si na ně ruce, a přesto jsem nemohl zadržet Jeho božské světlo. Když jsem se opět podíval, byl pryč a já zůstal v kostele sám.“

Kněz ustoupil, nahrbil se a kouzlo, které ho oživovalo, pominulo. Bylo to, jako kdyby slunce ustoupilo za mrak, i když nebe bylo zcela bez mráčku. Na vrcholu hory se rozhostilo úžasné ticho.

Adhemar pořád stál na kameni s napřímenými zády a sepjatýma rukama. „Amen.“

Jeho slovo mělo účinek oblázku vhozeného doprostřed rybníka – šířilo se davem dál a dál. Amen. Amen. Amen.

„A odpřísáhneš, že všechno, co jsi řekl, je pravda?“ zeptal se Adhemar kněze.

„Před Bohem a všemi jeho svatými.“

Adhemar pokynul rukou a uprostřed kruhu se vynořili další dva kněží. Jeden držel knihu ve stříbrné vazbě, druhý nádherně zdobený zlatý krucifix. Stojící Adhemar si oba předměty vzal a podal je Štěpánovi. Neušlo mi, že se mu ruce zase třesou.

Štěpán knihu pozvedl.

„Toto je Kristovo evangelium,“ řekl Adhemar. „Přísaháš na jeho pravdu, že tvé vidění bylo skutečné?“

„Přísahám.“

„Toto je kříž Kristův. Přísaháš na bolest našeho Spasitele, že tvé vidění bylo skutečné?“

„Přísahám.“

Adhemar se obrátil, aby si vzal zpátky svaté předměty. Ale kněz ještě nedomluvil.

„Složím ti každou přísahu, která tě uspokojí. Pokud někdo o mně pochybuje, vyšplhám na vrchol tamhleté věže“ – ukázal na věž na hradbách, kde povlával Bohemundův prapor – „a vrhnu se dolů. Pokud říkám pravdu, určitě mě nadnesou ruce andělů, takže ani jeden prst na mé noze se nedotkne země. Anebo, jestli tomu dáš přednost, podstoupím Boží soud ohněm. Pravda Boží spravedlnosti mě ochrání před plameny. Žádá někdo tohle?“

Mluvil se zápalem, i když měl v očích nervózní, zdrženlivý výraz, který byl v rozporu s jeho slovy. Uviděl jsem Bohemunda, jak otevírá ústa, jako by se chystal něco říct, ale pak je zase zavřel, když Adhemar tiše odpověděl: „Přísahal jsi na evangelium. To stačí.“

Davem zahučelo souhlasné zamručení.

„My teď –“

Adhemara zarazil jakýsi muž, který vyběhl z davu a zamířil přímo k němu. U biskupových nohou padl na kolena a vřeštivým hlasem, který by uslyšel i Kerbogha v citadele, prohlásil: „Dopřej mi sluchu, Milosti. I já jsem měl vidění od Boha.“

Shromáždění Frankové dali hlasitě najevo zmatek a úlek, ale pokud Adhemar vůbec pocítil překvapení, bleskurychle se ovládl. Shýbl se, zvedl toho člověka na nohy a potom ho otočil tváří k davu.

Pomyslel jsem si, že ten hlas poznávám, jeho licoměrnost a škrobenost. Obličej jsem znal určitě. Vlasy si po včerejší noci učesal a oblékl si novou tuniku, ale jeho křivý nos a jízlivé rty se nezměnily. Vypadalo to, že snad není místo, kde by se Petr Bartoloměj neobjevil.

„I já jsem spatřil jeho svatozář.“ Vypjal hruď jako kohout, který se chystá zakokrhat. „Ve snech a viděních mě navštívil apoštol svatý Ondřej.“

Mezi přítomnými jsem vycítil jistou nevraživost. Snad jim vadil náhlý příchod Petra Bartoloměje nebo na ně nijak nezapůsobil ten svatý nižšího řádu, kterého viděl. Ale třeba ho tak jako já už znali.

Nicméně Adhemar projevil pochopení. „Jak často?“

„Čtyřikrát.“

V davu to zašumělo. To už znělo líp.

„Mluvil s tebou?“

Petr dychtivě přikývl, ale pak si připomněl, že se má chovat pokorně, a svěsil hlavu. „Ano, mluvil. Slovy tak úžasnými, že jsem jim ani nechtěl věřit.“

„Co říkal?“ vykřikl jeden voják z davu.

„Řekl: ‚Vyslechni má slova a řiď se jimi. Až vstoupíme do Antiochie, zajdi do chrámu svatého Petra. Tam najdeš ukryté kopí centuriona Longina, svaté kopí, které probodlo bok našeho Spasitele, když visel na kříži na Kalvárii.‘“

Ucítil jsem horký dech u ucha, jak se k němu nahnul Sigurd. „Kopí svatého Longina jsem už viděl. Je v Konstantinopoli, v kapli Bohorodice u paláce.“

„Já vím.“

Ale Petr Bartoloměj si to nemyslel. „Najednou se mi zdálo, že mě svatý vede městem, až do chrámu apoštola Petra. Rukou sáhl pod podlahu – kámen a hlína pro něj byly jako voda – kopí vytáhl a vložil mi ho do rukou.“

Petr jako by své vidění znovu prožíval. Pěstí ukázal dolů a pak ji zvedl nad hlavu a neviditelnou relikvií zamával před davem. Všechny pohledy na ni byly upřeny.

„Svatý mi řekl: ‚Ponech si kopí, které otevřelo Kristův bok, z čehož pak přišla spása celého světa.‘

Držel jsem je v rukou a plakal. Zeptal jsem se, jestli ho mám odnést hraběti de Saint-Gilles, protože tehdy jsme byli ještě zle tísněni za městskými hradbami, ale svatý pravil: ‚Počkej, až bude město dobyto, protože teprve tehdy nastane největší potřeba. V hodině, kterou určím, přiveď na toto místo dvanáct mužů a zjisti, kam jsem ho schoval.‘ Znovu vložil ruku do podlahy, před schody vedoucí k oltáři, a kopí bylo pryč.“

Rozhlédl jsem se. Při všech svých vadách byl Petr Bartoloměj přesvědčivý kazatel. Zdálo se, že podle ocenění přítomných překonává jeho vidění to, se kterým přišel Štěpán.

„Říkal jsi, že se to stalo, když jsme ještě tábořili před hradbami,“ řekl Adhemar pochybovačně.

Petr vzdorně pohodil hlavou. „Ano, stalo.“

„Tak proč nám to říkáš až teď?“

„Protože jsem se bál. Protože jsem chudý a vy jste mocní. ‚Hrabata a biskupové přece nebudou poslouchat nějakého prostého poutníka,‘ říkal jsem si. ‚Pomyslí si, že lžu, abych získal přízeň nebo jídlo.‘ Ale svatý trval na svém. Navštívil mě ještě dvakrát, kdy mi nařizoval, abych svůj zázrak odhalil. Ale pokaždé mi po jeho odchodu zabránil strach, abych to udělal. Potom se včera objevil zase. Oči mu blýskaly a červené vlasy hořely jako oheň. ‚Proč pohrdáš Pánem, jenž je tvým Bohem?‘ ptal se. ‚Proč, když křesťané trpí, zadržuješ slova spásy?‘“

Petr zahanbeně svěsil hlavu. Ruce měl kajícně sepjaté před sebou. „Jakmile jsem mohl, zašel jsem za vámi, pánové, a vše jsem vypověděl. Odpřisáhnu to,“ dodal, „při jakékoli relikvii či Božím soudu, jak požádáte.“

Pokud snad Adhemara napadlo žádat takový důkaz, nedal to najevo. „To není nezbytné,“ prohlásil. „Včera, při největší hloubce našich strastí, kdy město hořelo“ – podíval se významně na Bohemunda – „a když na nás Turci útočili, dopřál náš Pán věřícím dvě vidění. Společně jsme je vyslechli a nemůžeme pochybovat o Jeho božském záměru. Tomuhle poutníkovi slíbil jako velký dar svaté kopí a Štěpánovi úlevu do čtyř dní. Takto se to stane. Počkáme tři dny při půstu a modlitbách. Čtvrtého dne vezmeme v souladu s Petrovým viděním dvanáct mužů do chrámu a otevřeme podlahu tam, kde to svatý prorokoval. Jednáme-li v pravdě, Hospodin splní svůj slib a učiní tam pro nás zázrak.“

„Co když najdou leda hlínu a kamení?“ pošeptal mi Sigurd do ucha.

„Ale nejprve,“ pokračoval Adhemar, „by mělo toto svaté zjevení rozdmýchat v našich srdcích plamen Božího záměru. Pochybuje snad někdo, že Bůh je s námi? I když jsme zakrvácení a unavení bojem, obklíčeni nepřáteli a doléhají na nás strasti, On s námi sdílí naši trýzeň a podporuje nás. Vždyť jsme Jeho lid, ovce na Jeho pastvišti a On na nás nezapomíná. Proto ať se každý kníže a vznešený pán i každý rytíř, poutník a sluha znovu zasvětí naší svaté věci. Odpřisáhněte při svátosti Kristově, že neodejdete z Antiochie, dokud z Antiochie neodejdeme všichni, ať již vítězní nebo poražení, jak si to Kristus přeje.“

Bohemund udělal krok vpřed, tasil meč a podržel ho před sebou s jilcem vzpřímeným jako kříž. „Přísahám při tomto kříži, při svátostech a při svatých, že zůstanu v Antiochii, dokud mě nevezme smrt, nebo dokud nebude zajištěno vítězství.“

Hrabě Raymond nechtěl zůstat pozadu za touto ukázkou zbožnosti, a tak poklekl za svým vlastním mečem. „Jsme bratrstvo Kristovo. Jedním chlebem a jednou krví jsme spojeni s Ním. Neopustím Ho.“ Vstal a položil ruku kolem pokřivených ramen Petra Bartoloměje. „Pokud jde o tohoto posla Božího, vezmu ho do svého tábora a budu ho ctít.“

Ostatní knížata postupně padala na kolena a skládala podobné přísahy. Pak se Adhemar obrátil na shromážděné vojáky a vybídl je, aby učinili totéž.

„Právě započaly naše tři dny půstu a kajícnosti,“ řekl. Uprostřed klečících houfů zůstal stát jenom on. „Přiznejte hříchy, očistěte svá srdce a připravte své duše na věčné vítězství.“

Jeden z kněží za ním zanotoval chorál. „Tradiderunt me in manus impiorum, et inter iniquos proiecerunt me…“

„Congregati sunt adversum me fortes et sicut gigantes steterunt contra me…“ odpověděli vojáci.

Se Sigurdem jsme se vytratili pryč, dolů z hory.

32

Tři dny jsme se trýznili půstem a pokáním, jak nám nařídil Adhemar. Ovšem bůhvíjakou námahu jsme vyvinout nemuseli, protože v Antiochii beztak nezůstal ani ždibec jídla. A i když nastal čas modliteb, nebylo možné přestat s bojem. Kerbogha každý den útočil na francká obranná postavení a Bohemund ho každý den odrazil. V noci jsem viděl, jak na hoře plápolají strážní ohně, a během dne chuchvalce dýmu na místech, kde byly spalovány mrtvoly. Do boje jsem se nevrátil a dny jsem trávil chozením po svém krátkém úseku hradeb, odkud jsem vyhlížel přes pláň a řeku, ačkoli jsem věděl, že žádná pomoc nepřijde.

Třetí noc jsme se Sigurdem a Mušídem seděli na vrcholku své věže. Mečíř byl pozoruhodná postavička, která přicházela a odcházela podle svého vlastního, nevyzpytatelného řádu, ale za našeho pobytu v městě se stal častým hostem. Tady bylo jedno z mála míst, kde mohl být v bezpečí, a já jsem měl jeho společnost rád. I když Annu poněkud rušil, já měl pocit, že hovor s ním mě odvádí od zla, které nás obklopuje. Navíc jsem si cenil střípků informací, které někdy přinášel ze svých pochůzek.

„S Kerboghovým vojskem to moc dobře nevypadá,“ řekl. „Téměř týden už vrhá vojáky proti Bohemundovi. Padlo mnoho Normanů, ale zahynulo ještě víc Turků a město nebylo dobyto.“

„Je to jenom otázka dní.“ Sigurd měl mizernou náladu, která ho ostatně neopustila od chvíle, kdy jsme se vrátili z hory. „Na naše vojsko dotírají z jedné strany Turci a z druhé hlad. Dlouho nemůžeme dvěma nepřátelům odolávat.“

Mušíd přikývl. „Jenže i Kerbogha má nepřátele. Tak třeba žízeň. Deset tisíc mužů mu táboří na hoře, kde není žádný pramen ani bystřina, z níž by ji utišili. Do poloviny léta už zbývá jenom týden a každý den podstupují další bitvu. Každý den, kdy prohrávají, oslabuje jejich sílu.“

„Každý den, kdy vítězíme, oslabuje naši.“

„Jenže Kerboghovo vojsko je jenom křehký výtvor. Emír z Aleppa nechce bojovat po boku emíra z Damašku, protože docela nedávno vedli proti sobě sami válku. Emír z Damašku se ohlíží přes rameno, protože na jihu jsou jeho země vystaveny útoku Fátimovců z Egypta. Mezi emírem z Homsu a emírem z Manbidže zuří krevní msta a ani spolu nepromluví. Saracéni nesnášejí Turky a ptají se, proč se mají bít tak daleko od vlasti, když všechnu kořist shrábnou Turci. A Kerbogha, jehož postavení není zdaleka tak skvělé jako jeho pověst, musí tyhle nezkrotné hřebce zapřáhnout vedle sebe, aby mu táhli káru. Jestli se budou nadále mezi sebou kousat a táhnout jeden čehý, druhý hot, brzo praskne náprava a vozka zůstane bezmocný.“

„Jenže právě jsi nevylíčil Ismaelity,“ řekl jsem. „Tohle se hodí na Franky. Hašteřivá knížata žárlivá na cizí slávu a různé národy, které na sebe řevní. Pokud Kerboghovo vojsko žízní, může ustoupit k Orontu, aby se napilo. Zato my, hladovějící, nemáme nic, čím bychom se nasytili.“

„A proč jednomu Ismaelitovi záleží tak málo na osudu jeho bratří?“ zeptal se Sigurd. Ne že by se mu Mušíd protivil, ale prostě mu nedůvěřoval. Měl raději, když byly bitevní linie přesné a jasné, a přítomnost jednoho Ismaelity, který nebyl nepřítel, ho zneklidňovala. „Na čí straně jsi?“

„Na straně války.“ Anna vylezla dolním schodištěm a vynořila se na věži. Její světlé šaty byly zakrvácené. „Dokud nikdo nezvítězí, jeho meče budou pořád krátit životy.“

„Jak se daří nemocnému?“ Pokusil jsem se odvrátit hovor od nevítaného směru, kterým ho stočila. „Už Quino promluvil?“

Anna se posadila vedle mě. „Z jeho rtů zatím vyšel jenom vzduch a i toho bylo maloučko. Rychle schází.“

„Už by bylo po něm, kdybys s ním neztrácela čas,“ huboval Sigurd. „Proč má žít nějaký vrah a kacíř, když umírají muži s větší cenou?“

Anna neodpověděla a místo toho se na mě podívala, abych se jí zastal.

„Protože pro Boha má cenu každý život!“ Podíval jsem se rozhorleně na ostatní a snažil jsem se zakrýt rozčilení. Pravda byla totiž taková, že vše, co mělo skutečnou cenu, se vymykalo mému chápání. Tušil jsem, že ostatní se na to dívají stejně. Můj život závisel na ostří meče, jehož jilec byl v rukou Franků, kterým jsem byl dokonale lhostejný. Přežiju, nebo umřu jako nezamýšlený následek jejich konání. Svou sudbu jsem mohl aspoň trochu ovlivnit tím, že budu pátrat po pravých příčinách Drogovy smrti. Ale možná jsem si i tohle nalhával.

„Podívej se tamhle.“ Mušíd vyskočil na nohy a ukazoval na hvězdy jako nějaký pradávný mág. „Tamhle, na severu!“

Vstal jsem. Chvilku jsem neviděl nic než souhvězdí, jež byla pevně a nehybně na svém místě jako odpradávna, ale pak jsem se díval podle Mušídovy napřažené ruky a spatřil jsem, jak se na obloze zrodila nová hvězda. Byla tak jasná, že všechny ostatní vedle ní bledly, a když jsem ji sledoval, zdálo se, že její světlo je stále jasnější a širší.

„Padá přes Kerboghův tábor,“ řekl Sigurd.

Padala z nebe, minula závoj hvězd za sebou a před našimi zraky se pořád zvětšovala. Padá z nebes jako Lucifer, napadlo mě.

„Podívej.“

Jakési božské kouzlo způsobilo, že hvězda už nebyla celá. Rozštěpila se na tři kusy a rozvětvila se jako hroty trojzubce, jak se řítila k zemi. Všechny kousky nadále zářily zbytkem hvězdného svitu a za nimi jsem uviděl malé chvosty, jež připomínaly pláště vzdouvané větrem.

„Zatroubil třetí anděl, a zřítila se z nebe veliká hvězda hořící jako pochodeň,“ zašeptala Anna.

„Na Kerboghův tábor sestupuje trojjediný Bůh,“ řekl Mušíd. „Vypadá to, že máte pořád naději.“

„Anebo z nebeské klenby padá Bohemundova hvězda,“ odporoval mu Sigurd. „Jeho zkáza přichází od severu.“

Mušíd se usmál. „Co že to řekl anděl, když se narodil prorok Ježíš? ‚Radujte se!‘ Váš bůh promluvil k vašim rolníkům a k vašim kněžím a teď dává znamení každému muži v tomto městě, že je s vámi. Nadešel váš čas snů a zázraků.“

Pohlédl jsem na něj. Při jeho posledních slovech zazněl jeho tichý hlas silněji a hlouběji, jako by odrážel jakousi hlubší pravdu. Téměř jako by jím promlouval nějaký prorok nebo věštec.

„Zachránit nás musí opravdu nějaký zázrak!“ řekl Sigurd.

Anna na něj upřela nepřístupný pohled. „Pak se raději modlete, aby vás Bůh nezklamal, až budou zítra kopat v chrámu.“

Později, když už ostatní spali, jsem sestoupil z věže a přešel cestu za zdí. Zabrali jsme tu jeden z tamějších domů – nízké čtvercové stavení s nádvořím. Kladiva Varjagů se postarala o to, aby byly dveře rozšířeny, takže jimi prošel i kůň, a nádvoří se proměnilo v nouzovou stáj. Přežila jenom trojice vyzáblých a slabých koní, ale jejich teplá vůně mě v nočním vzduchu konejšila. Když jsem šel kolem, zaslechl jsem jednoho z nich, jak ve své stáji oddechuje.

Za koňmi, v podlouhlé místnosti, jejíž nábytek se už dávno proměnil v palivové dříví, zřídila Anna ošetřovnu. Prohodil jsem pár tichých slov s Varjagem, který ji střežil, a otevřenými dveřmi jsem vešel dovnitř. Našlapoval jsem opatrně, abych nešlápl na některého z raněných ležících na podlaze, ale mé oči už přivykly tmě, takže jsem nikoho nevyrušil.

Na opačném konci, trochu stranou ostatních, jsem našel Quina. Ležel zahalený do bílé přikrývky jako maličká hromádka, podoben motýlu v zámotku. Hlavu měl podloženou zmuchlanou tunikou a oddechoval krátce a trhaně. Bál jsem se, že má Anna pravdu, když říká, že nepotrvá dlouho a i tohle úsilí pro něj bude příliš velké.

„Co víš?“ zeptal jsem se tiše. „Kdo vás svedl k bezbožnosti? Byl to Drogo?“

Quino neodpověděl a já jsem se obával, že bez dalšího zázraku už patrně nepromluví. Anna říkala, že má zimnici. Obvazy kolem břicha měl prosáklé krví a hnisem, které mu unikaly z rány. Navíc jsme neměli jídlo, abychom mu dodali sílu.

Strážce přišel ke mně a také se podíval na Quina.

„Neřekl něco?“ zeptal jsem se. „Třeba ze spaní?“

„Ne.“ Strážce do Quina zaryl špičkou boty. „A ani neřekne. Myslím, že zítra umře.“

Vybavil jsem si Mušídova slova. Nadešel váš čas snů a zázraků.

„Možná se mu život vrátí.“

Ale tohle se i v říši zázraků přihodilo jenom jednou.

33

Přinejmenším se žádné zázraky nestaly přes noc. I nazítří ráno Quino těžce trpěl svým zraněním a pořád nepromluvil. Po několika minutách, kdy jsem ho sledoval, jsem odešel od Anny a jejích nemocných a vydal jsem se k chrámu svatého Petra.

Dlouho před příchodem do chrámu jsem vycítil změnu, která v Antiochii nastala. Ještě předchozího dne to bylo město drcené tíhou obležení, sevřené Kerboghovou pěstí. Napětí se podepsalo na každé tváři, jak lidské, tak zvířecí, a zdálo se, že i hradby se zakrátko zhroutí a promění v prach. Nyní se tu rozhostila slavnostní nálada. Muži kráčeli pevnějším krokem a už se v zoufalství nevlekli ani v hrůze nepobíhali. Ženy si do vlasů vpletly pestré látky – všechny květiny už byly dávno spaseny – a nezaháněly děti domů, když na ulicích tropily neplechu. Slunce, které do nás ještě včera nemilosrdně pražilo, teď jako by nám dopřávalo požehnání tepla a modrá obloha nabízela slibné vyhlídky.

Na hlavní třídě jsem mezi dvěma sloupovími zastihl hloučky lidí, kteří se tu nedočkavě shromáždili. Vroubili cestu jako o svátečním dni a já jsem se na okamžik přenesl na Mese v Konstantinopoli, jako bych čekal na císaře a pět set nablýskaných Varjagů, až vykonají přehlídku. Pomyšlení, že má cesta do Antiochie začala právě takovým průvodem, působilo podivně.

Dlouho jsme čekat nemuseli. Asi po čtvrthodince jsem zaslechl zvuk polnic u paláce a po cestě vpravo ode mě se rozezněly výkřiky. Pořád se blížily jako větrné poryvy, i když ranní teplo nenarušil ani vánek, a když se objevil zástup, rozhlaholily se všude kolem.

Nejprve šli čtyři provensálští rytíři, kteří zatlačovali davy, aby byla cesta volná. Byli oblečeni do bělostných pláštíků vyzdobených kříži, i když tam, kde se jim látka vzdouvala, jsem si pod nimi na pancíři všiml zaschlé krve. Pak následoval biskup Adhemar na bělouši. Bezpochyby chtěl jet na velkolepém hřebci, se srstí jasnou a jemnou jako vlna, jenže ve skutečnosti to byla ušpiněná, napůl chromá herka. Ostatně v těchto dnech byl zázrak, že nějaký kůň vůbec ještě chodil. Adhemar se v sedle držel zpříma, i když se mu při tomto úsilí zkřivila tvář. Vypadalo to, že ho obrovský ornát protkaný zlatem a zdobený výjevy se svatými, proroky a vzkříšením, který měl na sobě, pořádně tíží. Po boku měl meč a v ruce kříž a na ramena si zavěsil luk z rohoviny.

Za ním seděli na dvojici vyzáblých mezků požehnaní nositelé vidění, kněz Štěpán a Petr Bartoloměj. Oba nesli ikony apoštolů, kteří jim ho seslali – svatého Petra a svatého Ondřeje. Štěpán nevypadal, že by ho právě těšila pozornost davů: hlavu měl schýlenou k sutaně a rty se mu pohybovaly slovy tiché modlitby. Zato Petr Bartoloměj se takovou pokorou nevyznačoval. Bradu nesl stejně vysoko, jako ji měl Štěpán nízko, a se vznešeným výrazem vzhlížel k slunci a odrážel jeho paprsky na okolní poutníky. Zřejmě chtěl napodobit svého jmenovce Petra Poustevníka, a tak si přes tuniku oblékl krátký poustevnický plášť.

Pak následoval ve dvou řadách tucet mužů, kteří měli vykopat jámu. Oblékli se sice skromně, ale nápadně, aby se odlišili od masy poutníků kolem sebe. Ostatně jejich postavení rozhodně nebylo nízké. První zástup vedl sám hrabě Raymond a druhý biskup. Za nimi byli seřazeni kněží a rytíři. Po nich následovalo dalších sedm kněží, kteří se zavřenýma očima prozpěvovali liturgii. Hospodine, vyslyš mou modlitbu, kéž k Tobě dolehne mé volání! Liturgie se linula městem latinsky v uplynulých třech dnech tak často, že jsem se tato slova, mně dříve neznámá, naučil.

Za kněžími se valil dav, jenž šel v patách procesí kráčejícího k chrámu. Odpoutal jsem se ze stínu kolonády, abych se do něj začlenil. Potom mě dav unášel po cestě za hlasitého zvuku církevních zpěvů a modliteb. Poutníci v nitru svých zubožených těl objevovali nové prameny síly, která jejich hlasům dodávala téměř zoufalou energii. Nacházeli naději a vědomí její chabosti je vedlo k tomu, že zpívali o to hlasitěji.

Každým krokem, který jsme ušli, se průvod zpomaloval, a když jsme dorazili na náměstí před chrámem, už jsme se jen pomaličku sunuli. Bylo vyloučeno, že bychom vešli do samotné svatyně, protože ti, kdo se vydali na cestu před námi, zcela zaplnili prostor mezi jejími pilíři až na schodiště, ale lidé se tím nedali odradit. Bděle postávali a čekali na zázrak. Když se Adhemar začal u oltáře modlit, všichni ztichli, i když ho nikdo neslyšel.

Modlitba skončila. Kdesi, zcela mimo můj dohled, zvedl hrabě Raymond krumpáč, aby rozbil základy kostela. Pochybuji, že by se v té chvíli našla v celé Antiochii jediná duše, která by nevěřila, že kopí je právě tam, kam jeho krumpáč dopadne. Jiná možnost prostě nebyla.

Rána se rozezvučela a z té dálky zazněla slabě a nezřetelně. Po přestávce se ozvala ještě jedna. Pak se přidali další, kdo bušili o kámen. Zvuk byl pozoruhodně tlumený, jako když dítě bouchá lžící o hrnec, nicméně všechny nás udržoval v naprostém napětí.

Davem projel vzrušený šepot. „Už rozbili dlažbu!“

Povzdechl jsem. Obával jsem se, že i když kope dvanáct mužů, bude to dlouhé čekání.

Slunce šplhalo stále výš. Stínů ubývalo a s nimi velice zvolna i dychtivého publika. V tvářích kolem mne pohasínala naděje, modlitby vyklidily pole tichému hovoru a pak sklíčenému mlčení. Po úderech kladiv a krumpáčů následovalo tišší rýpání rýčů v zemi. Vedro na náměstí bylo úmorné až k nesnesení, a dokonce i v chrámu určitě podlamovalo vůli kopáčů. V duchu jsem se tázal, jestli hrabě Raymond a jeho kněží své velkolepé ukázky zbožnosti nelitují.

Zůstal jsem tam ještě hodinu, kdy jsem se snažil projevy víry zaplašit rostoucí pochyby. Pak jsem to ale vzdal a vrátil jsem se k domu u věže. Byla tam Anna, která vlhkou látkou otírala Quinovi čelo. Jinak mu mohla sotva nějak pomoct. Před chvílí mu sice vyměnila obvazy, ale krev je již znovu znečistila.

„Nepromluvil?“ Kolikrát jsem za poslední tři dny položil tuhle otázku?

„Vždyť sotva otevře ústa, aby se napil. Už našli to kopí?“

„Ne. Zdá se, že svatý Ondřej neudal přesně, jak hluboko by mohlo být uloženo.“

Odmlčel jsem se, přerušen záchvatem kašle u nohou. Quinova ruka se prudce vymrštila od boku a zahrabala po podlaze. Oči měl otevřené a zdálo se, že se na mě s hrůzou upřeně dívá. Sklonil jsem se, abych mu nastavil ucho, ale nevydal ze sebe ani slovo, jenom syčení a bublání vzduchu. Oči zase zavřel a vrátil se do říše snů, jimiž byl zřejmě posedlý.

Přišlo odpoledne a s ním i nehybnost, která se nad městem rozprostřela jako prachová clona. Po dopolední sváteční atmosféře byla veta. Když jsem se pomalu vydal nazpět k chrámu svatého Petra, žádné davy mi ve dveřích nebránily ve vstupu. Před oltářem sice postával v kruhu hlouček bdělých poutníků, ale nebylo zapotřebí bůhvíjaké námahy, abych mezi nimi prošel a podíval se dolů do jámy, kterou už kopáči vyhloubili. Jámu obklopoval val hlíny a rozbitého kamení. Napadlo mě, že jsem uprostřed toho rumiště uviděl pahýl kosti. Neznesvětili hrob nějakého pradávného svatého nebo mučedníka? To by byl nešťastný začátek.

Na opačné straně jámy jsem uviděl hraběte Raymonda, jak se zvedl od práce a utírá si obličej kusem látky. Ten byl zamazaný od načervenalé půdy, kterou vykopali, takže mu na prošedivělé tváři zanechal šmouhu. I na tunice měl skvrny od potu a bláta. Ztěžka zvedal hruď a zakláněl hlavu a já jsem v jeho starých údech viděl únavu. Ale jeho stáří se mu nejzřetelněji zračilo na tváři.

„Už musím jít,“ řekl.

„Pane!“ vyhrkl Petr Bartoloměj rozhořčeně. „My tu konáme Kristovo dílo, jak nám to poručili Jeho nejsvětější svatí. Nemůžeš ho zanechat nehotové.“

Raymond byl sice utahaný a zmožený, ale přesto se mu v oku objevilo dost síly, že i takový nestydatý chlap, jakým byl Petr, při jeho pohledu couvl. „Já jsem povolaný, abych bránil tohle město, i tebe, proti Turkům. I to je Kristovo dílo.“

„Dobře činíš.“ Adhemar seděl na biskupském stolci před oltářem a shlížel na kopáče jako nějaký kamenný svatý. „Hrabě Raymond by měl vystřídat Bohemunda jako hlídka na citadele.“

„Ale v mém snu poručil svatý, že mě má doprovázet dvanáct mužů.“

Raymond měl právě v rukou rýč a na zlomek vteřiny se mi zdálo, že jím snad praští Petra do jeho pokrytecké tváře jako palcátem. Či spíš jsem v to doufal.

Hrabě se vysoukal z jámy a setřel si z rukou hlínu. Prošel hloučkem diváků a následoval ho houf jeho rytířů a družiníků. Když procházel kolem mě, všiml jsem si nevole v jeho rysech, zklamání, že cosi hledal, leč nenalezl.

Místo hraběte Raymonda zaujal další rytíř a kopání pokračovalo. Vedro pod stříbřitou kupolí zesílilo a přihlížející dav prořídl. Zvenčí, z města, jsem zaslechl žalostné hýkání jakéhosi osla nebo mezka při porážce a napadlo mě, jestli náhodou právě na něm nejel dopoledne Petr Bartoloměj. V bojích už nebyl k užitku a možnost, že zase budeme potřebovat soumary na naše věci, byla pranepatrná.

Jáma byla čím dál hlubší. Muži, kteří ji kopali, teď v ní byli až po pás, ale pořád nacházeli jenom střepy a oblázky. Prudce rýpali do země, takže kdyby kopí opravdu našli, pravděpodobně by z něho odskočily jiskry. Jáma se zvolna plnila vztekem a pocitem porážky a zmaru. Tato nálada nakazila hrstku poutníků, kteří tu nadále přihlíželi.

Odešel jsem a celou hodinu jsem se bezcílně toulal ulicemi. Chodil jsem ve stínu zdí a poslouchal útržky hovorů stráží nahoře. Našel jsem kostelík schoulený za opuštěnou pekárnou a vešel do jeho dusného šera, abych odříkal několik soukromých modliteb. Po čase jsem se ocitl poblíž čtvrti, kterou Bohemund přede dvěma dny vypálil, a užasl jsem, jak již z popela vyrašily první výhonky života. Ve volném prostranství byly postaveny stany a ode zdí a trámů, které zbyly, se táhly ochranné plachty. Matky vysedávaly na rozpálených kamenech a krmily nemluvňata a v rumišti se honily děti černé jako Núbijci. Jejich pokřikování znělo v otevřeném, tichém prostoru nepatřičně hlasitě.

Když se do města začaly znovu vkrádat stíny, vydal jsem se zvolna zpátky k chrámu svatého Petra. Jediný pohled mi potvrdil, že zatímco jsem byl pryč, žádný zázrak se neudál. Hlouček diváků kolem jámy byl řidší než předtím a už ode dveří jsem spatřil Adhemarovu nehybnou postavu v dáli za nimi. Spolu s Raymondem vsadil všechno na jednoho podvodníka a jejich poslední úsilí odvrátit jak Bohemunda, tak Turky nevyšlo. Není divu, že biskup vypadal tak uboze, když seděl sám na svém stolci, povznesený nad podřadnou lopotu kopání.

Když jsem kráčel zpátky k domu u hradeb, cítil jsem na tváři měděný pohled zapadajícího slunce. Nepotřeboval jsem Sigurdovy znalosti znamení, abych se dovtípil, jaký to má význam.

Jakmile jsem došel na dohled ode dveří, zavolal na mě strážce. „Demetrie, Anna tě hledá. Ten Norman se probudil.“

Ospalost dusného odpoledne byla v mžiku ta tam a já jsem zbystřil. „Jak je to dlouho?“

Varjag pokrčil rameny. „Dlouho ne. Ale taky to dlouho nepotrvá. Říkala, že je to poslední záchvěv jeho sil.“

Proběhl jsem brankou a pak pod platanem přes nádvoří do ošetřovny. V tom chvatu jsem zřejmě kopl do některých dalších nemocných na podlaze, ale jejich výkřiků jsem si nevšímal. Dorazil jsem na konec místnosti, kde ležel Quino, a poklekl jsem vedle něho. Jeho černé oči byly otevřené a otupělost, která se v nich předtím zračila, se vytratila. Když mě uviděl, pokusil se zvednout na lokti, ale bylo to pro něj příliš namáhavé.

„Quino.“ Mluvil jsem jemně jako k dítěti, i když mě stravovalo horečné úsilí.

„Umírám.“

„Ano.“ Někdy lze umírajícího utěšit milosrdnou lží, ale já jsem vycítil, že Quino touží jenom po upřímnosti.

„Ty jsi štír, Řeku. Tvoje bodnutí mě sklátilo do hrobu.“

Nepřel jsem se. „Vyzpovídáš se přede mnou?“

Quinovi se z krku vydral klokotavý, dusivý zvuk a tvář se mu bolestí zkroutila. Zalitoval jsem, že s námi není Anna. Ramena jsem mu ovinul rukou a pozvedl jsem ho. Kašel utichl.

„Nemyslím… nemyslím, že mi Bůh dá dost života, abych se vyzpovídal ze svých hříchů.“

„Tak mi řekni, co chceš. Řekni mi, kdo zabil Droga.“

Quino vytřeštil oči a já jsem ho přitiskl pevněji. Každá nitka mého bytí vzývala Krista, ať ho ušetří dost dlouho, aby mi odpověděl.

„Kdo zabil Droga?“

I když jsem ho držel v náručí, Quino přesto neměl dost sil, aby zůstal vzpřímený. Co nejopatrněji jsem ho zase položil.

„Kaješ se? Ze svého kacířství?“ Vybavil jsem si Quina, jak byl na věži, ještě než ho probodl turecký šíp. Muže, jehož těžce hryzalo svědomí.

„Mně už… žádné pokání k ničemu není.“ Jeho život jako by teď uhasínal po slovech – každé ho přibližovalo k smrti.

„Brzy… se vše dozvím.“

„Kdo zabil Droga?“

„Vzal nás do sluje. V údolí. Znal pradávnou magii. Staré bohy.“

„Kdo? Drogo?“

„Nabízel pravdu.“ I když to bylo sotva možné, zdálo se mi, že jsem na Quinových rozpukaných rtech zahlédl úsměv. „Ale já ji najdu jako první.“

„Kdo nabízel pravdu? Ten, kdo taky zabil Rainaulda?“

„Zabil býka. Vzal nás do sluje. On –“

Zalomcovala jím další křeč. Rozhlédl jsem se v zoufalé naději, že se vrátí Anna, aby o něj pečovala, ale nebyla v dohledu. Jenom u dveří stál strážce a nechápavě přihlížel.

Nicméně rozkašlání zřejmě v Quinově duši odstranilo nějakou překážku, a tak když opět promluvil, měl pevnější hlas. „On znal naše hříchy. Hrozil, že jestli ho zradíme, zhyneme v plamenech. Ale já už padám do ohně. Jeho kouzlo je zlomeno.“ Zase měl na tváři ten přízračný úsměv. „Není to k smíchu, Řeku? Urazil jsem tolik mil pouští o hladu a v boji, abych následoval kříž. A tady, v téhle bezbožné pustině, mě o duši připravil jeden Ismaelita.“

„Ismaelita?“

„Mečíř.“

Když bylo po všem, trpce jsem si vyčítal, že jsem nechal jednoho zlomeného muže umírat o samotě. Ale tehdy jsem měl v hlavě jedinou myšlenku. Ani jsem se nezastavil, abych pověděl zaraženému Varjagovi, co se přihodilo, vyřítil jsem se z budovy ven a potom vzhůru po schodech na hradby. Strážce, který tam předtím byl, nechal na svém stanovišti kopí opřené o cimbuří. Měl jsem tolik duchapřítomnosti, abych ho popadl, než jsem prošel dveřmi.

Po tolika měsících bezvýsledného pátrání jsem svou kořist lapil s neuvěřitelnou lehkostí. Mušíd právě seděl na stoličce ve strážnici s tváří napjatou soustředěním, když brouskem opracovával ostří svého meče. Když jsem vtrhl dovnitř, překvapeně vzhlédl.

„Co se děje? To už Kerbogha vtáhl do města?“ Všiml si, že mám v ruce kopí. „To má být to svaté kopí, které probodlo bok proroka Ježíše? Tys ho ukradl?“

Namířil jsem kopí na něj. „Polož ten meč.“

Jeho hladké rysy se mu obavami zkrabatily. „Co tě to posedlo, Demetrie? Není ti špatně?“

Hrot kopí jsem mu přimáčkl k břichu, takže poplašeně ucukl. Upřel na mě pevný pohled a velice rozvážně položil meč na zem. Když se napřímil, tvář měl jasnou a nevinnou jako bezmračnou oblohu.

„Tak ty ses z nenávisti k mému národu a víře přidal k Frankům? Ty mě jménem svého boha zabiješ?“

„Jestli tě zabiju, bude to tvou vlastní vinou.“

Rozpřáhl ruce jako kněz dávající požehnání. „Nebudu tě dráždit.“

„Tys zabil Droga.“ Když jsem to řekl, kopí mi v ruce zaškubalo.

„Byl jsem Drogův přítel.“

„Pak jsi zradil jeho přátelství.“

Mušíd pomalu a smutně potřásl hlavou. „Byl jsem mu věrný až do konce. Jeho smrt mě zarmoutila. Proč mě obviňuješ, Demetrie?“

„To Quino. Je v posledním tažení, ale zůstalo v něm dost života, aby mi prozradil, že právě ty jsi je přivedl k hříchu a modloslužebnictví.“

Zdálo se, že v místnosti všechno zčistajasna úplně ztichlo: Mušíd, mé kopí i světlo, jež pronikalo okenním průzorem. Když mečíř zase promluvil, jeho slova byla ostrá a pečlivě vybíraná. „Tak ty věříš jediné větě nějakého umírajícího kacířského Normana? Člověka z národa, který tolik nenávidí můj vlastní? Pomyšlení, že v Antiochii zůstal naživu jeden Ismaelita, mu trýznilo duši, a tak poslal tebe, svého dychtivého pochopa, aby dokončil vraždění, jehož se dopustili jeho krajané. Ani nemůžu vyvrátit jeho obvinění, protože než sejdeme dolů, už bude určitě po smrti.“

„On tě neviděl, Mušíde. On ani nevěděl, že jsi tady a že jsi zůstal naživu. Co by z toho měl, kdyby tě falešně nařkl?“

„Věděl, že jsem Drogův přítel. Nenáviděl mě jako nevěřícího. Obvinit mě není nic těžkého, obzvlášť když touží zakrýt svou vlastní vinu.“

„Měl smrt na jazyku. Ze lhaní by nic neměl.“

Mušíd vyloudil na napjaté tváři úsměv. „Mezi umíráním a smrtí je náramný rozdíl.“

„U Quina ne. Říkej si, co chceš, ale já mu věřit nepřestanu. Ty ses s Drogem spřátelil, když jeho duše trpěla, a nabídl jsi mu tajné znalosti pradávných zel. Dovedl jsi ho do sluje v Daphne a zasvětil jsi ho do obřadů Mithry.“

„Mithry?“ V Mušídově hlasu se začala vzmáhat nedůtklivost. „O nějakém Mithrovi jsem jakživ neslyšel.“

Vzpomněl jsem si na Quinova slova na hoře. „Tys ho nazýval Ahrimanem.“

„Ahriman nebo Mithra, já jsem muslim. My máme zakázáno uctívat jiného boha než Alláha.“

„Jednou jsi mi sám řekl, že tvoje víra dovoluje za války věci, které se jindy nesmí. Tak třeba vydávat se za křesťana mezi vašimi nepřáteli.“

„Jenom s určitým záměrem. Co bych z toho měl, kdybych přiměl Droga, Quina a jejich druhy k uctívání falešných bohů?“

Mušíd se mi vysmíval – slyšel jsem to v jeho hlase a viděl v jeho jízlivých očích.

„Co bys z toho měl?“ zopakoval jsem jeho otázku. „Tys je našel, když putovali v pustinách kacířství a pochyb. Jejich přátelé a bratři zemřeli a nemoci a hlad pustošily jejich tábor. Vojsko před Antiochií zakolísalo a zdálo se, že tam zakolísal i jejich bůh. Vtrhl jsi mezi ně jako vlk mezi ovce a zneužil jsi jejich touhu po spáse. Zabloudili a ty jsi jim slíbil cestu domů. Ale místo toho jsi je převedl přes propast, do říše odpadlictví, odkud pro ně nebylo návratu. Jakmile se ukláněli před Mithrou, Ahrimanem či bůhvíjakým jiným zlořečeným jménem, které jsi uctíval, pozbyli veškerou naději na spasení. Bylo jim navlečeno pouto hříchu a ty jsi držel klíč.“

Z Mušídova obličeje se vytratil úšklebek. Kmital pohledem kolem mě, jako kdyby hledal něco nad mým ramenem, ale já jsem se neotočil, abych jeho pohled sledoval. Dveře za mnou byly zavřené a já jsem neslyšel, že by se otevřely – nikdo tam nebyl. Stejně tak jsem nepochyboval, že kdybych na chviličku polevil ze střehu, Mušíd, člověk schopný nejen vyrobit meč, ale také se jím obratně ohánět, by toho ihned využil.

„Proč jsem to udělal?“ zeptal se. Tentokrát to nebyl posměšek. Snad byl zvědavý na to, až uslyší, jak někdo líčí jeho činy, nebo mě chtěl vyzkoušet, jestli jsem schopen je uhádnout.

„Já nevím. Nevím, komu sloužíš. Jsi Ismaelita, ale usilovně jsi zrazoval Ismaelity, když měli v držení Antiochii, až jsi přivodil jejich zkázu. Jsi Saracén, ale volně se stýkáš s Franky a Římany. Na čí straně stojíš, Mušíde?“

Tichounce se zasmál. „Vidíš toho spoustu, Demetrie, ale jenom očima Římanů. Když pohlédneš na západ, vidíš Franky, Normany, Provensálce, Lotrinčany, Bulhary, Srby a Angličany. Stačí, aby někdo z vaší víry vypustil jediné slůvko nebo jinak pekl chleba, a už patří k jiné církvi. Každičká drobnost se zaznamenává. Ale když se podíváte na východ, jak ty, tak všechny vaše národy, vidíte jenom snědé tváře a turbany. Turky, Araby, Egypťany, Peršany a Berbery a je vám úplně jedno, kdo z nich vám zrovna zkřížil cestu. Je vám jedno, jestli patříme k sunnitům nebo šíitům, jestli posloucháme chalífu v Bagdádu nebo Káhiře, protože nechápete, proč by na tom mělo záležet.“

„Jakou víru máš ty?“ zeptal jsem se.

„Na tom nesejde. Patřím k menšině, vlastně i v rámci téhle menšiny patřím k menšině. Je nás jen hrstka uprostřed velkého množství. Kráčíme ve stínech, scházíme se potají a šeptáme lidem do uší. Ale naše víra je čistá.“

„Jsi proti křesťanům?“

Mušíd obrátil oči v sloup. „Jsem jako ty: jsem proti všem, kdo nevěří. Už jsem ti jednou řekl, že když jste přišli do Malé Asie, čirou náhodou jste se zapletli do prastaré hry. To tě nenapadlo, že do téhle hry patřím i já?“

„A co Drogo se svými druhy? Patřili do ní i oni?“ Bylo toho tolik, co jsem nevěděl, tolik zapeklitých otázek, ale moje mysl si jimi konečně začala razit cestu. „Ty jsi doufal, že když je dovedeš k tomuhle neslýchanému hříchu, získáš moc, kterou je pak budeš ovládat? Že budou tvými špiony a agenty v křesťanském vojsku? Tys zabil Droga a Rainaulda, když tě odmítli?“

„Drogo byl ochotný učedník. Nic mi neodmítl.“

Byl jsem si jist, že obcházíme pravdu. Mušídova slova se vyznačovala obratnými vytáčkami, překrucováním skutečnosti, hádankami. I teď, kdy na něj mířil hrot mého kopí a byl konfrontován se svým klamem, si se mnou pohrával.

„Jestli tě Drogo neodmítl –“

Jak vypovědět, co se dělo potom? Ode zdi za mnou jsem zaslechl, jak se blíží něčí kroky. Než jsem se stačil rozmyslet, dveře se rozletěly a Annin hlas na mě zakřičel, že Quino umřel. Ale já jsem neposlouchal, protože otevírané dveře zavadily o násadu mého kopí, odstrčily ho stranou a já jsem ztratil rovnováhu. Přesně na tuhle příležitost Mušíd čekal. Vzápětí měl v rukou meč a vyklouzl z dosahu hrotu mého kopí, mrštný jako tygr pod svým bělostným rouchem. Hlavou mi projela palčivá bolest, když mě pěst, kterou popadl meč, udeřila do obličeje. Když jsem se pak zapotácel dozadu, uviděl jsem, jak čepel míří na Annu. Nemohl jsem úderu zabránit, a tak se při jeho útoku skácela, ani se pak nehnula.

Namáhavě jsem se postavil na nohy a vyběhl ke dveřím. Mušíd se ani nezastavil, aby se pásl na svém vítězství, a ani se neohlédl na své dílo. Vzápětí byl na vzdálenější věži a sbíhal po schodišti. Na jeho úpatí stál jeden Varjag a já zařval, ať toho Saracéna zastaví, jenže když Varjag vzhlédl, aby uviděl, kdo to na něj křičí, Mušíd se prosmekl kolem a pádil do uličky před sebou.

Bál jsem se toho, co možná uvidím, že najdu něco, co už nebude možné vzít zpátky, nicméně jsem sklopil zraky tam, kde mi Anna ležela u nohou. Byla na zádech a oči měla zavřené. Sice jsem neviděl krev, ale věděl jsem, že to moc neznamená.

Očí se jí se zamžouráním otevřely.

„Nejsi zraněná?“ Musel jsem se přinutit k téhle otázce, protože jsem se bál odpovědi.

„Jeho meč mě minul. Proč –“

Její otázku jsem nechal bez odpovědi. Vysvětlení jsem si nechal na později. Prozatím mé jednání řídil jediný cíl, byť se mi téměř beznadějně vzdálil. Mušíd již zmizel v uličce, když jsem dorazil ke dveřím. Než jsem doběhl k úpatí zdi, měl dost času, aby byl v polovině cesty na horu. Přesto jsem ho pronásledoval. Při každém svém hlučném kroku jsem se modlil k Bohu: abych našel Mušída, abych pomstil zlo, které napáchal, a abych ho srazil k zemi za to, že napadl Annu. Ale po chvíli jsem začal chápat, jak marné je moje zběsilé pátrání. Zesláblé nohy mě zrazovaly a plíce mě rozbolely. Vybavil jsem si milost, díky níž byla Anna uchráněna úhony, a opožděně jsem za ni vzdal dík, ale pořád jsem vrávoral vpřed.

Došel jsem na náměstí před kostelem a zastavil jsem se. Ne že by mě k tomu vedla bolest nebo rozumová úvaha – cestu mi najednou zahradil dav. Vrátilo se obrovské množství lidí, a třebaže už světlo pohasínalo, všichni upřeně zírali na postavu stojící na schodech před krytým sloupořadím. Kužel biskupovy mitry se rýsoval na pozadí světla svíček, které před ním drželi jeho pomocníci. Měl zdviženou ruku, v níž svíral jakýsi balíček v purpurové látce. Nebyl o moc větší než pěst, která ho držela. Pokud to mělo být ono kopí, dochoval se ho jenom kousek.

Jakmile Adhemar promluvil, dav ztichl.

„Kopí se našlo!“

Všichni kolem mě, muži i ženy, úžasem padli na kolena. Někteří bili čelem o zem, jiní pozvedali ruce k nebesům a prozpěvovali chvalozpěvy. I v přítmí zářila z každého obličeje jásavá radost. Vzduch zaplnily zvuky vytržení i pláče.

„Spása přišla.“

34

A Slovo se stalo tělem a přebývalo mezi námi. Spatřili jsme jeho slávu. Tak pravil evangelista. Nevycházím z úžasu. Je to tak prosté? Kdybych žil před tisíci lety, pozdravil bych Krista jako spasitele, nebo bych se přidal k lůze, která se mu posmívala, když byl na kříži, jako darebákovi a podvodníkovi? Až do Antiochie jsem měl pocit, že jsem kdesi na straně apoštolů, ale teď jsem si jistý nebyl. Byl jsem svědkem zázraku? Podle toho, co jsem se učil o Božím úradku, nebylo vůbec pochyb: chuďas, jímž jeho lid pohrdá, ale Kristus ho miluje, měl vidění. Následovali jsme pokynu světce a přislíbená relikvie byla nalezena na určeném místě. Co už mohlo být jasnější?

Jenže znám lidi, a tak pochyby přetrvávají. Jeden kacíř tvrdil, že měl tenhle sen před měsícem, ale nechal si ho pro sebe, dokud nebyly odhaleny jeho zločiny a trest by ho neminul. Zachránil jsem ho před smrtí v plamenech. Knížata ve vojsku, která mohla vydělat na jeho proroctví, se chtěla postarat o to, aby se naplnilo. A když už i knížata ztratila naději, jak jsem později slyšel, když kopáči v zoufalství odhodili krumpáče a rýče, Petr Bartoloměj skočil do jámy a hrabal na kolenou, dokud neodkryl onen převzácný úlomek. Někteří lidé říkali, že se spíš podobal pokrývačově hřebíku než hrotu kopí, ovšem jiní prohlašovali, že má dosud na špici škraloup svaté krve. Mně se teď zdá, že prostě něčemu věřili, a pak uviděli to, co vidět chtěli. Pokud jde o mne, nevěděl jsem, čemu mám věřit.

Jednoho dne během následujících čtrnácti dnů po objevu kopí jsem se svěřil se svými úvahami Adhemarovi. Pochybuji, že jsem byl první, kdo se ho na tuto věc zeptal, protože jeho odpověď vyzněla, jako by si ji nacvičil.

„Svatý Augustin píše, že je jenom jeden zázrak, zázrak všech zázraků, a sice stvoření tohoto světa. Z něho pochází vše, co je na světě, a je proto zázračné. Špatná i dobrá znamení, která připisujeme Bohu jako zázraky, nepřicházejí v protikladu k přírodě, ale skrze ni. Pokud se nám zdá, že Pán jedná proti přirozenému řádu věcí, je tomu tak prostě proto, že naše chápání přirozeného řádu je nedokonalé.“

Nepřipadalo mi, že na mou otázku odpověděl, ale neodvážil jsem se s ním ještě přít. Příliš mnoho mých pochyb ohledně původu tohoto zázraku se totiž snoubilo s jeho rolí při něm.

Adhemara kupodivu nejvíc hájila Anna. Přitom jsem očekával, že ona, tak skeptická k mystikům a jasnovidcům, kopí odbude jako šalbu a klam. Jenže to vypadalo, že jeho nález radostně vítá.

„Samozřejmě to je dvojznačné,“ řekla. „Přirozeně se tu nabízí spousta podezření a pochyb. Jak jinak by mohl Hospodin zkoušet naši víru?“

„O mou víru usilují i kejklíři na tržišti. Já se jimi nenechám svést jenom proto, že se jí dožadují.“

„Protože ti rozum říká, že mají za lubem podvodné jednání. Ale jak by ses zachoval, kdyby se prostý tesař prohlásil synem Božím, spasitelem světa, a vyzval by tě, abys odhodil veškerý majetek a následoval ho?“

„To bylo něco jiného. On vykonával zázraky, podle kterých se dal poznat.“

Anna zkřížila ruce. „Přesně!“

Ale i když jsem se každou noc modlil a vzýval Krista, ať natolik upevní mou víru, aby odolala slabosti pochyb, pravda mi zůstávala zastřená.

Ovšem těm, kdo skutečně věřili, byla zázračná blahodárnost kopí naprosto zjevná. Ještě téhož dne, kdy bylo nalezeno, sešlo Kerboghovo vojsko z hory a zanechalo jenom nečinnou posádku, aby střežila citadelu. Někteří lidé tvrdili, že se to stalo proto, že jeho vojáci už toho měli dost – zlomil je nedostatek vody a příliš mnoho dní porážky. Ale sám Bohemund prohlásil, že by stačil jediný další útok a jeho řady by byly rozprášeny. Tato úleva byla proto připsána kopí. Teď se dokonce zdálo, že kopí má takovou moc, že Kerboghu zcela připravilo o chuť k boji. Nejenže se stáhl z hory, ale ani se nepokusil prorazil naši obranu někde jinde. Své vojsko rozmístil kolem hradeb Antiochie, oblehl brány a mosty a čekal, že se poddáme vyhladověním.

A pak i nejvášnivější stoupenci pravosti kopí začali ztrácet víru. Kerboghova nová strategie nás sice ušetřila útrap boje, ale nic nemohlo ulehčit našim bídným strastem. Hlad nás drtil. Každým dnem se zdálo, že už nezbývá nic k snědku, ale každým dalším dnem jsme měli ještě méně. Ruce a nohy tak zhubly, až kůže a kosti jako by se spojily, kdežto břicha jakousi krutou hříčkou přírody nabíhala jako od přecpání jídlem. Lidé prohrabovali holýma rukama hnojiště, kde pátrali po každičkém zrníčku obilí, které snad nebylo stráveno. Stromy jsme obrali o listí a pojídali ho – vařili jsme z něj zelenou polévku, abychom jídlo nějak nastavili. Pak to vypadalo, jako by do sadů přišla zima. Ta hrstka z nás, která dosud měla koně, jim otevírala žíly, odkud nechávala skapávat do mis krev a pak ji pila. Jednou jsem viděl jakéhosi lotrinského rytíře, jak vede ulicemi svého koně a pokřikuje, že si za jeden zlaťák může každý koupit mísu téhle spásy. Potom jsem byl svědkem toho, jak se za ním žene rozběsněný dav. Lidé mu nadávali, házeli po něm kameny a bili ho holemi po patách. Ani nepovím, jestli je urazila víc jeho chamtivost nebo rouhačství.

Měli jsme takový hlad, že se nám zdálo, že se smršťuje i samotný čas. Když to teď počítám, nemohu uvěřit, že uplynulo pouhých dvanáct dní mezi naším dobytím města a nálezem kopí, a přitom jsme podstoupili celé dva týdny hladovění. Jelikož se neodehrávaly žádné boje a síla z nás vyprchala, tohle období minulo jako sen. Zrak se mi zakalil, jako bych se vytrácel z tohoto světa, a ústa mi zaplnila sladká chuť jako ze zralého ovoce, i když jsem drahně měsíců žádné nepozřel. Každý den jsem vysedával na věži a v polospánku jsem si v dáli prohlížel rozlehlý Kerboghův tábor, množství jeho skvostných stanů a jeho skvělé jezdce projíždějící mezi nimi. V noci jsem ležel napůl bdělý na kamenném loži a naslouchal bečení stád, která si Kerboghovo vojsko s sebou přihnalo, aby netrpělo hladem. Vzpomněl jsem si na pohanskou legendu o králi Tantalovi, který stál až po krk ve vodě, a přitom ho trýznila neutišitelná žízeň, a napadlo mě, jestli nás to kopí nevede do pekla, nikoli na nebesa.

Jednou večer, když jsem ležel bdělý s Annou ve věži, jsem se jí svěřil s tajemstvím o svém podílu na zkáze města, s tím, jak jsem se provinil následujícími jatky. Tolik mě to předtím tížilo na duši, až jsem se bál, že je to příliš velká zátěž, abych ji vůbec mohl odhalit, ale teď už jsem neměl sílu zadržovat v sobě to tajemství. Vydralo se ze mě ven takřka bez zábran a Anna mlčky naslouchala. Když jsem domluvil, téměř jsem nebyl s to poslechnout si její odpověď.

Zase mě překvapila. Její slova nebyla ani drsná, ani hněvivá, nýbrž laskavá. „Tys za to přece nemohl. Kdybychom nevešli do města, Kerbogha by nás rozdrtil v našem táboře. To, co se událo pak, pobíjení Ismaelitů, z toho se mají kát Normané, jestli jim Bůh odpustí. Nemůžeš přece snímat tíhu jejich hříchů na sebe. Tohle dosud učinil jediný člověk a ten umřel před tisíci lety.“

Rozum mi říkal, že má pravdu, ale samotný rozum nestačil, aby mě svědomí přestalo hryzat. Přesto její slova zapůsobila jako balzám. Zprvu to sice nebylo skoro znát, ale postupem času se dostala až na poraněné místo a začala zacelovat rány v mé duši a uzdravovat mě. Přesto jizva zůstala.

Boží armáda hynula. Den za dnem jsme chřadli ve vyjedeném kraji kolem Antiochie, den za dnem se z ní vytrácel život. I když snad přišel zázrak, nestačilo to. A tak třináct dní po nálezu kopí, dva dny před svátkem svatého Petra a Pavla, svolal Adhemar všechny muže ve vojsku na náměstí před chrám. Skříňka, v níž byla uložena svatá relikvie kopí, byla před ním položena tak, aby ji měli všichni na očích. Za biskupa se do řady postavila knížata: Bohemund, Tankred, Hugo, Godefroi a oba Robertové. Chyběl jenom Raymond. Ať už mělo kopí jakoukoli zázračnou moc, jemu nepomohlo. A pokud doufal, že ho použije, aby zamezil Bohemundovým rostoucím ambicím, svému účelu neposloužilo. Žádná Raymondova moc ani bohatství nebyly s to odvrátit zkázonosné nemoci, které kosily zesláblé hladovějící. Raymond musel týden zůstat v posteli a nebyl nikdo jiný s dostatečnou mocí a vůlí, aby se postavil Bohemundovi. Ten se stal nesporným vůdcem vojska, kdežto o Raymondovi se šuškalo, že má smrt na jazyku.

Adhemarovi se nevedlo o mnoho lépe. Zdravotní neduhy ho trápily už dlouhé měsíce, a třebaže byl nadále schopen chůze i jízdy na koni, pokaždé, když jsem ho viděl, na něm bylo jasně patrné, jak ho to zmáhá. Jenom potřeba držet své stádo pohromadě, vědomí, že jenom jeho přítomnost je s to udržovat jednotu mezi knížaty a vzpružit poutníky, mu dávaly sílu, aby neochaboval ve svém úsilí. Když jsem si ho teď prohlížel, viděl jsem pouze žalostné zbytky laskavosti a trpělivosti, které z něj kdysi vyzařovaly. Svou duši rozdal, aby udržel při životě vojsko, takže mu z ní skoro nic nezbylo.

„Bratři v Kristu,“ začal. „Poutníci na svaté cestě do Jeruzaléma. Právem je psáno, ‚koho Pán miluje, toho přísně vychovává‘.“

Tisíc vyzáblých tváří na něj upřelo skelný zrak.

„Ale také je psáno, ‚je čas milovat, čas boje‘. Rozhlédněte se kolem sebe. Není-li čas boje teď, nikdy už nebude. Naše síla ochabuje, naše naděje skomírá. Stačí měsíc a Kerbogha vtáhne do Antiochie a najde tam jenom prach z našich kostí. Došli jsme tak daleko jenom kvůli tomuhle? Zavedl nás Pán do téhle pustiny, aby nás umořil hladem?“

Adhemar upřel pohled nad přítomné, pozvedl berlu a promluvil k nebesům. „Pane, proč se Tvá pomsta vpaluje tak žhavě do Tvého vyvoleného národa? Tvá mocná ruka nás vyvedla ze zemí, kde jsme se narodili. Má se teď Kerbogha Hrozný pyšnit tím, že jsi nás sem zavedl, jenom aby nás zabil ve stínu hory, aby nás vyrval z povrchu zemského? Odvrať svůj hněv. Neuvrhuj nás do zkázy před zraky našich nepřátel.“

Vypadalo to, že Adhemarem projela prazvláštní energie – celé tělo se mu roztřáslo zbožnou úctou. Oči stočil nazpět k masám před sebou. „Co jsme to za blázny, že pochybujeme o Hospodinově božském záměru? Jak daleko za naše zraky smrtelníků sahají Jeho plány? Pokud nás sem zavedl, abychom zemřeli, pak ať zemřeme v Jeho jménu, k jeho slávě, krásnou smrtí mučedníků. Jak bychom se mohli bát takového posvátného a skvělého osudu? Vyrazíme-li se zbraní z tohoto města, tohoto svatého města, kde svatý Petr a Pavel jako první kázali pravé evangelium, a zahyneme v boji, jak veliká bude naše odměna v nebi? Samo pomyšlení na ně povede k tomu, že zatoužíte po smrti. Bojujme proti Turkům ve jménu Kristově a bez ohledu na výsledek bitvy budou naše hříchy smyty krví.“

Ztišil hlas. „Ale jestli zvítězíme – jestli Kerboghu vyženeme z bojiště a svýma nohama zadupeme zbytky jeho bezbožného vojska –, o naší slávě se bude vyprávět ještě dlouhé věky tak jako o největších recích ze starých časů. Mysleme na to. Hospodin nám požehnal touto svatou relikvií, přesně tím kopím, jímž byla prolita Kristova krev. I když jsme slabí a hladoví, jestli ho obrátíme proti svým nepřátelům, jak proti nám oni obstojí?

Boží příslib je jasný. Jestli zůstaneme, jestli se budeme nadále schovávat za těmito hradbami zoufalství, dokud nás hlad nesklátí do hrobu, umřeme smrtí hříšníků. Ale jestli pozvedneme své kříže, jestli vyjdeme na pláň a pustíme se do boje, pak bude vítězství naše, ať už zůstaneme naživu nebo zemřeme. Zůstaneme-li nečinní, prohrajeme. Dáme-li se do boje, zvítězíme!“

Jako bouřka, při níž se zvedá vítr, Adhemarův hlas zmohutněl v burácení, které rozhodně neodpovídalo jeho křehoučkému tělu. Ale teď ho síla naráz opustila a sesunul se vpřed na svou berlu. Kaplan mu přispěchal po bok a vzal ho za ruku ve snaze odvést ho nazpět do úkrytu chrámu. Ale biskup ještě nedomluvil.

„My jsme armáda Boží a lid Boží. Putovali jsme společně, trpěli jsme společně, a je-li to Boží vůle, společně i zemřeme. Žádný kníže ani biskup vás nesmí do boje nutit – musíme se rozhodnout společně. Co říkáte?“

Na náměstí se na dlouhou dobu rozhostilo naprosté ticho. Pak se odzadu rozezvučela jako bouřka nad vodou, ženoucí se stále víc vpřed, jediná věta. Deus le vult. Bůh to chce. Řev sílil – muži, kteří před pouhou chviličkou měli sotva sílu, aby vůbec dýchali, teď křičeli z plna hrdla. Bůh to chce. Bůh to chce. Křičela i knížata ve sloupové hale před vchodem, kněží tu větu prozpěvovali jako liturgickou píseň a nakonec i Adhemarovy rty se pohybovaly v jejím prostém rytmu. Bůh to chce.

Mně se jejich křik nelíbil. Kam až má paměť sahala, nikdy z něho nevzešlo nic jiného než ambice a vraždění. Otočil jsem se k odchodu. Nemyslel jsem si, že v nadcházející bitvě má být místo i pro mě.

Čísi ruka mi spočinula na lokti, a tak jsem se otočil. Upřeně se na mě díval jakýsi kněz, olysalý mužík se zaječím pyskem. Připadal mi povědomý – možná je to jeden z Adhemarových kaplanů.

„Ty jsi Demetrios Askiates?“ Mé jméno mu nebylo známé, proto svým chraplavým hlasem vyslovoval cizí hlásky s krajními obtížemi.

„Ano.“

„Můj pán, biskup Adhemar, tě žádá, aby ses k němu zítra připojil. Boj bude urputný a tvé roty sekerníků bude velice zapotřebí.“

„Řekni mu…“ Odmlčel jsem se, protože jsem nevěděl, co mu mám říct. Z hloubi duše se mi ozývalo napomínání, že už jsem viděl dost vraždění a bojů Franků. Ať si Adhemar říká, co chce, já k jejich národu nepatřím a nejsem ochoten sdílet jejich osud. Ale nemohl jsem popřít prostou pravdu obsaženou v jeho pozvání: jestli nebudeme bojovat, zahyneme ve městě.

„Vím, jak by se rozhodl Sigurd,“ zadrmolil jsem ke knězovu zmatení.

„Mám mu tedy sdělit, že přijdeš?“

„Ano.“

„Dobře.“ Jeho pokřivený ret se roztáhl do neústupného úsměvu. „Bůh to chce.“

„To zítra uvidíme.“

35

Nastoupili jsme při prvním světle jako jacísi přízrační bojovníci ploužící se šedivými ulicemi Antiochie na určená místa. Hrabě Hugo, který všechny překvapil nabídkou, že povede předvoj, sešikoval své vojáky u brány u mostu, vévoda Godefroi, který měl větší oddíl, následoval za ním, zatímco Adhemar čekal na náměstí u paláce. Určitě bděl už dlouhé hodiny, ne-li celou noc, ale nedával to na sobě vůbec znát. Posazen na svém bělouši projížděl kolem šiků, posiloval váhavce a žehnal kajícníkům. Přicházeli k němu poslové od ostatních knížat a dával jim odpovědi, radil se s rytíři a schvaloval jejich strategické záměry. Vzpomněl jsem si na poslední vzedmutí Quinovy síly, než umřel, a napadlo mě, jestli nyní Adhemara neudržuje při životě tatáž jiskérka uhasínajícího světla.

„Když si pomyslím, že tihle ubožáci kdysi ohrožovali říši!“ Sigurd toho rána snad již podvanácté cídil sekeru a nevlídně si prohlížel muže kolem nás. „Teď by je za hodinu smetl poloviční oddíl Pečeněhů.“

„Doufejme, že se to šedesáti tisícům Turků nepodaří.“ Bylo těžké popřít, co Sigurd o nastalé situaci usoudil. Ze stovky chlapů shromážděných na náměstí snad ani dva nenesli stejné zbraně. Přes polovinu jich mělo turecké brnění nebo je chránily kulaté turecké štíty, které jsme ukořistili ve městě. Někteří – to byli sesedlí rytíři – měli meče a mnozí třímali kopí, ale mnohem víc mužů se muselo spokojit se zahradnickými noži a srpy. Spíš by se hodili na žně než do boje.

Varjagové si jako téměř jediní v tomhle zástupu udržovali kázeň i hrdost. Noc jsme strávili vyklepáváním důlků v přilbách, čerstvým natíráním zlatého orla Byzance na štíty a čištěním každičké skvrnky rzi na pancíři. Když nás zavolaly polnice, všech třicet nás sešlo v dvoustupu rytmickým krokem, který by nám nedělal ostudu ani v síních císařova paláce. Kráčel jsem vedle Sigurda v čele zástupu, i když jsem si tohle místo nezasloužil. Nad sebou jsme nenesli prapor s křížem, nýbrž s orlem. Sigurd si to prosadil.

„Tělo Kristovo.“

Sklopil jsem zraky. Kněží přecházeli kolem linie a nabízeli nám ze stříbrných skříněk svěcený chléb. Vzal jsem si kousek do úst a spolkl jsem ho, než jsem si stačil uvědomit, že je po latinském způsobu nekvašený. V dané chvíli na tom nezáleželo. Spíš mě napadlo, kde vzali obilí, aby ho upekli.

„Bratři v Kristu.“ Adhemar před námi přitáhl koni uzdu a podíval se do dáli přes naše řady. Místo mitry měl přilbu, i když pořád nosil přes brnění kněžský plášť. Za ním seděl rovněž na koni kněz se zaječím pyskem, který držel relikviář s posvátným kopím.

Adhemar otevřel knihu. „Mějte na zřeteli andělova slova o pokorných a nebudete se bát. My nebojujeme proti nepřátelům z masa a kostí, ale proti mocnostem a panstvím temnoty na tomto světě. Chcete-li proti nim obstát, chopte se zbroje Boží: přezky na opasku pravdy a pancíře spravedlnosti. Pozvedněte štít víry, jež uhasí každý hořící šíp, který na vás Satan vypustí. Vezměte si přilbu spásy a taste meč ducha, neboť tak velí slovo Boží.“

Z cesty za ním se směrem k bráně rozezvučel mohutný výkřik a zadutí polnic. Lidé přitlumeně vyjadřovali obavy, ale Adhemar pozvedl ruku, aby je utišil.

„Brány se otevřely a brzy vypukne bitva. Držte se všeho, co je pravdivé, vzhlížejte ke svým mečům a díky Boží milosti a Boží vůli zvítězíme. Každé smrti, kterou zahyneme, se dostane sluchu na nebesích jako dokonalé oběti mučedníků. Každá kapka turecké krve, kterou prolijeme, vykoupí naše hříchy. Dlouhé měsíce nás poutal hlad, strázně a obléhání. Dnes okovy zlomíme.“

Některým vojákům se z hrdel vydral jásot, ale brzy utichli. Toho dne mohli v nejlepším případě očekávat rychlou smrt, takže slova teď znamenala pramálo.

Sigurd ukázal na horu za námi. „Doufám, že Bohemund nespoléhal na překvapení.“

Nad citadelou byl mezi dvěma kopími rozvinut černý prapor. Posádka určitě bedlivě sledovala naše přípravy a nic jí neuniklo. Praporem nám teď bezpochyby dávala znamení, že máme postupovat proti Kerboghovi v jeho táboře na planině.

Jak jsem si pamatoval z let u vojska, nejdelší chvíle v každé válce jsou ty před bitvou. Svěřil jsem se s tím Sigurdovi.

Odpověděl mi stroze. „Nejdelší chvíle nastanou, až když počítáš padlé.“

Potom jsem už nemluvil. Hrstka chlapů, kterým zbyli koně, je popleskávala a šeptala jim do uší. Někteří z dalších vojáků prozpěvovali žalmy nebo drmolili modlitby, ale většina mlčky stála a čekala, až se rozezvučí povel k útoku.

Od brány přiběhl posel. „Hrabě Hugo zahnal turecké lučištníky a hrabě Bohemund je na planině. Nastal čas.“

Herold jedoucí vedle Adhemara bez vyzvání přiložil ke rtům trubku a pak mávl vpřed modrým praporem Panny Marie. Řada za řadou, zástup za zástupem, vypochodovali jsme z náměstí a vydali se po cestě k mostu. Trasu vroubily ženy, z nichž některé nám k nohám házely olivové ratolesti a věnce. Ale na větvičkách nebyl ani lísteček a věnce sestávaly jenom z bodláčí a býlí. Nikdo nejásal ani nezpíval.

Dorazili jsme k bráně. Velká vrata byla otevřena dokořán. Cestu nám vroubily mohutné duby, zatímco nahoře na valech stála, otočena stranou, řada kněží s pozdviženými krucifixy. S rozpaženýma rukama, jež se rýsovaly proti obloze, vlastně připomínali sami kříže, anebo také strašáky. Když jsme pod nimi procházeli, slyšel jsem, jak za nás odříkávají modlitby a jak nám žehnají, ale to mě rozhodně neuklidnilo. A potom jsme se ocitli pod klenbou za prahem a na bílých kamenech opevněného mostu. Jelikož jsem pevně vězel v zástupu ozbrojenců a mezi vysokými balustrádami, neviděl jsem řeku, zatímco zvuk jejího toku přehlušil dusot našich vojenských bot.

Prošli jsme mezi dvojicí vížek, které chránily druhý břeh, a poprvé skoro za měsíc jsem kráčel po zemi mimo město. Ale nemohl jsem si to vychutnat, protože teď jsme byli na bitevním poli. Muži, kteří šli před námi, tady narazili na Turky – kolem našich nohou o tom svědčila spousta lidských pozůstatků. Většina zřejmě patřila Frankům.

„Rozviňte se, zformujte šik!“

Nástrah bojiště je nekonečně a jen málokdy jsou nevinné. Když se náš zástup začal formovat do šiku, řady mužů přede mnou se vypařily: najednou jsem už nebyl v bezpečí mezi nimi, naopak jsem byl postrčen do čela naší postupující linie. Přede mnou se otevírala krajina – teď jsem viděl planinu zvedající se od řeky, větvící se cestu k svatému Simeonu, začouzený pahorek, odkud jsem v průběhu četných uplynulých měsíců bral náhrobní kameny na stavbu strážní věže. Hned po mé pravici již vypukla bitva. Muži vévody Godefroie se zapojili do boje proti rotě Turků sotva sto kroků odsud, čímž chránili náš postup.

„Vpřed!“ zazněl Adhemarův rozkaz.

Třebaže bylo časně ráno, uvědomil jsem si, že mám obličej zbrocený potem. To jsem se tak bál? Ne – na tváři se mi neleskl pot, nýbrž jemný opar snášející se ze šedé oblohy. Při svém soustředění jsem si ho málem nevšiml.

Sigurd si z nánosníku otřel rosu. „Někdo na nebesích nad námi bdí. Z navlhlých tětiv turecké šípy nepoletí tak daleko.“

„Ale taky nebude tak snadné držet meče a sekery.“

„Koukni se doprava!“

Naše linie se zachvěla, jak v ní každý muž natahoval krk. Adhemar nás dovedl až za oddíl vévody Godefroie v naději, že přejdeme planinu a umístíme se na křídle. Ale naši nepřátelé postupovali příliš rychle, takže nyní bylo naše vlastní křídlo vystaveno útoku posil, které se vyřinuly přes řeku z tábora u obležení.

„Vpravo zatočit, vpravo zatočit!“

Adhemarovi pomocníci horečně projížděli na koních podél linie a opakovali tento rozkaz, i když to bylo sotva zapotřebí. Frankové sice byli barbaři, ale v nepřátelských krajích už válčili rok, a tak ti z nich, kdo boje přežili, si osvojili kázeň, kterou by jim záviděli i dávní pretoriáni. Muži vpravo, stojící Turkům nejblíž, se ihned zastavili a obrátili se tváří přímo proti svým nepřátelům, zatímco ti na opačném konci se rozběhli do širokého oblouku, aby proti nepříteli utvořili čerstvou linii. Když jsem se otáčel, břicho se mi sevřelo strachem a pocítil jsem hrůzu z toho, že se pohnu, kdežto muž vedle mě ne, takže zůstanu bez ochrany. Naštěstí se všichni kolem snažili rychle se přeskupit, proto jsem pořád slyšel bušení štítů, jak se do sebe zaklesávaly, když se na nás hnala první vlna.

Díval jsem se dopředu k linii Turků, kteří k nám utíkali. Viděl jsem je jasně: meče, které se jim při běhu zvedaly a klesaly jako srpy, červené volné kalhoty, jež se jim vzdouvaly kolem nohou, a špinavý prach, který zviřovali botami. Pak se kolem mě rozpoutal boj, který mě do sebe úplně vtáhl. O tom, jak bitva probíhala, nevím zhola nic, jenom to, co se dělo pár čtverečních stop přede mnou. Můj meč byl proto moje světlo a mimo jeho dosah zůstávala pouze rozechvělá temnota plná pohybu. Štíty do sebe narážely, meče a kopí se míhaly mezi skulinami a muži padali. Sigurdova sekera svištěla jedna radost – viděl jsem muže, jak se zapotáceli, když jim roztříštila přilbu nebo odsekla ruku od ramene. Někdy se zdálo, že se pohybujeme dopředu, jindy dozadu, jako by se svaly našeho vojska natahovaly a stahovaly. Ale nikdy jsme nezakolísali.

Nikdo neměřil, kolik minut či hodin boje už uplynulo, ale nakonec se prostor před námi rozšířil. Turci ustupovali. Slyšel jsem, jak za mnou klušou koně a jak jejich jezdci na nás pokřikují, ať nepovolíme. U našich nohou byla půda zakrvácená jako jakási klikatá čára namalovaná po zemském povrchu.

„Jsou poraženi?“ zeptal jsem se v údivu.

Sigurd vystrčil zpoza štítu špičku nohy a nakopl jedno z těl ležících před ním. „Tenhle je. Pokud jde o ostatní, byl to jenom jejich předvoj.“

Ještě ani nedomluvil, a ukázalo se, že jeho slova jsou naprosto pravdivá, protože se objevil nový oddíl s kopími, jenž mířil proti nám. Proti všemu očekávání mě zarazilo, jak málo jich zřejmě je. Proč na nás tahle desetitisícová armáda útočí po stovkách? Kde jsou jejich jezdci, aby napadli naši vyčerpanou pěchotu?

Vzdálenost mezi námi zmizela a myšlení ustoupilo instinktu. Zase jsem bojoval.

Jemný deštík se na čas postaral o to, že prach zůstal pevně při zemi, takže si bitva uchovala jakousi prazvláštní, divokou čistotu, jakou jsem předtím jakživ nepoznal. Pak se za námi začaly valit chuchvalce dýmu. Na chviličku jsem se ohlédl a uviděl jsem řadu Normanů otočených zády k nám, jak si prosekávají cestu ohňovou clonou. Turci, kteří obléhali jižní bránu, zjevně dorazili, aby nám vpadli do týlu. Měli s sebou vrhače ropy, jejichž ohnivé střely zažehávaly ve změti trávy a bodláčí plameny, které slabý deštík nemohl uhasit. Boží armáda nyní držela jenom uzounký pruh země vybíhající od mostu a nepřátele měla po obou stranách. Neviděl jsem dost daleko, abych spočítal naše muže, ale určitě byla nasazena většina našich oddílů. Kdyby Kerbogha proti nám teď vrhl svou jízdu, smetla by nás.

Jenže turečtí jezdci se pořád neobjevovali. Běsnění boje nepolevovalo, a navíc se k němu přidaly okolní požáry. Teď se mi po tváři opravdu řinul pot a vzduch páchl kouřem a žhavou párou. Těla i vojska byla do sebe pevně a neústupně zaklesnuta. Zvedni štít, abys odrazil ránu mečem, svěs ho proti kopí mířícímu zdola. Bodni tam, kde se nepřítel sám vystavil úderu, ustup, než protiúder roztřese tvou ocelí. Duše živých se vytratily a my jsme se stali pouhými nástroji války.

Kdybychom zakolísali, kdybychom udělali jediný krůček nazpět, myslím, že bychom se sesypali a Turci by nás pobili. Ale my jsme nepovolili. Ať už nás hnalo zoufalství, hlad nebo víra, tohle všechno nám položilo pod nohy kamenné základy a udržovalo před námi smrtonosnou zeď ze železa a oceli. A celou dobu mi jakási vzdálená část mého bytí tvrdila, že navzdory našemu úsilí, navzdory tomu, že jsem už sotva stihl schovávat hlavu za štítem, natož ho zvedat, tohle ještě není pravá zkouška. Býval jsem v bitvách, jejichž výsledek visel na vlásku, a pak jsme je prohráli, i v těch, které jsme vyhráli, ale v každé nastaly okamžiky paniky, kdy se zdálo, že všechen pořádek přišel vniveč, kdy jsme si mysleli, že jsme doopravdy poraženi. Zato v bitvě u Antiochie tento okamžik vůbec nenastal. Muži stojící vedle mě nikdy nezakolísali a smrtelný úder nikdo nezasadil.

A pak se začala tvářnost bitvy měnit. Před námi bylo méně nepřátel, zato za námi víc spojenců. Ti se hrnuli dopředu a tím i nás hnali vpřed, a přitom při každém kroku našeho postupu to vypadalo, že náš nepřítel je od nás dál, nikoli k nám blíž. Linie, která se držela pevně jako skála, teď pukala a otevíraly se mezery, ale nikdo nekřičel, že je musíme honem uzavřít. A pořád jsme se hnali dál.

„Co to je?“ zařval jsem Sigurdovi do ucha. „Kerboghova jízda nás skosí jako obilí.“

Zavrtěl hlavou. Brzy mě začal předhánět, a i když jsem se zprvu snažil nespustit ho z očí, po několika velkých krocích jsem pochopil, že to nedokážu. Zpomalil jsem a potom, úplně bezmyšlenkovitě, jsem prudce zastavil. Zástupy našich vojáků, Normané, kteří vyrazili vpřed, aby nás posílili, proudily kolem mne a já jsem byl pouhá větvička v jejich bystřině. Přeběhli kolem, zmizeli v mlze a já zůstal sám.

Bylo to vítězství? Ani to tak nevypadalo, ale také to nevypadalo na porážku. Všude kolem mě byl kouř, který zastíral slunce. Sám Kerbogha by mohl projet kolem i s celým svým vozatajstvem a já bych si ho ani nevšiml. Klopýtal jsem po opuštěném bojišti ve snaze najít cestu zpátky do města a nechal jsem na množství padlých, aby se mi stali průvodci. Na vrcholu kopce, kde stála naše linie, utvářeli na zemi něco jako koberec. Hned za tímto místem jsem našel císařův prapor se zlatým orlem, pořád ještě tam, kam ho zarazil Sigurd. Byl jsem tak vyčerpaný, že jsem se opřel o jeho žerď a otíral jsem si slzy z pálících očí.

Třebaže vojsko odtáhlo dál, mlhou se pořád prodíraly nezřetelné postavy – ranění, zdravotníci, ale i okradači mrtvol –, a tak jsem toho člověka zpozoroval, že se blíží, až když byl skoro u mě. Pozvedl jsem hlavu, když mi pod nohy dopadl dřík šípu. V jeho chůzi bylo cosi povědomého, co mě přimělo, abych si pozorně prohlédl jeho hladkou tvář, jeho úhledně zastřižený vous a černé oči. Nemohl jsem uhádnout, jakou roli sehrál v bitvě, protože nesl kulatý štít a rovný meč. Přilbu neměl omotanou turbanem, a proto se mohl klidně vydávat za Franka, který své zbraně získal oloupením mrtvých. Cizokrajně vypadal jenom jeho pancíř: ploché, klikaté šupiny našité jedna na druhé, jež mu drnčely a chrastily, když sebou hnul. Nepřipadalo mi, že je to náhoda, když mě tam našel.

„Co chceš?“ Nebyl jsem s to zastřít sklíčenost a únavu v hlase. Samo pomyšlení na boj mi teď proměnilo údy v olovo. „Je po bitvě. Prohráli jste.“

I uprostřed tolika mrtvých se Mušíd dovedl rozesmát. „Já nic neprohrál, Demetrie. A ty, Demetrie, si vítězství nevychutnáš.“

Odstoupil jsem od praporu a pozvedl meč. I na to jsem musel vynaložit všechny zbytky svých sil. Mušíd byl svěží, a navíc patřil k nejobratnějším mužům s mečem, jaké jsem znal. Tenhle boj dlouho nepotrvá.

„Když mě zabiješ, své tajemství tím neschováš. Vědí o něm i jiní.“

Stáhl si přilbu a odhodil ji stranou. „Kdo? Ten tvůj barbarský obr? Ta tvoje felčarská děvka? Já si je brzo najdu! Pak si najdu jiné Franky, aby mi pomohli. Když teď ovládají Antiochii, je důležitější než dřív, abych měl mezi nimi své oči.“

„Kdybys nezabil Droga, mohl sis ušetřit spoustu námahy.“ Nebyl jsem s to odrazit jeho meč, takže má jediná naděje spočívala v tom, že se s ním pustím do křížku slovně a že se vrátí Sigurd.

Z očí pod rozcuchanými vlasy mu zableskl vztek. „Už jsem ti povídal, že jsem Droga nezabil. Byl to poslušný učedník.“

Udělal jsem dva kroky dozadu a obloukem jsem se sunul doleva. Mušídovými žilami proudila touha po zabíjení a slova ho již dlouho nezadrží. „Učedník čeho? Tajemství nějakého zapomenutého pohana? Obětování býků v pustých slujích?“

„Jsi docela chytrý, Demetrie, ale měl bys víc poslouchat. Mým bohem je Alláh, jediné pravé božstvo. To, co se dělo ve sluji, byla… lest. Jeden krok na cestě.“ Hlas se mu dmul pýchou. „Co já vím o uctívání pohanských model? Vynalezl jsem rituál, abych nasytil ty, kdo dychtí po víře. Na cestě k poznání je mnoho schodů a někdy je nutné dospět k pravdě skrze omyl. Drogo a jeho přátelé ve sluji opustili falešného boha křesťanů. Překročili propast, kterou už pak nešlo přejít zpět. Ta je oddělila od jejich minulosti. To byl první krok.“

Jeho slova mě očarovala – ostatně přesně tohle chtěl – a já jsem si ho pustil příliš blízko k tělu. Vzduchem zasvištěl jeho meč tak hladce, že mi prosekl kůži, aniž jsem se vůbec stihl bránit. Na pravém předloktí mi udělal šrám a po zemi se rozlila má krev.

Mušíd se teď pohyboval rychleji, skoro jako tanečník. Hrot jeho meče se míhal jako vážka, hledal, kde mám slabinu, i když spíš ze cviku, než že by to bylo nutné. „V druhém stupni nastává naprostá zkáza. Duše musí být úplně vyčištěna, nesmí vědět nic, ani to, že nic neví. Je nutné vymést všechny omyly a falešnou víru. A tehdy jsem řekl Drogovi, že žádný bůh není.“

Meč se zablyštěl. Zapotácel jsem se, abych se vyhnul jeho oblouku, a když jsem napřáhl ruku, abych udržel rovnováhu, pocítil jsem, jak mě do dlaně bodlo horké železo. Mušíd se mě nesnažil zabít, či spíš zatím ne – vypadalo to, že si počíná podle pravidel jakési kruté hry, kterou chce sám hrát.

Nemenší trýzeň mi způsobovala slova, která říkal. Dychtivě jsem toužil odpovídat na ně, vyvracet úděsnou lež, kterou mi pověděl, ale při své bolesti jsem se nezmohl na nic jiného než na neartikulovaný výkřik. „Lži. Lži.“

„Samozřejmě.“ Mušíd opatrně překročil mrtvolu a pořád kolem mě kroužil. „Ale zase, byla to nezbytná lež. Drogo se potřeboval zříct všech bohů, než se mohl přihlásit k pravému bohu. Jak by mohl přijmout pravdu, kdyby nejdřív nerozpoznal faleš? A on mi uvěřil. Dokázal to.“

Mezitím jsem se naučil zavírat uši jeho slovům. Když přišla rána, trochu se mi podařilo pozvednout meč, abych odrazil Mušídův. Mezi námi se ozvalo zařinčení kovu, jak dopadal jeden na druhý.

„Víš, jak to dokázal, Demetrie, odhalovači tajemství? Jak jediným činem zapudil moc Boha a vysvobodil se od svého lidu? Pozval si Rainaulda do liduprázdného údolíčka a tam vrazil dýku do srdce svého přítele. Protože, jestli žádný bůh neexistuje, jak věřil, jestli nikdo nepotrestá zlo, copak ho lze páchat?“

Byl jsem tak omámený, že jsem sotva poznával sám sebe. Jedno mé já se pokoušelo odrážet mečem mého nepřítele, druhé odmítalo jeho zkazku jako faleš a klam a další si trpce stěžovalo, že odpovědi, které jsem tak dlouho hledal, jsou teď sice na dosah ruky, ale už je pozdě. Nebyl jsem s to se rozhodnout, které mé já má převládnout nad druhými.

„Ale to je lež,“ zašeptal jsem. „Drogovo zlo přece bylo potrestáno.“

Mušíd se zamračil. „Vzal jsem Rainauldovu mrtvolu a schoval ji v té stoce. Když jsem se vrátil do údolíčka, Drogo už byl mrtvý.“ Pozvedl meč nad rameno – chystal se k smrtícímu úderu. „Škoda ho. Mohl to být dobrý žák. Skrze něj jsem mohl mít vliv hluboko ve vašem vojsku a řídit ho k svému účelu. To znamená zničit bezbožné sunnity, kteří se rouhají Prorokovu jménu, a postarat se o to, aby zvítězila moje víra.“

Mečem mi máchl ke krku jako sekerou. Nastavil jsem mu napřímenou čepel a pak jsem pocítil, jak se mi nárazem roztřásla zraněná ruka. Meč mi vypadl z ruky a já jsem se svalil na záda. Mušíd stál nade mnou, zahalený dýmem.

„Sbohem, Demetrie. Budeš –“

Když jsem ležel na zádech, všiml jsem si, jak se půda pode mnou zachvěla. Není to zemětřesení? K nim tady docházelo i dřív, jako k jakýmsi strašlivým znamením vycházejícím z hlubin země. Jenže tohle se nepodobalo onomu chvění, které otřásalo domy a stromy. Byl v tom jistý rytmus, jako bušení na buben, a přitom rychlejší, než aby to mohl být výtvor lidské ruky.

Z dýmu se s rachotem vynořila linie jezdců, kteří měli pod pažemi založena kopí k útoku. Na štítech měli namalovaného červeného medvěda a já jsem uviděl, jak v jejich čele cválá Tankredův hřebec. Pochybuji, že znali Mušída, zda vůbec věděli, z jakého je národa. Byli v bitvě a on se ocitl před nimi. Neměl ani čas uhnout či vůbec si uvědomit, že jeho osud je zpečetěn. Kopí mu rozervalo pláty brnění, projelo mu hrudí a vynořilo se na opačné straně. V jediné vteřině jsem viděl, jak se mu oči rozšířily a tvář se mu začala stahovat do výkřiku. Ale vzápětí byl pryč – rytíři ho při zběsilém útoku zvedli ze země a kamsi odvlekli. Ten Norman ho musel táhnout nejméně padesát kroků, než se mu smekl z kopí.

Zase jsem se svalil. Krev proměnila půdu v karmínové bahno, do něhož jsem zapadl, a neměl jsem ani sílu se z něj vyprostit. Opřel jsem se hlavou o jakousi mrtvolu za sebou a zavřel oči.

Po čase se kdekdo pokoušel vysvětlit, jak naše slaboučká, maličká armáda porazila desetinásobnou přesilu. Mnozí mluvili o Kristovi – cožpak nám On neseslal kopí? říkali. Někteří muži, kteří se bili na západním okraji bojiště, prohlašovali, že se na vrcholu bitvy objevila na kopcích trojice bílých jezdců, kteří vyrazili proti Turkům. Zavládla všeobecná shoda, že to byli tři svatí válečníci: Jiří, Makarios a můj jmenovec Demetrios. Jiní se od zajatých Ismaelitů dozvěděli, že Kerboghovi nespolehliví spojenci nesli nelibě jeho moc a oprášili staré rozepře, proto vyklidili bojiště a zanechali ho bezmocného. I to se do značné míry připisovalo Kristovu zásahu. Někteří lidé říkali, že poražená pěchota z Kerboghova předvoje podlehla panice, která zachvátila řady vojáků za ní. Ti se pak vytratili z boje. Jenže jak to skutečně bylo? Pravda byla taková, že ji nikdo neuměl vysvětlit, ani sám Kerbogha.

Tankredovi jezdci pronásledovali Kerboghu a zbytky jeho vojska daleko za planinu u Antiochie až k Eufratu. Tam Kerbogha nasedl do člunu, jenž ho převezl přes řeku, a zmizel neznámo kde.

Antiochie byla osvobozena.

36

Petr tedy následoval anděla ven z vězení, ale nebyl si jist, zda to všechno je skutečnost; myslel si, že má vidění. Prošli první stráží, pak druhou, a přišli k železné bráně, která vedla do města; ta se jim sama od sebe otevřela. Petr řekl: „Teď už vím, že Pán poslal svého anděla, vysvobodil mne z ruky Herodovy a uchránil od toho, co si přál židovský lid.“

Kněz v přední části chrámu vzhlédl od své knihy a zkoumavě si prohlížel přihlížející tváře svých oveček, zda jim náhodou neušla ona zázračná symbolika. Mluvil latinsky, ale já jsem ten příběh znal dost dobře: byl o tom, jak byl svatý Petr uvržen do žaláře a odsouzen k smrti, ale okovy mu spadly ze zápěstí a anděl ho odvedl do bezpečí.

Proklouzl jsem velkými dveřmi vzadu. Při slavení onoho zázraku jsem nepotřeboval žádného franckého kněze, aby mi vysvětlil tuhle analogii. Stejně tak jsem netoužil poslouchat nějaký latinský obřad v byzantském chrámu. Navíc jsem musel jít na sjednanou schůzku.

Jakmile jsem vešel na náměstí, ucukl jsem, protože mě do tváře udeřilo slunce. Byl první srpnový den a odpolední horko jako by zapalovalo samotný vzduch. Vše bylo nehybné. Kamenné kusy ismaelitské věže zůstaly ležet tam, kam byly strženy, a čekaly, až budou rozlámány a promění se v nové zdi, domy a kostely. V opačném rohu náměstí jsem viděl hlouček janovských kupců, jak se v kruhu o cosi přou. Jako vrány se slétli na místo, když už bylo skoro po bitvě, a teď se poohlíželi, jak by sklidili tučné zisky z obchodu, který jim naše vítězství nabídlo. Bohemund jim věnoval trh a domy. Jejich karavany již bezpochyby táhnou po cestách na východ. Zpátky přivezou koření, novinky a zlato a Bohemund si vezme nejchutnější sousta, aby zaplnil pokladnici své nové říše.

Vzhlédl jsem k hoře, která se tyčila nad námi. V ostrém slunečním svitu jako by její barva bledla a každá rýha a vráska na její prastaré tváři vynikla. Na vrcholu jistě vane větřík, protože jsem viděl, jak z citadely pyšně povlávají karmínové prapory. Když byl Kerbogha rozdrcen a všechna naděje na pomoc pohasla, posádka ji vydala knížatům a ti ji pak předali Bohemundovi. Nyní vlál prapor Provence jenom nad bránou na mostě a nad palácem, kam se hrabě Raymond uchýlil do samoty, v níž ho sžíraly výčitky a zármutek.

Uviděl jsem dvě postavy, jak kráčejí přes náměstí ke mně, a tak jsem jim vyběhl v ústrety. Zdáli mi připadal Sigurd tak obrovitý a Anna vedle něj tak štíhlá, že mě znovu udivilo, jak stačí měsíc odpočinku, abychom všichni nabyli někdejší podobu. Krajina kolem Antiochie sice pořád připomínala pustinu, ale v okolním světě přineslo léto obvyklé plodiny. Když bylo zrušeno obléhání a cesty se uvolnily, trhy v městě opět vzkvétaly. Zaplnily se nám tváře i žaludky, tentokrát nikoli vzkypělou žlučí, nýbrž potravou, a do rukou se nám vrátila síla. Je to už měsíc, říkal jsem si užasle, vlastně víc než měsíc, co jsme se utkali na planině s Kerboghou, ale připadalo mi to jako jediný den. Zprvu jsem polehával, protože jsem byl příliš utahaný, než abych se mohl vůbec postavit, zatímco se o mě starala Anna, a když jsem potom byl schopen chůze, toulal jsem se městem jako očarovaný, udivený, že mohu branami vcházet i vycházet, jak se mi zlíbí. Devět měsíců byly tyto hradby naší klecí, nejprve z jedné a potom druhé strany, a mně připadalo téměř nemožné, že bych jimi mohl procházet zcela volně.

„Jak vypadají tvé obvazy?“ Anna mě vzala za ruce a otáčela jimi – prohlížela si je shora i zdola. Látka byla čistá. Její hojivé masti se osvědčily, a i když Mušíd ťal hluboko, rány se už začaly hojit. Přesto využívala každé příležitosti, aby je zkoumala. Patrně to byl projev její důkladnosti, ale také připomínka, jemné pokárání, že jsem toho tolik vydával všanc.

„Vypadají zdravě.“

„Výborně,“ řekl Sigurd. „Tak to můžeme brzo podniknout cestu do Konstantinopole.“ Ještě víc než já toužil být znovu v královně měst, pryč od Normanů a z téhle pustiny, vrátit se do paláce a sloužit císaři.

„Brzo,“ souhlasil jsem. „Až dost zesílíme a letní horko ochabne. Po tolika bojích by bylo nešťastné zahynout žízní na zpáteční cestě.“

Sigurd se zakabonil. „Myslím, že se ti slabost Franků vsákla skrze obvazy do krve.“

Možná ano. Nikdo z Franků, přinejmenším nikdo z jejich knížat, nejevil žádnou snahu pokračovat v cestě. Muži, kteří táhli na vrcholu léta Anatolií, neučiní totéž v Sýrii. Když jsme dorazili, Antiochie představovala pouhou překážku na hlavní cestě do Jeruzaléma, ale teď se zdálo, že se mnohým stala pravým cílem. Ale co na tom záleželo! Pokud jde o mě, Antiochie bude konečnou stanicí mé cesty a dost.

Stiskl jsem Anninu ruku. „Za hodinu se k tobě vrátím,“ slíbil jsem. „Mám se dostavit na horu.“

Zanechal jsem je na náměstí a spěchal jsem městem k cestě, jež se vinula k hoře Silpius. Jihovýchodní čtvrť, kde mě kdysi drželi v zajetí Sářini kacíři, se opět změnila: rozvaliny byly srovnány se zemí a popel byl zaorán do nových polí. Když jsem po nich kráčel, napadlo mě, kam se asi poděla kněžka. Při požáru zmizela a pak už jsem o ní vůbec neslyšel. Snad bych se mohl zeptat Petra Bartoloměje, ale od chvíle, kdy bylo potvrzeno jeho vidění, se stal mezi poutníky uctívanou postavou a svůj kacířský poklesek určitě vymazal z paměti. Měly by mu ho vůbec jeho ovečky za zlé, kdyby o něm věděly? Anebo by nahlédly do svých srdcí a uviděly, jak těžce byla jejich vlastní víra zkoušena během temnoty obléhání? Drogo jistě nebyl jediný, koho utrpení dohnalo k bludu.

Došel jsem na cestu a vydal jsem se vzhůru. Když jsem tudy šel naposled, kdy mě tížilo brnění a vyhlídka na bitvu, připadala mi jako cesta zatracenců. Nyní na jejích krajích rostlo polní kvítí a nahoře šuměly borovice. Byla to bukolická idyla, o letním dnu dokonalá. O minulosti vydávaly tu a tam svědectví jenom záblesky kostí v trávě, když výpravy hrobníků opomněly zbytky nějaké zapomenuté mrtvoly. Nohy mi křupaly po suchém kamení a zemi, všude kolem nehybné horko, a když jsem zavřel oči, slunce bylo jako zářivě bílý závoj přede mnou. Když jsem ohýbal nohy, cítil jsem každičký sval v těle, jako by se právě znovu narodilo – něco takového musel cítit Lazar, když ho vzkřísil Kristus.

Na ohybu cesty, tam, kde se stáčela zpátky přes úbočí hory, jsem odbočil na malou stezku. Několik minut jsem kráčel sám v borovém lese, kde mé kroky tlumilo opadané jehličí, a pak jsem vyšel na otevřenou stráň, kde se přede mnou rozprostřela vyhlídka. Viděl jsem Orontes, který sice notně ztenčilo letní sucho, ale přesto zářil, jak se křivkami vinul k moři. Na jeho březích, na rovině vyorávaly čety mužů s voly brázdy a prořezávaly stromy v sadech. Bylo podivné vidět tu krajinu, teď už beze stanů, které se tu rozkládaly tolik měsíců. Z téhle výšky vypadal úsek země mezi hradbami a řekou tak tenoučce, tak titěrně. Skutečně to byl náš svět po osm měsíců?

Stezka končila u brány do nízkého venkovského sídla, postaveného na terasách na jižním výběžku hory. Modrý prapor Panny Marie visel z kopí u dveřního sloupku, který hlídala dvojice provensálských rytířů. Řekl jsem jim, jak se jmenuji, a oni mě vpustili dovnitř, nejprve do zahrady, pak na modré nádvoří, vydlážděné tak, aby se podobalo moři. Dívat se dolů bylo jako hledět do čisté vody: vedle sebe tu plavaly malé rybky a velké mořské příšery, zatímco stříbrné vlnky čeřily vzor tam, kde se imaginární slunce dotýkalo vln.

Jeden strážce mne odvedl dolů do kamenné chodby, v jejíchž výklencích stály mramorové postavy, a dveřmi do síně na konci. Určitě byla postavena na úplném závěru teras, protože klenutá okna vedla na příkrý sráz, pod nímž bylo horské úbočí. V dáli se rýsovaly jižní kopce. Sluneční světlo proudilo otvory a přebíralo sladké výpary kadidla, jež se vznášely ve vzduchu. Pod okny, odstrčena do rohu, stála postel, navzdory horku pokrytá tlustými přikrývkami. Člověk na ní se opíral o polštáře a oči měl kvůli slunci zavřené. Ve zlaceném světle byly rýhy a brázdy jeho tváře jakoby ohlazeny. Vedle něj klečel kněz, který šeptal modlitby.

Neohrabaně jsem se uklonil. „Milosti?“

Zavřené oči se zvolna otevřely a při světle zamžouraly. „Demetrie?“

„Jsem tady.“

Zpod přikrývek se vynořila ruka, jež knězi pokynula, aby šel pryč. „Nech nás o samotě.“

Kněz se zamračil, protože byly jeho pokorné modlitby přerušeny, ale nevzpíral se. Couvl, uklonil se a vyšel z místnosti.

„Jsou dveře zavřené?“ zeptal se Adhemar.

Podíval jsem se. Ať již ze zvědavosti nebo nedbalosti, kněz je nechal trošičku pootevřené. Pevně jsem je zavřel, pak jsem si vzal z rohu stoličku a položil ji k Adhemarově posteli. Kolem biskupa byl zápach, který nemohlo potlačit žádné množství kadidla a vonných mastí. Byl to zatuchlý puch dlouho nevětrané místnosti. Cítil jsem ho mezi starými a nemocnými lidmi, i když zřídkakdy delší dobu.

„Přistup blíž, Demetrie.“

Naklonil jsem se dopředu.

„Je hezké počasí?“

„Horko, pane.“

„Sluneční horko je lepší než ledové sevření zimy. Je dobře, že jsem se dožil toho, že vidím Antiochii v tomto světle.“

„To je tvá odměna. Tvé vítězství. Tys nás provedl obležením.“

„To Kristus nás provedl obležením,“ opravil mě. Vážný výraz na tváři se vytratil a Adhemar se zachichotal, i když smích brzy ustoupil chrčivému kašli. „Kristus a Bohemundova ctižádost.“

„Jeho ctižádost by rozštěpila vojsko, kdybys ji nemírnil.“

„Ale to nestačilo. Mé úsilí nestačilo.“ Adhemar mi pevně sevřel ruku. „Měla to být nová cesta, nová stezka. Velký podnik, který měl spojit všechny křesťany, nikoli v čele se světskými knížaty, nýbrž pod vedením nebes. Papež Urban a já jsme postavili tuto cestu – kázali jsme, jak stavět její základy, a vypravili jsme po ní množství lidu v naději, že nás zavede až do míru Jeruzaléma. Místo toho nás zavedla do pustiny hříchu. I když si teď myslím, že i kdyby nás zavedla k branám samého nebe, Bohemund a jeho soupeři by se i tak rvali o jeho rozdělení mezi sebe.“

Jeho řeč ho velice vyčerpala, a tak se sesunul zpátky do polštářů a znovu zavřel oči.

„Když jsme se vydávali na cestu, papež Urban mi řekl, že víra je květina, jež kvete na poušti. Není. Tady kvete leda nenávist a pochyby. To, co jsme se snažili vykořenit, jsme naopak pěstovali a zalévali. Knížata budou zabíjet. Budou zabíjet a drancovat tak jako dřív, jenom s tím rozdílem, že to budou dělat jménem Kristovým. Budou zabíjet v Jeho jménu, protože jsem tak kázal, a On bude na nebesích plakat.“

„Dělal jsi, co bylo nezbytné,“ řekl jsem, maje na zřeteli Annina slova. „Nemůžeš se vinit z toho, jaký obrat to vzalo.“

„Ne!“ V Adhemarově hlasu se objevila nečekaná síla. Zašmátral v noční košili a vytáhl kříž zdobený drahými kameny. „Tohle byl kdysi symbol umučení, pokory, milosti.“ Na řetězu ho převrátil, takže ho teď držel vzhůru nohama. „Učinil jsem z něho meč.“

Nemluvil jsem. Neměl jsem žádná útěšná slova, která bych mohl vyřknout. Shlédl jsem k Adhemarovi, na svaly, které mu škubaly na tváři, kde už o vládu soupeřil život se smrtí. Zdálo se, že mu dech zamrzá v hrdle, a srdce mu téměř nebušilo.

Zápas v jeho těle ustal a na okamžik jsem si pomyslel, že už z něj život vyprchal. Potom zašeptal bezvýrazným hlasem, jako by promlouval skrze nějakou roušku: „Zjistil jsi, kdo je Drogův vrah?“

To byla ta poslední otázka, kterou bych od něj očekával. Snad se mu rozmotávalo klubko paměti tak, že se vynořovaly zasuté vzpomínky.

„Objevil jsem jednoho Saracéna. Drogo na určitou dobu propadl kacířství. Pak tenhleten Ismaelita zneužil Drogových pochyb a svedl ho k ještě horším bludům. Nejprve modloslužebnictví, potom odpadlictví. Toužil učinit z Droga svůj povolný nástroj, svého špicla. Přiměl Droga, aby vlákal Rainaulda do údolíčka a zabil ho. Takto chtěl vyzkoušet jeho věrnost.“ Trpká pravda vypadala tak, že člověk, kterého jsem hodlal pomstít, byl vlastně sám vrah.

Adhemar, zabořený hluboko do polštářů, přikývl. Zachumlal se ještě hlouběji pod přikrývky, kde se vrtěl, aby se uvelebil co nejpohodlněji. Ale i v této poloze bylo zřejmé, že trpí bolestí, i když to už nemělo trvat dlouho. Výdechy, které mu se sípotem vycházely skrze suché rty, byly stále slabší.

„Kráčel jsem po polích,“ zašeptal. Myšlenky se mu trhaly – nebyl jsem s to říct, jestli vzpomínal na to, co se stalo před měsícem nebo kdysi dávno v jeho životě. „Kráčel a modlil se. Našel jsem je v údolíčku. Byli sami.“

Seděl jsem na stoličce při zemi, ale teď jsem se napřímil. Na co to vzpomíná?

„Objali se jako bratři. Když poodstoupil, políbil Rainaulda na tvář. Pak mu vrazil do srdce nůž. Rainauld se beze slova svalil.“

Teď v místnosti zavládlo naprosté ticho. Ustal dokonce i tlumený hovor stráží, třebaže nemohly slyšet Adhemarova tichá slova, sotva doléhající k mým vlastním uším.

„Viděl jsem toho Saracéna.“ Adhemar opět otevřel oči, jež hleděly kamsi do hlubin času. „Byl schovaný za balvanem. Když bylo po všem, odtáhl Rainaulda pryč a opustil Droga.“

„Ty jsi viděl, jak Drogo zavraždil Rainaulda?“ vyhrkl jsem.

Adhemarův upřený pohled se vrátil ke mně. „Demetrie. Přines mi plášť. Je v truhle.“

Potlačil jsem otázky, jež se mi draly na rty, otevřel jsem okovanou truhlu, kterou mi ukázal, a vytáhl jsem velký karmínový ornát. Byly do něj zlatem všity obrazy Krista, apoštolů a proroků a byl tak těžký, že vážil víc než brnění. Co nejpečlivěji jsem jím ovinul Adhemarova ramena.

„Teď mě zvedni na posteli.“

Ovinul jsem ho rukou a zvedl ho, takže teď měl hlavu nad okenní římsou. Oči měl pořád ve stínu, ale pomalu otáčel obličejem, až se zahleděl na kopce v dáli.

„Tímto směrem leží země zaslíbená, země Izraele. Já už se tam nedostanu, ale Pán mi dopřál, že jsem ji uviděl.“

Nebyl jsem si jist, co chce, a tak jsem ho pořád držel ve vzpřímené poloze.

„Šel jsem za ním,“ zašeptal Adhemar. „Možná jsem měl zůstat v skrytu, ale nemohl jsem. Nemohl…“ Slaboučký hlas se úplně ztišil a já jsem jím v zoufalství téměř zatřásl. „Nechápal jsem, proč zabíjel tak nemilosrdně. Chladnokrevně.“

Sesunul se mi zpátky do náruče a já jsem ho položil na polštáře. Krk měl tak tenoučký, až jsem se bál, že mu ho svou netrpělivostí zlomím. Uslyšel jsem sípání v jeho hrdle a pojal jsem obavu, že už nastal konec. Modlil jsem se k Bohu, aby ho ušetřil, ne z lítosti, ale z palčivé touhy vyslechnout jeho tajemství a dozvědět se všechno.

„Víš, co mi řekl?“ Na Adhemarově tváři povolilo napětí. Vrásky se mu ohladily a vypadal skoro jako dítě.

„Že není žádný bůh?“ hádal jsem váhavě.

Adhemarovy oči se překvapením rozšířily. „Ano. Že není žádný bůh. Že kněží jsou lháři a věřící blázni. Že není špatné zabíjet, protože to nikdo nepotrestá. Smál se mi do očí a nadával mi do šarlatánů.“

„A tys ho zabil.“ Na tváři jsem měl slzy, ale nevšímal jsem si jich.

„Zabil jsem ho. Zabil, protože bylo tak strašné slyšet jeho slova. Protože to byl vrah. Protože po všech strastech a bojích, které podstoupil v Kristově jménu, se ho Drogo odřekl. Stál tam, usmíval se, samá krev a zatvrzelý, a já jsem poznal zlo.“

Adhemarovým tělem znovu zalomcoval kašel. „Zapřel Boha a sám se prohlásil za všemocného. Zabíjel, protože prý není nikdo, kdo by ho soudil. Ale já jsem tam byl. Já jsem ho soudil. Když jsem vzkypěl hněvem, stal jsem se andělem pomsty a srazil jsem ho k zemi. Na čelo jsem mu udělal Kainovo znamení, aby ho lidé poznali jako vraha, a nechal jsem tam jeho mrtvolu, aby ji sežrali mrchožrouti. Pak jsem uprchl z toho strašlivého místa.“

„Kde jsem ho našel.“

Adhemar přikývl a zdálo se, že se na chviličku zase pohroužil do spánku. Položil jsem mu ruku na hrdlo, ale pořád v něm tloukl život, byť slaboulinký. Rozhlédl jsem se po místnosti a pak ven z oken ve snaze upokojit svou trýzněnou duši. Celý rok byla má víra zkoušena hladem a zabíjením, bolestí a zoufalstvím. Teď jsem nevěděl, čemu mám věřit.

Pocítil jsem ruku na zápěstí a podíval se dolů. Adhemar se pokoušel promluvit, i když byl jen s krajní námahou schopen utvářet slova. „Vodu?“

Vstal jsem – byl jsem rád za každý pohyb – a přešel jsem ke stolu v opačném rohu, na němž ležel kamenný džbánek a pohár. Voda mi svlažovala prsty, když jsem naléval. Byla zteplalá a poloslaná, ale zdálo se, že Adhemarovi stačí. Pohár jsem mu přidržel u rtů, abych mu dal napít, a potom jsem mu lemem svého rukávu utřel ústa.

„Já se z toho kaju, Demetrie.“ Svou rukou pořád držel moji, vší silou, která v něm zbývala. „Zabil jsem Droga, protože urazil Boha, ale ve svém vzteku jsem se dopustil téhož zločinu. Vlastně horšího. On zabíjel, když zapřel Boha, kdežto já zabíjel v Jeho jménu. Viděl jsem zlo a pokusil jsem se ho zničit. Místo toho jsem mu propadl. Bude mě trestat přísně, až předstoupím před Jeho trůn, a já si to zasluhuju.“

Opět jsem mu ke rtům naklonil pohár, neschopen vůbec promluvit. Za okny kroužilo na obloze hejno ptáků, zatímco z nádvoří jsem cítil pach rozdělávaného ohně. Snášel se soumrak.

„Co?“

Myslel jsem, že jsem z postele zaslechl šepot, a podíval jsem se dolů, abych uviděl, zda nemá Adhemar něco na jazyku. Ale uši mne oklamaly: nepromluvil a ani už nikdy nepromluví. Nevidící oči měl otevřené a hlava se mu sesunula na stranu, jako by nakonec poznal nějaký dávno zapomenutý obličej. Rozechvělýma rukama jsem ho zahalil kněžským pláštěm a pak jsem si z krku sundal stříbrný křížek a položil jsem mu ho na hruď. Snad mu bude k užitku tam, kam se právě odebral.

Před místností čekal na chodbě hlouček kněží a rytířů. Když jsem procházel kolem, upřeli na mě podezřívavé pohledy.

„Spí,“ řekl jsem jim. „Přál si půlhodinku klidu.“

Na nádvoří se sešly další houfy lidí, kteří nervózně přecházeli po dlaždicích barvy mořské modře. Zpráva o Adhemarově churavosti se jistě rozšířila po městě, protože tu byla spousta šlechticů a dále kněží a poutníci. Uviděl jsem Bohemunda, jak stojí v hloučku svých družiníků, o hlavu vyšší než oni, a vévodu Godefroie, jak si v rohu cosi šeptá s Robertem z Normandie. Přišel dokonce i hrabě Raymond, jenž měl popelavě bledou, mrzutou tvář. Nikoho z nich jsem si nevšímal a proklouzl jsem branou na úbočí svahu před sebou.

Přede mnou se rozkládala cesta do města, ale nehodlal jsem se vracet. Naopak jsem vyšel kousek vzhůru po svahu, kde jsem se prodíral mezi bodláčím a kamením. Na malém skalním výchozu na hřebenu hory jsem našel balvan, na který jsem se posadil, a pak jsem se díval přes kopce. Zemi pode mnou zahaloval stín, i když vrcholky kopců a hory nahoře pořád zbarvovalo zlato.

Dlouhou dobu – snad minula i hodina, i když jsem to nevnímal – jsem seděl tiše. Občas jsem zraky upřel na krajinu, jindy na vzdálený obzor, kde se mé myšlení a vzpomínky sbíhaly s mým pohledem. Pořád mi duši trýznily otázky, na které nenajdu brzy odpověď, ale přemítání o nich mi poskytovalo aspoň útěchu. Kolik utrpení a úmrtí bylo na tomto místě způsobeno ve jménu Boha či bohů, vlastně všech bohů, nebo také žádného. Byly tak vykoupeny naše duše, tak jako Kristovo utrpení vykoupilo Jeho duši? Myslím, že ne. Postavili jsme si svůj vlastní kříž, přibili jsme se na něj a unášeli se vlastní zbožností, když jsme krváceli, a pak jsme se divili, proč na nás Bůh zanevřel. Sami jsme si stanovili zkoušky víry, ale propadli jsme v nich. Adhemar to při svém konci viděl jasně: Bůh nás bude soudit přísně a my si to zasloužíme.

Za západními kopci zapadlo poslední světlo a vzduch ovládl šedivý opar. Vstal jsem. Už jsem byl pryč od Anny a Sigurda dost dlouho. Měl bych sejít dolů.

Když jsem se otočil k návratu, ohlédl jsem se přes rameno. Hory představovaly pouhé purpurové stíny na prohlubující se obloze a údolí mezi nimi zmizela. Tok Orontu se ukryl a cestu vedle něho zahalila tma.

Cesta, o niž jsme tak dlouho bojovali, byla volná.

Cesta na Jeruzalém.

Historická poznámka

Bojům o Antiochii lze nejlépe porozumět jako jakémusi Stalingradu první křížové výpravy. V obou případech útočící armády rychle postupovaly po nepřátelském území, ale pak na dlouhé měsíce uvázly před městy, jež byla příliš velká a příliš houževnatě bráněná, než aby je mohly dobýt. V obou případech byli posléze sami obléhatelé obleženi, ovšem s tím klíčovým rozdílem, že křižákům se nakonec podařilo prorazit a obléhání zrušit. Kdyby bývali neuspěli, představa papeže Urbana o vítězství by se bývala zhroutila se stejnou jistotou jako Hitlerovy plány v roce 1942. Sotva proto překvapuje, že objevujeme celou paletu chamtivosti, piklů, věrolomnosti a mimořádného násilí, které obléhání doprovázely. Obecně platí, že jsem se snažil, aby jak fakta a časový sled, tak povahové rysy vůdců co nejvíc odpovídaly pramenům, byť často protichůdným. Strasti, jež podstoupilo vojsko, náhlé dobytí města pouhé dva dny před Kerboghovým příchodem, nalezení svatého kopí a skvělé vítězství nad drtivou přesilou v závěrečné bitvě, to vše se stalo do značné míry tak, jak jsem to vylíčil. Soudobí kronikáři nalezli jenom zázračná vysvětlení a i novodobí historikové nabízejí jen o málo důvěryhodnější odpovědi.

Ale v jedné věci jsem si dovolil zacházet s historickým materiálem velice volně – s otázkou kacířství. Prameny se nijak nezmiňují o výskytu hereze mezi křižáky, což se ovšem dalo očekávat od církevních kronikářů, kteří velebili úžasné výkony papežství, a přitom víme, že se křižáci na své cestě setkávali s místními kacíři. V mase nebojujících byl silný puritánský živel, který se často projevoval odporem ke zkaženosti jejich předáků. Máme-li na zřeteli, jak katastrofálně si počínali tito představitelé při křižácké výpravě ve strašné zimě z roku 1097 na rok 1098 a že ve středověkém uvažování nebylo možné oddělit duchovní sféru od politické, lze zcela právem usoudit, že sociální protest dovedl některé poutníky k určitým radikálnějším teologickým představám. V prostředí mimořádné zbožnosti, kde lidé podstupovali mimořádné utrpení a ocitli se úplně za hranicemi svého známého světa, lze předpokládat, že někteří z nich upřeli zraky mimo rámec oficiálního pravověří, aby našli spásu. Dvojnásob to platí v oné líhni náboženství, jíž byl a je Střední východ. Kacířské víry, které tu líčím, vycházejí z představ, jež byly jednak soudobé, jednak trvalé, ale to neznamená, že by podle mě přesně odrážely učení nějaké konkrétní sekty.

Poděkování

Když jsem se snažil přehledně vylíčit spletité dějiny první křížové výpravy, vycházel jsem převážně z prací dvou vynikajících historiků: Dějin křižáckých výprav sira Stevena Runcimana (vyšlo v nakladatelství Penguin) a Vítězství na východě Johna France (vyšlo v Cambridge University Press). Jinak kacířské obřady a mýtus o stvoření v kapitole 26 byly upraveny podle překladů v knize Kacířství vrcholného středověku od Waltera Wakefielda a Austina Evanse (vyšlo v Columbia University Press), pasáž z Tertulliana v kapitole 12 byla upravena podle překladu v Christian Classics Ethereal Library (www.ccel.org) a vidění Petra Bartoloměje a Štěpána z kapitoly 31 byla upravena podle překladu z knihy První křížová výprava od Augusta Kreye (Princeton). Nejvíc jsem však zavázán dr. Susan Edgingtonové, která mi velkoryse umožnila přístup k první verzi rukopisu svého překladu jednoho pojednání od Alberta z Cách. Až ho Oxford University Press nakonec vydá, zaplní jednu z velkých zbývajících mezer v historiografii první křížové výpravy. Používal jsem práci všech těchto historiků a mnoha dalších. Někdy jsem patrně výsledky jejich práce poněkud zkreslil a jindy jsem je záměrně přetvořil k svým vlastním účelům. Všechny omyly a překroucení dějin v této knize přirozeně spadají čistě na můj vrub.

Obzvlášť vděčný jsem těm, kdo mi pomáhali při mé výzkumné cestě po Turecku, zejména Orlanu Pammukalemu, který mě poučil o pravém významu turecké pohostinnosti. Má paní Marianna stoicky snášela vedro, řízení automobilu, pochybné kebaby i jazykovou bariéru. Po návratu domů mi nabídla svou obvyklou velkorysou podporu. Helen, George, Iona a moje matka si přečetli první verzi: jejich nadšení i kritika mi byly znamenitou pomocí. Moje agentka Jane Conway-Gordonová si jako vždy počínala tajuplně, ovšem vykonala zázraky.

V nakladatelství Random House jsem povinen mimořádnými díky bystrému a trpělivému redaktoru Oliveru Johnsonovi, jeho asistentce Emily Sweetové, vedoucí pracovnici propagace Emily Cullumové, Richardu Ogleovi a vynalézavému technickému oddělení – Chrisi Mooreovi za výtvarnou část a Rodneymu Paullovi za vynikající mapy. Děkuji také všem těm, kdo pracovali za scénou, aniž jsem je kdy viděl.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai