Ztracený chrám

Tom Harper

(2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Ztracený chrám slibuje strhující dobrodružství v rozvalinách poválečného Středomoří i mezi mýty a literaturou ztracených civilizací a zavádí čtenáře přímo do centra odvěké záhady. Nejmocnější poklad světa je již tři tisíciletí nezvěstný. Nyní se však schyluje k rozluštění kódu, který odhaluje jeho úkryt… Sam Grant je bývalý příslušník britské Správy pro zvláštní operace (SOE) a dobrodruh tělem i duší. Má ale tajemství: před šesti lety mu umírající archeolog svěřil svou celoživotní práci: přepisy tajemného písma z jedné krétské jeskyně. Po rozluštění by mohlo vést k jednomu z největších pokladů v dějinách, který je však stejně nebezpečný jako cenný. Má o něj zájem CIA i KGB. S pomocí brilantního oxfordského profesora a krásné řecké archeoložky s vlastními tajemstvími se Grant noří do bludiště dávných kultů, zapomenutých záhad a zmizelých civilizací. Dochází však čas. Tajemství ze vzdálené minulosti možná představuje klíč k nejnovějším hrozbám, jež ohrožují moderní svět…

Nejmocnější poklad světa je již tři tisíciletí nezvěstný. Nyní se však schyluje k rozluštění kódu, který odhaluje jeho úkryt Sam Grant je bývalý příslušník britské Správy pro zvláštní operace a má tajemství: před šesti lety mu umírající archeolog svěřil svou celoživotní práci: přepisy tajemného písma z jedné krétské jeskyně. Po rozluštění by mohlo vést k jednomu z největších pokladů v dějinách, který je však stejně nebezpečný jako cenný. Grant se noří do bludiště dávných kultů, zapomenutých záhad a zmizelých civilizací.

ZTRACENÝ CHRÁM

TOM HARPER

přeložil Zdík Dušek

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2009

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2007 by Tom Harper

All rights reserved.

Z anglického originálu Lost Temple

(First published by Arrow Books, United Kingdom, 2007)

přeložil © 2009 Zdík Dušek

Redakce textu: Tomáš Toula

Jazyková korektura: Miroslava Pelnářová

Grafická úprava obálky © 2009 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-646-9

Pro výjimečného člověka,

Olivera Johnsona

Jakmile mi tento příběh náhodou padl do rukou, pocítil jsem ve své dychtivosti po sdělování pravdivého obrazu dějin nutkání šířit jej dál – nikoliv z marnivosti, ale spíše proto, abych mohl poskytnout zábavu lidem zahálčivé mysli.

Předmluva k Deníku trojské války, Dictys Cretensis

Prolog

Kréta, 20. května 1941

Podle pověsti právě zde vzlétli k nebi první lidé. Pomazali se včelím voskem a přilepili si pera jako umělí ptáci, vrhli se z vysokého paláce a vznesli se nad odlesky zdobené moře. Stoupali však příliš vysoko, stále blíž slunci, až jeden z nich, mladý chlapec, vyletěl do takové výšky, že se včelí vosk ve slunečních paprscích roztavil, a on se zřítil dolů. Když se na hladinu sneslo poslední pírko, chlapce pohltily vlny a stal se součástí bájí. Nyní zde lidé létali znovu. Místo per měli křídla z hedvábí a propojené popruhy, jež je držely pohromadě, se na slunci neroztaví. Říkali si Fallschirmjäger, lovci z oblohy. Neřítili se střemhlav dolů, ale snášeli se jako hladoví orli.

Pemberton je viděl z okna pracovny. Věděl, že má potíže, jakmile ustalo bombardování. Během uplynulého týdne šlo o neustálou hrozbu: ozývalo se hučení motorů následované kvílením nalétávajících Stuk a otřesy půdy pod explozemi. Někdy bomby dopadaly tak blízko vily, že se ve vitrínách otřásaly všechny artefakty jako čajové šálky na talířcích, dokud je zaměstnanci neodnesli do sklepa. Teď bombardování skončilo. Slavní uprchlíci, kteří mu ze života dělali peklo, odjeli a zaměstnanci zmizeli: Pemberton je dnes ráno poslal do jejich vesnic a k rodinám. Zbyl tu jako jediný. A bylo načase, aby odešel i on.

Popadl z věšáku na klobouky v rohu batoh a vysypal jej na stůl. Na stolní desku dopadl týden starý sendvič, poloprázdná termoska, fotoaparát, svítilna, kapesní nůž a několik zmuchlaných obalů od čokolády. Ponechal si svítilnu a nůž a zbytek odsunul stranou, ačkoliv nezapomněl nejprve vytáhnout film z fotoaparátu. Chvěl se, jak pospíchal, když odemykal stolní zásuvku a vytahoval zápisník. Pavučinkovité praskliny na povrchu hnědé kůže vyplňoval prach a zlatý monogram v rohu byl téměř nečitelný. Šlo o dárek od jeho ženy, jeden z posledních, a on jej choval jako oko v hlavě – to nicméně nebyl hlavní důvod jeho cennosti. Vetřelci mohli získat vše, co měl ve vile: artefakty i muzeální kousky, oděvy i nábytek dovezený z Anglie, dokonce i jeho milovanou knihovnu – ale tohle ne.

Nic jiného nemohl dělat. Zapnul batoh a vydal se ke dveřím. Vykročil do slunečního světla, zatímco nad ním se z nebe k zemi snášela mnohobarevná záplava hedvábných obláčků – bílých, červených, zelených a žlutých.

Pemberton čekal, dokud si nebyl jistý a dokud nespatřil na odpolední obloze první parašutisty. Nyní už bylo příliš pozdě. Rozlehlým údolím se převalovala ozvěna hukotu motorů dopravních letadel Junkers-52 a Pemberton už slyšel zpoza zatáčky, která vedla na sever k přístavu v Heraklionu, staccatové štěkání střelby. Němci určitě přistáli jižně od města, odřízli mu ústupovou cestu a každým okamžikem z letadel vyskakovaly nové posily. Tudy se daleko nedostane. Vydal se k jihu, nahoru do kopců a směrem k horám.

Kráčel svižně. Na Krétu přijel ještě před válkou, nyní už to byly dva roky, a dlouhé procházky do vnitrozemí ostrova se mezi jeho kolegy staly legendou. Tuk, který se mu začínal usazovat v pase z příliš mnoha univerzitních večeří, ustoupil, a i když slunce z jeho vlasů vybělilo poslední stopy černé barvy, nahradilo je vdechnutím zdravého odstínu do jeho lící. Bylo mu padesát šest let, ale cítil se mladší než před deseti lety.

Když urazil necelého půl kilometru, ohlédl se za sebe. V údolí rozeznával uprostřed kruhu borovic odhalené stěny paláce Knossos. Ten palác byl jeho celoživotní posedlostí, a dokonce i v momentálním spěchu cítil bodnutí smutku, že ho nechává na pospas vetřelcům. Jako student před první světovou válkou jej pomáhal siru Arthuru Evansovi probudit ze spánku trvajícího tři tisíciletí: jednalo se o zlaté období jeho života, kdy se nořil do samotných bájí a každý den přinášel nové objevy, jež měnily legendy v historická fakta. O třicet let později se jako vdovec vrátil, aby se stal místním kurátorem. Věk hrdinů v archeologii pominul a rychlý sled odhalení vystřídala jejich pomalá a pečlivá analýza, ale Pemberton byl přesto docela spokojený. Podařilo se mu učinit i několik vlastních objevů – a jeden z nich by ohromil samotného Evanse. Sáhl si na záda a prohmatal batoh, aby se znovu ujistil, že v něm stále má svůj zápisník.

Nízko po obloze od severu přeletělo další letadlo. V jasném vzduchu ho viděl naprosto zřetelně: zavalitou příď, černý kříž na boku, a dokonce i bílou stužku, která se vinula za ním. Zřejmě vyložilo svůj náklad a za okamžik se otočí, aby se vrátilo k pevnině pro další várku. Jenže tenhle stroj se neotočil. Pokračoval v letu nad palác a nad údolí, přímo k němu.

Pemberton nebyl žádný zbabělec. Bojoval v zákopech první světové války ve Flandrech a vybíhal z nich na zteč spolu s ostatními, ale pohled na blížící se letadlo ho přesto ochromil. Zaklonil hlavu a otočil se, jakmile ho stroj minul. Hukot motorů zněl tak hluboce, až měl Pemberton dojem, že se letoun musí každou chvíli zřítit. V trupu zel čtvercový poklop jako otevřená rána.

Pemberton sebou trhl: v otvoru se objevila postava a vyhlížela ven. Muž si ho určitě musel všimnout, protože Pemberton na okamžik pocítil zvláštní předtuchu, když se jejich pohledy střetly. Pak muž vyskočil s pažemi roztaženými jako křídla. Zlomek vteřiny visel ve vzduchu, v další chvíli ho strhl stranou proud vzduchu za strojem a nad hlavou mu vykvetla bílá kupole padáku, která jím prudce trhla jako loutkou na vodicích provázcích. I tak se zdálo, že padá ohromující rychlostí.

Uběhlo sotva několik vteřin, ale ve vzduchu za prvním mužem už se objevilo několik dalších. Letadlo svůj náklad dosud nevyložilo. Pemberton se podíval do údolí. Vítr zanese parašutisty kus od něj, ale ne natolik daleko, aby jim mohl uniknout. Byl v pasti. Neměl na vybranou, a tak vyběhl k paláci mezi stromy.

Vyškrábal se vzhůru po čtyři tisíce let starých schodech a udýchaně se zhroutil za zeď. Evansovy ambice neuspokojilo pouhé vykopání paláce: na několika místech se ho přímo pokusil zrekonstruovat a výsledkem jeho úsilí bylo několik rozestavěných místností, které se vynořovaly z rozvalin jako duchové. V některých návštěvnících vyvolávaly představy dávno zmizelých časů, jiní je považovali za urážku archeologie. Pemberton měl s jejich stavbou sice z profesionálního hlediska nesouhlasit, ale ve skrytu duše se mu vždycky líbily. Nikdy by si nicméně nepomyslel, že se v nich jednou bude ukrývat, aby si uchoval holý život. Otočil se a mírně se nadzvedl, aby vyhlédl z okénka v obnovené stěně.

Na okamžik zadoufal, že se výsadkáři vydali do vnitrozemí ostrova, ale vzápětí je uviděl. Byli ještě blíž, než se obával: za několik minut, které mu trvalo, než doběhl k paláci, se osvobodili ze svých padáků, vytvořili oddíl a vykročili dolů do údolí. Viděl, jak se rozptýlili do rojnice a postupují skvrnitým stínem olivovníkových hájů, které se táhly ze svahu až k paláci. Napočítal jich šest, v těsně padnoucích helmách bez obrouček a v pytlovitých zelených pláštích, které vypadaly pro boj podivně neprakticky. Kdyby se vydali po cestě na západ, prošli by dost daleko od trosek paláce. Takhle ale dorazí přímo k němu.

Za zády se mu ozvalo zaškrábání čehosi kovového o kámen. Polekaně se obrátil a až příliš pozdě si uvědomil přítomnost oněch mužů v údolí. Viděli ho? Ne. Zmizeli ve stínu jižní zdi a dočasně se ocitli mimo dohled. Znovu se ohlédl, tentokrát opatrněji. Na rozlehlém nádvoří, kde dávní obyvatelé tančili na zádech býků, ležel rozprostřený obrovský nachový padák jako krvavá skvrna. Látka se chvěla a třepotala ve vánku a spletená změť lan za ní vedla k ocelové bedně o velikosti rakve. Pemberton si na sádrovcových deskách všiml puklin od nárazu těžkého předmětu a na okamžik jím projela zlost nad takovým lhostejným vandalismem.

První z německých vojáků s hodností seržanta se vyhoupl přes parapet a proběhl nádvořím k bedně. Ostatní následovali a shromáždili se kolem něj, zatímco si seržant klekal a snímal víko. Někteří z mužů si svlékali pytlovité pláště, které měli na sobě při seskoku. Pod nimi se objevila šedá bojová uniforma a náramenní pásy s náboji. Jiní si brali zbraně, které jim seržant podával.

Něco se však hýbalo i kus od vojáků. Pemberton koutkem oka spatřil postavu, která se plížila po střeše svatostánku, jenž stál po jeho levici. Postava na sobě měla bílou halenu a kolem hlavy omotaný černý šátek: do posledního detailu šlo o oděv tradičního krétského zemědělce. Muž třímal v ruce pušku a držel ji opatrně pozvednutou, aby s ní nezavadil o kamennou střechu. Zbraň vypadala ještě starobyleji než její nositel: v posledním půlstoletí po vyhnání Turků z ostrova byla sotva používána. Nedalo se ale pochybovat o tom, co s ní muž zamýšlí.

Pemberton se vyplížil zpoza sloupu, který ho kryl, a pokoušel se přilákat Řekovu pozornost, aniž by na sebe upozornil Němce. Vojáci si podle všeho vůbec neuvědomovali nebezpečí: tři z nich si zapálili cigarety a pokuřovali, zatímco ostatní skládali vybavení do batohů. Jeden z nich patrně řekl nějaký vtip, protože se nádvořím roznesl nervózní smích.

„Psst,“ zasykl Pemberton mezi zaťatými zuby i přes nutnost zachovávat nejvyšší opatrnost v zoufalé snaze Řeka zastavit. Co si ten chlap myslí? Němci už téměř vyložili obsah bedny a chystali se k odchodu. Za dalších pár vteřin vyrazí – a Pemberton bude v bezpečí.

Ten Řek ho musel zaslechnout. Rychle se otočil a pohnul puškou, ale jakmile poznal anglického archeologa, o jehož přítomnosti v údolí věděli všichni místní, široce se usmál. V seschlé bronzové tváři se jasně odrážely prořídlé řady bílých zubů. Řek si přiložil pušku k rameni, zamžoural podél zrezivělé mušky a vypálil.

Německému seržantovi z hrdla vytryskla krev a nádvořím se rozlehla ozvěna výstřelu. Řek se na střeše horečně pokoušel znovu nabít a trhal za těžký uzávěr pušky. Němci ho však zpozorovali. Z hlavní jejich automatických pistolí vyšlehly záblesky a Řeka zasáhla sprška kulek, která ho odhodila nazad a postříkala střechu lepkavými kapkami krve.

Zbraně ztichly. Z dálky Pemberton slyšel pokračující bitvu o Heraklion, ale po místní přestřelce mu její zvuky připadaly tlumené a neskutečné. Jeden z vojáků vyběhl po úzkém schodišti vedoucím na střechu svatyně, kde leželo tělo mrtvého Řeka. Kopl do něj a vpálil mu do hlavy ještě jednu nadbytečnou kulku. Pemberton se zachvěl a stáhl se hlouběji do úkrytu za sloup. Evansovy zrekonstruované místnosti sloužily spíš jako vystavené exponáty a neměly větší hloubku než fasády domů z hollywoodského westernu. Když teď byli nepřátelé na nádvoří i po jeho levici, Pembertonovi nezbývalo skoro žádné místo, kde by se mohl ukrýt. Přitiskl se zády ke sloupu a zůstal nehybně stát.

Naproti u zadní stěny se ve dveřích pohnul stín. Pemberton ztuhl a poté znovu vydechl. Dveřním otvorem dovnitř skočilo kotě a nyní stálo v ostrůvku sluneční tváře a civělo na něj doširoka otevřenýma očima.

„Běž pryč,“ naznačil Pemberton ústy a ohlížel se přes rameno, aby se ujistil, že ho ten Němec na střeše nemůže zahlédnout. Co když jeho pohled přilákal pohyb kotěte? Kotě si sedlo na zadní nohy, zvedlo packu a začalo se olizovat. „Huš.“ Pemberton viděl, že voják stále stojí na střeše a využívá ji jako rozhlednu, z níž se pokouší odhalit další případné partyzány v okolí. Kdyby se teď podíval jeho směrem, jistě by ho uviděl.

Muži na nádvoří netrpělivě křičeli. Jejich seržant umíral a oni mu chtěli sehnat pomoc. Voják se naposledy rozhlédl po údolí a otočil se. Pemberton vydechl a s úlevou sevřel v náručí svůj batoh.

Vtom se kotě přestalo olizovat a znehybnělo na nejistých nožkách. Z oblohy slétla vrána a snesla se na Řekovo mrtvé tělo bez ohledu na Němce stojícího jen pár kroků od ní – nebo na mládě dravce, které se krčilo ve stínech. Kotě mrsklo ocasem a z otevřené tlamičky se mu vydral zvláštní mlaskavý zvuk. V dalším okamžiku skočilo.

Vše se odehrálo tak rychle, že Pemberton ani nestačil vnímat jednotlivé události. Voják na střeše se prudce otočil a zahájil palbu do otevřené místnosti. Jeho druzi na nádvoří viděli ještě méně než on, ale nehodlali nic riskovat. Zahájili palbu ze všech zbraní a vzduch náhle vyplnila bouře olova, betonu, kamenných úlomků a sádry. Něco roztálo Pembertonovu tvář těsně pod okem, ale sotva si uvědomoval bolest. Vymrštil se na nohy a s batohem stále přitisknutým k hrudi proběhl protějšími dveřmi. Netušil, co se stalo s kotětem.

Palác Knossos už nebyl bludištěm jako v legendách, ale stále se tu dalo zabloudit a Pemberton znal jeho plán lépe než kterýkoliv jiný žijící člověk. Proletěl dveřmi a skoro ani nevnímal výkřiky za sebou. Přeskočil zábradlí balkonu a dopadl do rozvalin pod ním. Do podzemní místnosti pod patrem, na němž se dosud ukrýval, vedl úzký otvor. Přímo proti němu ústil podobný otvor znovu na sluneční světlo. Nalevo odtud se táhla řada dlouhých chodeb, ale Pemberton je minul a zatočil doprava.

Tady neprovedli tolik vykopávek, protože se obávali, že naruší základy paláce, ale vyhloubili tu na zkoušku několik tunelů vedoucích pod velké nádvoří. Jeden z nich sahal až k protější straně rozvalin. Jestli se mu tam podaří dostat, třeba nějak seběhne k východní bráně a vyklouzne mezi stromy na dně údolí. Na terasách nad ním dusaly těžké kroky a Pemberton se přitiskl k opěrné stěně. Kdyby někdo shlédl sem dolů, musel by ho spatřit. Nikdo se ale naštěstí neobjevil. Pár metrů od něj se otvírala černá díra. Pemberton k ní přeběhl a protáhl se dovnitř. Chodba nebyla o moc širší než on: několikrát narazil rameny do starých trámů, které podpíraly strop. Puklinami se k zemi snášely stružky jemného prachu, které se mu usazovaly na košili a za límcem. Nejhorší ze všeho bylo, že se tu nemohl ani otočit, aby se podíval, jestli ho někdo nesleduje. Mohl se pouze prodírat stále dál, směrem k malému obdélníku světla, které mu blikalo v ústrety na konci tunelu.

Konečně k němu dospěl. Naposledy napjal svaly a vystrčil batoh z otvoru. Zavazadlo padlo na zem a Pemberton se vysoukal za ním. Ocitl se v šachtě velkého schodiště, nejlépe zachované části paláce. To však Evanse neuspokojilo, a tak je nechal vyzdobit repliky fresek a malovaných sloupů, aby vypadalo téměř jako před třiatřiceti stoletími. Po jeho pravici vedly schody vzhůru k nádvoří, zatímco vlevo klesaly do nižších poschodí. Kdyby se dokázal schovat někde dole…

Na schodech nad ním se rozezněly kroky. Než se stačil pohnout, zahnuly za roh a zastavily se na odpočívadle přímo proti němu. Zíral na něj německý parašutista. Trochu kulhal, možná po seskoku z letadla, ale zbraň v jeho rukách se ani nezachvěla.

„Was haben wir hier?“, Mladík si ho překvapeně prohlížel od hlavy k patě. Očekával dalšího zemědělce nebo možná ztraceného vojáka, ne pomačkaného, obrýleného anglického archeologa. „Was bist du denn für einer? Engländer? Soldat?“ Trhl schmeisserem k Pembertonovi. „Spion?“

Pemberton objal pažemi batoh a zavřel oči. Všechno bylo k ničemu a teď tu zemře: poslední kostra v minotaurově bludišti. Hlavou mu proběhly vzpomínky na všechny hrobky, které během své dráhy otevřel, a zauvažoval, jestli ho jejich rozzlobení obyvatelé budou čekat na druhé straně, aby si s ním vyřídili účty. Aspoň by mohl znovu spatřit Grace.

Zazněl výstřel a jeho ozvěna se roznesla šachtou schodiště. Pembertona překvapilo, že nic necítí. Třeba ho ten voják minul – nebo už je mrtvý. Čekal dobu, která mu připadala jako věčnost, než Němec dokončí svoji práci. Když se nic nedělo, pomalu otevřel oči.

Němec ležel na odpočívadle schodiště na zádech, s podrážkami bot namířenými k Pembertonovi. Ze schodů stékala krev. Než Pemberton stačil zpracovat tento náhlý zvrat, mihla se kolem tmavá postava muže, který vyběhl zkontrolovat Němcův tep a poté se otočil k Pembertonovi. Neměl uniformu, ale v ruce držel pistoli a z boty mu vyčníval předmět, který podezřele připomínal rukojeť nože. Jeho opálená tvář se ustaraně mračila.

Zadíval se na Pembertona. „Jste řecký král?“

Pemberton vzhlížel k muži, který mu zachránil život. Sluneční svit ze schodištní šachty mu vrhal přes tvář stín, ale přesto bylo možné rozeznat pevně sevřená ústa, kůži ošlehanou větrem a strniště, které naznačovalo, že jeho nositel dnes ráno vstával ve spěchu. V šeru se leskly tmavé oči.

Pembertona nenapadlo nic jiného než se zeptat: „Vypadám snad jako Řek?“

Muž pokrčil rameny. „Řekli mi, že by mohl být tady.“

„Byl tu.“ Pemberton se namáhavě zvedl na nohy a přemítal, jak se připletl k tak podivnému rozhovoru. „Bydlel u mě v domě.“ Pořád si vzpomínal na svůj úžas, když se vrátil do vily a nalezl tam řeckého panovníka: novozélandské hlídky v zahradě, styčný důstojník křičící do vysílačky, kterou si sestavili v pracovně, nadbyteční dvořané rozsazení po terase a kouřící jednu cigaretu za druhou. „Přesunuli ho dál – myslím, že do Chanie.“

„Tam teď není.“ Muž klapl závěrem revolveru a nahradil prázdnou nábojnici ostrou z váčku za opaskem. „Ráno zmizel a nikdo neví, kam šel. Řekli mi, abych se po něm porozhlédl tady.“

Pemberton na něj zamžoural. „Kdo jste?“

„Grant.“ Nepodal archeologovi ruku.

„John Pemberton. Jsem zdejší kurátor.“

„To máte kliku.“ Grant zasunul revolver za opasek a klekl si, aby zvedl automatickou pistoli. Zběžně prohledal uniformu mrtvého vojáka, vytáhl náhradní náboje a – k Pembertonově hrůze – také dva ruční granáty.

„Přece je nechcete použít tady?“

„Proč ne?“ Grant si zastrčil granáty za opasek a automatickou pistoli si opřel o rameno. „Jestli se bojíte poškození malby, řekl bych, že jdete o pár tisíc let s křížkem po funuse.“ Obrátil se zpátky ke schodům. „Počkejte tady.“

Pembertonovi vyschlo v ústech. „Kam jdete?“

„Najít řeckého krále.“

Pemberton čekal skrčený ve stínu pod ohbím schodiště. Grantovy kroky rychle odezněly a archeolog se ocitl v tichu. Otevřel batoh a snažil se přitom rozepínat přezky zcela nehlučně. Sáhl dovnitř. Zápisník měl stále u sebe, díky bohu. Přejel prsty po jeho kůži a uvažoval, co tu proboha dělá. Odkud se tak náhle vynořil ten Grant? Vrátí se? I kdyby se zbavil vojáků v paláci, jak se jim může podařit vyhnout se ostatním, kteří se jistě rojí po celém ostrově? Pemberton nebyl ve válčení nováčkem, ale dvacet let s ním přicházel do styku pouze prostřednictvím archeologie: ožehnutých míst na stěnách, poškozených a zrezivělých ostří zbraní, tu a tam nějaké kostry, kterou bylo třeba vyfotografovat, proměřit a vystavit. Teď se ocitl přímo uprostřed boje a pomyšlení, že se sám může stát materiálem pro nějakého budoucího archeologa, ho nijak netěšilo.

Někde hodně blízko zazněly výkřiky následované třemi rychlými výstřely. Pemberton sebou trhl. Nacházel se na velice nebezpečném místě – potřeboval se přesunout do většího ústraní. Opatrně našlapoval, vstoupil na široké schody a po špičkách se vydal dolů k Síni kolonád.

Grant klečel u těl dvou německých vojáků a vkládal do svého webleye tři nové náboje. Tento zvyk si osvojil velice rychle: vždycky dobíjet, jakmile se naskytne příležitost. Už by ani nespočítal, kolikrát mu kulky navíc zachránily život. Uložil webley do pouzdra a sevřel schmeisser.

Dva vojáci, pomyslel si. Z úkrytu pozoroval údolí celý den, od okamžiku, kdy k němu přiběhl vyděšený pobočník a blábolil něco o tom, že se ztratil řecký král. Viděl, jak přilétají letadla i jak se na ostrov snáší roje výsadkářů, a neunikl mu ani dým stoupající od měst. Po celou dobu v něm narůstal vztek. Proč by měl stát stranou jen kvůli tomu, že si nějaký idiotský politik dělá starosti o krále, jehož vlastní poddaní ho stejně nechtějí? Viděl, jak Pemberton opouští vilu, a poté sledoval skupinu parašutistů postupující údolím. Tehdy se vzdálil ze svého stanoviště a odplížil se ze svahu k paláci. SOE, Útvar zvláštních operací, ho neposlal do Řecka, aby vodil za ručičku členy královské rodiny. Nadřízení ho sem poslali, aby zabíjel nacisty. A přesně to měl v úmyslu.

Přikrčený slezl z východního svahu až k rozvalinám. Měl plno času, aby si je prohlédl zvenku, ale když se nyní ocitl v jejich středu, bylo prakticky nemožné propojit pohled z ptačí perspektivy s chaotickými chodbami, jež kolem něj vedly na všechny strany. Jednalo se o odstřelovačův sen: tolik úkrytů na tolika různých podlažích, že vůbec netušil, kam by se měl podívat nejdřív.

„Trpělivost,“ zahučel si sám pro sebe. Ta nikdy nepředstavovala jeho silnou stránku. V bludišti se ale dosud pohybovali dva Němci, a jestli udělá chybu, stane se snadnou kořistí. Raději by měl…

Náhle za ním na zdi explodoval kus kamene pod dopadem kulky. Grant neviděl, odkud výstřel vyšel, ale instinktivně sevřel schmeisser oběma rukama a otočil se, aby zalehl na místě a opětoval palbu. Z hlavně vyšlehly dva plameny a dál nic. Zasekla se. Odhodil automatickou pistoli od sebe a vrhl se doprava, zatímco mu nad hlavou hvízdly další kulky. Ten parchant je nad ním. Zůstával ležet na břiše a plazil se podél mělkého příkopu, který kdysi sloužil jako královská chodba. Na konci se otvírala temná místnost – sklep zanořený do úbočí hory. Jestli se mu tam podaří dostat, bude ho alespoň chránit střecha. V uších mu bušila krev a slyšel, jak se německý voják drápe za ním. Bez ohledu na opatrnost se vrhl do otevřených dveří. Za patami se mu zaryla do země další sprška střel.

Ocitl se v dlouhé, úzké místnosti s řadou výklenků připomínajících stání pro dobytek po obou stranách. Kóje oddělovaly nízké zídky a zdálo se, že v každém stojí mohutná hliněná urna, každá vyšší než on sám. Na okamžik ho napadlo, že by si mohl vlézt do jedné z nich a schovat se, ale pak tuto myšlenku zavrhl. Byl by v pasti bez možnosti úniku.

Dveřním otvorem dovnitř vletěly další kulky a zvedaly ze suché podlahy obláčky prachu. Přeběhl k zadní stěně a rozhlížel se po dalších dveřích, nebo i pouhém otvoru. Nikde nic – vběhl sem jedinou přístupovou cestou. Klikař jako vždycky, pomyslel si ponuře, jediná slepě končící místnost v celých zatracených rozvalinách. Poslední kóje napravo byla prázdná. Skočil do ní v okamžiku, kdy jeho pronásledovatel proběhl dveřmi.

Na okamžik se rozhostilo ticho, zatímco německý voják čekal, až jeho oči přivyknou zdejšímu šeru, a Grant se krčil za zídkou. Snažil se podívat ven, ale objemná nádoba ve vedlejší kóji mu bránila ve výhledu.

Slyšel vojáka volat: „Rudi, kommf leh habe ihn!“

Neozvala se žádná odpověď. To je dobře, pomyslel si Grant. Ještě lepší bylo, že vojákův hlas zněl značně nejistě. Němec nevěděl, kde Grant je, a nechtěl to zjišťovat sám. To bylo velice dobře.

Tiše jako kočka se Grant přehoupl přes nízkou zídku a dopadl do sousední kóje za jednu z masivních nádob. Natáhl kohoutek revolveru a naklonil se. Cítil, jak se mu hrubá a chladná hlína nádoby otírá o paži. Kde je ten Němec?

Grantova zbraň se vynořila zpoza nádoby a od hlavně se odrazil paprsek světla dopadající od dveří. Jen na vteřinku, ale víc nervózní výsadkář nepotřeboval. Místností zaštěkala střelba a od nádoby odletěly velké úlomky hlíny. Jeden z nich zasáhl Granta do ruky – než stačil zareagovat, revolver mu vyklouzl z prstů na zem. Ozvala se nová rána, způsobená tím, že zbraň při dopadu spustila.

Grant se okamžitě vrhl zpátky do úkrytu. Díky bohu, že Minojci vyráběli ty svoje nádoby pořádně bytelné: kulky ve džbánu vytvořily pukliny, ale neroztříštily jej. Výstřel z webleye mezitím zřejmě přiměl německého vojáka zaváhat. Střelba ustala – voják patrně čekal, až se k němu připojí jeho druh. Grant opatrně vyhlédl zpoza nádoby, ale rozeznával jen dvojici černých bot stojících napravo od dveří.

Teď už věděl, kde ten Němec je, ale nemohl ho nijak dostat. Revolver ležel na písčité podlaze, téměř tak blízko, že by na něj dosáhl, ale zároveň tak daleko, že by jistě zemřel, kdyby se o to pokusil. V botě měl zastrčený nůž, ale neměl šanci proniknout k nepříteli dost blízko na to, aby ho použil. Takže zbývalo jen…

Grant se podíval na dva ruční granáty, které měl zastrčené za opaskem. Myslel na toho ubohého archeologa a na hrůzu v jeho tváři, když je Grant vzal mrtvému Němci.

„Promiň, starouši,“ zašeptal. Pak odšrouboval čepičku v rukojeti granátu, nahmatal provázek uvnitř a ostře jím trhl. Jedna… dva… Opatrně vstal, napřáhl paži a obloukem hodil granát k protějšímu konci chodby. Tři… Granát se za letu otáčel ve vzduchu a v další vteřině mu zmizel z očí. Čtyři… Ozvalo se klepnutí, když granát narazil do nádoby vedle vojáka, a tlumené zadunění, když se skulil dovnitř. Pět…

Němce zahalil oblak hliněných střepin z roztříštěné nádoby. Grant neváhal. Vrhl se do chodby a popadl svůj revolver. Překulil se a vypálil tři rány ještě před tím, než se úplně zastavil. Druhé dvě už byly zbytečné. Výsadkář se zhroutil k zemi mezi rozdrcené zbytky nádoby. Z tváře měl krvavou kaši a z malého otvoru pod znakem orla na levé straně hrudi mu vytékala krev. Nehýbal se.

Grant se podíval na hromadu hlíny a prachu, v níž by už nikdo nepoznal původní artefakt. S tímhle si ten archeolog bude muset pěkně vyhrát, pomyslel si. Potom uslyšel výstřely.

John Pemberton byl vyděšený. Takovou hrůzu necítil od Passchendaele – a tehdy měl aspoň kolem sebe svoje muže. Teď byl sám. Z nějakého místa opodál, možná jen za jednou zdí, slyšel zuřivou střelbu, která se na chvíli odmlčela, a poté následovalo dunivé zaburácení, které jako by otřáslo palácem až do základů. Vrátily se snad bombardéry? Ozvěna výbuchu ho ohlušila, a proto neslyšel následující rány ani kroky, které se tiše plížily ze schodů.

První kulka Pembertona zasáhla do ramene a otočila ho, takže ho druhá střela zcela minula. Třetí si prorazila cestu jeho lopatkou a vylétla ven hrudí. Padl dopředu a přetočil se na záda. Zrak mu zastřela černá mlha. Pod schody matně rozeznával jakési vrčící monstrum, které se k němu blížilo. Ve zvláštní hře světel a stínů zdejší síně to téměř vypadalo, že německému vojákovi trčí z helmy rohy.

I těsně před smrtí Pembertona zaměstnávala jediná myšlenka. Ten notes. Natáhl se pro batoh, ale nikde nebyl. Pustil jej, když ho zasáhla první kulka. Zamžoural nachovou mlhou a spatřil batoh na zemi vedle sloupu. Otočil se na bok a hmátl po něm.

Na ruku mu tvrdě dopadla těžká bota. Pemberton sotva vnímal bolest, ale zvuk praskajících kůstek ho přiměl k hlasitému výkřiku. Netvor se zasmál a vychutnával si archeologovu agónii.

„Wünschst du dieses?“ Netvorův hlas zněl hrubě a nezřetelně, ale s jasně patrným výsměchem. Nepřestával mířit puškou na Pembertona, shýbl se a zvedl batoh, který vzápětí podržel těsně mimo Angličanův dosah. Pemberton se ho pokusil chytit, ale nemohl. Plíce se mu svíraly bolestí a každý nádech působil ještě větší muka než předchozí. Netvor otevřel batoh a prohraboval se v jeho nitru. Vytáhl svítilnu, kapesní nůž, dvě čokoládové tyčinky – a poté i zápisník.

Pemberton zoufale zasténal. Netvor se zasmál. Byl to příšerný zvuk připomínající odfrknutí, které se změnilo v nechápavé bručení, když Němec zalistoval stránkami.

„Was ist das?“

„Jdi k čertu.“

Pemberton musel zmobilizovat veškerou energii, aby se zmohl na odpověď. Ta ale netvora rozlítila. Němec se napřímil, odhodil zápisník a otočil pušku pažbou vzhůru jako kyj. Pemberton neměl sílu ani na to, aby se přikrčil. Za netvorovým ramenem si všiml matného stínu, který se pohyboval za sloupy schodiště jako mihotající plamínek. Tady ale pochopitelně neplanul oheň už nejméně tři tisíce let.

Grant se schovával za sloupem a toho Němce neviděl, viděl ale černý stín, který se tyčil nad umírajícím archeologem. Zapomněl na pistoli, vytrhl nůž z boty a seskočil z posledních schodů. Dva tiché skoky ho přenesly přes celou místnost. Němec se začal otáčet, ale příliš pozdě: Grant ho levou paží chytil za hrdlo, strhl jej dozadu a zarazil mu nůž až po rukojeť do krku. Muž na zlomek vteřiny zvrátil hlavu a bolestně zaječel. Pak Grant opět nůž prudce vyškubl. Z rány vytryskla krev, zalila Grantovu tvář, a Němec se zhroutil k zemi. Grant ho odstrčil stranou a podíval se dolů.

Jediný pohled mu prozradil, že Pemberton nemá šanci opustit tuto místnost živý. Líce i rty měl bílé, důsledek ztráty krve. Pořád v něm nicméně zbývalo několik doutnajících jiskřiček života. Pozvedl rozechvělou paži a ukázal na něco za Grantem. Rty se mu pohnuly v několika namáhavých grimasách, jak se pokoušel o poslední slova. Grant si klekl vedle něj a přiložil mu ucho ke rtům, zatímco očima pátral ve směru Pembertonovy natažené ruky. V rohu ležela na podlaze malá hnědá knížka.

„Arch…“

Pemberton se rozkašlal. Grant mu pozvedl hlavu. Chtěl archeologovi říct, ať nemluví a šetří síly, ale věděl, že to nemá smysl. Ať už mu ten stařec chce sdělit cokoliv, může to rovnou vyklopit.

Bílé ruce ho s nečekanou silou chytily za límec košile. Zamlžené oči zajiskřily životem a upřely se na Granta. „Archanes,“ zašeptal Pemberton. „Dům s meruňkovým sadem. Odneste jí to.“

Pak ruce ochably, oči se zavřely a Grant ucítil známý pach smrti.

Odnesl archeologovo tělo ven a uložil je do otevřených základů paláce. Tam je zahrnul sutinami, aby je ochránil před mrchožrouty. Do jednoho z kamenů byl vyrytý zvláštní znak – připomínal vidle či trojzubec – a ten Grant použil jako náhrobek. Od mrtvých výsadkářů si vzal vše, co mohl, a znovu nabil revolver. Potom se jako hrdina ze starých dob vydal hledat nějakou bitvu.

1. kapitola

Oxford, březen 1947

„Hněv. První téma, které kdy bylo nastoleno v západní literatuře, připravilo půdu pro vše, co následovalo.“

Student zvedl oči od svého eseje a zjevně čekal nějakou reakci. Dvě bledě modré oči proti němu setrvale zíraly za studentovo rameno a prohlížely si námrazu na okně. Na roštu v krbu syčelo a prskalo žhnoucí uhlí, které ale nemělo šanci porazit mráz, jenž svíral Anglii od ledna, a už vůbec ne ve středověkých místnostech oxfordské koleje vystavených průvanu, jejichž stěny v sobě uchovávaly pět set let hromaděnou vlhkost a chlad.

Student si odkašlal a pokračoval: „Všechny postavy Iliady jednají v hněvu. Některé se jej snaží ovládnout, jiné jím jsou pohlceny. Většina kvůli němu umírá, což vysvětluje, proč nás tento příběh oslovuje ještě téměř tři tisíciletí poté, co jej Homér napsal. Jak ukazují nedávné dějiny, vztek a násilí jsou nadále hlavními světovými vášněmi. Ilias není příběh z minulosti, ale ze současnosti. Můžeme pouze doufat, že stejně jako Achilles nakonec lidstvo zvládne svůj hněv i hrdost a vystaví lepší, spravedlivější budoucnost.“

Nastala odmlka. Arthur Reed, profesor klasické filologie, se na druhém konci místnosti lemované knihami mračil.

„Řekl jsem něco špatně?“

Modré oči se odtrhly od okna a zakotvily na studentovi. „Báseň.“ Student zamrkal. „Prosím?“

„Je to báseň. Ne příběh.“

Student se zachmuřil, ale spolkl to, co chtěl říct, a vrátil se ke svému eseji. „Mám pokračovat?“

Reed se znovu uvelebil v křesle a povzdychl si. Válka všechno změnila. Ve třicátých letech byli studenti nezralí mladíčci, kteří dychtili po tom, aby udělali radost svým pedagogům, a snadno se dali ohromit. Tahle nová generace je jiná. Co je může on, člověk, který strávil válku vsedě za stolem, naučit o hrdinech?

Konzultaci přerušilo zaklepání na dveře. Objevil se vrátný a kývl hlavou na Reeda, přičemž svědomitě ignoroval studenta. „Promiňte, pane profesore. Ve vrátnici na vás čeká nějaký pan Muir.“

Reed, zabořený v hlubokém křesle s dekou přes nohy a silnou šálou, která mu téměř zahalovala celou hlavu, zůstával pro vrátného na chodbě prakticky neviditelný. Student přímo naproti si ale všiml zvláštního výrazu, který profesorovi přeletěl po tváři: jako kdyby Reed kousl do kyselého jablka.

„Řekněte mu, že sejdu dolů, až tu skončíme.“

„Trval na tom, že je to naléhavé, pane.“

„To já také, pane Gordone.“ Reed si sundal brýle a jal se je čistit cípem šály – pro všechny, kdo ho znali, jasná známka toho, že diskuse skončila. Vrátný znovu sklonil hlavu a zmizel.

Reed zíral na popelavě bílé uhlíky na roštu v krbu tak dlouho, až si student říkal, jestli na něj profesor nezapomněl. Pak se Reed s napjatým úsměvem a zjevným úsilím obrátil zpátky ke svému studentovi. „Kde jsme skončili?“

O hodinu později, kdy byl student sice o něco starší, ale, jak se Reed obával, nikoliv o něco moudřejší, se vrátný objevil znovu. Sotva stačil otevřít dveře, když se kolem něj protlačil návštěvník. Jednalo se o hubeného muže šlachovité postavy a s nasupeným výrazem. Ryšavé vlasy měl přistřižené nakrátko, a aniž by si sundal klobouk, rázně přešel místnost a klesl do ošoupané pohovky naproti Reedovi. Stárnoucí polštáře se pod ním promáčkly a způsobily, že se zlomil v pase a nepřirozeně se skrčil. Předkloněný a s roztaženýma nohama nepříjemně připomínal levharta připraveného ke skoku na kořist. Zamnul dlaněmi o sebe.

„Je mi líto, že jsem vás nechal čekat,“ pronesl Reed mírně.

„To by taky zatraceně mělo. Jsem zaneprázdněný člověk.“

„Ale proč jste vážil celou cestu až do Oxfordu, abyste mě navštívil? Mohl jste zatelefonovat.“

„To jsem zkoušel. Pětkrát včera a dvakrát předevčírem.“

„No dobrá, vrátný patrně nevyřídil váš vzkaz. Teď jste nicméně tady. Co pro vás mohu udělat?“

Muir vytáhl ze slonovinového pouzdra cigaretu a škrtl zápalkou. Reedovi nenabídl. Jakmile se špička cigarety rozžehnula, sáhl si do kapsy a hodil na stolek mezi nimi pevnou hnědou obálku. „Co si o tom myslíte?“

Reed obálku zvedl. Uvnitř byla jediná fotografie, vytištěná na tvrdém papíře. Zadíval se na ni, vstal z křesla a přešel ke stolu u stěny. Vytáhl ze zásuvky silné zvětšovací sklo a podržel je nad snímkem. „Hliněná tabulka – nebo její část. Přes spodní okraj obrázku je černá páska, takže tady toho moc nevidím. Zdá se, že na tabulce je nějaký nápis, ovšem fotografie je příliš rozmazaná, než aby ho bylo možné jasně rozeznat. Nic jiného tu není, s výjimkou náramkových hodinek, které leží vedle.“ Odložil lupu. „Ten snímek pořídil John Pemberton?“

Muir ztuhl. „Proč se ptáte?“

„Tak pořídil?“

„Možná. Proč?“

Reed poklepal na snímek. „Ty hodinky. Pemberton je při fotografování artefaktů vždycky používal pro označení měřítka. Budiž mu lehká zem.“ Znovu se zahleděl na obrázek a poté na Muira. „Zjevně jste už o něm slyšel. Nedomníval jsem se, že jste příznivcem archeologie.“

„Když Pemberton zrovna neprováděl vykopávky ztracených civilizací, pracoval pro nás.“ Cigareta téměř dohořela. Muir nedopalek odhodil do krbu, kde se po jeho dopadu zvedlo několik osamocených jisker.

„Pro nás?“ zopakoval Reed.

„Pro vojenskou zpravodajskou službu. Kontaktovali jsme ho před válkou – požádali jsme ho, aby měl otevřené oči pro případ, že by se Hitler zaměřil na Krétu.“ Muirovi se už v ústech rychle zkracovala další cigareta. Aspoň nějak ohřívá místnost, pomyslel si Reed. „Tohle všechno je přirozeně důvěrné.“

„Samozřejmě.“

„Využívali jsme Pembertona k vyjednávání s tamními obyvateli, k navazování kontaktů a k podobným věcem. Jako archeolog mohl chodit prakticky kamkoliv a nikdo si ho ani nevšiml. Byla zatracená škoda, že padl hned první den invaze – zdrželo nás to o půl roku.“

„Hrozná ztráta,“ souhlasil Reed a střelil po Muirovi kosým pohledem zpoza sněhobílého obočí. „Teď prohledáváte jeho momentky?“

„Ten obrázek jsme po válce našli v německém archivu.“

Reed se poškrábal na krku v místě, kde ho nepříjemně kousala šála. „Nechcete snad vážně naznačit…?“

„Že Pemberton byl zrádce?“ Muir se krátce, zachmuřeně zasmál. „Ne. Když se Němci zmocnili ostrova, udělali z Pembertonovy vily svoji základnu, takže měli spoustu příležitostí, aby se prohrabali jeho věcmi.“

„Proč tedy…?“

„O to se nestarejte.“ Druhý nedopalek potkal stejný osud jako první. Muir otevřel tabatěrku a instinktivně sáhl pro další cigaretu, ale poté se zarazil a zase krabičku zavřel. Zabubnoval prsty do slonovinového pouzdra rychlý rytmus připomínající dávku ze samopalu. „Od vás chci jenom vědět, co ten snímek zobrazuje.“

Reed opět zvedl lupu a prozkoumal s ní fotografii. „Patrně pozdně minojskou nebo raně mykénskou…“

„Anglicky!“ Víčko tabatěrky se odklopilo a Muir netrpělivě hmátl po další cigaretě.

„No dobře. Ta hliněná tabulka na fotografii pravděpodobně pochází z období někdy kolem čtrnáctého století před naším letopočtem a vznikla na Krétě nebo v Řecku. Není tak stará jako pyramidy, ale starší než trojská válka.“ Usmál se. „Samozřejmě pokud věříte, že proběhla.“

„Takže je řecká a stará jako Metuzalém. Co ten nápis?“

Reed si vzdychl a odložil obrázek. „Pojďte se mnou.“

Nasoukal se do kabátu a narazil si na hlavu klobouk s kožešinovým lemem. Poté odvedl Muira dolů po dřevěných schodech, přes čtyřúhelníkové nádvoří a hlavní branou ven z koleje. Cestu lemovaly hromady lopatou odházeného špinavého sněhu, které jim dosahovaly téměř do pasu, a těch několik chodců, kteří se odvážili na zledovatělý chodník, se choulilo před větrem, jenž hvízdal po Turl Street. Střechy sténaly pod zátěží sněhu a z okapů visely rampouchy jako nabroušené dýky. Stěny koleje – v létě tak zlaté – se zdály být stejně šedé jako obloha.

„Chodil jste sem?“ zeptal se Reed, když přecházeli po Broad Street a kolem gotických věžiček Balliol College, které se sněhovými čepičkami připomínaly výjev z pohádky. „Myslím jako student?“

„Ne, na Cambridge.“

„Ach,“ pronesl Reed tónem, z něhož čišela upřímná soustrast. „Procul omen abesto.“

Pokračovali v tichosti kolem zasněženého nádvoří a přes ulici k Ashmoleovu muzeu, jehož obrovské neoklasicistní kryté sloupořadí vypadalo uprostřed středověké úspornosti okolních kolejí nemístně. Reed kývl na hlídače, který je pouštěl dovnitř, a za chvilku už procházeli prázdnými chodbami do zšeřelé zadní místnosti. Zdálo se, že se jedná o nějaké skladiště harampádí zapomenutých civilizací. Stály tu sochy zabalené do dek, pod jejichž dolními lemy vyčnívaly mramorové prsty nohou, o stěny se opíraly obrazy ve zlatých rámech a do rohů byly odsunuty vitríny bez skel jako nepoužívané školní tabule. Většina jejich obsahu podle všeho chyběla – předměty po sobě zanechaly jen temnější stíny na vybělených zadních stěnách. V jedné vitríně ale dosud zbývalo několik artefaktů. Reed k ní přešel a ukázal rukou.

Muir se naklonil blíž. Reed ukazoval na hliněnou tabulku, zčernalou věkem a na několika místech rozpukanou. Měla hrubé okraje, ale její povrch zůstal hladký. Do něj byly vyryty stovky drobných, pavoukovitých znaků, v tmavé místnosti téměř neviditelných.

Reed rozsvítil a podal Muirovi lupu.

„Co je to?“ Z Muirova hlasu na okamžik zmizela kousavost.

„To písmo bylo objeveno kolem roku 1900. Nalezl ho sir Arthur Evans na Krétě v paláci Knossos a pojmenoval je lineární písmo B. Vzhledem k tomu, že tehdy byl kurátorem zdejšího muzea, mnoho ukázek skončilo právě tady.“

Muir odložil zvětšovací sklo a podržel fotografii vedle tabulky. „Chcete říct, že těchhle věcí existuje víc?“

„Pár tuctů. Dohromady možná nějakých sto padesát, ačkoliv některé z nich jsou pouhé fragmenty.“ Reed pokrčil rameny. „Tohle není zrovna můj obor. Nevím, proč jste se v tak mizerném počasí obtěžoval až do Oxfordu. Mohl jste zajet taxíkem do Britského muzea a zjistit tam totéž. Mají velice vstřícné a ochotné zaměstnance.“

Muir ho neposlouchal. „Umíte to přečíst?“

Reed se krátce, užasle zasmál. „Přečíst? Odborníci se to písmo pokoušejí rozluštit už skoro padesát let. Zatím všichni selhali. Rozlousknutí tohoto písma by představovalo nejpozoruhodnější průlom od chvíle, kdy Champollion objasnil egyptské hieroglyfy. A to se samozřejmě mohl opřít o Rosettskou desku.“

„Zkoušel jste to?“

Reed zavrtěl hlavou. „Jak jsem říkal, není to přímo můj obor. A nevím, proč…“

„Potřeboval jsem rychle odpověď a vy jste jediný člověk s bezpečnostní prověrkou.“ Muir položil snímek a začal přecházet po místnosti, přičemž mezi rty převaloval nezapálenou cigaretu.

„Bezpečnostní prověrku?“ hlesl překvapeně Reed. „Jestli ta tabulka obsahuje nějaké tajemství, bylo tajné před více než dvěma tisíci lety. Předpokládám, že dnes už by bylo odtajněno.“

„V tom se právě mýlíte.“ Muir se otočil a přistoupil k Reedovi. „Chci, abyste se na to podíval. Po práci, kterou jste odvedl při luštění šifer na Ultra, by to nemělo být tak hrozné. Tyhle věci jsou zastaralé.“

„Tady nejde o…“

„A možná vás budu potřebovat v Řecku. Jestli Pemberton pořídil tu fotografii právě tam, kdo ví, co tam našel dalšího?“

Reed se nefalšovaně vyděsil. „V Řecku? Ale tam právě probíhá občanská válka.“

Muir se ušklíbl a zamáčkl cigaretu o prázdný podstavec. „Aspoň tam bude větší teplo než v téhle zatracené márnici.“

Než se Muir vrátil do Londýna, do šedé budovy kousek od Victoria Street, byla už tma. Většina zaměstnanců odešla domů, ale noční vrátný ho uvedl do archivů. Hledání trvalo čtyři hodiny, ale nakonec měl v ruce jméno a složku. Začal ji číst odzadu a rychle listoval vyschlými stránkami. Jako většina složek v této sekci, i tato začínala rokem 1938, nejprve sporadickými zprávami – lékařské záznamy, hodnocení z výcviku – poté naléhavějšími hlášeními. V období 1940 až 1944 přicházelo velké množství podrobných zpráv, jež představovaly jakousi přehlídku válečných front – z Paříže, Moskvy, Athén, Heraklionu, Alexandrie i Káhiry – a jež uvozovala omračující paleta neustále se měnících kódových označení. V roce 1945 se jejich frekvence prudce snížila a končila několika stránkami nicneříkajícího textu, když byrokracie dotyčného uvolnila ze služby. Na poslední stránce se skvěl jediný telegram. Na rozdíl od zažloutlých listů složky byl tento poslední papír tuhý a pevný.

Muir si tiše hvízdl. „No páni.“ Dalších pět minut si ověřoval nějaké věci ze záznamů a poté zvedl telefon.

„Potřebuju se nějak dostat do Svaté země.“ Odmlka. „Ne, je mi úplně fuk, že by to byl zatracenej zázrak.“

2. kapitola

Kayserie, mandátní území Palestiny

Hrad stál na mysu, který vybíhal z pevniny do klidných vod Středozemního moře. Postavili ho francouzští rytíři přibližně před osmi sty lety, aby odradili vetřelce, jež by lákalo ploché pobřeží a pokojná hladina. Nakonec neuspěli, ale hrad přečkal jako pomník mimořádnému válečnému nadání křižáků a pomalu se drolil pod tíhou staletí.

Nyní ho obnovila nová generace obyvatel, kteří doplnili středověké hradby inovacemi, jaké si původní stavitelé ani neuměli představit. Podél masivních zdí probíhal ostnatý drát a střelce z kuše ve věžích nahradila děla Bren. Už tu ale nebyla proto, aby udržovala nepřátele za hradbami. Účel hradu byl obrácen naruby a mohutné opevnění teď chránilo říši tím, že věznilo nebezpečné živly uvnitř.

Těsně před půlnocí zastavilo u brány auto. Řidič nechal běžet motor a vyskočil, aby otevřel zadní dveře. Jestli se během dlouhé jízdy z Jeruzaléma něco naučil, byla to skutečnost, že jeho pasažér nehodlá tolerovat zdržování.

„Počkejte tady,“ ozvala se strohá instrukce. „Nebude mi to trvat dlouho.“

Tmu prořízl kužel světla a za okamžik od kryté brány vykročil plavovlasý muž v důstojnické uniformě a se svítilnou v ruce. „Poručík Cargill, pane.“

„Dobrý den.“ Návštěvník se nepředstavil ani nepotřásl rukou, která se před ním vznášela, jako kdyby poručík váhal, zda ji má novému příchozímu podat nebo s ní spíše zasalutovat. „Nemáte tu elektřinu?“

„Obávám se, že dnes odpoledne vypadl generátor.“ Cargill byl podle všeho rozhodnut, že se ke svému návštěvníkovi bude chovat mile. Dosud nezjistil, že v Muirově případě jde o zbytečnou snahu. „Jaká byla cesta, pane?“

„Mizerná.“ Muir následoval Cargilla klenutou bránou na nádvoří, které se změnilo v kolonii Nissenových krytů. „Byl jste někdy nedávno v Jeruzalémě? Naše vážená vláda udělala z centra města miniaturní Birkenau a opevnila se v něm. Obehnala se ostnatým drátem. Ani tak se nedokáže ochránit před těmi zatracenými irgunskými partyzány.“ Znechuceně zavrtěl hlavou. „Je náš muž pořád tady?“

Cargilla náhlá změna tématu překvapila a chvíli mu trvalo, než odpověděl. „Nechal jsem ho přesunout do výslechové místnosti, kde čeká na váš příjezd. Nevěděli jsme, kdy přesně přicestujete – už je tam několik hodin.“

„Dobře. Aspoň trochu změkl. Podle složky je to pěkně tvrdý chlap. Za války vykonal plno hrdinských činů. Dostal ocenění za vynikající služby a ta se nerozdávají za kopání latrín.“

„Opravdu?“ Zdálo se, že to Cargilla zarazilo. „Rozhodně to není muž, od jakého čekáte, že bude dodávat zbraně sionistům.“

Muir se uchechtl. „Tři měsíce potom, co mu připíchli na hruď medaili, vzal roha. Dezertoval. Náš pan Grant je složitá osobnost.“

Dospěli k protějšímu rohu nádvoří, ke staré stáji, která byla vybavena zrezivělou železnou střechou a ocelovými vraty. Cargill je odemkl.

„Budete potřebovat pomoc, pane? Mohl bych přivést pár seržantů…“

„Není třeba. Počkejte tu pro případ, že by se objevily nějaké potíže. Jste ozbrojený?“

Cargill se dotkl pouzdra za opaskem.

„Tak buďte připravený. Jestli někdo vyjde z těch dveří, aniž by předtím zevnitř dvakrát zaklepal, zastřelte ho.“

„Opravdu si myslíte…“ Cargill se tvářil vyděšeně. „Jak jsem říkal: je to složitá osobnost.“

Vrata se za ním s bouchnutím uzavřela a Muir vkročil do cely. Jako zbytek pevnosti, i zdejší místnost ztělesňovala zvláštní kombinaci nového a starého světa: středověké kamenné stěny zakryté železnou střechou doplňovala narychlo vybetonovaná podlaha. Stejně jako ve středověku místnost osvětloval plamen: v tomto případě benzinové lampy zavěšené na příčném nosníku. Uprostřed místnosti stál ocelový stůl se dvěma dřevěnými židlemi proti sobě. Na jedné z nich seděl s pravou paží připoutanou k noze stolu Grant.

Muir si ho chvíli prohlížel. Fotografie ze složky musela být nejméně deset let stará, ale nedalo se poznat, jestli se uplynulé desetiletí ke Grantovi zachovalo shovívavě či nikoliv. Jistě, zestárl – ale to platilo o většině mužů, kteří přežili válku. V Grantově případě nešlo o změny ani k lepšímu, ani k horšímu. Měl jizvy – jednu na levém předloktí, která se klikatila od zápěstí až k lokti – a vrásky v koutcích úst i očí, ovšem ty nijak nezměnily rysy jeho tváře. Jako kdyby uplynulé roky mladíka z fotografie jednoduše vybrousily a zaostřily. I s rukou připoutanou ke stolu se mu podařilo narovnat a věnoval Muirovi lehkovážný, cynický úsměv.

Muir otevřel zápisník a začal číst: „Grant, C. S. Narozen v říjnu 1917 v Durhamském hrabství. Vzdělání… nic důležitého. Ze školy jste vyšel v roce 1934. Emigroval jste do Jižní Afriky, pak do Rhodesie. Podnikal jste dlouhé cesty po Jižní Africe jako prospektor pro diamantovou společnost Kimberley. Kolovaly zvěsti o vaší spolupráci s domorodými protibelgickými živly v Kongu. Návrat do Anglie roku 1938, přijat k vojenské zpravodajské službě, později převelen na zvláštní operace. Aktivní služba v Řecku, severní Africe, na Balkáně a v Sovětském svazu. V červenci 1944 jste obdržel ocenění za vynikající služby, od října 1944 jste byl pohřešován. Předpokládaný důvod: dezerce po incidentu nedaleko krétského Improsu. Následně spojován s londýnským černým trhem, později údajně činný ve východním Středomoří. Dodávky zbraní takzvané Demokratické řecké armádě, Irgunu, Haganě a dalším živlům sionistického podsvětí. Současné přesné místo pobytu neznámé. Opravuji – současné přesné místo pobytu: připoutaný ke stolu v mizerné malé cele v díře uprostřed nicoty a čelící dlouhému flastru ve věznici Jeho Veličenstva za dodávku zbraní nepřátelům říše.“

Muir zápisník s klapnutím zavřel a sedl si na volnou židli. Grant mu oplácel pohled s předstíraným úžasem. „Ještě něco?“

Jeho hlas zněl jinak, než Muir očekával. Byly v něm slyšet hrubé samohlásky chlapce ze severu, ale překryté tolika jinými přízvuky a modulacemi, že se místo původu nedalo jednoznačně určit: šlo o skutečnou smíšenou rasu.

„Jenom to, že vámi pašované zbraně se zřejmě ztratily ze skladišť, která měla ve válce zásobovat řecký odpor.“

Grant pokrčil rameny. „Nikdo je nepoužíval. Židé strávili většinu posledních deseti let tím, že se dívali do hlavní zbraní. Říkal jsem si, že je načase, aby jim někdo pro změnu dal možnost obrany.“

„Ale jsou to naše zbraně, zatraceně. A oni jimi střílejí po nás.“

Grant znovu pokrčil rameny. „Po nás? Nevěděl jsem, že ještě patřím do klubu.“

„Takže jste se rozhodl, že se nám pomstíte tím, že budete prodávat naše vlastní zbraně našim nepřátelům?“ Muir pohrdavě vyfoukl nozdrami proužek dýmu.

„Nešlo o pomstu, ale o peníze.“

„To je asi výhoda obchodování se židy.“

Grant neodpověděl, ale nespouštěl z Muira oči.

Muir si vyklepl ze slonovinového pouzdra další cigaretu. „V každém případě je mi dokonale jedno, co momentálně provádíte. Přišel jsem si s vámi popovídat o Krétě a Johnu Pembertonovi.“ Škrtl sirkou. „Znal jste ho.“

„Opravdu?“

Grantovi se podařilo udržet bezvýraznou tvář, ale Muir už vedl dost výslechů na to, aby dokázal nahlédnout pod vnější fasádu.

„Kréta, den, kdy ji obsadili nacisté. Poslali jsme vás, abyste u paláce Knossos hledal řeckého krále. Vy jste místo toho narazil na Pembertona. Byl jste poslední, kdo ho viděl naživu.“

„A první, kdo ho viděl mrtvého. No a co?“

„Podle vašeho hlášení vám před smrtí svěřil zápisník.“

„A dál?“

Muir se naklonil přes stůl. Žhnoucí konec cigarety se vznášel několik centimetrů před Grantovou tváří a do očí mu stoupal kouř. „Chci vědět, co jste s tím notesem udělal.“

„Dal jsem ho jeho vdově.“

„Pemberton neměl manželku, vy chytráku. Sám byl vdovec.“

„Tak to byla možná jeho sestra.“ Grantovi oči slzely od dýmu, ale nezamrkal. Dlouhou chvíli hleděl na Muira – a poté mu foukl kouř do obličeje s takovou prudkostí, až Muir ucukl. „Co si myslíte, že jsem s ním udělal? Neměl jsem čas chodit do knihovny. Vyhodil jsem ho a snažil jsem se najít nějaké nacisty, které bych mohl zabít. Jestli jste četl moji zprávu, víte, že se mi to taky docela dařilo.“

Muir se opřel. „Nevěřím vám.“

„Předpokládám, že jste nestrávil moc času na frontě.“

„Nevěřím, že vám nějaký muž s posledním výdechem před smrtí věnuje zápisník a vy ho hned vyhodíte. Copak vás nezajímalo, co pro něj bylo tak důležité?“

„Pro mě za mě mi mohl dát sirky pro štěstí nebo medailonek s loknou své milenky a udělal bych totéž.“ Grant zavrtěl hlavou. „Prolistoval jsem ho, ale byly tam samé čmáranice a hatmatilky. Měl jsem před sebou dlouhou štreku a nemohl jsem si dovolit tahat žádnou přítěž. Tak jsem ten zápisník zahodil.“

Muir na něj hleděl ještě chvíli a pak se rázně postavil. „To je škoda. Kdybyste ho měl, nebo věděl, kde je, mohl bych vám odtud pomoci. Třeba byste z toho získal i nějaké peníze. Koneckonců mám dojem, že vám židé momentálně nic neplatí.“ Vyčkávavě povytáhl obočí. „Tak co?“

„Táhněte k čertu,“ řekl Grant.

Auto zajelo do hájku stromů a zastavilo. Reflektory vrhaly kužely žlutého světla na mýtinu a osvětlovaly odřený nákladní vůz se sklopenými postranicemi. Opírala se o něj skupina mladíků v nestejnorodých vojenských uniformách, kteří pokuřovali a kontrolovali si zbraně. Byl na ně hrozivý pohled, ale jestli se posádka auta bála, nedávala to najevo. Nikdo nevystoupil. Na zadním sedadle zaskřípala klika a stáhlo se okénko.

Jeden z mužů přišel k autu a sklonil se, aby nahlédl dovnitř. Noc byla teplá, ale přesto měl na sobě svrchník a černý baret přes nakrátko ostříhané šedivé vlasy. V ruce držel automatickou pistoli.

„Jste připraveni?“ Na zadním sedadle zářila špička cigarety, ale tvář muže zůstávala ve stínu neviditelná. „Našli jste, co jste potřebovali?“

Muž v baretu přikývl. „Bylo to v náklaďáku, jak jste slíbil. Jsme připraveni.“

„Tak to nezvrtejte. A zajistěte, aby se dostal ven živý.“

Granta odvedli zpátky do cely, do klenuté sklepní místnosti křižáckého hradu se třemi dřevěnými pryčnami. V naprosté tmě musel dojít ke svému lůžku po hmatu. Padl na matraci, aniž by se obtěžoval se zouváním.

Vzplála sirka, která ozářila mladou tvář se zplihlými tmavými vlasy a olivovou pletí na vedlejším lůžku. Mladík zapálil naráz dvě cigarety, jednu z nich podal Grantovi a sfoukl zápalku, než mu popálila prsty.

Grant dárek vděčně přijal. „Díky, Efraime.“

„Bili tě?“ Chlapci nemohlo být víc než patnáct nebo šestnáct let, ale mluvil věcným, nevzrušeným hlasem. A proč taky ne? napadlo Granta. Efraim byl ve vězení déle než on, už skoro tři měsíce, za to, že v Haifě házel kameny po britském policistovi.

„Nebili.“

„Chtěli vědět, kde by mohli najít Begina?“

„Ne.“ Grant si lehl na záda s rukama pod hlavou a vyfukoval kouř ke stropu. „Tohle nebyli obvyklí šašci, ale nějaký chlápek z Londýna. Nezajímal se o Irgun, jen chtěl vyhrabat nějakou starou historii.“

„Řekl jsi mu, co chtěl?“

„Ani…“

I přes metrové stěny cítili explozi. Lůžka se zachvěla a ze stropu se na ně snesl prach. Grant se otočil a seskočil na zem. Chlapce strhl s sebou. Krčili se ve tmě. Venku zněly výstřely, nejprve neorganizovaně a sporadicky, ale po chvilce spustila metodická a pravidelná palba z kulometů.

„Blíží se.“ Grant chytil Efraima za rameno a odvedl ho přes místnost, dokud druhou rukou nenahmatal chladný kov dosud zamčených dveří. Přitiskl se ke zdi a postavil Efraima ke druhé straně dveří.

„Připrav se – někdo sem jde.“

Poručík Cargill se vrátil do své kanceláře a nalil si drink z lahve, kterou měl schovanou ve stole. Během války už se setkal se spoustou protivných lidí a po válce v Palestině jakbysmet, ale jen málokdo se choval tak nepříjemně jako jeho bezejmenný návštěvník.

Od dveří se ozvalo zaklepání. Whisky přetekla přes okraj skleničky. Zapomněl snad ten chlap něco?

„Jsem ženista, pane. Přijeli jsme opravit generátor.“

Cargill s úlevou vydechl. „Pojďte dál.“

Ženista byl drobný mužík; měl brýle s drátěnými obroučkami a špatně padnoucí uniformu, která vypadala, jako kdyby mu ji přešili z větší velikosti.

„Trochu pozdě na opravu generátoru, ne?“ Cargill otřel rozlitou whisky kapesníkem. „Nedělalo by se vám to líp ve dne?“

Ženista pokrčil rameny. Zdálo se, že se silně potí. „Takové mám rozkazy, pane.“ Vykročil ke Cargillovi s brašnou v levé ruce. „Teď mi laskavě dejte svoje klíče, pane.“

„Moje klíče nepotřebujete. Generátor najdete…“

Cargill vzhlédl přímo do hlavně lugeru, která se mu vznášela patnáct centimetrů před nosem. „Co to má znamenat?“ vyjekl.

„Vaše klíče.“

Muž natáhl ruku a přitom se mu vyhrnula manžeta košile. Na zápěstí měl nachovou barvou, která nikdy nevybledne, vytetovanou řadu drobných číslic.

„Nebudete první člověk, kterého jsem viděl umírat. Dejte mi svoje klíče.“

Cargill, kterého při každém pohybu sledoval luger, si odepjal od opasku svazek klíčů a položil je na stůl. Ženista – žid, opravil se Cargill v duchu, vytáhl z brašny dlouhý elektrický kabel a přivázal jím Cargillovy ruce vzadu k židli a kotníky zase k nohám stolu. Cargill snášel tuto potupu v odevzdaném tichu.

„Těmi klíči se sice odemykají cely, ale nedostanete se s nimi přes hlavní bránu. S těmi svými gangsterskými kamarádíčky z Irgunu jen tak neodejdete.“

„My si najdeme cestu.“

Sotva dořekl ta slova, základy hradu otřásla mohutná exploze. Muselo k ní dojít někde blízko. Cargill se polekaně zhoupl na židli, nedokázal udržet rovnováhu a s bolestným vyjeknutím se převrátil, nohy stále připoutané ke stolu. Přes prach a kouř, který se převaloval v místnosti, viděl, jak ten žid bere klíče ze stolu a na pozdrav se dotýká prsty čepice.

„Šalom.“

Kroky se blížily. Dal se v nich vysledovat určitý rytmus: přiblížení, odmlka, přiblížení, odmlka. V každé odmlce Grant slyšel výkřiky a cinkání kovu. Zvuky na okamžik přehlušila další dávka automatické střelby zvenčí. Když se znovu rozhostilo ticho, cinkání se ozývalo přímo za dveřmi. Grant ve tmě ztuhl. Na vnitřní straně dveří chyběla klika – mohl jen čekat. Do klíčové dírky vklouzl klíč, otočil se, ozvalo se klapnutí… „Rak kach.“

Dveře se otevřely, ale zavrzání pantů přehlušilo Efraimovo nadšené vyjeknutí. „Rak kach!“ zopakoval v odpověď heslo Irgunu. „Rak kach. Díky bohu, že jste přišli.“

„Bohu poděkuj, až odtud vypadneme,“ zamumlal Grant.

Než vykročili ven, jejich osvoboditel se už přesunul k následující cele, ale na chodbě se hemžili propuštění vězni. Na opačném konci chodby právě komando Irgunu rozdělovalo osobní zbraně z doneseného pytle.

„No to mě podrž. Úplnej židovskej Mikuláš,“ poznamenal Grant.

Efraim se na něj zmateně podíval. „Kdo je Mikuláš?“

Vydali se do chodby kolem komanda, kterému už mezitím došly zbraně, a pokračovali na nádvoří hradu. Osm století užívání navýšilo půdu téměř o metr nad původní základy a před přední stěnou budovy musel být vykopán příkop, který k ní umožňoval přístup. Nyní se v něm krčili bývalí vězni a jejich zachránci v zuřivé přestřelce s anglickou posádkou u brány. Na protější straně nádvoří dýmala hromada sutin a velký otvor označoval místo, kudy se Irgun s pomocí výbušnin dostal přes hradby.

„Kdo tu velí?“

Grant musel svou otázku zakřičet sousednímu bojovníkovi do ucha. Jednalo se o štíhlého mladíka, který střílel z pušky připomínající karabinu z první světové války. Zatímco mladík nabíjel a mířil, nějak stihl kývnout k vysoké postavě v černém baretu a svrchníku, která stála zhruba v polovině příkopu. Grant se připlížil k veliteli. „Kudy hodláte uniknout? Skrz ten proražený otvor?“

Velitel Irgunu zavrtěl hlavou. „Tak jsme sem přišli,“ odpověděl anglicky. „Ven půjdeme zadem.“ Kývl doleva, k západní stěně, která vedla k moři. Grant u ní rozeznal řadu mužů, kteří se plížili stíny u jejího úpatí. Britští vojáci se soustředili na vězeňskou budovu a tyto muže neviděli.

„Poplaveme?“

„Jestli si pospíšíte, tak ne.“

Grant se ohlédl k bráně. Z vrcholu strážní věže šlehaly oslnivé blesky kulometu. Tady v příkopu byli v bezpečí, ale jakmile ho opustí, na otevřeném prostranství se z nich stanou snadné terče.

„Ten kulomet musíme zneškodnit.“

Velitel se na něj podíval. „Nabízíte se jako dobrovolník?“

„Proč ne?“

Noc poručíka Cargilla se od okamžiku, kdy se objevil ten záhadný návštěvník, ještě zhoršovala. Bolel ho kotník, který si poranil při pádu, ale to nebylo nic proti tomu, že musel ležet na podlaze, připoutaný ke kancelářskému nábytku, a nemohoucně poslouchat zuřící bitvu venku. Ani nedokázal určit, kdo vyhrává. Nedělal si falešné naděje, že se pro něj situace vylepší, až bude po všem.

Dveře se rozletěly. Cargill, uvězněný za stolem, viděl, jak přes místnost přechází pár obnošených hnědých bot. Zaklonil hlavu právě včas, aby spatřil, jak na něj přes okraj stolu překvapeně zírá neoholená mužská tvář. Žádost o pomoc Cargillovi odumřela na rtech.

„Vy jste ten dodavatel zbraní.“ Hlavou mu bleskla hrozivá myšlenka. „Nemá to celé něco společného s vaším návštěvníkem?“

Grant neodpovídal. Vytahoval zásuvky z Cargillova stolu a obracel je na stolní desku. Ze spodní zásuvky zvedl hnědé kožené pouzdro, z něhož vyčnívala ořechová rukojeť revolveru Webley. Grant jej vytrhl a zkontroloval, zda je nabitý.

Bezmocný a bezbranný Cargill nasadil statečný výraz. „To mě jen tak chladnokrevně zastřelíte?“

Grant zavrtěl hlavou. „Není důvod. Nechám to na armádě, až zjistí, jak jste to tu podělal.“ Na okamžik se zamyslel. „Jak máte velkou hlavu?“

Před Cargillovou kanceláří vedlo vzhůru na hradby sešlapané schodiště. Grant po něm vyběhl na ochoz a pokračoval ke strážní věži. V panujícím zmatku si nikdo nevzpomněl, aby zamkl dveře, takže Grant bez potíží vklouzl dovnitř. Tato část věže byla prázdná až na čtyři ocelové pilíře, které podpíraly střešní plošinu, zářily ve tmě a odrážely záblesky světla venkovní bitvy. Celá místnost duněla ozvěnou kulometné palby. Grant si narazil přes rozcuchané vlasy Cargillovu špičatou čapku, dotkl se webleye, který měl zastrčený za opaskem, a vylezl po dřevěném žebříku připevněném u stěny.

Střelec na střeše nemohl Granta slyšet, ale určitě koutkem oka zahlédl pohyb, protože sundal prst ze spouště a otočil se.

„Co si sakra myslíte, že děláte?“ zařval na něj Grant svou nejříznější vojenskou angličtinou. „Držte ty židáky v šachu.“

Rázný hlas a povědomá silueta důstojnické čepice střelci stačily. Přiložil si pažbu brenu k rameni a pokropil nádvoří další dávkou. To poskytlo Grantovi veškerý čas, který potřeboval. Přeběhl střechu a jediný dobře mířený kopanec odhodil střelce na dřevěnou podlahu. Uštědřil mu další dvě rány pěstí a nešťastný voják ztratil vědomí.

Grant vojákovi stáhl opasek a svázal mu s ním ruce za zády. Pak se vrátil ke kulometu a vyslal dlouhou dávku přibližně směrem k britským jednotkám. Zazubil se, když viděl, jak v britských řadách zavládl zmatek. Zkušenější vojáci po něm začali střílet a jejich kulky odlomily pár kamínků z hradeb, ale většina mužů reagovala naprosto chaoticky. U vězeňské budovy mezitím střelba pomalu utichala, protože Irgun využil rozptýlené pozornosti britských vojáků k úniku.

Grant vyslal poslední dávku, zvedl zbraň – opatrně, aby se nedotkl rozžhavené hlavně – a odpotácel se k protější stěně, odkud kulomet shodil do vyschlého příkopu. Doufal, že než ji tam někdo najde, bude už dávno pryč.

V příkopě zbývalo posledních deset bojovníků. Dva další leželi mrtví na zemi, ale zdálo se, že většina uprchla. Grant zamířil k veliteli s černým baretem. „Právě včas,“ zabručel velitel a zaklapl další zásobník do samopalu. „Musíme se dostat k lodi.“ Otočil se doprava a podal zbraň sousednímu bojovníkovi. „Držte ty Angličany v šachu, dokud nebudeme za zdí.“

Střelcovy paže pod tíhou zbraně poklesly, ale v jeho mladé tváři se zračilo pevné odhodlání.

Grant vykulil oči. „Efraime?“

Chlapec si opřel samopal o nízký násep zeminy a s nelítostným soustředěním se podíval podél hlavně. „Nemůžete ho tu nechat.“

„Potřebujeme, aby někdo zadržel Brity, než odtud zmizíme.“

„Já to udělám,“ nabídl se Grant bez přemýšlení. Velitel pokrčil rameny. „Dělejte si, co chcete. Jestli tu zůstanete, pověsí vás.“

„Když půjdu, pověsí toho kluka.“

Efraim zavrtěl hlavou a bílé zuby se mu zaleskly v širokém úsměvu. „To nemůžou – jsem moc mladý. Než mi bude dost na to, aby mě mohli pověsit, Izrael už bude svobodný.“

„V to doufej.“

Grant se několik vteřin díval na chlapce, na jeho neupravené vlasy a jasné oči zářící touhou zasadit citelný úder nenáviděným kolonistům. Sám možná v jeho věku vypadal stejně; v den, kdy vykročil na molo v Port Elizabeth s jediným kufříkem v ruce. Část jeho osobnosti – ten mladík, který utekl do Jižní Afriky – chtěla zůstat s tím chlapcem a prožít jeho hrdinský sen. Jiná, chladnější část ale věděla, co musí udělat.

Natáhl se k Efraimovi a přejel mu rukou po vlasech. „Nepřestávej se pohybovat,“ poradil mu. „Aspoň si budou myslet, že je vás tu víc.“

Efraim se usmál, sklonil se ke zbrani a stiskl spoušť. Zbraň mu málem vypadla z ruky, než ji zkrotil.

Velitel Irgunu zatahal Granta za rukáv. „Musíme jít.“

Přeběhli podél úpatí zdi. Grant si připadal hrozivě nechráněný, ale Efraimova střelba nadále rozptylovala pozornost britské posádky. Pod nejvzdálenější věží našel provazový žebřík. Spěšně po něm vylezl a za chvilku už stál na hradbách a hleděl na moře zalité měsíčním svitem. U kamenů, omývaných vlnami při úpatí hradeb, se v motorovém člunu krčilo asi třicet mužů.

„Rychle.“ Ze starého opevnění viselo lano. Grant ho chytil, přehoupl se přes okraj a sklouzl dolů tak rychle, až si o hrubý provaz spálil dlaně. Po dvou krocích přes kluzké kameny už shlížel do člunu. Udělal další krok a skočil do lodě téměř po hlavě. Slyšel zadunění, jak kousek od něj dopadl velitel Irgunu. V další chvíli naskočil motor a loď se stoupající rychlostí vydala od břehu na klidné moře. Nikdo nepromluvil. Všichni muži byli napjatí a čekali, kdy se do otevřeného člunu zakousnou kulky nepřátel. Nic se ale nestalo.

Grant se zvedl a vmáčkl se na lavičku podél boku plavidla. Zhruba po čtvrt hodině jeden z jeho společníků škrtl zápalkou a o několik okamžiků později už v lodi žhnuly cigaretové špičky. Muži si šeptem gratulovali k úspěšnému útěku. Grant se přesunul na záď za velitelem Irgunu. „Kam jedeme?“

„Kus od břehu čeká nákladní loď, která nás zaveze k pobřeží u Týru.“ Rozpřáhl ruce. „Vy pak můžete pokračovat, kamkoliv se vám zamane.“

Grant se na okamžik zamyslel. Muirova návštěva mu vnukla nápad, ačkoliv neočekával, že podle něj bude moci tak brzy jednat. Potáhl z cigarety a vyfoukl kouř k měsíci. „Svezete mě na Krétu?“

3. kapitola

Archanes, Kréta, o dva týdny později

Místní lidé nazývali tu horu Diovou tváří. Tyčila se nad vesnicí a okolními vinicemi jako velká kamenná pěst zaťatá proti nebi. V pravěkých dobách na jejím vrcholu postavili svatyni Minojci uctívající býka. O tisíc let později ji nahradil bílý kostelík, ale každý srpen stejně vesničané pořádali poutě, aby donesli ke svatyni své dary. Ani střídání bohů nemohla změnit ostrovní zvyklosti.

Kolem jedenácté hodiny toho dubnového dopoledne by libovolný bůh shlížející dolů spatřil starý autobus, který právě s rachocením přijel na náves a vyložil houf pasažérů, většinou zemědělců vracejících se z trhu. Mnozí zamířili ke kafenionu, aby pokračovali ve svých debatách a klepech u kávy, ale jeden vyrazil opačným směrem a vydal se úzkou uličkou, která vedla vzhůru k úpatí hory. Nikdo mu nevěnoval větší pozornost, ačkoliv si ho všichni všimli. Zvykli si na cizince procházející jejich vesnicí už od příchodu Němců a zkušenosti je naučily, že je vždy lepší cizince ignorovat.

Grant došel ke konci vesnice, kde se ulička měnila v cestu mezi jabloňovými sady. Země se zvedala k vrcholu hory a v místě, kde obdělávanou půdu střídaly kameny a divoká tráva, stál kamenný dům. Kolem zrezivělého lisu na víno na přední zahradě chodily slepice a zeď obrůstalo neudržované víno, ale okenice byly čerstvě natřené a z komína stoupal úzký sloupec kouře. K domu přiléhal nevelký meruňkový sad a na stromech začínaly rašit první pupeny.

Grant se na chvíli zastavil a rozhlížel se po scenérii před sebou, pak prošel brankou a vystoupal po schodech k předním dveřím, které – jak je u řeckých vesnických domů obvyklé – se nacházely v prvním patře. Nezaklepal, místo toho zapískal několik taktů truchlivého řeckého pochodu.

Vítr vanoucí z hor mu odtrhl tóny od rtů a odnesl je pryč. Květy planých rostlin se zakymácely a do stěny narazila uvolněná okenice. Grant si sundal klobouk, aby mu neuletěl, a zastrčil si jej do podpaží. Koupil si ho ve spěchu na trhu v Alexandrii před třemi dny a klobouk mu byl trochu volný.

Počkal další minutu a nakonec se rozhodl, že se vrátí později. Otočil se – a znehybněl.

Přes veškerý vojenský výcvik vůbec neslyšel, jak stoupá po schodech za ním. Měla na sobě prosté černé šaty a černý šátek přes hlavu. Při pohledu zezadu ji člověk mohl považovat za jednu ze stařen, které se vyskytovaly ve všech řeckých vesnicích, zkroucené a seschlé jako olivovníky, a byly víceméně součástí zdejší krajiny. Zepředu by však člověk spatřil, že šaty obepínají útlou křivku pasu a že pod lemem sukně vyčnívají hladké a štíhlé kotníky. Černé vlasy měla schované pod šátkem s výjimkou několika volných pramenů, které jí splývaly do obličeje a ještě podtrhovaly vášnivou krásu její tváře.

„Grante?“ Nakrabatila čelo a z očí jí vyšlehly plameny. „Nečekala jsem, že se vrátíš. Nemyslela jsem, že k tomu sebereš odvahu.“

Měla přesně takový hlas, jaký si pamatoval: anglické věty vyslovovala s prudkostí ohně. Znovu si nasadil klobouk, aby ho mohl pozvednout v náznaku dvornosti. „Marino, já…“

„Kdybych tě někdy chtěla vidět znovu, bylo by to jen proto, abych tě mohla zabít.“

Grant pokrčil rameny. „Na to bude čas později. Přišel jsem tě varovat.“

„Stejně jako jsi varoval Alexe?“

„Já tvého bratra nezabil,“ pronesl Grant a dal si záležet, aby to vyznělo nevzrušeně.

„Že ne?“ Zlostně k němu vykročila a Grant se připravil na nejhorší. Nikdy ji nepodceňoval. Většina mužů, kteří ji podcenili, toho později litovali. „Tři dny po přepadení se vydal na schůzku s tebou v rokli u Improsu. Ani jeden z vás se nevrátil – ale teď jsi naživu jenom ty.“

„Přísahám ti, že s jeho smrtí nemám nic společného.“ To ale nebyla tak úplně pravda. Téměř znovu cítil chuť jedovaté žluči, která mu ucpávala hrdlo, když čekal v rokli se svým webleyem a do očí ho štípal pot jako slzy. „Bože, byl skoro jako můj bratr.“

Mohl toho říct víc, ale tím by všechno jenom zhoršil. A neměl moc času. Ohlédl se přes rameno a znovu se zadíval na Marinu. „Přišel jsem tě varovat.“ Uvědomil si, že se opakuje. „Vzpomínáš na ten zápisník?“

Vzhlédla. Změna tématu ji na okamžik vyvedla z míry. „Cože?“

„Zápisník od toho archeologa, který jsem ti dal. Vzpomínáš?“

Poryv větru jí náhle zvedl šátek a odnesl jej přes zahradu, kde se zachytil ve větvích stromu u zdi. Marininy dlouhé vlasy divoce a nespoutaně vlály ve větru.

„Nevzpomínám si.“

„Ale ano. Dva dny po invazi. Přinesl jsem ho sem – ten archeolog mě o to požádal. Jeho smrt tě rozrušila.“

„Pemberton byl dobrý člověk,“ řekla Marina tiše. „Dobrý Angličan.“ Ještě chvíli se na Granta dívala. V očích se jí zaleskly slzy, ale nestekly jí na tváře a Marina si je neotřela. Grant jen stál a čekal.

Zdálo se, že dospěla k rozhodnutí.

„Pojď dál.“

Dům vypadal přesně tak, jak si ho pamatoval: kuchyně, ložnice a obývací pokoj, všechno prostě zařízené, ale dokonale uklizené. V kamenném krbu doutnalo zuhelnatělé poleno a na okenním parapetu stálo několik váz s natrhanými květinami a sušenou levandulí. Na stěnách visely fotografie: muž sedící na oslu, v klobouku se širokou krempou a se strnulým výrazem ve snaze vyhovět fotografovi, dvě rozesmáté mladé ženy na břehu řeky, mladík v uniformě brance a s ustaranou tváří, přestože se snažil vypadat statečně. Na tento snímek se Grant záměrně nepodíval.

Marina zmizela v kuchyni a o pár minut později se vrátila se dvěma malými šálky kávy a sklenicemi s vodou. Grant si všiml, že si učesala vlasy. Postavila nápoje na krajkový ubrus a posadila se naproti svému návštěvníkovi. Grant opatrně usrkl kávy a ušklíbl se. Byla hustá jako dehet.

„Řecká káva ti přestala chutnat?“

„Jenom kontroluju, jestli v ní není strychnin.“

Marina se proti své vůli zasmála. „Slibuju, že až tě zabiju, bude to vlastnoručně.“

„Tak to je potom v pořádku.“ Grant zvedl šálek a jediným lokem ho vyprázdnil. Sledoval, jak Marina pije svoji kávu. Pomyslel si, že jí už musí být sedmadvacet let – byla štíhlejší než v den, kdy vkulhal do jejího domu, ale pořád stejně ohnivě, temperamentně krásná. Už tehdy si se svým bratrem budovala skvělou pověst u andartika, řeckého hnutí odporu. V následujících měsících se s Grantovou pomocí a dodávkami stali jedním z nejnepříjemnějších trnů v německých patách. Grant a Marina se navíc stali milenci. Šlo o tajný románek, který skrývali před Němci i před Řeky: užívali si krátké chvilky vášně v pastýřských chatrčích a za polorozpadlými kamennými zídkami, obvykle během horkých dnů, před nočními výpravami. Grant si stále pamatoval chuť potu na jejím krku, ševelení myrty a oleandrů, Marininy steny i to, jak se je pokoušel utišit polibky. Byly to kruté, nelítostné doby, ale to jen přidávalo sexu na naléhavosti a důležitosti. Dokud to všechno neskončilo onoho žhavě jasného dubnového dne v rokli v Bílých horách, kde se mísila vůně rozmarýnu a střelného prachu.

Grant si uvědomil, že si ji prohlíží, a rychle se napil vody.

„Takže jsi mě přišel varovat. Kvůli čemu? Pembertonovu zápisníku?“

Už zvládla své emoce a byla klidnější. Mluvila s úsečnou zdvořilostí, ačkoliv jí líce stále zbarvoval ruměnec hněvu.

„Je to…“ Zaváhal. „Je to dlouhý příběh.“

„Tak mi ho pověz od začátku.“ Opřela se a založila si ruce na prsou. „Pověz mi, co se stalo, když jsi odešel z Kréty.“

„Vrátil jsem se do Anglie.“ I za touto jednoduchou větou se skrývalo mnoho příběhů: nafukovací člun řítící se pod rouškou noci k Doveru, ošuntělá ložnice na Old Compton Street nad kavárnou, kradmá vyhlédnutí zpoza záclon pokaždé, když po ulici přecházel strážník, půlnoční schůzky v rozvalinách vybombardovaných domů. „Pak jsem jednoho dne šel po Baker Street a narazil do mě jeden člověk. Doslova. Málem mě sejmul jako při ragby. Hrozně se omlouval a trval na tom, že mi koupí šálek čaje. Byl moc rád, když jsem souhlasil.“

„Špion?“

„Myslím, že pracoval u Markse a Spencera. To je obchod s oblečením,“ dodal Grant, když si všiml jejího nechápavého výrazu. „Ale byl to žid. Vyprávěl mi o nějakých přátelích, kteří se pokoušejí přesvědčit naši vládu, aby předala Palestinu Hebrejcům. Bůh ví, jak mě našli, ale napadlo je, že bych jim mohl pomoci se sháněním zbraní.“

„A dál?“

„Mohl jsem. Během války jsme skladovali zbraně po celém Středomoří a dalo se celkem jistě spolehnout na to, že jsme tu nějaké nechali. Koupil jsem si loď a dali jsme se do obchodování. Víš, jak to chodí. Do něčeho se namočíš, rozkřikne se to a brzy ti na dveře klepou další lidi, kteří chtějí totéž. Jednu válku jsme skončili, ale už začíná další. Jenže teď jí přišli na chuť amatéři – všichni se chtějí vyrovnat profesionálům a jsou ochotni utrácet.“

„Takže jim dodáváš zbraně, aby se navzájem zabíjeli.“

Grant pokrčil rameny. „Oni by se zabíjeli stejně. Já jenom pomáhám spravedlivě vyrovnat síly. Před třemi týdny ale všechno šlo do kopru. Armáda se dozvěděla o mém podnikání a počkala si na mě na pláži.“ Předklonil se. „A tady to právě začíná být zajímavé. Do vězení mě přišel navštívit jeden chlápek – anglický špion. Palestina mu byla úplně ukradená a nezajímal se ani o moje zbraně. Chtěl ovšem, abych mu prozradil, kde je Pembertonův zápisník.“

Marina se také předkláněla a zaujatě poslouchala Grantovo vyprávění. Grant se snažil nevnímat, jak blízko u sebe mají obličeje. „Jak se o něm ale dozvěděl?“

„Určitě jsem se o něm zmínil ve svém hlášení. Nahlásil jsem, že mi ho Pemberton dal těsně před smrtí. Ten chlap, co u mě byl, to jenom zkoušel, ale měl o ten notes opravdu eminentní zájem. Přijel až z Londýna, jen aby se mě zeptal, co vím. Nabídl mi peníze a propustku z vězení. Třeba jsem z něj mohl vyrazit i zatracený rytířský titul, kdybych trochu zatlačil.“

„Co jsi mu řekl?“

„Co myslíš? Poslal jsem ho do háje.“

„Stejně tě ale nechal propustit z vězení.“

„Utekl jsem.“

„A přijel jsi rovnou sem? Proč? Aby sis vzal ten zápisník pro sebe?“

Grant se náhle natáhl dopředu a vzal její ruce do svých. Překvapeně zalapala po dechu a odtáhla se, ale ze sevření se mu nevymanila. „Abych tě varoval. Tenhle anglický agent přijel až do zapadlé díry v Palestině, protože chtěl zjistit, jestli ho po šesti letech ještě nemám. Nevypadal jako příjemný člověk. Ví, že jsem měl ten zápisník, ví o mých vazbách na tebe a ví o tvém spojení s Pembertonem. Nebude mu trvat dlouho, než si dá dvě a dvě dohromady.“ Zahleděl se jí do očí. „Máš ten notes?“

Marina se zakroutila v jeho sevření a zlostně pohodila hlavou. „Co s ním uděláš? Prodáš ho tomu muži?“

Grant ji pustil tak nečekaně, až Marina narazila zády do opěradla svého křesla. Hruď se jí dmula proti šatům a zardělé líce jí zakryly uvolněné prameny černých vlasů.

„Záleží na tom, co zjistíme. Jestli jde o pár rozbitých hrnců v zemi, proč ne? Ale jestli se jedná o něco cennějšího…“ Odmlčel se. „Pracovala jsi pro Pembertona – jednou jsi mi říkala, že když jsi byla dítě, pořád sis hrála v paláci Knossos. Kdyby Pemberton objevil něco podstatného, něco, co stojí za všechno tohle úsilí, nechtěla bys vědět, o co jde?“

4. kapitola

Marina ho odvedla do přízemí tvořeného stodolou sloužící též jako skladiště. Ze stěn viselo dobře udržované zemědělské nářadí a podlahu pokrývaly plevy a sláma. V protějším rohu si klekla, otřela zem rukama a odhalila čtvercovou puklinu probíhající kolem jedné z dlaždic. Vzala si páčidlo z věšáku na stěně, přiložila ho ke škvíře a pomalu dlaždici nadzvedla. Grant jí nenabídl pomoc, místo toho si stoupl ke dveřím, aby se rozhlédl po okolní krajině. Něco mu připadalo divné – intuitivně cítil, že tu cosi nehraje, jen nedokázal přesně určit příčinu svého dojmu. Ze zkušeností se přitom naučil, že se jen málokdy vyplácí ignorovat instinkty.

Marina s cinknutím kovu o kámen odložila páčidlo, Grant naposledy vyhlédl ze dveří a připojil se k ní. Podíval se do otvoru, který právě otevřela. Vedl zhruba metr do země, na šířku měřil přibližně půl metru a lemovala ho zaprášená prkna. Uvnitř spatřil tři balíčky v kozí kůži opřené o jednu stěnu a oprýskanou krabici s municí položenou na dně. Marina si lehla na břicho, sáhla do jámy a vytáhla krabici ven. Klaply přezky, zavrzalo víko a objevil se zápisník. Jeho smetanové stránky věkem zežloutly a obal potřísnil olej ze zbraní, ale v monogramu dosud zbýval dostatek zlata, aby se dala přečíst písmena IMHP.

„Dobrá skrýš,“ poznamenal Grant. „Jak jsi věděla, že je tak cenný?“

„Ve třiačtyřicátém sem přišel jeden nacista jménem Belzig. Tehdy jsi zrovna odjel na pevninu. Byl to archeolog, ale ne jako Pemberton. Byl to hajzl. Nutil lidi, aby pro něj pracovali jako otroci. Mnoho z nich zemřelo. A chtěl ten zápisník. Od bratrance jsem se doslechla, že prohledali celou vilu Ariadne, aby ho našli. Když neuspěl, shromáždil zaměstnance, kteří tam pracovali, a krutě je mučil, aby se dozvěděl, co se tam odehrálo.“

„Proč ho chtěl?“

„Nesetkala jsem se s ním, abych to zjišťovala. Kdybych ho uviděla, zabila bych ho.“

Grant zíral na notes a myšlenky mu pádily jako o překot. Co je v něm tak podstatného? Pamatoval si, jak Pemberton umíral: byl to stařec, který strávil celý život v bezpečné náruči minulosti, jen aby ho smetlo násilí nové kapitoly dějin, jež se právě odehrávala. Co asi v posledních třech tisíciletích objevil významného pro dnešek?

„Přečetla sis to?“ zeptal se Mariny.

„Ne.“

„Vždyť jsi s Pembertonem pracovala. Copak jsi nebyla zvědavá?“

Přezíravě zavrtěla hlavou. „Přišla válka. Na původní život jsem zapomněla. Zapomněla jsem na archeologii i na Pembertona. Kdyby ses nevrátil, patrně by ten zápisník vykopali až za tisíc let a dali by ho do muzea.“ Propalovala ho pohledem. „Kéž by ses nevracel. Mohla jsem zapomenout i na tebe.“

„V tom případě zase půjdu.“ Grant napřáhl ruku pro notes, ale Marina se ani nepohnula.

„Co s ním uděláš?“

„Přečtu si ho. Zjistím, jestli…“ Zmlkl, když viděl, jak se Marina rozesmála. „Co je?“

„Nic,“ odpověděla rázně, ale koutky úst jí pocukávaly. „Vezmi si ho a počti si.“ Hodila mu zápisník přes místnost. Grant jej jednou rukou chytil a otevřel jej. Podíval se na první stránku a zalistoval jím s rostoucím zklamáním. „Je to celé řecky.“

„Starořecky. I kdybys uměl číst řecky stejně dobře jako anglicky, bylo by to pro tebe jako zkoušet číst Chaucera.“

„To jsem nikdy nezkoušel.“

Nasadila výraz, který mu prozradil, že ji to nijak neudivuje. „Hodně slov vypadá stejně, ale jejich význam občas neodpovídá tomu, co bys čekal, a některé výrazy nepoznáš vůbec.“

„Kristepane. Nijak nám to neusnadnil.“

„Vždycky si psal poznámky ve staré řečtině. Říkal, že ho to přibližuje minulosti.“

„Teď už je jí dostatečně blízko.“ Grant přemítal, jestli archeologovo tělo pořád leží dole v údolí, v základech paláce, kam je pohřbil. „Jak to mám sakra přečíst?“

„Sežeň si slovník.“ Tvář jí zářila nespoutaným veselím, na které si tak jasně vzpomínal. „A taky archeologickou učebnici. A hromadu knih o historii. I kdybys to dokázal přečíst, zabere ti půl roku, než pochopíš, o čem se tam píše.“

Grant se podíval na notes. Úhledné řádky nerozluštitelného písma mu splývaly před očima. Samozřejmě by ho mohl jednoduše prodat – najít toho mizeru ze zpravodajské služby a uzavřít s ním obchod. Jenže jak si může říct o správnou cenu, když netuší, co prodává? Navíc se nemohl zbavit hluboké, tvrdošíjné touhy zjistit, co ostatní nechtějí, aby věděl.

„Předpokládám, že…“ Střelil po ní pohledem. Stála vedle otvoru v podlaze, v šatech zamazaných od prachu a slámy, a tvář se jí leskla potem z námahy při otvírání úkrytu. Rty měla mírně zvlněné ve vítězoslavném úsměvu a její černé oči se vyzývavě blýskaly. Už se rozhodla – ale chtěla ho přimět, aby se jí zeptal sám od sebe.

Odkašlal si. „Pomůžeš mi zjistit, na co Pemberton přišel?“

Odnesli zápisník do domu a položili ho na stůl. Grant chtěl začít na konci – argumentoval, že ať už Pemberton objevil cokoliv, muselo to být krátce před jeho smrtí. Marina ale trvala na tom, aby otevřeli notes na první stránce a pročetli ho celý. Začala si pro sebe něco mumlat a Grant si zapálil cigaretu. V dálce cinkalo několik kozích zvonečků a listy meruněk ševelily ve větru. Ve vesnici pod nimi budou místní obyvatelé každou chvíli zavírat okenice na odpolední siestu. Jediný další zvuk vydávalo praskající dřevo v krbu a šustící stránky zápisníku.

Grant hleděl z okna. Po jeho levici, kde se dolů k pobřeží vinula silnice, se do kopce plazilo auto. Zmizelo za zatáčkou, znovu se objevilo a opět se ztratilo. Grant pocítil známé mravenčení kolem žaludku.

„Jak dlouho ti to ještě potrvá?“ zeptal se co možná nejlhostejněji.

„Celou věčnost, jestli mě budeš pořád rušit.“ Marina se soustředěně mračila.

„Je tu plno ukázek lineárního písma B, kterému nerozumím. Myslím, že se ho Pemberton pokoušel rozluštit.“

Grant nevěděl, co je to za písmo, a momentálně ho to ani nezajímalo. Auto zmizelo v úzkých uličkách vesnice. Třeba šlo jenom o místního potentáta, který staví na odiv svoje bohatství, nebo o úředníka z Heraklionu, který sem zajel udělat dojem na své voliče.

„Máte tu hodně aut?“

„Jorgos nahoře v údolí má fordku.“

Několik set metrů od nich si černá kapota vozu klestila cestu úzkou uličkou a pokračovala v jízdě mezi jabloňovými sady.

Grant se dotkl webleye za opaskem. „Byly v té krabici nějaké náboje?“

„Jenom ten zápisník. Kulky jsem vypotřebovala na Němce.“ Zvedla hlavu, nyní spíše zvědavě než podrážděně. „Proč?“

Automobil zastavil před přední brankou. Motor chvíli bručel naprázdno a náhle ztichl. Z vozu vystoupili dva muži v černých svrchnících a kloboucích. Jeden přešel k zavazadlovému prostoru a vytáhl dlouhý balíček s tupým koncem, zabalený v hnědém papíru.

„Protože máme návštěvu.“

Grant se protáhl okénkem v zadní stěně domu a dopadl na zem. Zpoza rohu slyšel kovové dusání okovaných bot po pěšině k předním dveřím. Ať už šlo o kohokoliv, nedělal si starosti s tím, jestli někdo zaznamená jeho příchod. Grant se nedokázal rozhodnout, jestli to je dobré nebo špatné znamení.

Kroky se zastavily u dveří a ozvalo se zabušení – halasný zvuk těžkopádného muže, který se pokouší o přirozené vystupování. Další zadunění a neklidné přešlápnutí z nohy na nohu.

„Třeba je to jenom ten chlap z tajné služby,“ zašeptal Grant.

Zahradou se rozneslo ostré prasknutí následované tříštěním dřeva. Vylomili dveře – patrně do nich kopli okovanou botou, odhadoval Grant. O několik okamžiků později uslyšeli rachocení odtahovaného nábytku a bouchání vysypávaných zásuvek. Marinina tvář vedle Grantovy potemněla vztekem. Grant ji popadl za paži a zaryl jí do zápěstí nehty.

„Je nějaké okno i na druhé straně domu?“ Zavrtěla hlavou. „Dobře. Tak pojďme.“

Chráněni domem přeběhli po pozemku, přeskočili polozřícenou kamennou zídku a vklouzli do mělké stružky v úbočí kopce. Pod botami jim křupaly uvolněné kameny a štěrk, ale muži v domě dělali dostatečný hluk, aby Granta s Marinou nebylo slyšet. Ke Grantovi doléhaly z nitra domu zlostné výkřiky, i když je tlumily stěny, takže se nedalo poznat, jakým jazykem vetřelci hovoří. Byla to vůbec angličtina?

Vleže na břiše se plazili strouhou vzhůru. Když Grant usoudil, že jsou dost daleko, mávl na Marinu, aby se zastavila. Na obloze žhnulo polední slunce a Grant měl košili propocenou od namáhavého plížení. V prstech svíral webley a opatrně vyhlédl přes okraj strouhy.

Dům ztichl. Grant ze svého místa neviděl na přední dveře ani na vůz, ale oknem v obývacím pokoji orámovaném závěsy spatřil černou postavu, stojící uprostřed místnosti. Podle jejích pohybů a gest Grant odhadoval, že v domě právě probíhá nějaká diskuse. Obrátil se k Marině. „Pořád máš ten zápisník?“

Zvedla jej, aby mu ho ukázala. Kožený obal brázdilo několik čerstvých škrábanců, ale jinak byl nepoškozený. „Přijeli pro tohle?“

„Myslím, že jim nejde o potěšení z konverzace.“

„Kdo to je?“

Grant sice měl svou představu, ale pokrčil rameny. „Nikdo, s kým bychom se měli setkat.“

Znovu se podíval z kopce. Tmavá postava zmizela. Na opačné straně domu se motor se zakašláním probudil k životu a o několik chvil později Grant viděl, jak se vůz vrací po cestě k vesnici. Vklouzl do úzké ulice mezi domy a zmizel. Marina se začala zvedat, ale Grant ji popadl za zápěstí a strhl ji zpátky dolů, tak prudce, až Marina málem spadla přímo na něj. Se vzteklým zavrčením se odkulila, a když se opět zvedla, viděl Grant, že se jí jako mávnutím kouzelného proutku v ruce objevil nožík.

„Co to děláš?“

Výstřih šatů se jí plížením posunul níž, ale zdálo se, že si toho ani nevšimla.

„Tam se vrátit nemůžeš,“ řekl. Záměrně přenesl pohled z napřaženého nože k odhalené kůži pod klíční kostí. Zpod černých šatů vyčníval okraj bílé krajky.

Se znechuceným odfrknutím si přitáhla šaty zpátky ke krku. „Proč ne? Nejdřív se objevíš ty, ačkoliv jsem tě vůbec nechtěla vidět, a o hodinu později přijdou dva malaki a rozmlátí mi dům jako zvířata. Mám si snad myslet, že to je shoda okolností?“

„Skoro jistě ne.“

„Tak jak mi u všech čertů můžeš říkat, co mám dělat?“

„Protože jestli projdeš těmi dveřmi, bude to poslední věc, kterou kdy uděláš.“ Ukázal prstem. Oknem viděli roztříštěné kusy nábytku, střepy z porcelánu, fotografie vytrhané z rámů a dekorace rozházené po podlaze. Na pestrém pozadí se hlaveň zbraně dala snadno přehlédnout. I kdyby si jí člověk všiml, lehce by si ji spletl s dalším kouskem trosek ležícím na zemi. Jen při jejím nepatrném pohybu varoval cvičené oko jemný nesoulad světla a stínu.

Marina, která strávila dlouhé hodiny průzkumem terénu, v němž pátrala právě po takových zrádných stopách, ji okamžitě spatřila. „Jeden z nich tam zůstal.“ Znovu se skrčila do strouhy. „Myslíš, že nás viděl?“

„Kdyby ano, věděli bychom o tom.“

„Takže ho můžeme překvapit.“ V očích se jí zablýsklo divoké potěšení – Grant tento výraz znal až příliš dobře z války. Jak ke své smůle zjistili i Němci, Kréťané nic nemilují víc než krevní mstu. „Ty máš zbraň. Odvedu jeho pozornost ke dveřím a ty ho dostaneš oknem.“ Zamračila se, když si všimla, že Grant vrtí hlavou. „Proč ne?“

„Protože s každou hodinou, kterou tady stráví čekáním na nás, poroste naše šance, že odsud vypadneme.“

Cesta k horskému masivu, který se tyčil na východním obzoru, jim zabrala většinu dne. Těsně před soumrakem našli na jedné louce opuštěnou pastýřskou chatu, kde její bývalý obyvatel zanechal dřevo, přikrývky a dvě konzervy potravin, patrně přebytků z války. Grant rozdělal oheň a oba se kolem něj schoulili do přikrývek. Dole v údolí bylo jaro, ale tady v horách dosud vládla zima. Prohlubně na severně orientovaných svazích vyplňoval sníh a vrcholky hor ještě nesvlékly zimní kabáty. Kolem chaty fičel chladný vítr a Grant si přitáhl přikrývku blíže k tělu. Nejpřirozenější věcí na světě by bylo, kdyby ji přehodil přes oba, jako to dělali za mnoha studených nocí během války, ale nezkusil to.

Po jídle Marina vytáhla Pembertonův zápisník. Přidržela jej u ohně, aby jeho stránky osvětlovaly odlesky plamenů. Grant měl co dělat, aby potlačil obavy, že nějaký zbloudilý žhavý uhlík ukončí jejich pátrání dřív, než pořádně začne.

„Dva měsíce před invazí jel Pemberton do Athén. Připadalo mi to divné – všichni věděli, že přicházejí Němci, a on skoro ani nemohl sehnat místo na lodi kvůli všem těm přesunům vojáků. Trval ale na tom, že musí jet. Když se vrátil, něco se změnilo. Nic neřekl, ale viděla jsem, že objevil nějakou novou stopu. Probíhalo to pokaždé stejně, když našel nějakou další lokalitu nebo artefakt, který nedokázal zařadit. Světla ve vile zářila daleko do noci a on se choval napjatě a odměřeně. Tehdy byli ovšem nervózní všichni, takže jsme si toho moc nevšímali. V dubnu zničehonic na týden zmizel. Pak jsem zjistila, že se vydal na východ ostrova směrem k Sítii. Po něčem pátral.“

„Tak proto máme namířeno na východ?“

„Ano.“ Dívala se do notesu, hladké čelo zbrázděné vráskami soustředění. „Jestli něco našel, zapsal to sem.“ Pročísla si rukou rozpuštěné vlasy. „Ale nemůžu na to přijít.“

Grant se naklonil a nahlédl jí přes rameno. Ve světle ohně se mihotaly úhledné řady symbolů, stejně vzdálené a neznámé jako lidé, kteří je kdysi vymysleli. Řecká písmena znal a dokázal dokonce přeslabikovat i některá jednodušší slova, ale přerušovaly je dlouhé pasáže se znaky, jaké nikdy v životě neviděl. Natáhl se kolem Marinina ramene a ukázal. „Co to je?“

„Lineární písmo B.“

Grant si pamatoval, že se o něm Marina už zmínila, než se ukázali ti zabijáci. „Co je to za písmo?“

„Starý systém psaní, který byl objeven přibližně před padesáti lety v paláci Knossos.“

„Takže je řecký?“

Zavrtěla hlavou. „Mnohem starší. Pochází…“ Na okamžik se zamyslela a pohrávala si s pramenem vlasů. „Slyšel jsi o Theseovi a Minotaurovi?“

„Tu pověst?“

Zasmála se. „V Pembertonově práci se pověsti prolínaly se skutečnými dějinami jako říční voda s mořem.“ Zabořila prsty do země a vytrhla z hlíny malý kamínek. „Kámen sám o sobě neznamená nic. Když ale udělám tohle…,“ položila ho do kruhového ohniště, „najednou získává význam. Někdo ho v budoucnu najde, třeba za dva tisíce let, a i kdyby v životě neviděl ohniště ani si ho vůbec nedokázal představit, bude vědět, že ten kruh sestavila nějaká lidská bytost za nějakým účelem. A pokusí se odhadnout, co tím účelem bylo. Možná najdou uprostřed kruhu stopy popela a ožehnutá místa na vlastních kamenech, možná zrezivělou plechovku a nedopalky cigaret. A vyvodí z toho…“

„Že jsme tu večeřeli?“

„Že se jednalo o svatyni primitivního sloupového kultu, bezpochyby s mnoha falickými odkazy. Že kamenný kruh byl základnou dřevěného sloupu, který jsme ve své primitivní neznalosti uctívali. Že jsme sem přinášeli dary v podobě potravy v kovových nádobách a kouřili jsme tuto mírně halucinogenní látku, abychom si navodili stav božského vytržení. Budou si myslet, že popel a sežehnuté kameny jsou pozůstatky požáru, pravděpodobně souvisejícího s invazí nebo válkou, při kterém ústřední sloup shořel. Opublikují své závěry v učených časopisech a budou se dohadovat, jestli podobná místa, která se nacházejí po celém ostrově, utvářela jediné oficiální náboženství nebo souběžné místní tradice. A budou se dokonale mýlit.“

Zvedla kámen a odhodila ho do tmy. Grant čekal a sledoval, jak jí po tváři tančí odlesky plamenů. „Co to má společného s Minotaurem?“

„Jen tím chci říct, že pověsti přežívají, když už se zapomnělo na všechno ostatní. A že někdy v pověstech přes různé výmysly najdeme víc pravdy o minulosti než v rozvalinách a střepech keramiky. Tři tisíce let nikdo nevěřil, že na Krétě někdy existovala nějaká velká pravěká civilizace, ale po celou dobu neupadla v zapomnění pověst o Theseovi a Minotaurovi. Znaly ji i děti. Pak sem před padesáti lety přišel Evans a vydal se na místo, o kterém mluvila pověst. Našel tu všechno. Palác připomínající bludiště. Nádoby ve tvaru býků, sošky býků, kamenné rohy, a dokonce i malby mladíků provozujících akrobatické kousky na býčích hřbetech.“

„Lidskou kostru s býčími rohy vyčnívajícími z lebky a klubíčkem provazu ne?“

„Ne.“ Přitáhla si kolena k hrudi. „Pověsti pochopitelně minulost komolí. Ale tady na Krétě existovala první evropská civilizace více než tisíc let před zlatým věkem Řecka a patnáct set let před římskými císaři, a o tři tisíciletí později se na ni vzpomínalo jen prostřednictvím pověstí. Bez nich by palác Knossos byl pouhou hromadou kamení. A když Evans tuto civilizaci konečně objevil, pojmenoval ji minojská podle bájného krále Minoa.“

Její tvář ve světle ohně zářila jako tvář nějaké dávné věštkyně, která dokáže nahlížet tisíce let do minulosti. Zdálo se, že si na sobě vůbec neuvědomuje Grantův pohled, dokud se jí s diskrétním odkašláním nezeptal: „Co to má všechno společného s texty v tom zápisníku?“

„Minojci po sobě nezanechali jen rozvaliny a artefakty. Zanechali nám své písmo. Existují dokonce dvě formy: primitivní, které Evans pojmenoval lineární písmo A, a pozdější verzi označovanou jako lineární písmo B. Většina textů byla nalezena v podobě vrypů do hliněných tabulek, které se vypálily při požáru paláce.“

„A co se na nich píše?“

„Nikdo neví – nikomu se je nepodařilo vyluštit. Jde o jednu z největších archeologických záhad.“

Grant se podíval na notes. „Snažil se je Pemberton rozluštit?“

„Nemůžeš pracovat v téhle oblasti a nepokusit se o to. Archeologové to berou jako křížovku nebo rébus, nad kterým mohou hloubat za zimních večerů u ohně. Pokud vím, Pemberton v tomhle směru taky neudělal žádný průlom.“

„Ani v tom zápisníku?“

„Ne.“ Obrátila několik listů. „Je příliš úhledný. Opsal jsem několik nápisů, ale nejsou tu žádné pokusy o jejich rozluštění.“

„Co tohle?“ Grant zabodl prst do zápisníku a ukázal na jednu stránku. Nad několika řádkami hranatého lineárního písma B list vyplňoval jednoduchý náčrt. Vypadal skoro jako dětská kresbička: dva trojúhelníky a kvádr se dvěma zahnutými špicemi, pod nímž probíhaly dvě zvlněné linky. Nahoře uprostřed stránky se nad kulovitým dómem vznášelo jakési stylizované zvíře obklopené ptáky.

„Určitě to je minojský obrázek,“ uvažovala Marina nahlas. „Ale nikdy jsem ho neviděla. Nepochází ze sbírky v Knossu.“ Otočila na další stránku se šesti řádky v řečtině. Dál už byl zápisník prázdný.

„Co se tu píše?“ zeptal se Grant.

V davu šel Svár a Hřmot, Smrt zhoubně hned svírala muže živého, nezraněného, hned jiného, poraněného, dalšího válečnou vřavou, již mrtvého, za nohy vlekla. Šat, jejž na plecích měla, byl zarudlý od krve mužů. Stejně jak živoucí lidé se střetali, sváděli boje, mrtvoly padlých mužů se vzájemně snažily vyrvat.

Snad za to mohl jen kouř z ohniště, ale Marina náhle promluvila chraptivým hlasem a v očích se jí zaleskly slzy. „To je Homér. Ilias. Pemberton ho určitě četl, když přišli Němci. Byla to poslední věc, kterou napsal. Nemá nic společného s obrázkem.“ Vrátila se k předchozí stránce a zadívala se upřeně na kresbu, jako kdyby tím dokázala potlačit pláč. „Ta ikonografie…“ Zhluboka se nadechla. „Podle té ikonografie bych soudila na střední až pozdní minojské období. Klikaté linky jsou tu pravděpodobně jen na ozdobu, ačkoliv by v nich někdo mohl vidět vodu. To zvíře nahoře…“ Přimhouřila oči a naklonila zápisník k ohni. „Možná lev nebo sfinga – v každém případě by symbolizoval ochránce nebo strážce. Možná by označoval i královskou rodinu. Ti ptáci jsou holubice, což obvykle znamená posvátné místo. V tomto případě takovou interpretaci ještě posiluje svatyně v centru kresby.“

„Jak víš, že to je svatyně?“

„Kvůli býčím rohům. Takhle vypadá standardní zobrazení minojské svatyně. Jako když dnes kříž na střeše budovy značí, že jde o kostel.“

Marina hleděla do plamenů. Grant nevěděl, jestli přemýšlí nad obrázkem nebo vzpomíná na Pembertona, ale vzal jí notes z rukou, než ho upustí do ohně. Podíval se na kresbu, položil si notes na koleno a uhladil stránky. Hřbet na protest zapraskal a Marina rychle vzhlédla. „Opatrně.“

„Co znamená…“ Grant si olízl rty a přeslabikoval nezvyklá písmena. „Pha… ragi… ton… nekron?“

„Pharangi ton nekron? Kde to vidíš?“

Grant naklonil notes k ní. Na vnitřní straně listu, téměř pohřbené v záhybu u hřbetu, byla svisle zapsaná tři řecká slova. Marina mu vytrhla zápisník z ruky a zírala na ně.

„No jistě,“ vydechla. „Pharangi ton Nekron.“

„Co to je?“

„To je místo – údolí. Na východním pobřeží nedaleko od vesnice Zakros. Znamená…“ Na vteřinu se zamyslela. „Znamená Údolí mrtvých.“

„To zní slibně.“

5. kapitola

Údolí mrtvých, Kréta

Červené skalní stěny se strmě tyčily k nebi a zářily na slunci, ale v samotné rokli rostla změť platanů a oleandrů, jež vrhaly na dno údolí stín. Grant vzhlédl mezi listovím a zaclonil si oči proti jasné záři. Byli ve velkém kaňonu, který postupně zatáčel k moři. Vysoko nad nimi hladké stěny narušovala řada černých otvorů.

„To jsou hrobky.“ Marina už na sobě neměla černé šaty, ve vesnici, jíž prošli, je vyměnila za vojenské kalhoty z přebytků a blůzu s krátkými rukávy a dostatečně rozhalenou, aby přitahovala Grantovu pozornost, když se domníval, že se Marina nedívá. Tmavé vlasy měla stažené dozadu do ohonu, a ačkoliv nebyla nalíčená, tři dny chůze přes hory opálily její pleť do lesklé hnědi. Přes rameno měla přehozené kolo provazu.

„V těch jeskyních se od minojských časů pohřbívají lidé,“ pokračovala. „Proto se to tady jmenuje Údolí mrtvých.“

„Nepřipadá mi nijak strašidelné. Svítí slunce, kvetou kytky a zpívají ptáci.“

„Řekové často chápali ptáky jako zvěstovatele smrti, jako posly mezi naším světem a podsvětím.“

„Hm.“ Do zvonivého trylkování ptáků se náhle vkradl zlověstný chlad. „Prozkoumal někdo ty jeskyně?“

„Kdekdo.“ Nakrčila nos. „Nikdy netrvá dlouho, než se posvátné ostatky jedné generace stanou vítanou kořistí generace další. Archeologové objevili pár neporušených dávných hrobů, ale většina už dávno zmizela.“

„Proč tedy…“

„Nejsme tu kvůli hrobkám.“ Vytáhla z kapsy kus papíru – kopii Pembertonova náčrtku. „Vidíš ty rohy? Hledáme svatyni.“

„Není to totéž?“

„Minojci nepohřbívali svoje mrtvé ve svatyních. S tím přišli až křesťané. Dávné lidi by šokovalo, že by měli přinášet mrtvé na místa živých. Dávali je do měst mrtvých, nekropolí. Jako jsou ty jeskyně.“

„A kde budeme hledat nějakou svatyni?“

Marina se na okamžik zamyslela. „Další archeolog, Hogarth, prováděl vykopávky u ústí rokle roku 1901. Našel pár minojských příbytků, ale žádnou svatyni.“

„Pemberton možná objevil něco, co jeho předchůdce přehlédl.“ Grant vzal od Mariny obrázek a podíval se na něj. „Říkala jsi, že ty klikaté čáry mohou představovat vodu?“

„Nebo jsou tam jako pouhá dekorace. To se nedá nijak…“

„Podívej.“ Grant zvedl papír před sebe a pohlédl dolů do údolí. „Ty dva trojúhelníky po obou stranách – to jsou stěny strže. Před nimi máš moře. A tady,“ zabodl prst do středu obrázku, „je chrám.“

Marina se pochybovačně zamračila. „Nevím, jestli můžeš předpokládat, že Minojci používali ve svém umění takové znázornění prostorových vztahů.“

„Hloupost. Kreslili, jak to viděli.“

„Opravdu?“ promluvila o něco příkřeji. „A jak víš, jak viděli svět před tolika tisíci lety? Jak bys pak vysvětlil toho lva, který se vznáší ve vzduchu? Toho taky nakreslili, jak ho viděli?“

„Třeba je to mrak.“

„A ten dóm pod ním? Duha?“

„Máš snad lepší nápad?“

Povzdychla si. „Ne.“

Grantovo vítězství nemělo dlouhého trvání. Kaňon končil téměř kilometr od pobřeží a ústil do několika prašných políček.

„Rozvaliny, které našel Hogarth, jsou určitě někde tady,“ řekla Marina vzrušeně. Znovu se podívala na nákres. „Co tu Pemberton viděl, že mu to připomnělo Údolí mrtvých?“

Na jednom z polí táhlo suchou zeminou pluh vychrtlé dobytče. Vedle něj stál zemědělec v tvídovém saku a mlátil zvíře do boku holí, zatímco opodál přihlížela zavalitá žena s šátkem na hlavě. Mlčky sledovali, jak se k nim blíží Grant s Marinou.

„Kalimera sas,“ zavolala Marina.

„Kalimera.“ Rolník se opřel o hůl a zíral na Marinu. Jeho manželka si ji prohlížela, jako kdyby sem sestoupila přímo z pódia nějaké pařížské revue.

Marina se zajíkavě začala vyptávat. Grant uměl pravděpodobně řecky dost na to, aby dokázal sledovat jejich rozhovor, kdyby dával pozor, ale neobtěžoval se tím. Něco mu dělalo starosti. Pemberton napsal na okraj stránky „Údolí mrtvých“, ale tohle nebylo ono. Otočil se a opět se podíval do rokle. Zdejší údolí zatáčelo mírně doleva, takže z Grantova místa zdánlivě končilo náhle skalní stěnou. A tam, jako kdyby vyrůstal přímo ze středu údolí, stál klenutý kopec.

„Říkají, že nikoho neviděli.“

„Cože?“

Marinin hlas ho vytrhl ze zamyšlení a Grant se obrátil zpátky. Rolník dál nehybně stál a díval se na ně. Jeho žena se odvrátila a rázně poháněla dobytče kupředu.

„Ten zemědělec. Tvrdí, že tu nikdy žádného britského archeologa neviděl. Možná lže – Britové tu nejsou tak oblíbení od doby, kdy jste začali podporovat loutkovou vládu v Athénách.“

„To se mnou nemá nic společného,“ ohradil se Grant. „Ale podívej se za sebe.“

Marina se ohlédla. „Co je?“

„To je ten výhled.“ List papíru se zachvěl ve větru, když ho Grant pozvedl před krajinu. „Stěny po obou stranách, na tomhle konci moře a kopec uprostřed údolí.“ Vysoko nad dómem líně kroužil sokol. „Dokonce tu máš ptáky.“

„A ten létající lev?“

„Zrovna spí,“ zazubil se Grant. „Pojďme se mrknout, jestli ho dokážeme vzbudit.“

*

Vydali se mezi stromy a zřícenými balvany, které ležely ve vyschlém korytu potoka. V rokli, kde je z obou stran obklopovaly útesy, rychle ztratili z očí vrchol, ale pokračovali v cestě a snažili se udržovat přímý směr.

„Minojci často umísťovali svatyně na kopce,“ poznamenala Marina, celá zadýchaná. Bylo téměř poledne a blůza se jí lepila ke kůži. „Možná jsme měli jít spíš horem.“

„Shora by to nevypadalo stejně,“ nesouhlasil Grant. „A na obrázku je chrám pod vrcholem.“

„Říkala jsem ti, že nemůžeš…“ Marina náhle překvapeně vykřikla. Protáhla se kolem Granta a vyrazila k balvanu v záhybu cesty. Na jeho vrcholu, téměř dokonale zakryté listy oleandru, spočívaly čtyři kameny uspořádané do miniaturní mohyly. Rozebrali je a pod nimi se objevil ohlazený čtverec tence vytepané stříbrné fólie.

„Minojský poklad?“ zeptal se Grant.

„Turecký med.“ Marina zvedla fólii a ukázala Grantovi nápis na obalu. „Pemberton ho zbožňoval. Když jel do Anglie, vždycky si nějaký dovezl.“

„No to mě podrž,“ zamručel užasle Grant. „Zajímalo by mě, jaké si pro nás ještě přichystal překvapení.“

Marina přelezla balvan a zmizela v podrostu. Grant smutně potřásl hlavou a následoval ji mezi stromy, které ale postupně vystřídal holý svah. Marina pár metrů před ním klečela vedle skalního převisu.

„To je ten chrám?“ Převis se zdál být příliš nízký, než aby pod něj mohl někdo vlézt.

„Podívej se sám.“

Grant se shýbl. Na kousku pytloviny pod převisem ležel krumpáč, rýč a petrolejová lampa. Vše pokrývala vrstva rzi, ale stále se dala přečíst písmena na dřevěných násadách: B. S. A.

„Britská athénská škola,“ vysvětlila Marina. „Ta vedla vykopávky v paláci Knossos a zaměstnávala Pembertona.“

Grant vytáhl rýč a udeřil jím o skálu. K zemi se sneslo několik vloček rzi a údolím se rozlehlo truchlivé zazvonění. Grant se provinile rozhlédl.

„Myslela jsem, že se snažíme být nenápadní,“ řekla Marina a povytáhla obočí.

„Zatím jsme neobjevili nic, co bychom měli držet v tajnosti.“

Marina sundala z ramene stočený provaz, jeden konec přivázala k násadě krumpáče a začala se škrábat na zřícené balvany. Grant počkal, dokud si nebyl jistý, že ho nezavalí uvolněné kameny, a pustil se za ní.

Zpočátku se z jednoho balvanu na druhý šplhalo dostatečně snadno, ale velké kameny byly brzy vystřídány malými oblázky, které mu povolovaly pod nohama, jakmile na ně došlápl. Stoupání do svahu se tak změnilo v závod o to, zda člověk dokáže běžet vzhůru rychleji, než ho řítící se oblázky strhnou dolů. I to však skončilo u strmé skalní stěny. Grant se dokonce musel chytit obnaženého stromového kořenu, aby nesklouzl zpátky. Napravo od něj se houpal konec provazu. Grant ho popadl a nadával a potil se, dokud nevyšplhal přes okraj útesu.

„Tohle jsi dělávala s Pembertonem?“ zeptal se přerývaně.

„Ne. Ale on to zjevně zvládl sám.“

Grant se vyhrabal na nohy, zvedl ruku, aby si oprášil košili – a strnul úžasem. Vylezli výš, než se domníval, a ocitli se na skalní římse zhruba v polovině třísetmetrového srázu, který se nad nimi tyčil tak příkře, že si Grant ani netroufal pohlédnout vzhůru, aby se mu nezatočila hlava závratí. Zelená stužka údolního dna se pod nimi vinula směrem k moři, jež se lesklo v dálce. Před ním, v místě, kde se skála stýkala s plošinou, zela puklina, dostatečně široká, aby se do ní protáhl člověk. Nad ní spočívala v prohlubni kamenná destička, ve stínu převisu téměř neviditelná.

Grant se k ní přiblížil. Tři tisíciletí rytinu ohladila, takže z původního obrazu zbýval jen matný náznak. Drápy i zuby ztratily svou ostrost, hříva vybledla a napjaté svaly ochably. Přesto Grant ihned věděl, na co se dívá. Vytáhl z kapsy zmuchlaný list papíru a zvedl jej. „Tady máš toho létajícího lva.“

Marina zavrtěla hlavou, ačkoliv Grant netušil, zda úžasem nebo podrážděním. Zvedla Pembertonovu lampu a zatřásla s ní. Uvnitř zašplíchalo několik kapek starého petroleje.

„Není tu knot.“

Marina vytáhla z kapsy nůž, otevřela jej a uřízla tenký proužek látky z rukávu blůzy. Smotala jej mezi prsty a zasunula do lampy. Grant napřáhl ruku se zapalovačem. „Smím ti připálit?“

Z bavlněného knotu vyšlehl plamének, v jasném slunečním světle téměř neviditelný. Marina se vydala ke skalní puklině, ale Grant byl rychlejší. Vytrhl jí lampu z ruky a stoupl si před ni. Nakonec vytáhl z pouzdra revolver. „Já půjdu první.“

Grant se protáhl štěrbinou. Zhruba po deseti metrech se chodba rozšířila. Zastavil se a zdvihl lampu, aby zjistil, jestli ho tu nečeká nějaké nepříjemné překvapení. Měl sotva čas, aby jeho oči přivykly tmě, když se mu do boku zaryl ostrý loket, který ho popohnal kupředu. Vpotácel se do místnosti s rozkývanou lampou a měl co dělat, aby ji neupustil na zem. Když konečně našel ztracenou rovnováhu, vyčítavě se otočil.

Ve vchodu stála Marina s provinilým výrazem ve tváři. „Promiň. Neviděla jsem, že ses zastavil.“

„Klika že tu nečekala žádná bezedná propast, do které bych zahučel.“ Grant ale neměl čas hýčkat svoji zlobu. Chodba se otvírala do místnosti, jejíž stěny dosud pokrývaly tisícileté jizvy po měděných dlátech, která ji vytesala ve skále. Podél protější stěny probíhala kamenná lavice, nad níž v hlubokém výklenku stála obrácená váza. O lavici se opíralo sítko s dřevěným rámem spolu s lopatkou, olovnicí a dalším obalem od tureckého medu. Na lavici spočívala řada sošek a artefaktů vyrovnaných jako v muzeu. Grant s Marinou se k nim sklonili, dost možná stejně, jako si tu před tisíciletími klekali věřící.

„Tohle jistě byla nějaká očistná mísa,“ zašeptala Marina hlasem plným posvátné úcty a zvedla mělkou nádobu vytesanou do nachového kamene. Opatrně předmět odložila a vzala do rukou další. Tentokrát se jednalo o malovanou sošku se štíhlým pasem, pomačkanou sukní a s rukama pozvednutýma nad hlavu jako křídla. Postava vypadala skoro jako anděl. Až na to, že roucho, do něhož se soška halila, bylo rozevřeno dost na to, aby odkrývalo dvě vyboulená ňadra směřující takřka kolmo k tělu. „Pěkný vnady.“

Marina se zaškaredila. „To je minojská bohyně. Byla jejich hlavním božstvem – zdrojem plodnosti a síly. Takové sošky jsou celkem běžné.“

Grant se naklonil blíž, aby si ji lépe prohlédl. „Co to má na rukou za vlnovky?“

„Hady.“ Marina zvedla postavu ke světlu. Zblízka Grant spatřil stočeného hada, který se bohyni plazil po jedné paži a přes nahá ramena se táhl až k zápěstí druhé paže. Z linek na hrudi, které považoval za lem šatů, se vyklubali další dva hadi – jeden se stáčel kolem bohyniných ňader a druhý visel dolů přes její boky a mizel v sukni.

„Nebezpečná žena,“ podotkla Marina jedovatě. „U té bys neměl šanci.“

„Bohyně nejsou můj typ.“

Marina sošku odložila a prohlédla si zbytek artefaktů. Většinou se jednalo o pouhé fragmenty, které Pemberton roztřídil podle druhu: kousky slonoviny, pět pečetních kamenů s miniaturními rytinami, dvě oboustranné sekery a spousta úlomků keramiky srovnaných do několika hromádek.

„Tohle je zajímavé.“ Marina zvedla dva střepy z nejvzdálenější hromádky a přiložila je k sobě. „Většina nálezů pochází ze středního minojského období, řekněme z doby před třemi a půl tisíci lety, ale tyhle jsou podstatně novější. Skoro jako kdyby svatyně byla opuštěna a později ji někdo znovu zprovoznil.“

„Jak moc později?“

„Asi tak před třemi tisíci lety.“

Grant zívl. „To je pořád dost dávno.“ Přejel vystavené předměty pohledem. „Jakou mají asi tak hodnotu?“

„Z archeologického hlediska je to docela významný objev. Soška bohyně není nijak unikátní, ale je velice dobře zachovalá. Nejhodnotnější patrně bude ta keramika – jestli se nám ji podaří dobře datovat, získáme představu o historii osídlení v téhle části ostrova.“ Zamračila se. „Bylo by užitečné, kdybychom znali místní stratifikaci. Překvapuje mě, že Pemberton…“ Zmlkla, když si všimla, že se Grant znuděně mračí. „Co je?“

„Mně je fuk, jak fascinující nález to je pro archeology. Chtěl jsem vědět, jakou to má hodnotu.“

„Na ničem jiném ti nesejde?“ Do hlasu jí pronikla hořkost. „Půlka světa je v troskách a druhá půlka nemá ani na základní potraviny. Pašováním střípků civilizace, o které většina lidí ani nikdy neslyšela, nezbohatneš.

Jestli chceš vydělat peníze, vrať se ke zbraním. Muži vždycky najdou finance na zabíjení.“

Odvrátila se, ale Grant ji chytil a otočil ji k sobě. „Opravdu si myslíš, že mám zájem dopravit tyhle krámy do nějakého vetešnictví a vyinkasovat svůj šesták? Mysli. Ten milý pán ze zpravodajské služby vážil celou cestu až do Palestiny, aby se mě zeptal, jestli mám Pembertonův zápisník, a já bych neřekl, že jen kvůli tomu, aby obohatil sbírku Britského muzea. Oni si myslí, že v tom notesu je něco důležitého – důležitého pro muže, co obchodují s kovy, ropou, zbraněmi a životy. Takže se tě ptám: je to cenné? Protože jestli ne, buď se honí za přeludy, nebo jsme na špatném místě.“

Ustoupil. Přes dusnou atmosféru v jeskyni se Marina zachvěla.

„Je tu pár věcí, které by byly zajímavé pro vědce,“ odpověděla. „Jinak tu ale nevidím nic pozoruhodného.“

„A co tohle?“

Grant namířil lampu k výklenku v zadní stěně. Zprvu považoval předmět za převrácenou vázu, ale teď viděl, že jde o kámen zhruba šedesát centimetrů vysoký a přibližně ve tvaru projektilu, s pavučinou křížících se linek vytvářejících reliéf na bocích. Navrchu byla mělká prohlubeň.

„Tohle…“ Marina si kámen pozorně prohlížela. „Tohle je velice neobvyklé. Samozřejmě to není cenné,“ dodala kysele, „ale je to vzácné. Myslím, že to bude betyl.“

„Cože?“ zeptal se zmateně Grant.

„Betyl. Posvátný kámen. Původně se možná jednalo o meteorit, ovšem tohle je zjevně kopie. Horní prohlubeň snad obsahovala úlomek původního kamene nebo nějaký posvátný předmět.“ Přejela dlaní po kameni, jako kdyby ho hladila. „Byl jsi někdy u delfského orákula?“

„Kus od Delf jsem jednou vyhodil do povětří vlak. Neměl jsem čas na prohlížení památek.“

„Tam mají něco podobného. Říkají tomu omfalos – střed světa. Pokud jde o Krétu, jsou tu fresky, které zachycují podobné předměty, ale nikdo ještě žádný takový nenašel.“

„Pořád ale nechápu, proč… Co to bylo?“

Grant se prudce otočil. V dlani se mu zaleskl revolver. Sáhl do petrolejové lampy a zadusil knot mezi prsty. Místnost se okamžitě ponořila do tmy.

„Drž se vzadu.“ Grant strhl Marinu do zadního kouta místnosti a udělal dva tiché kroky doleva, aby nestál přímo proti vchodu. „Co se děje?“

Grant nemusel odpovídat. Chodbou se k nim zvenčí doneslo šramocení padajících kamenů a následně neklamný zvuk anglických kleteb. Grant namířil zbraň na vchod. Slyšel škrábání a další klení, jak se někdo pokoušel protáhnout úzkou štěrbinou. Následovaly tiché kroky. Grant sevřel prst na spoušti.

Temnotu místnosti proťal kužel elektrické svítilny, přeletěl po stěnách a stropě a zastavil se na hlavni Grantovy pistole.

„Doufám, že mě sakra nehodláte odprásknout.“

6. kapitola

Grantův revolver se ani nezachvěl. Nově příchozí klidně vstoupil dovnitř a zastavil se u vchodu. Nebylo z něj vidět víc než pouhou siluetu vyrýsovanou proti dennímu světlu, které sem pronikalo chodbou. „Kdo to je?“ zeptala se Marina.

„Řekl bych, že jsem se posledně nepředstavil.“ Muž si posvítil baterkou do tváře. Objevily se nakrátko ostříhané rusé vlasy, tenký knírek a protáhlá tvář. „Muir.“ Nepodal jim ruku. „Grant a já jsme se už setkali. A vy jste jistě Marina Papagiannopuluová. Pro nás – a pro Němce, když tu byli – známější jako Athéna.“

„Zdá se, že jste dobře informovaný.“

„Sledoval jsem vaše pozoruhodné činy se značným zájmem. A poslední tři dny jsme vás sledovali ještě usilovněji.“ Zasmál se. „Nijak jste nám to neusnadnili. Málem jsme vás ztratili, když jste zmizeli z Archanes.“

„Neměl jste na nás posílat svoje gorily.“

Muir nevinně zvedl paže. „S tím nemám nic společného.“

„Tak kdo to byl?“

„Konkurence. Oni…“

Z chodby za Muirem k nim dolehlo mohutné kýchnutí. Muir se vrhl ke straně – právě včas, protože vzápětí zahřměl výstřel z Grantova webleye.

„Kristova noho,“ ulevil si Muir. „Ještě někoho odprásknete.“ Grantovi v uších stále doznívala hromová ozvěna výstřelu, ale zaslechl rozechvělý hlas, který ustrašeně volal z chodby: „Nestřílejte.“

Grant namířil zpátky na Muira. „Udělejte ještě jeden krok k nám a mozek pana Muira ozdobí okolní stěny,“ vykřikl do chodby. K Muirovi pak dodal: „Koho jste s sebou přivedl?“

Muirovi při prudkém pohybu vypadla baterka na zem, ale přesto osvětlovala místnost dost na to, aby Grant viděl sinalou bledost jeho obličeje. „Nikoho, kdo by vám měl působit starosti.“

Grant na okamžik zaváhal, ale pak se rozhodl. „Odhoďte zbraň a pomalu pojďte ke mně.“

„Já nemám zbraň,“ protestoval vyděšený hlas. „Měl bych…“

„Tak sem prostě pojďte.“

Marina zvedla baterku a namířila ji ke vchodu. Ozvalo se odkašlání a šoupání kožených bot o kameny. Do světla vstoupil mžourající muž s rukama nad hlavou a se sněhobílými vlasy. Z jeho kulaté, vrásčité tváře plál mladický elán. Líce a nos měl spálené od slunce. Zpod dvou oblouků huňatého bílého obočí vyhlížely bledě modré oči, v nichž se zračily obavy, které však postupně vystřídal úžas, když se jejich majitel rozhlédl po místnosti. „Pozoruhodné,“ vydechl.

V jeskyni se rozhostil klid a Grant cítil, že ztrácí iniciativu. „Kdo je to?“ zeptal se a trhl revolverem k Muirovi.

„Jmenuje se Arthur Reed. Profesor klasické filologie z Oxfordu.“

„Dovolíte?“ Reed se natáhl k Marině, kterou jeho prosté gesto tak odzbrojilo, že mu podala baterku.

„Pozoruhodné,“ zopakoval Reed a prohlížel si artefakty u zadní stěny. „Předpokládám, že tohle bude nějaký druh betylu.“

„To jsme si taky mysleli,“ řekl Grant. Najednou, aniž by věděl proč, měl dojem, že se musí chovat co nejslušněji – jako chlapec, kterého vyvlekli z doupěte v koruně stromu a přinutili ho pít čaj se vzdálenou tetičkou.

Muir si sáhl do kapsy, ale ztuhl, když si všiml, jak Grant sevřel prsty kolem webleye. Pak se zasmál. „Nebojte se.“ Vytáhl slonovinové pouzdro na cigarety. „Dáte si jednu?“

Grant by za cigaretu málem zabíjel, ale ještě nechtěl využívat Muirovu štědrost. „Co kdybyste mi radši řekl, co se tu u všech čertů děje?“

Muir škrtl zápalkou, jejíž záře nakrátko osvětlila místnost spolu s baterkou, „Asi si myslíte, že vám dlužím vysvětlení.“

V zadní části místnosti zarachotil kámen a všichni tři se naráz otočili. Reed klečel na lavici u výklenku ve stěně. Zdálo se, že zvedl kamenný betyl z jeho místa, nebo ho přinejmenším naklonil dozadu a odhalil v něm dutinu.

„Mohl by mi, prosím, někdo pomoct?“

Grant s Muirem na sebe zírali přes hlaveň zbraně. Marina s vyčerpaným povzdechem přikročila k Reedovi.

„Něco tam je,“ vysvětlil filolog. „Dosáhnete tam?“

Marina se k němu sklonila. Po několika vteřinách vytáhla ruku, v níž svírala jakýsi malý, plochý a tvrdý předmět. Prozkoumala jej, obrátila jej v dlani a málem zalapala překvapením po dechu. Mlčky ho podala Reedovi.

„Pozoruhodné,“ zašeptal profesor do třetice.

Grant zaklapl pojistku revolveru. „Už mi konečně někdo poví, o co tu jde?“

Seděli na skalní římse před jeskyní a mhouřili oči proti jasnému slunečnímu světlu. Reed si nasadil klobouk se širokou krempou a pustil se do loupání pomeranče. Marina držela revolver, kterým neustále mířila na Muira, zatímco Grant otáčel v prstech nalezený předmět. Jednalo se o hliněnou tabulku silnou necelý centimetr a rozměry odpovídajícími jeho dlani. Měla oblé rohy a hladké povrchy – s výjimkou spodní hrany, jejíž ostré okraje naznačovaly, že se tu část odlomila. Tabulku pokrývaly skvrny od stáří, zeminy a ohně, ale rytiny byly přesto dostatečně zřetelné. Na jedné straně se nacházely zvláštní miniaturní symboly – řádky textu vyryté do tabulky, dokud byla hlína ještě měkká, a poté vypálené do věčné podoby. „Je to lineární písmo B?“

„Ano.“ Reed s Marinou odpověděli takřka jednohlasně a vzápětí si vyměnili potěšené pohledy sdíleného porozumění.

Grant přejel prstem po znacích i po hrubé hraně tabulky, jako kdyby se dotykem dokázal přenést k jádru dávných tajemství. Co se tu píše?

Obrátil tabulku na druhou stranu. Zde nebylo žádné písmo, jen hladký povrch s otisky rukou, které ji kdysi zformovaly. Ani zadní strana však nebyla prázdná. Grant si položil na koleno Pembertonův zápisník, zatížil jeho stránku tabulkou a porovnal oba nákresy. Jeden byl načrtnut ráznými Pembertonovými tahy inkoustem, druhý dávno vybledlou a oprýskanou barvou, ale jejich podobnost se nedala přehlédnout. Jednalo se o tytéž obrázky. Dvě hory, svahy údolí, klenutý kopec, svatyně s býčími rohy a dvě holubice. A nad tím vším se vznášel lev, stejné zvíře, které je pozorovalo ze svého místa nad štěrbinou ve skále.

„Pemberton to určitě schoval v jeskyni, když odcházel,“ řekl Reed. Vzal si zápisník s tabulkou od Granta a znovu si je prohlédl. Zalistoval stránkami, dokud nenarazil na poslední Homérův citát. Pokýval hlavou. „To byl celý John Pemberton. Vzdělaný člověk.“

„A dobrý člověk,“ dodala Marina.

„Teď je mrtvý.“ Grant se obrátil k Muirovi. „Chci ale vědět tohle: co našel tak zatraceně cenného? A proč po tom tak prahnete?“

„Jde o tajnou informaci.“ Muir se zašklebil. „Tajemství.“

„Tajemství, které si stojí za to vzít do hrobu?“ Grant se podíval ze skály. „Jsme zřejmě dost vysoko, aby vás zabil pád, ale mrtvý budete ještě před dopadem.“

Marina po Grantově pravici stále držela Muira na mušce. Jestli měla potíže udržet těžkou zbraň štíhlými pažemi, nedávala to nijak znát. Muir střídavě hleděl na jednoho a na druhého. V jejich tvářích nenašel žádnou známku naděje.

Velice pomalu si zapálil další cigaretu. Každý zvuk se na horkém odpoledním slunci zdál být nepřirozeně hlasitý: klapnutí pouzdra, škrtnutí zápalkou i prasknutí, když Muir přelomil vyhořelou sirku na dvě části. Po obličeji mu přeletěl stín vrhaný sokolem kroužícím po obloze.

„Dobře.“ Zhluboka nabral kouř do plic a povytáhl koutky úst ve výrazu, který bezmála připomínal úsměv. „Povím vám, co mohu.“

„A doufejte, že to bude stačit.“

Muir vytáhl z kapsy několik fotografií a podal je Grantovi. „Vypadá to jako naše tabulka,“ konstatoval Grant.

„Američani je našli během posledních dní války ve vědeckém zařízení v německém koncentračním táboře Oranienburg, které právě obsadili.“

Grant povytáhl obočí. „Nebylo to v sovětském sektoru?“

„Podařilo se jim tam dostat před Rusy. Získali plno beden nacistických dokumentů a výbavy – většinou hlášení, technických nákresů a spousty nudných lejster. Někdo se na to ale musel podívat, a tak odeslali krabice do Států nějakému bezvýznamnému podvýboru, aby se tím prohrabal a řekl jim, že tam není nic, z čeho by si měli dělat vrásky. Pak se na celou věc zapomnělo. Z Německa přicházely hromady věcí a nikdo nechtěl trávit čas ohlížením se po starých temných časech. Ti zobáci z podvýboru ale pokračovali v práci a před pár měsíci narazili na něco zajímavého.“

„Na tyhle snímky?“

„Na kartónovou krabici s nějakými složkami, což nebylo nijak neobvyklé, a s ocelovou schránkou, což už neobvyklé bylo. Uvnitř objevili kus kovu zhruba o velikosti golfového míčku. Nevěděli, co to je, a poslali to do laboratoře na analýzu. A zjistili, že něco takového ještě nikdy nikdo neviděl.“

„Co to bylo?“

„Bylo to něco úplně nového, takže to nemělo ani jméno. Nazvali to prvek 61.“

„Prvek 61?“ zopakoval Grant. „Myslíte chemický prvek?“

„Přesně tak. Znáte periodickou tabulku? Zřejmě v ní jsou nějaké mezery. Je jako neúplný balíček karet: víte, kolik byste jich měl mít a kam chybějící karty zapadnou, ale prostě je nemáte všechny. S chybějícími prvky je to stejné. Vědci vědí, že musejí existovat, a vědí taky přesně, kam v tabulce patří, ale ještě se jim je nepodařilo najít. Tenhle prvek 61 je jednou z chybějících karet. Výzkumníci se přirozeně zaradovali a chtěli zjistit, odkud se ten vzorek vzal.“

„Je cenný?“

„Cenný?“ Muir zamáčkl nedopalek cigarety podrážkou a zapálil si další. „Má nevyčíslitelnou hodnotu. Je sakra jediný svého druhu. Nikde jinde na Zemi se zatím nenašel.“

Rozhostilo se ticho, během nějž všichni zažívali tyto informace.

„Pochází z meteoritu,“ řekl Reed. Z jeho výrazu Grant poznal, že celý příběh je pro profesora stejnou novinkou jako pro něj a Marinu.

„Správně.“ Zdálo se, že to Muira potěšilo. „Jenže to není všechno. Podívejte se na tohle.“ Podal jim další tři fotografie. „Tohle je vzorek, který našli. Zepředu, shora a zespoda. Všimli jste si něčeho?“

Grant se podíval na snímky osvětleného lesklého kusu kamene na černém látkovém pozadí. Shora i ze strany se kámen jevil hladký, téměř jako tekutý, a byl posetý miniaturními prohlubněmi jako tepané zlato. Třetí snímek se však lišil: tento povrch byl plochý, označený řadou svislých čar.

„Vypadá to, že do něj někdo dělal zářezy.“

„Ty linky jsou stopy po ostří pily. Vzorek nalezený v Německu je jen špičkou ledovce, nebo v tomto případě meteoritu.“

„Ten betyl,“ zahučel Reed. Muir se k němu otočil. „Cože?“

„Nic.“

„Amíci pročetli všechny složky, ale zjistili jenom, že ten vzorek Němci našli na Krétě. Němčouři netušili o nic víc než my ostatní, kde se tu vzal, ale našli u vzorku fotografii té tabulky. Na ničem jiném se nedalo stavět. Řecko je naše hřiště – nebo aspoň bylo, dokud se Attlee nerozhodl sbalit hračky – takže to Amíci předali nám. A teď jsme tady.“

„Proč to chcete?“ zeptala se Marina ostře. „Proč je ten prvek 61 tak významný?“

Muir dlouze potáhl z cigarety. „Myslíte, že mi to řekli? Jsem jenom pěšák. Polovinu z toho, co jsem vám pověděl, ani nevím oficiálně. Vím ovšem, že Amíci po té věci zoufale touží a hodlají zasypat penězi každého, kdo jim ji najde. Takže mě můžete sestřelit z téhle římsy jako mizernou kachnu, jestli chcete, ale pokud máte všech pět pohromadě, připojíte se ke mně a začnete pátrat.“

„Připojit se k vám?“ Grant mu hodil fotografie zpátky. „Jak mám vědět, že mě nestřelíte do zad, jakmile na vás přestanu mířit?“

„Protože jste užitečný. Nikoho ani nenapadne, že byste pro nás mohl pracovat, a umíte v téhle části světa operovat inkognito.“ Trhl palcem k Marině. „Ona taky. Navíc znala Pembertona líp než kdokoliv z nás.“

„A až pro vás přestaneme být užiteční?“

„Přestanete být užiteční, až najdeme ten kus kovu. Pak můžete zmizet se svým podílem a už mě nikdy neuvidíte.“ Pokusil se poskládat ostře řezané rysy obličeje do čehosi připomínajícího milý úsměv. „To, co jsem nabízel v Palestině, pořád platí. Jste psanec, nicméně to můžu změnit. A pokud jde o vás…,“ obrátil se k Marině. „Vím všechno o vás i vašem bratrovi. Byli jste pěkná čísla. Smůla že zemřel. Jediná kulka z bezprostřední blízkosti – musel to udělat někdo, koho znal. Nechtěla jste nikdy vědět, kdo stiskl spoušť?“

Marina na něj zírala pohledem, který byl stejně temný a smrtící jako hlaveň revolveru. „Co tím myslíte?“

„V Londýně máme na vašeho bratra složku. Udělejte si u mě očko, a až bude po všem, nechám vás do ní nahlédnout. Žasla byste, co v ní je.“

Povytáhl obočí směrem ke Grantovi, který se snažil zachovat lhostejný výraz.

„Polibte si šos.“

„Tohle přání vám nesplním. Tak se rozhodněte. Jdete do toho se mnou nebo ne?“

„Záleží na tom? Ten meteorit tu není.“

Muir se zamračil a odcvrnkl nedopalek cigarety přes okraj římsy. „Neříkal jsem, že to bude snadné. Možná jsme na špatném místě.“

„Ne.“ Reed zachovával během rozhovoru mlčení a upřeně hleděl na obraz lva nad vchodem do jeskyně. Tichá jistota v jeho hlase nyní všechny překvapila. „Ten meteorit byl tady. Pojďte se podívat.“

Jeden po druhém se protáhli štěrbinou do vytesané svatyně. Muir zapálil petrolejovou lampu a společně se zahleděli na kámen ve skalním výklenku.

Granta znovu napadlo, jak výrazně se ten kámen podobá náboji. „Co jsou ty vlásenky na jeho povrchu?“ zeptal se.

„Původní meteorit byl patrně pokryt nějakou posvátnou sítí nebo pletivem,“ vysvětlil Reed. „Když tesali tuhle kopii, napodobili i síť.“

„Oni?“ ozval se Muir napjatě. „Kdo jsou sakra oni?“

„Ti, kteří odnesli původní meteorit.“ Reed, který si vůbec neuvědomoval Muirův vztek, vyrovnaně hleděl na betyl. „Vidíte tu prohlubeň nahoře? Předpokládám, že v ní ležel ten úlomek, který našel Pemberton. Oddělili ho a nechali ho tu, aby dodali kopii moc originálu. Na usmíření bohů, chcete-li.“ Pousmál se – na rozdíl od Muira.

„Oni… oni… O kom tu mluvíme? O Pembertonovi? O nacistech? O nějakém krétském pastýři, který náhodou vlezl do špatné jeskyně?“

„Ale ne.“ Reed si klekl a začal zkoumat hromádky keramiky na kamenné lavici. „Meteorit zmizel dávno předtím, pravděpodobně zhruba v době, kdy jinde sepisovali Bibli.“

Muir pobledl. „Chcete říct, že jdeme s křížkem po funuse o dva tisíce let?“

„Nemyslím Nový zákon.“ Zdálo se, že Reed zcela ztratil nit myšlenek, když se zblízka zadíval na úlomek malované keramiky. Zvedl jej ke světlu lampy a otáčel jej v prstech. Pak, právě tak náhle, pokračoval: „Ten meteorit byl odnesen zhruba ve stejné době, kdy Mojžíš vyváděl Židy z Egypta. Před třemi tisíciletími – plus minus nějaká ta stovka.“

„Kristepane.“ Muir se zdrceně opřel o stěnu a vložil si do úst nezapálenou cigaretu. Grant s Marinou se na sebe nejistě podívali. Reed se na opačném konci místnosti stále probíral keramickými střepy.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Muir do ticha.

Reed se postavil a oprášil si kolena. Ve sklech jeho brýlí se odráželo světlo lampy a jeho rozcuchané vlasy vrhaly zubatý stín na stěnu za něj. „Řekl bych, že vím, kam ho odnesli.“

7. kapitola

Loď Kališti, sever Egejského moře, o čtyři dny později

„Vysvětlete mi to ještě jednou.“

Seděli na palubě trajektu, který přeplouval Egejské moře. Tato námořní trasa byla vždy rušná: svého času se tudy plavili hrdinové, bohové a tisíc lodí plných pomstychtivých mužů, kteří se vydali vyplenit nějaké odbojné město. Někteří z nich tu byli stále a sledovali současné mořeplavce shora: Blíženci, dvojčata Kastor a Polydeukes, kteří pluli s Jasonem na Argu, Pegas, který přenesl Persea a Andromedu přes moře do Řecka, Herkules, který tudy cestoval, aby vykonal svoje úkoly. Všichni se třpytili na noční obloze, zatímco měsíc vyznačoval stříbrnou stezku dole na mořské hladině.

„Myslím, že to Pemberton taky uhodl. Ty verše z Iliady, které si zapsal – nemyslel jimi jenom Němce. Určitě je četl, protože se mu v hlavě propojily i s něčím jiným.“ Reed si na tvrdé dřevěné lavici poposedl a přitáhl si těsněji šátek kolem krku. Muir, Grant i Marina kolem něj čekali jako studenti na přednášku. Na stole mezi nimi ležely dva úlomky keramiky, hliněná tabulka a Pembertonův zápisník.

„Máme-li porozumět tomuto příběhu, musíme začít u Minojců. Nebo spíše u jejich konce. Kolem roku 1500 př. n. 1. byli na vrcholu moci. Jejich úspěchy v architektuře, malířství, sochařství i písemnictví představovaly vrchol evropské civilizace ještě po následujících tisíc let. Pak…“

„Bum.“

Reed vrhl na Granta vážný pohled přes obroučky brýlí. „Vy ten příběh znáte, pane Grante?“

„Spíš jsem to uhodl. Ze zkušeností vím, že když jde všechno jako po másle, je nejvyšší čas naládovat zbraň.“

„V tomto případě šlo o doslovné bum. Na ostrově Thera došlo k rozsáhlé sopečné erupci – nebo lépe řečeno na tom, co kdysi bývalo Therou. Teď z ní zbývá kruh ostrůvků kolem obrovské díry v moři. Ostrov se rozletěl na kusy a výbuch jistě musel otřást zemí široko daleko. Dokážete si představit, co následovalo: zemětřesení, tsunami po celém Středomoří, popel zasypávající okolní ostrovy jako sníh. Všechna minojská města byla zničena. Civilizace se zhroutila.“

„To ovšem nebyl konec Minojců,“ namítla Marina. „Erupce je zdecimovala, ale nevyhladila.“

„To je pravda.“ Reed se odmlčel, když jim stevard pokládal na stůl čtyři šálky s horkou kávou. „Jakmile se prach usadil, abych tak řekl, vzchopili se a pokusili se navázat na minulost. Jenže se objevila další komplikace. Minojská kultura se náhle začala objevovat všude po řecké pevnině.“

„Třeba ji tam zanesly ty vlny tsunami,“ poznamenal Grant. Reed ho ignoroval.

„Ve slavných řeckých centrech, Mykénách, Tirynsu a Argosu, rostl vliv minojského umění a keramiky. Na Krétě souběžně začínáme nacházet různé typy exotických zahraničních předmětů. Nové typy mečů a oštěpů nebo válečných vozů – zbraní, které mírumilovní Minojci nikdy nepoužívali.“

Muir usrkl kávy. „To zní, jako kdyby Řekové využili katastrofy, aby si Minojce podmanili.“

„Nebo to bylo obráceně,“ odpověděla Marina. „Třeba Minojci začali zakládat kolonie v Řecku.“

„To je sakra nepravděpodobné.“ Muir obrátil oči v sloup. „Jedním směrem se valí tanky a druhým nákladní vozy s kořistí. To se nikdy nemění.“

„Učenci o tom nadále vedou spory,“ pravil Reed mírně. „Doklady jsou nejednoznačné. Osobně souhlasím s panem Muirem. Krétu sopka zpustošila v okamžiku, kdy Řecko sbíralo sílu. Lze rozumně předpokládat, že přeživší Minojci byli připojeni do řecké sféry vlivu.“

„Stejně jako my a ti zatracení Amíci. Neštěstí jednoho státu…“

Grant si odkašlal. „Kdo jsou Mykéňané?“

„Řekové,“ řekla Marina. „Ze slavného věku hrdinů.“

„Předchůdci Řeků,“ opravil ji Reed. „Jde o dobu, k níž se vrací řecké báje a kterou popisuje Homér. O civilizaci Agamemnona, Odyssea, Menelaa a Achilla. Pokud věříte pověstem. Z historického hlediska patrně šlo o kulturu válečníků a pirátů, o volný svazek zpola nezávislých městských států, které přísahaly věrnost králi, jehož hlavním sídlem byly Mykény. Vzkvétaly v pozdních fázích druhého tisíciletí př. n. 1. Pak náhle kolem roku 1200…,“ Reed probodl Granta pohledem, „bum. Všechno skončilo a Řecko se ponořilo do věku temna, který trval pět set let. Na jeho území přišli dobyvatelé, s největší pravděpodobností skuteční předkové dnešních Řeků. Spatřili památky, které po sobě zanechali Mykéňané: obrovské hradby, jemně propracované šperky, krásné zbraně a zbroje… Při vlastní zaostalosti nedokázali uvěřit, že by takové věci mohli vytvořit obyčejní lidé, a tak si vymysleli báje, aby vysvětlili jejich existenci. Mohutné kamenné základy mohli položit pouze kyklopové a obři, šperky jistě ukuli řemeslníci s kouzelnou mocí a jedině hrdinní potomci bohů mohli třímat takové meče. Místo toho, aby se pokusili povznést na vyšší úroveň, jako všichni barbaři ospravedlnili úspěchy předešlé civilizace nadpřirozenou mocí, takže měli omluvu pro vlastní chudobu.“

„Nicméně později tito lidé položili základy celé vaší západní civilizace,“ opáčila Marina stroze. Zdálo se, že Reedova slova chápe jako osobní urážku. „Filozofie, demokracie, matematiky, literatury. A pokud jde o báje, existuje o nich i jiná teorie.“

Muir zasténal. „Vy máte vždycky na všechno ještě nějakou jinou teorii.“

„Okamžik, kdy přestaneme navrhovat různé teorie, bude okamžikem vítězství barbarů,“ pronesl Reed neochvějně.

Za to si vysloužil o něco méně ostrý pohled od Mariny. „Co když ony báje nesepsali dobyvatelé?“ řekla. „Co když jde o příběhy sepsané samotnými Mykéňany, předávané z generace na generaci?“

„Připadá mi to nepravděpodobné,“ odpověděl Reed. „Báje jsou příliš složité a vnitřně rozporné – sami Řekové se v nich namáhavě pokoušeli najít nějaký smysl, když se je snažili převést do písemné podoby.“

„A co Homér?“

„Homér byl básník.“ Reedův hlas, obvykle tak mírný, nečekaně nabral na síle. „Báje byly přízí, z níž splétal svá díla, ale výsledkem je čirá… poezie.“

Muir zívl. „Záleží na tom?“

Reed si tiše zabručel něco o barbarech, zatímco Marina se napila kávy a kysele protáhla tvář.

„Z hrubé teleologické perspektivy vás může zajímat jen to, že Mykéňané pravděpodobně přišli na Krétu v druhé polovině druhého tisíciletí před naším letopočtem. Pokud jednali podle obvyklé praxe dobyvatelské armády, můžeme patrně předpokládat, že si odvezli řadu pokladů. Možná i včetně betylu – toho meteoritu. Část keramiky, kterou jsme našli v té jeskynní svatyni, rozhodně je mykénského původu.“

„Tím se vysvětluje obrázek na té tabulce,“ řekl Grant, který měl radost, že může přispět něčím užitečným k akademické debatě. „Ty vlny,“ dodal v reakci na tázavé pohledy svých společníků. „Jsou v popředí. Kresba je načrtnuta tak, jako byste to údolí viděli z paluby lodi. Vlastně…“ Zvedl tabulku a zahleděl se na ni. Většinu obrázku zaujímalo údolí, ale v pravém dolním rohu, těsně u nerovné hrany, kde se tabulka zlomila, se dala rozeznat tmavě hnědá kapka. Na první pohled ji člověk mohl zaměnit se skvrnou nebo šmouhou hlíny, ale na to měla příliš jasné okraje. Ukázal ji ostatním. „Tohle by mohla být příď lodi.“

„Nebo špička dalšího páru posvátných rohů,“ řekla Marina pochybovačně. „Nebo cokoliv jiného. Upozorňovala jsem tě, že nemůžeš vědět, jestli dávní umělci viděli svět stejně jako my.“

„Zatím se nám takový předpoklad docela vyplatil.“

„Doufejme, že budeme mít kliku i nadále.“ Muir odhodil nedopalek cigarety přes lodní zábradlí. „Takže Mykéňané přišli na Krétu a zachovali se jako všechna dobyvatelská vojska: rozbořili zdejší paláce, pohráli si s místními ženami a vydrancovali poklady. Pak odvezli posvátný meteorit – ale kam? Proč ne do Mykén?“

„To mohli, ale myslím, že to neudělali.“ Reed se rozhlédl. Tak pozdě večer už se většina cestujících odebrala do nitra lodě, ale pouhé tři dny před Velikonocemi se domů vracelo velké množství ostrovanů, takže všude po palubě leželi muži i ženy, kteří si tu našli místo ke spánku.

O kus dál klečel kolem sloupku hlouček branců a hrál karty o cigarety. Na lavici pod holou žárovkou seděl ortodoxní kněz a otáčel v dlani stříbrným růžencem. Plesk – o klouby prstů, plesk – o dlaň. Jednalo se o nadčasový zvuk, stejně přirozený jako skřípání lodě nebo šplouchání mořských vln.

Reed se předklonil. „Mykéňané neměli nic proti minojskému náboženství. Celé pojetí náboženských válek – bojovat proti někomu, protože uctívá jiného boha, a pak, pokud prohraje, mu dát na výběr mezi konverzí a smrtí – je modernější vynález. Další novinka, za kterou můžeme poděkovat křesťanství. Dávní lidé byli při jednání s bohy mnohem tolerantnější a zištnější. Když jste porazil nepřítele, jediná logická věc, která se dala udělat, bylo vzít jeho svaté předměty a využít je pro sebe. Nemělo smysl mrhat božskou mocí.“

Profesorova slova podtrhlo trojité zahoukání lodní sirény, jako kdyby sami bohové vyjádřili svůj souhlas. Grant se podíval přes zábradlí. V dálce blikal červený maják a přímo před nimi se ze tmy vynořovala roztroušená světla. Paluba se začala probírat k životu: muži si mnuli oči, ženy se halily do šátků a budily děti. Odvedenci uklidili karty i cigarety do kapes. Jen kněz se nepohnul a dál si pohrával s růžencem.

„A jsme tu.“ Muir dopil zbytek kávy. „Lemnos.“

„Když podle Homéra Dia unavila všetečnost jeho ženy, pověsil ji z hory Olympu s párem kovadlin přivázaných k jejím nohám. Její syn Hefaistos, bůh kovářů, přispěchal na její záchranu, a Zeus ho proto svrhl z nebe. Hefaistos padal celý den a dopadl, patrně s pořádnou šupou, tady na Lemnu.“

Reed rozpřáhl ruce proti ostrovu. Seděli v kafenionu na nábřeží, kde mělký záliv lemovaly domy hlavního města ostrova, Myriny. Kdysi se muselo jednat o zářivé a malebné městečko, ale válka je připravila o veškerý půvab. Z domů prýskala vybledlá omítka, z rozbitých oken pleskaly noviny a mezi roztříštěnými střešními taškami hnízdili rackové. Zdálo se, že se proti svým obyvatelům obrátil i samotný ostrov: po obvodu zálivu řadu domů často narušovaly velké útesy obnažené skály, jako kdyby se ze země vynořila obří ruka, aby rozdrtila město mezi prsty.

Grant srkal kávu – naštěstí tu měli nescafé, takže zůstal ušetřen obvyklé řecké břečky – a zůstával zticha. Jako generace studentů před ním se rychle naučil, že profesor přednáší podle svého.

„Hefaistos byl vzkříšen a zřídil si se svými dvěma syny kovárnu právě zde. Ti synové jsou ovšem velice zajímaví…“

Muir potlačil zívnutí.

„Nazývají je Kabeirové. Jednalo se o polobohy, nebo daemony, jak jim říkali staří Řekové: zvláštní stvoření, která žila v onom pomezním prostoru, kde se rozmlžují hranice mezi lidovými vyprávěními, pověstmi, náboženstvím a magií. Svým způsobem trochu připomínají anglické víly: kouzelné bytosti s nadpřirozenou mocí, která se ale nevyrovná moci bohů.“

Muir si zakryl oči. „Prosím vás, řekněte, že nebudeme honit nějaký pojebaný skřítky.“

Jako člověk, který strávil většinu života mezi drsnými chlapy v podobě hledačů diamantů, agentů zvláštních operací a banditů si Grant obvykle nevšímal klení o nic víc než komentářů o počasí. V Reedově přítomnosti ho však vulgarity z nějakého důvodu přiváděly do rozpaků – jako když malého kluka na hřišti přepadne jeho matka. Reedovi to podle všeho nevadilo. Jen obrátil oči v sloup, jako kdyby měl co do činění s mimořádně tupým žákem.

„V tomto případě je váš nenápaditý jazyk neobvykle případný. Kabeirové stáli v centru tajemného kultu, který přetrvával po staletí.“

„Co na něm bylo tajemné?“

Reed si unaveně povzdychl. „To se zjevně neví. Tajemství kultu znali jen členové a ti museli procházet nejrůznějšími iniciačními rituály, než se je dozvěděli. Kult pravděpodobně začal jako jakýsi cech, jako prostředek k předávání dovedností kovářského bratrstva. Nepřekvapilo by mě, kdyby se v tom podobali svobodným zednářům. Časem se nicméně změnili v širší kult se všemi obvyklými mystickými tématy: smrt a podsvětí, život a plodnost – což bezpochyby vedlo k ustavení jistých sexuálních obřadů. V umění se Kabeirové často zobrazují s nepřirozeně zvětšenými genitáliemi. To jsou ti vaši, ehm, smilnící skřítkové.“

„Připadá mi to jako docela velký skok,“ poznamenal Grant. „Od kovářského cechu k místnímu hambinci.“

„Ale vůbec ne.“ Reed se zaujatě předkláněl a zcela zapomněl na svou kávu. „Kovářství patřilo mezi nejezoteričtější řemesla dávného světa, daleko kouzelnější než věda. Výheň nepředstavovala jen ohniště, kde probíhaly kontrolované chemické reakce. Jednalo se o portál, o dějiště posvátného procesu, kde se obyčejná ruda transmutuje v nástroje nezbytné pro život. Používání výhně bez adekvátní přípravy by bylo totéž jako vpadnout do kostela a na posezení zhltnout všechny hostie nebo vyzunknout víno, aniž by bylo předem posvěceno. Existovaly rituály k přípravě nástrojů, k očistě kováře, k přivolání alchymické moci bohů. A jednou z nejbližších paralel v jejich očích bylo rození dětí.“

„Takže si to rozdávali s kladivy a kleštěmi?“

„Posvátná jednota prvků života, zastřená rouchem dělohy, se zrcadlila ve splývání mědi s cínem v tyglíku. Nezapomeňte, že mluvíme o době bronzové: zpracování železa tehdy ještě neprobíhalo. O horku, potu, krvi – a samozřejmě vždypřítomném riziku smrti. Hefaistos se podle báje oženil s Afroditou, bohyní lásky, což dále symbolizuje tuto souvislost. I dnes řada primitivních kultur používá opracovaný kov jako talisman plodnosti.“

Grant pro jednou vypadal, že ho profesorův výklad zaujal. „Stejně to chápou v Africe. V Rhodesii, jsme viděli kovářské výhně ozdobené obrázky rodící ženy.“

„Životadárná tvůrčí síla,“ přitakal Reed. „Kovové nástroje stojí u základů veškerého zemědělství a civilizace. Člověk, který uměl zpracovávat kov, nebyl jen technik nebo řemeslník – byl to kněz, šaman, který setrvával v duchovním kontaktu s bohy. Není divu, že halil sám sebe do rituálů a mystiky.“ Reedovo stydlivé školometství se ztratilo v jeho doširoka rozevřených očích a v rozježených bílých vlasech, které vlály ve větru. Náhle sám vypadal jako šaman, který nahlíží svýma modrýma očima do dávné, magické minulosti a komunikuje s jejími duchy.

„Fascinující,“ utrousil Muir a zapálil si cigaretu.

„Ale co ten zatracený meteorit?“

Reed jako by ho chvilku neslyšel. Náhle zamrkal, s mírným překvapením se rozhlédl a uhladil si vlasy. „No, evidentně ho přivezli sem.“

„Evidentně.“

„Meteorit byl tvořen takřka čistým kovem. Kam jinam by ho měli dopravit než do svatyně Kabeirů?“

Muir přimhouřil oči. „Neříkejte mi, že stavíte jenom na tomhle.“

Reed vytáhl kapesník a rozbalil jej, aby odhalil trojúhelníkový úlomek keramiky. Žlutá glazura byla popraskaná, ale výzdoba zůstávala dostatečně patrná. Na hvězdném pozadí stály dvě červené postavy rámované hořícími svícemi. Jedna byla vysoká a měla plnovous, druhá byla menší a bezvousá. Obě však držely v jedné ruce kladivo a v druhé pohár. Jak Reed před chvílí upozorňoval, oběma mužům se v rozkroku houpaly obrovské penisy. „Seznamte se s bratry Kabeiry,“ pravil Reed. „Příjemní chlapíci.“

„Na co mají ty poháry?“ zeptal se Grant.

„Patrně v nich nesou posvátné dary bohům, ačkoliv v řecké literatuře jsou Kabeirové notoričtí pijani.“ Reed podal úlomek Marině. „Tohle pochází z jeskynní svatyně v Údolí mrtvých, ale nejde o minojskou keramiku. Jedná se o mykénské dílo a vsadím tolik klaretu, že by se v něm Kabeirové utopili, že je dopravili na ostrov titíž lidé, kteří odvezli betyl.“

„Jenže kult Kabeirů se rozšířil po celém Egejském moři,“ namítla Marina, jež až doposud snídala v tichosti. „A ještě dál – k pobřeží Bosporu a dokonce do Černého moře. Na Lemnu kult vznikl, ale zdejší ostrov nebyl jeho jediným střediskem. Proč nemohli ten meteorit odvézt třeba na Samothráki, do Soluně nebo do Théb?“

Reed nad jejími slovy mávl rukou. „Kult se rozšířil až o hodně později. Tady pořád mluvíme o pravěku, o roku 1200 před naším letopočtem. Lemnos je jedním z nejraněji osídlených ostrovů v Egejském moři. Ani Řekové nedokáží vystopovat svůj původ dostatečně hluboko do minulosti: podle jejich záznamů na Lemnu žili Pelagiánci, zpola bájný národ, který se zde vyskytoval ještě před Řeky. Pravděpodobně šlo o Mykéňany. A kromě toho, Pemberton si myslel totéž.“ Reed otevřel zápisník na poslední stránce a ukázal na Homérův citát, který si Pemberton poznamenal. „Tohle není popis bitvy u Tróje. Ty verše jsou z osmnácté knihy, když Hefaistos ukuje Achillovi novou zbroj ve své dílně na Lemnu.“ Rozhlédl se s vítězoslavným úsměvem po svých společnících. „Dílnu můžeme směle ztotožnit se svatyní Kabeirů.“

Muir zamáčkl cigaretu do zbytků kávy a mávl na číšníka, aby jim donesl účet. „Jsou tu turistické ukazatele?“

„Nemělo by být tak těžké to nalézt. Podle Eustathia ze Soluně, který komentoval Homérova díla, se svatyně Kabeirů nachází hned vedle sopky.“ Zachytil Marinin překvapený výraz. „Copak?“

„Je mi líto, že vám zkazím radost.“ Grant měl dojem, že se jí koutky úst zvlnily ve zlomyslném úsměvu. „Ale na Lemnu žádná sopka není.“

Reed dvakrát zamrkal, zatímco Muir znehybněl se zápalkou přiloženou ke škrtátku. Nakonec tak zbylo na Grantovi, aby se rozumně zeptal: „A co tohle?“ Kývl k útesům, které vyčnívaly všude po městě, a k obrovské skále u ústí zálivu, na níž spočíval hrad. „To je přece sopečného původu.“

„Lemnos je opravdu vulkanický ostrov,“ připustila Marina.

„Jistěže ano,“ řekl Reed podrážděně. „Eustathius, Herakleitos a vůbec všichni staří komentátoři se shodují na tom, že chrám Kabeirů leží vedle sopky.“

„Možná měli zdejší ostrov navštívit, než o něm něco napsali. Na Lemnu není žádná sopka už miliony let. To je dávno před Minojci,“ dodala směrem ke Grantovi.

„Kristepane. Nic po ní nezbylo? Kráter nebo tak něco?“ Muir hodil na stůl několik mincí.

„Máme něco lepšího. Svatyni Kabeirů – Kabeirion – objevili a odkryli před deseti lety italští archeologové.“ Marina se usmála na Reeda. „Není ovšem u žádné sopky.“

„Výborně. Jak se tam sakra dostaneme?“

Muir měl možná nezdvořilé způsoby, ale o jeho schopnosti popadnout problém za pačesy a ztlouci jej do bezvědomí se nedalo pochybovat. Ačkoliv byl Velký pátek, kdy se většina obyvatel města ve svých domovech připravovala na víkendové svátky, Muir bušil na dveře a křičel do oken tak dlouho, až nad vrhcábovým stolkem v taverně, o níž se všichni domnívali, že je zavřená, získali to, co potřebovali. Rybář se nejprve při pohledu na podivnou čtveřici cizinců, kteří ho žádali o jeho loď, vyděsil a měřil si je podezřívavými pohledy, ale svazeček bankovek, jejž mu Muir vtiskl do dlaně, jeho obavy podle všeho rozptýlil. Muž se zazubil a odvedl je k širokému dřevěnému člunu přivázanému k molu. Trup lodi byl poškrábaný a otlučený a zdálo se, že je v ní nejméně tolik vody jako okolo.

Reed se neklidně rozhlédl, aby se pokusil najít nějaké místo k sezení, které by nebylo ušpiněné naftou nebo rybí krví. „Opravdu není jiná možnost?“

„Během války Němci rybářům nedůvěřovali. Mysleli si, že na svých člunech můžou přepravovat informace a špiony.“ Grant se provinile usmál. „V tom se nepletli. Ale ostrovany to zničilo. Bez ryb nemohli pracovat a neměli co jíst. Plno rybářů bylo nuceno prodat svoje lodě, nebo jim je potopili nacisti.“

„Co je tohle?“ Muir znuděně hleděl na zvednutou příď plavidla připomínající šavli připravenou nekompromisně rozetnout každý protivítr. Po obou stranách na ní byly namalovány modré oči a pod nimi spočíval přibitý měděný amulet v podobě baculatého opičího člověka.

Marina se zasmála. Rozpustila si vlasy, aby jí splývaly volně na ramena. Jak loď nabírala na rychlosti, vítr jí tiskl blůzu k tělu. „Věříte v osudová znamení, pane Muire? Tohle souvisí s Kabeiry. Často je spojovali s rybáři: objevovali se například za bouří, aby odvedli lodě do bezpečí. Ostrované je dodnes používají jako talismany.“

Grant vzhlédl k obloze a zauvažoval, jestli loď, která vyplula před třemi tisíci lety z Kréty, chránilo podobné kouzlo – a zda toto kouzlo zabralo. Na nebi nevisel jediný mráček a vzduch byl tak jasný, že nad obzorem viděli bílý vrcholek posvátné hory Athos. Obepluli výběžek ostrova s hradem a rybář přidal plyn. Za lodí se vznášel sloup zplodin z naftového motoru. Grant přesto přešel k přídi, a když se ostatní nedívali, potají se dotkl přibitého amuletu. Pro štěstí, pomyslel si.

8. kapitola

Než se dostali do písečné zátoky, bylo odpoledne – příliš pozdě na to, aby se ještě dnes vrátili do Myriny. Vyložili z lodě pokrývky i konzervy s jídlem a domluvili se s rybářem, že se pro ně následujícího rána vrátí. Loď za chvíli zmizela v oblaku dýmu a oni zůstali na pláži sami.

„V klasickém období tu probíhaly každoroční oslavy, při nichž byly na ostrově na osm dní uhašeny všechny plameny. Devátý den připlula ke svatyni Kabeirů loď s novým, posvátným ohněm z Apollonova chrámu na ostrově Delos. Tady určitě přirážela ke břehu.“ Reed se rozhlédl a Grant měl opět nepříjemný pocit, že profesor vidí věci, které nikdo jiný nevidí.

„Tak kde je ta svatyně?“

Vydali se po kozí stezce do svahu, který vyčníval z vod zátoky. Úbočí pokrýval koberec kvetoucích rostlin: vlčí máky, pryskyřníky, hlohy a další, ale mezi nimi vyrůstala i trnitá křoviska, která jim brzy rozedrala kalhoty na cáry. Přímo před nimi byla do svahu vytesána umělá terasa, která shlížela na zpěněné moře pod sebou. Měla přibližně rozměry tenisového kurtu a byla plochá s výjimkou míst, kde se tyčilo několik sloupových podstavců a základových kamenů. Osamocená kostra dřevěných kůlů s několika kousky došků chvějících se ve větru představovaly jediný pozůstatek po archeolozích, kteří zdejší lokalitu objevili.

„Krásné místo,“ ušklíbl se Muir. „Ale pokud jde o vykopávky, mám dojem, že už jsem viděl pár latrín, které byly daleko malebnější.“

„Tamhle je toho víc.“ Na vzdáleném konci terasy vedla drolící se stezka po obvodu hory k druhé terase nad sousední zátokou. Obnažené základy vykreslovaly jasné obrysy obdélníkové budovy, sloupové síně a oddělené svatyně na konci. Žádná ze stěn nicméně nesahala do výše přesahující třicet centimetrů.

„Tady to vypadá slibněji,“ poznamenala Marina optimisticky. „Na prvním nádvoří stával klasický chrám. Tohle pochází z archaického období.“

„Mně tu všechno připadá zatraceně archaický.“

Marina probodla Muira pohledem. „Z historického hlediska začalo archaické období kolem roku 750 před naším letopočtem. Klasické období následuje zhruba o tři staletí později vzestupem velkých řeckých městských států.“

„To je pořád moc pozdě.“ Grant si pomalu zvykal na hloubku minulosti, v níž se tihle akademici pohybovali – a kterou by až donedávna sám zařadil pod souborné označení bylo nebylo. „Říkali jste, že Mykéňané vymřeli kolem roku 1200 před naším letopočtem.“

Reed se na něj podíval s blahosklonností učitele. „Správně. Ale dostáváme se blíž.“

Grant pohlédl k moři a uvažoval, jestli ještě stihne zasignalizovat rybáři, aby se vrátil. Nikde ho ale neviděl; kus od pobřeží stoupal k nebi sloup kouře z nějakého trauleru, ale zdálo se, že se nepohybuje.

Celé odpoledne procházeli rozvaliny a zkoumali každý kamínek v naději, že najdou nějaké nápisy nebo kresby. Nikde nic. Když prohledali celé naleziště, Grant sestoupil k pobřeží, aby prozkoumal i je. Podél úbočí skal ubíhala skalní římsa, která se svažovala do moře, a on se po ní vydal k místu, kde se vylodili. Trauler na moři se stále nehýbal. Grant z něj nicméně ze své výšky neviděl o mnoho víc než rozmazanou skvrnu na obzoru.

Římsa se před ním dělila a hluboko do skály se zakusoval čtvercový kanál. Grant si lehl na břicho a naklonil se nad jeho okraj. Zamrkal nad palčivou horkostí rozpáleného kamene, kterou cítil přes tenkou košili. Když svěsil hlavu ještě níž, viděl, že kanál pokračuje pod skalní převis do jakési mělké jeskyně, z níž až k němu doléhalo jemné a tiché šplouchání vln narážejících na kameny.

Zdálo se, že voda není nijak hluboká. Grant si rozvázal boty, sundal pouzdro s webleyem a vytáhl z kalhotové kapsy peněženku. Poté se zapřel pažemi o strany úzkého kanálu a spustil se do vody. Byl tu silnější proud, než čekal, a vlny mu téměř olizovaly hruď, jak se hrnuly do jeskyně, ale když se pevně chytil stěn, podařilo se mu udržet rovnováhu a pomalu postupovat kupředu. Shýbl se pod převisem, odrazil se a zpola se potácel, zpola plaval k břehu u stěny jeskyně. Vymnul si vodu z očí a rozhlédl se.

Jeskyně byla téměř tak vysoká, aby se v ní mohl narovnat, a jednalo se o hrubý dóm s průměrem sedmi metrů, rozdělených mezi mělkou mořskou lagunu a oblázkovou pláž stoupající povlovně k zadní stěně. Otvorem sem proudil dostatek světla, které se odráželo od hladiny a vrhalo jemné stříbrné odlesky na strop. Neodhalovalo však víc než několik kousků naplaveného dřeva.

K čertu. Grant se žalostně usmál. V jednom z rohů probíhala úzká chodba, téměř rovnoběžná s mořským kanálem, která vedla skálou do tenké pukliny světla. Podíval se na promáčené oblečení. Namáhal se zbytečně. Naposledy se rozhlédl, skrčil se a protáhl se chodbou ven. Ve slunci zamrkal a otočil se. Shora průchod vypadal jako obyčejná puklina ve skále. Zřejmě prošel přímo kolem něj.

„A. Pratolaos se vynořil.“

Grant prudce vzhlédl. Z útesu nad ním vyčníval měkký bílý klobouk. „To jsem jenom já.“

„Pratolaos,“ zopakoval Reed. „K základním rituálům kultu Kabeirů patřil obřad znovuzrození – první člověk Pratolaos se znovu zrodil v jeskyni a vynořil se ze země. Zdroje uvádějí, že jeho vynoření doprovázely nepopsatelné rituály.“ Zdálo se, že si tu představu užívá.

„Tady dole nic nepopsatelného není. Jen hromada naplaveného dřeva.“

„Tu budeme možná taky potřebovat.“ Reed ukázal k západu. Slunce zmizelo za mysem a oblohou se šířil červený opar. „Muir říká, že bychom si měli na noc připravit tábor.“

„Jdu nahoru.“

Rozložili si deky na terasu a rozdělali oheň. To má hodně daleko k nepopsatelným rituálům a tajným vědomostem, které se tu kdysi předávaly, pomyslel si Grant, když seděl na základovém kameni a žvýkal dušené maso z konzervy.

Reed olízl lžíci. „Přemýšlel jsem o té vaší jeskyni. Zajímalo by mě, jestli je to ta jeskyně z příběhu o Filoktetovi.“

„O kom?“

„Filoktetes byl řecký lučištník z časů trojské války. Jenže nedorazil k Tróji s celou flotilou. Rozzlobil jednoho z bohů – to bylo tehdy neustálé riziko – a uražené božstvo zařídilo, aby Filokteta kousl had. Rána natekla a zanítila se. Páchla tak hrozně, že s ním Řekové odmítli cestovat dál a vysadili ho tady na Lemnu. Chudák Filoktetes pak musel žít deset let v jeskyni, dokud se Řekové nedozvěděli ze slov orákula, že nikdy nedobudou Tróju bez Filoktetova luku a šípů. Ve skutečnosti se jednalo o Herkulův luk, který Filoktetes zdědil. A tak se pro něj Odysseus vrátil, bezpochyby se zacpaným nosem, vyzvedl ho… a zbytek vešel do dějin.“

„Opravdu?“ Grant hodil do ohně další větev a sledoval, jak se k obloze vznesl rej jisker. „Já myslel, že trojská válka je jenom báje.“

Reed se zasmál. „Jistěže ano. Mykéňané byli piráti a nájezdníci – patrně se příliš nelišili od Vikingů. Ve všech jejich příbězích figurovaly plavby po pustošených městech, čím krvavější, tím lepší. Později, když další generace jejich příběhy přepracovávaly, usoudily, že by je měly trochu uhladit: přidaly krásnou princeznu, kterou unesl zlý svůdník z Východu, a udělali z oloupeného manžela hrdinu, jenž se jen pokoušel zachránit svou ženu, místo aby ho zobrazili jako válečníka, který jistě sám znásilňoval ženy po celém Egejském moři. Kouzelná zbroj, fantastické vynálezy, mořské nymfy – to všechno původní příběh změnilo v pohádku.“

Grant zvedl prázdnou plechovku a odhodil ji do tmy. Překulila se přes okraj římsy a zřítila se do moře, přičemž ještě několikrát zazvonila odrazy od kamenů. „Doufejme, že nás tu nenechají tak dlouho jako Filokteta.“

Grant se s trhnutím probudil. Noc byla chladná a Grant měl ztuhlá ramena od tvrdé půdy pod dekou. Chvilku ležel a zvykal si na zvuky okolí: škrábání hmyzu, šumění vln u úpatí skály a Reedovo tiché chrápání. Vzbudilo jej však něco jiného. Znovu se zaposlouchal a napínal uši. Byl to tichý zvuk odněkud opodál, ale nedal se s ničím splést: tlumené hučení motoru, které vzápětí ztichlo.

Grant odhrnul přikrývku a sáhl vedle sebe pro svůj revolver. Vstal a odplížil se k okraji římsy. V jasném měsíčním světle se od skal odrážel bílý příboj, ale nikde nebylo ani stopy po nějaké lodi.

Pravděpodobně jen nějaký rybář rozhazuje sítě, pomyslel si. Naklonil hlavu doprava, aby se podíval na pláž, u níž odpoledne přistáli, ale byla schovaná za skalním výběžkem. Napadlo ho, jestli by neměl vzbudit Muira, ale dovedl si představit jeho zakaboněný výraz. Marinu? Ohlédl se k ohni. Její pokrývka byla odhozená stranou, stejně jako jeho. Kde je?

Pomalu se vydal od teras přes kopec a kozí stezkou dolů k zátoce. Muže, kteří kráčeli proti němu, uslyšel, ještě než je uviděl. Nejprve zaslechl kamínky drcené pod těžkými podrážkami, poté šeptem pronesenou kletbu, zřejmě když kdosi narazil na trnité křoví. Grant se zoufale rozhlédl. Několik metrů nalevo spatřil siluetu oblého balvanu. Dvěma skoky se přenesl za něj a kousl se do rtu, aby potlačil vyjeknutí, když se mu do lýtka zakously ostré trny.

„Što éto?“

Grant se náhle ocitl zpátky ve válce. Krčil se ve tmě a společnost mu dělal jen jeho webley, poslouchal nepřátelskou hlídku a modlil se, aby ona neuslyšela jeho. Minulá válka však skončila: současní nepřátelé mluvili rusky.

Druhý hlas zamumlal nějakou odpověď. Kroky se zastavily. Grant se přikrčil ještě víc a cítil, jak mu trny rozdírají zadek kalhot.

„Što éto bylo?“ Třetí hlas. Grant si začínal dělat starosti. Tři muži si vyměnili několik vět a Grant tiskl pojistku na revolveru tak silně, až se obával, že ji snad zlomí.

Kroky se vydaly dál po cestě. O chvilku později je Grant spatřil, jak stoupají do svahu a prodírají se po kolena ve vegetaci. V duchu zaklel, když je spočítal: celkem pět mužů a všichni měli v rukách zbraně. Netroufal si ani se pohnout – kdyby se teď ohlédli, jistě by si ho všimli.

Naštěstí se neotočili. Grant počkal, dokud nepřešli přes hřeben, po špičkách se vrátil na pěšinu a vydal se za nimi. Věděl, že by si měl připravit nějaký plán, ale veškerý svůj um potřeboval k tomu, aby nedělal žádný hluk. Jinak si palčivě uvědomoval jedinou jednoduchou rovnici: pět mužů, šest kulek. Byl si celkem jistý, že Muir je rovněž ozbrojený, ale netušil, jestli se mu ho podaří včas varovat. Ani pak by ostatně neměli velké šance.

Dorazil k vrcholu hřebene. Půda se před ním mírně vyrovnávala a poté klesala k terase se svatyní. Na vzdálenějším konci rozeznával chabou záři řeřavých uhlíků a tmavé obrysy dek rozložených kolem ohniště. Muir s Reedem jistě tvrdě spí a vůbec si neuvědomují hrozící nebezpečí. Dva z Rusů už byli na terase a pomalu se k nim kradli. Grant přeletěl pohledem celou scénu. Kde jsou ostatní Rusové? Na skalní stěně nad terasou se pohnul stín, sotva viditelný proti pozadí. Tři. Někdo zakašlal u úpatí svahu a Grant spatřil odlesk měsíčního světla na oceli. Čtyři. Zbýval ještě jeden.

Nebyl ale čas. Dva muži na terase se už téměř dostali k přikrývkám. Jeden se držel vzadu, zatímco druhý přistoupil cílevědomě k Reedovi. Vědí, co hledají, pomyslel si Grant. Znovu se rozhlédl. Kde je ten pátý muž?

Nikdy nezačínej bojovat, pokud nevíš, kde jsou nepřátelé. Tuhle lekci si zapsal za uši dlouho před tím, než mu ji vtloukali do hlavy při výcviku do zvláštních sil. Také ho ale učili: nikdy neváhej. Rus už dospěl skoro k Reedovi. Grant mohl profesora varovat jediným způsobem. Jedno oko nechal zavřené, aby si uchoval noční vidění, a namířil webley na bližšího z obou Rusů. Vzápětí stiskl spoušť.

Svatyni Kabeirů po dvou tisíciletích znovu navštívil oheň, kouř a horký kov. Grant viděl, jak se jeho cíl kácí k zemi. Kulka ho zasáhla přímo mezi lopatky. Moment překvapení mu podle jeho odhadu umožňoval vypálit ještě jednou, takže se hbitě otočil doleva a vystřelil na muže pod kopcem. Poté se vrhl doprava a skulil se ze svahu přesně v okamžiku, kdy se do země na místě, kde dosud stál, zaryla kulka odvetného výstřelu. Byli rychlí – rychlejší, než čekal. Obrátil se. První muž, kterého zasáhl, stále ležel na zemi, a nezdálo se, že by se na tom mělo něco změnit. Druhého neviděl. Na protějším konci svatyně spolu zápasily tři postavy. Výstřely jistě vzbudily Reeda s Muirem. To je dobře, pomyslel si. Pro Rusy bude obtížné střílet, když je v chumlu těl jeden z jejich mužů. To nicméně ale také znamenalo, že mohou mířit jedině na…

Série výstřelů se ozvala, ještě než stačil dokončit myšlenku. Tentokrát kulky dopadly o něco blíž. Ve tmě ale nepřátelé nemohli střílet, aniž by zároveň odhalili svou polohu. Grant zaznamenal zášlehy z hlavní: jeden muž byl na kopci a druhý na okraji nádvoří. Zamířil na bližšího z nich a vypálil. Bolestné zavytí mu prozradilo, že mířil dobře, i když ne dostatečně dobře, pokud zasažený mohl ještě křičet. Teď byli na řadě oni. Grant nečekal: vrhl se po hlavě ze svahu, skulil se z několika posledních metrů a skryl se za velkým kusem zdiva. Ztratil se jim? Další výstřely a sprška kamenných úlomků svědčily o tom, že nikoliv, ale aspoň se má za čím krýt. Zbývají tři kulky. Pokusí se ho obklíčit?

Sáhl k zemi a nahmatal volný kamínek, dostatečně malý, aby se dal hodit, ale dostatečně velký, aby způsobil hluk. Mrštil jím doprava. Kámen při dopadu zašramotil, ale nic nenásledovalo.

Buď ztratili zájem, nebo zmoudřeli. Na protějším konci terasy stále slyšel zvuky horečného zápasu. Opatrně se vydal kolem opracovaného kamene, přičemž se pokoušel zůstat ve skrytu. Ve tmě, prozařované jen svitem měsíce, bojující stíny splývaly v trojhlavé monstrum, které se kroutilo a svíjelo na starověké terase. Pak se jedna postava oddělila a zapotácela se, jako kdyby ztratila rovnováhu. Tím se všechno změnilo. Zbývající dvě postavy se daly znovu do pohybu – pořád spolu zápasily, ale méně divoce. Zdálo se, že jedna drží druhou v pevném sevření a táhne ji přes nádvoří. Grant pozvedl revolver – ale po kom má střílet?

Muž, který na okamžik zůstal vzadu, se vyhrabal na nohy a vyběhl za ostatními. Grant otočil zbraň jeho směrem, ale zarazil se. I ve tmě na té postavě bylo něco osobitého, co si nemohl s nikým splést. Muir.

Vyšlehly dva záblesky a Grant na dva zlomky vteřiny spatřil celou scénu na nádvoří jako na fotografické momentce. Na první z nich se dva muži potáceli přes terasu, přičemž jeden táhl druhého za vlasy, a Muir je pronásledoval. Na druhé Muir ležel na zemi. Grant neviděl, kdo vypálil, ale viděl, odkud výstřely přišly. Opětoval střelbu – spoušť stiskl dvakrát, a když se nic nedělo, ještě do třetice. Mezi křovinami se zhroutilo něco těžkého a padlo k podlaze svatyně. Grant vyskočil z úkrytu za kamenem a sprintem přeběhl k Muirovi. Kaluž krve měla v měsíčním světle černou barvu.

„Neztrácejte čas,“ zasténal Muir. „Unášejí Reeda.“

Grant se ohlédl. Rus s Reedem už zmizeli z terasy a nejspíš postupují křovím k zátoce. Kolik z nich už zneškodnil? Tři, možná čtyři? Na okamžik zvažoval, jestli se nemá vrátit, aby znovu nabil – jenže to by zabralo čas, který neměl. Doufal, že ho odnikud nesleduje žádný Rus s připravenou zbraní, a vyběhl přes terasu do protějšího svahu a po druhé straně kopce dolů. Cesta klesla, znovu se zvedla a poté zamířila přímo k zálivu. Na hladině těsně u břehu se pohupovala loďka – muži u ní byli jako temné stíny na pozadí stříbrného písku. Zbývající Rus se pokoušel naložit Reeda do lodi: stál po kolena ve vodě a musel jednou rukou mířit na profesora, zatímco druhou se pokoušel trhat za startovací lanko motoru.

Motor se s kašláním probral k životu – to byla Grantova příležitost. Seskočil z písečné římsy na pláž a rozběhl se k Rusovi. Jeho kroky v písku nenadělaly mnoho hluku a přehlušovalo je hučení motoru. Rusovu pozornost navíc rozptyloval Reed. Rus proti němu výhružně mával zbraní, ale Reed se odmítal pohnout. Naopak se pomalu sunul z vody ke břehu. Rus vypálil a Grantovi se na okamžik zastavilo srdce, ale jednalo se pouze o varovný výstřel. Kulka se neškodně zaryla do písku. Měla nicméně žádaný efekt. Reed se rozechvěle zastavil.

Rus vykročil vodou k Reedovi – přesně v okamžiku, kdy Grant přebíhal posledních pár metrů. Rus si i ve tmě musel něčeho všimnout, protože se pootočil, ale bylo příliš pozdě. Grant do něj narazil plnou silou jako lokomotiva. Zbraň vyletěla Rusovi z rukou, opsala oblouk vzduchem a dopadla do příboje. Oba muži spolu zápasili na mělčině. Grant se napřáhl k ráně pěstí, která však nesedla tak, jak měla. Místo toho se pokusil sevřít Rusovo hrdlo, ale muž ho držel příliš blízko. Do tváře mu šplíchala slaná voda. Převalovali se v příboji a Grant momentálně ležel vespod. Dusil se, protože mu Rus držel hlavu pod hladinou.

Situace se ale změnila – čas nyní hrál v Rusův neprospěch. Po poslední ráně do ledvin Granta pustil a začal se brodit ke své lodi. Grant se zvedl a vyplivl z úst mořskou vodu. Reed za ním křičel jako smyslů zbavený.

„Zastavte ho! Má tu tabulku!“

Rus dospěl ke člunu a pokoušel se do něj vytáhnout. Grant zmobilizoval veškeré zbytky sil. Pár metrů od něj se v měsíčním světle leskl modrý kov v místě, kde vlny zalévaly Rusovu zbraň. Grant ji zvedl a zamířil.

„Stát!“ vykřikl.

Rus se otočil. Jednou rukou se stále opíral o okraj lodě a druhou zašmátral v bundě. „Ani hnout!“

Zazněly tři výstřely. Rus zachroptěl, pustil okraj člunu a tiše sklouzl do vody. Grant se otočil. Na pláži za ním stála Marina s mírně rozkročenýma nohama a oběma rukama svírala pistoli. Ačkoliv sem musela běžet, dýchala klidně a pravidelně.

„Proč jsi to sakra udělala?“

„Sahal pro pistoli.“

„Měl jsem ho na mušce.“ Grant se dobrodil k tělu mrtvého Rusa splývajícímu ve vodě a dotáhl ho k pobřeží, kde ho položil do písku. Zpod mrtvoly vyběhl vyděšený krab.

„Kde jsi vlastně byla? A jak ses sem dostala takhle na poslední chvíli?“

Sklopila oči k zemi. „Nemohla jsem spát, a tak jsem se šla projít. Když jsem zaslechla výstřely, vrátila jsem se a našla jsem Muira.“

„Bylo by prima, kdybys to stihla dřív. Málem nás tam pobili.“

„Já vím. Omlouvám se.“

„Co ta zbraň?“

„Vzala jsem ji Muirovi. Sám se ji nechystal použít.“

Grant zavrtěl hlavou a podíval se na mrtvého muže. Měl statnou, vypracovanou postavu, široké lícní kosti a nyní už napořád svěšené koutky úst. Grant mu rychle prohrábl promočené kapsy. Nenašel žádnou peněženku ani identifikační průkaz, jen kapesní nůž, několik drachem v mincích a mokrou hnědou hmotu, která kdysi byla krabičkou cigaret.

„Co od nás mohli chtít?“

„Možná tohle.“ Grant sáhl do poslední kapsy a sevřel prsty kolem tvrdé hliněné tabulky. Bylo štěstí, že ji Marina svým výstřelem neroztříštila. Vytáhl ji, otřel z ní kapky vody a podal ji Reedovi. „Ať už chtěli cokoliv, věděli přesně, kde to mají hledat.“

9. kapitola

Myrina, Lemnos, následující večer

Grant stál na hotelovém balkoně a vdechoval noční vzduch. Přímo před ním poblikávala světla přístavu, jasná jako hvězdy, a každé z nich doprovázelo dvojče v podobě odrazu na vodní hladině. Grant si v tu chvíli připadal jako člověk, který se pokouší navigovat jen podle bludných světélek. „Co budeme dělat?“

Grant se otočil. Okenice byly otevřené a ohraničovaly místnost za ním, ponořenou do nikotinově žluté záře, jako rám obrazu. Reed seděl na židli vedle toaletního stolku, podle všeho hypnotizovaný stropním větrákem, zatímco Marina balancovala na krajíčku postele a zašívala si rukáv blůzy. Muir ležel s hlavou podepřenou polštáři, se zachmuřeným výrazem a nezbytnou cigaretou v ústech. Jednu nohavici měl vyhrnutou ke kolenu, takže odhalovala silný obvaz kolem jeho holeně a lýtka. Lékař, který ho ošetřil, nicméně tvrdil, že kulka nezasáhla nic důležitého.

V zakouřeném vzduchu visela nezodpovězená otázka. Během dne toho mnoho nenamluvili. Po přestřelce nikdo neusnul; zbytek noci proseděli a trhali sebou při každém zapraskání větvičky a silnějším šplouchnutí vlny. Za rozbřesku shromáždili těla Rusů, naložili je do člunu, zatížili kameny a nechali je v zátoce klesnout ke dnu. Potom se posadili na břeh, aby počkali na rybáře. Ke Grantovu překvapení se opravdu dostavil.

Muir odklepl popel do popelníku vedle postele. „Chci vědět, proč tam ti zatracení Rusáci vůbec přijeli.“

„Chtěli tu tabulku. A málem ji získali.“ Grant ukázal ke stolku, kde pod rozsvícenou lampičkou ležel dávný artefakt. „Ať už je ten váš prvek 61 cokoliv, jdou po něm taky. Což ve mně vyvolává otázku: Co je na něm tak zvláštního, že o něj stojí Sověti i Amíci?“

Muir do něj zabodl pohled. „Říkal jsem vám, že jsem jenom pěšák. Spíš byste se měl ptát, jak nás sakra našli.“

Grant si nalil víno z poloprázdné lahve na balkoně a napil se. „V téhle zemi probíhá občanská válka. Sovětskými vojenskými poradci se to tu jen hemží a polovina obyvatelstva podporuje Národněosvobozeneckou frontu.“

„Ta těla, co jsme potopili, nepatřila žádným vojenským atašé, kteří zabloudili ve tmě. Věděli, co chtějí, jak jste sám říkal, a věděli, kde jsme. Ještě předevčírem jsme ani my netušili, kam se vydáme. Někdo jim to musel prásknout. A nemusíte ani moc namáhat mozek, aby vám došlo, kdo to mohl být.“

Tísnivé ticho, jež následovalo, přerušil záblesk a duté zadunění, které se k nim doneslo z přístavu. Grant se prudce otočil a ruka mu instinktivně sjela k opasku. Byl to ale jen ohňostroj, předehra ke kanonádě o půlnoci Velikonoční neděle.

„Je legrační, jak se dávné tradice mísí s křesťanstvím,“ podotkl Reed. „Snaha zaplašit zlé duchy hlasitými zvuky je hodně starobylá.“

Neoslovil nikoho konkrétního a nikdo mu nevěnoval pozornost. Marina zírala na Muira se stejným výrazem, jako když zastřelila na pláži toho Rusa. Tentokrát si ovšem Muir moudře nechával zbraň u sebe. „Co tím chcete říct?“ zasykla mezi sevřenými zuby.

„Připadá mi jako zvláštní náhoda, že jste se vydala na noční procházku zrovna ve chvíli, kdy se na našem prahu objevili ti Rusové. Ještě podivnější je, že jste odpráskla posledního z nich, než nám mohl cokoliv prozradit. A nezapomínejme ani na tu drobnost s vaším zesnulým bratrem.“

„On nebyl komunista,“ vyštěkla Marina, „ale hrdina.“

„S komunistickou stranou Řecka byl jedna ruka.“

„Protože nikdo jiný nebyl ochotný organizovat odpor proti Němcům, když si nacisti omotali kolem prstu všechny politiky. Alex se nestaral o Stalina ani o diktaturu proletariátu – jenom chtěl bojovat s Němci.“

„A když odešli? Kdo měl převzít moc?“

„Záleží na tom?“ Marinina tvář plála nenávistí. „Stalin, Truman nebo generál Scobie – v čem byl rozdíl? Všichni jste chtěli urvat Řecko pro sebe.“ Pootočila se a propalovala všechny tři žhavým pohledem. „Existuje jedna báje, podle které se kdysi dávno lemnoské ženy spojily a zabily šmahem všechny muže na ostrově. Možná to byl docela dobrý nápad.“ Vyřítila se ze dveří a zabouchla za sebou. Ozvěna prásknutí na chvíli přehlušila dunění ohňostrojů v přístavu.

Muir škrtl zápalkou. „Tak sakra spánembohem.“

Grant si ho znechuceně přeměřil pohledem. „Víte dobře, že její bratr nebyl komunista.“

„Pokud jde o ni, tak byl. A ona něco skrývá.“

„Je bez sebe vzteky kvůli tomu, co se s ním stalo.“

„Tak proč jí neřeknete, jak to bylo? Je v tý lahvi ještě nějaký víno?“

Grant zvedl láhev moscháta. Chyběla jí viněta a pokrýval ji prach ze sklepa majitele hotelu. Zarazil do hrdla korkový špunt a hodil ji přes místnost Muirovi. Muir se natáhl, aby ji chytil, a zamrkal přitom bolestí.

„Marina znala Pembertona, ví leccos o archeologii a umí se o sebe postarat v boji. Včera v noci nám na té pláži patrně zachránila krky.“

„Vzpamatujte se. Zabila toho Rusa, protože neměla na vybranou. Kdybychom ho zajali, mohl by ji prozradit.“

Grant zavrtěl hlavou. „Tomu nevěřím. Mohla místo něho zastřelit mě. Vy jste byl vyřazený, Reed neměl zbraň a ten Rus měl v kapse tabulku. Mohli naskočit na loď a teď už by byli na cestě do Moskvy.“

Zavrzala židle. Reed se postavil a trhl sebou, když ho naráz probodly dva hněvivé pohledy. „Já, ehm, chtěl jsem si vyjít na vzduch.“

„Na to kruci zapomeňte. Už jednou během víkendu jsme o vás málem přišli. Nevíme, co tam venku číhá za nepříjemnosti.“ Muir pokynul rukou k oknu. Ulice byla plná hluku, světel a lidí spěchajících do kostela na půlnoční velikonoční bohoslužbu.

„Půjdu s ním.“ Grant stejně jako Reed zoufale toužil vypadnout z té místnosti, zatuchle čpící zlostí.

„Mějte oči na stopkách. Zvlášť když nevíme, kde je Marina.“

Grant si připjal pouzdro s revolverem a přetáhl si přes něj bundu. „Budeme opatrní.“

*

Čerstvý vzduch byl příjemný. Zastavili se na hotelové verandě a chvíli se jen mlčky zhluboka nadechovali. Neměli namířeno na žádné konkrétní místo, ale jakmile vykročili na ulici, proud lidí je strhl s sebou. Všichni byli oblečeni do nejlepších letních šatů: otcové do trojdílných obleků, byť ošoupaných, matky se nesly na vysokých podpatcích a děti měly vymydlené tváře a copánky. I ti nejmenší caparti nesli dlouhé bílé svíce.

„Doufám, že je Marina v pořádku,“ poznamenal Reed. „Vypadalo to, že ji ta zmínka o bratrovi docela rozrušila.“

„A právem. Zabili jsme ho.“

„Ach.“ Reed protáhl tvář a na nic dalšího se neptal. Po chvilce změnil téma: „Vás asi takové věci nerozhodí. Půlnoční přepadení. Ruští agenti, kteří se vás pokoušejí unést. Zbraně a přestřelky. Mrtví lidé.“

„Myslíte?“ Grant se zasmál. „Možná. Člověk si zvykne.“

„Je to zvláštní. Svým způsobem jsem se válkou zabýval celý život. V Homérovi,“ dodal honem, když si všiml Grantova údivu.

„Já myslel, že je to podle vás pohádka.“

„Některé příběhy ano. Ale Homér…“ Reed se s přivřenýma očima odmlčel, jako kdyby vychutnával na jazyku chuť zvláště vyzrálého vína. „Homér do nich vracel pravdu. Nikoliv doslovnou, ačkoliv jeho básně jsou vlastně mnohem méně fantastické než většina ostatních verzí. Poetickou pravdu.“

„Nevěřte všemu, co si přečtete v novinách, profesore. Ve válce moc poezie nenajdete.“

„Mým tématem je soucit ve válce. V soucitu je poezie plno.“

„Wilfred Owen byl beznadějný romantik. Ve válce nenajdete ani moc soucitu. To jsem se naučil od svého otce.“

Reed měl příliš zažité způsoby oxfordského profesora, než aby se vyptával dál, a místo toho ztichl. Kráčeli spolu s davem ven z města a ke kostelu na mysu u ústí zálivu. Nebe osvětlovala záře ohňostrojů jako vzdálená bouře.

„To bylo kvůli pachu, víte?“

„Prosím?“ Reedova nečekaná slova Granta vytrhla z jeho vlastních myšlenek.

„Ten příběh, o kterém se slečna Papagiannopuluová…“

„Říkejte jí Marina,“ přerušil ho Grant. „Ušetříte si tím roky života.“

„Ten příběh, o kterém se zmiňovala. Ženy z Lemnu nepovraždily svoje muže jen tak. Udělaly to, protože se jim jejich manželé vyhýbali. Ženy urazily Afroditu a ta je stihla kletbou spočívající v tom, že jim hrozně páchlo z úst, takže je jejich muži přirozeně nechtěli líbat. Ani jim poskytovat jiné, ehm, manželské služby. A tak je ženy pobily.“

„Tím svůj problém zrovna moc nevyřešily.“

„To taky zjistily. O pár měsíců později se tady stavil Jason s Argonauty cestou za zlatým rounem. Ženy na ně prakticky mířily oštěpy, dokud jim Argonauti nevyhověli.“

„S těmihle Argonauty se tedy život nemazlil.“

„Hm?“ Reed ho ani pořádně neposlouchal. „Je vůbec zvláštní, že se všechny příběhy o Lemnu týkají pachu. Filoktetova páchnoucí rána, páchnoucí dech místních žen. Skoro jako kdyby místní obyvatelé měli pověst špindírů.“

Odmlčel se a ponořil se do vlastních myšlenek. Dospěli ke konci mysu, kde stál čtvercový, bíle natřený kostel. Blíž nicméně proniknout nemohli, protože je zcela obklopovaly davy lidí. Z nitra kostela Grant slyšel monotónní hlasy kněží odříkávajících východní liturgii, ačkoliv jim podle všeho nikdo nevěnoval příliš velkou pozornost. Děti se spolu honily v bludišti nohou a dospělí se navzájem zdravili a tiše spolu probírali nové drby.

„Není to zrovna pozorné obecenstvo, že?“ usmál se Reed.

Přistoupil k nim prodavač, kterému visely z paží dvojice svící jako svazky cibule. Grant by ho rychle vypakoval, ale Reed na něj zavolal a po krátkém handrkování si koupil dvě svíce. Jednu podal Grantovi. „Řekové tvrdí, že pokud ji zapálíte, shoří v jejím ohni vaše hříchy.“

Grant mlčky ohodnotil délku štíhlé svíce. „Nedělají je větší?“

Dav ztichl. Na vrcholu kopce se ve dveřích kostela objevila jiskra. Vteřinu se vznášela ve vzduchu a pak se začala opakovaně dělit, jak se šířila ze svíčky na svíčku.

„Plamen pochází z Jeruzaléma,“ zašeptal Reed. „Každým rokem jeruzalémský patriarcha vstupuje po kolenou do Svaté hrobky – hrobky Ježíše Krista – kde sám od sebe vzplane oheň, od něhož patriarcha zapálí svíčku a předá plamen své kongregaci.“

„To zní jako nějaký trik. Patrně má v kaťatech zapalovač.“

„Možná.“ Znovu se zdálo, že Reed nevnímá nic než tok vlastních myšlenek. „Je nicméně pozoruhodné, že ve starých časech ostrované čekali, až jim loď doveze posvátný oheň. A dnes, o tři tisíce let později, děláme úplně to samé.“

Grant zapátral v paměti. Měl dojem, že se za uplynulý týden dozvěděl z dějepisu víc než za celých třicet let svého života. „Myslíte ten obřad s ohněm? Ten, při kterém na devět dní uhasili všechna světla?“

„Přesně tak. Zajímavé je, že podle jednoho zdroje měl tento rituál očistit ostrovany po epizodě, o které jsem vám vyprávěl před chvílí. Temnota byla obdobím pokání, symbolické smrti k odčinění dávného zavraždění všech mužů. Pak dorazilo světlo jakožto znamení nového života a znovuzrození.“

„Pratolaos.“ To jméno se vynořilo z Grantovy paměti. „První muž, znovuzrozený v jeskyni.“

„Neliší se to tolik od jiného muže, který byl pohřbený v jeskyni a také vstal z mrtvých.“ Reed zmlkl, když se k nim otočil statný farmář ve špatně padnoucím obleku. Grant se připravil na pokárání, ale muž se jen usmál a natáhl k nim svou zapálenou svíci. Knoty se dotkly a na Reedovu svíci přeskočil plamínek. K prstům mu stekla kapka vosku.

„Christos anesthi“ řekl muž. Kristus vstal.

„Alithos anesthi“ odvětil Reed. Skutečně vstal. V davu kolem nich zněly stejné formulace. Reed se otočil ke Grantovi a nabídl mu svíci. „Christos anesthi“

„Když to říkáte.“ Grant si zapálil svíci a držel ji opatrně před sebou, aby si nepokapal boty voskem.

„Nelíbí se vám to?“

Grant se plaše usmál. „Spíš jsem zmatený. Nejsem si jistý, jestli spaluju svoje hříchy, omlouvám se za ty vraždící ženy, uctívám Ježíše nebo vyvolávám Pratolaa.“

Reedovi zacukaly koutky úst. „Už to začínáte chápat. Ale ten oheň si nesmíte přivlastnit pro sebe. Měl byste ho poslat dál.“

Grant se otočil. Oheň už se rozšířil za něj: většina svící zářila. Jedna ale dosud zůstávala temná. Natáhl se k ní. Svíce se navzájem dotkly, několikrát do sebe narazily v nemotorném namlouvacím rituálu a konečně se zastavily s knoty u sebe na dost dlouhou dobu, aby přeskočil plamen.

„Christhianesthu“ zahučel Grant.

Žena oddálila svíčku od jeho a podržela ji před sebou. Její tvář ozářilo oranžové světlo a v očích se jí odrážel plamínek.

„Marino?“ Grant svoji svíci málem upustil. „Kristepane!“

„Skutečně vstal.“ Odvrátila se. Grant pozvedl ruku, ale ona jen předávala oheň muži za sebou a poté se otočila zpátky. Oči měla zarudlé od pláče a i uprostřed davu vypadala zranitelně, jako kdyby se nedokázala rozhodnout, jestli mu má plivnout do tváře nebo utéct.

„Omlouvám se za Muira,“ řekl Grant. „Je to… je to blbec.“

„Neprodala jsem vás Rusům,“ odpověděla ostře.

„Nikdy jsem nic takového neříkal. Ale určitě chápeš, proč je Muir tak paranoidní. Někdo musel komoušům říct, kde jsme. A je škoda, žes toho posledního Rusa zastřelila. Bylo by užitečné zjistit, co věděl.“

Opatrně se na ni podíval. Propalovala ho pohledem. „Pod bundou měl vybouleninu a sahal k ní. Co bys udělal ty?“

„To byla ta tabulka.“

„Pak je štěstí, že jsem ji nezasáhla.“

Opatrně se k ní natáhl a odhrnul jí pramen vlasů, který jí padl přes tvář. Nebránila se.

„Na Muirovi už stejně nezáleží.“ Zvedl se mírný vánek a Grant přiložil dlaň k plameni svíčky, aby jej ochránil. „V té svatyni nic není. Tahle stopa byla tři tisíce let stará ještě před tím, než jsme se po ní pustili. Není jen studená: je přímo zamrzlá v hlubinách času. Můžeme to rovnou vzdát a vrátit se na Krétu.“

Za ním se ozvalo diskrétní zakašlání. Grant i Marina se otočili k Reedovi, který je omluvně pozoroval. Se svící v rukách připomínal zpěváčka na kostelním kůru. „Já se naopak domnívám, že se stopa docela pěkně zahřívá.“

Grant s Marinou na něj nevěřícně civěli. „Cože?“

Reed si poklepal ze strany na nos. „Vodítko bylo v dávných příbězích.“ Usmál se. „Musíme se zkrátka řídit nosem.“

10. kapitola

Therma, Lemnos, příští ráno

„Víte jistě, že jste to pochopil správně?“

Stáli v mělkém údolí na konci prašné cesty. Jednalo se o malebné místo: topoly a cypřiše zastiňovaly potůček, který zurčel údolím, a přímo před nimi se tyčila úhledně čtvercová neoklasicistní budova. Grantovi matně připomínala švýcarské domy – měla střechu z červených tašek a zářivě bílé stěny, čerstvě natřené dveře a naškrobené záclony v oknech. Všechno působilo zdravým a zdatným dojmem. Všechno až na nechutný, silný pach zkažených vajec, který se převaloval nad celým údolím.

„Možná ne,“ odtušil Reed nepřípadně veselým tónem. „Ale právě tady vyvěrají horké prameny. Nechápu, proč mě to nenapadlo už dřív. Využívají se přinejmenším od římských dob.“

„Nedělám to rád, ale musím vás upozornit, že horké prameny nejsou totéž co sopka. I starověcí lidé patrně poznali rozdíl.“

Reed pokrčil rameny. „Všechny báje o páchnoucích obyvatelích Lemnu jsou založené na stejné společné vzpomínce. Pokud měli Kabeirové svatyni tady, po devíti dnech obřadů museli opravdu poněkud páchnout.“

Ráno urazili několik kilometrů z Myriny. Ve městě se během Velikonočního pondělí nedalo moc dělat, ale Grantovi s Marinou se podařilo vyžebrat nějaké nářadí, olejovou lampičku, roli provazu a osla, který to vše donesl k lázním Therma. Teď stáli u lázní a vdechovali vzduch, který Grantovi vůbec nepřipadal zdravý.

„Tak co budeme dělat? Zeptáme se obsluhy, jestli ve vaně nenašel tři tisíce let starý meteorit?“ Ukázal k zamčeným dveřím a temným místnostem za krajkovými záclonami. „Zdá se, že je zavřeno.“

„Dnes mají volno.“ Reed se rozhlédl. „Ale termální prameny nevyvěrají v lázních. Jejich vodu sem odněkud přivádějí. Musíme se podívat po okolí.“

Krátká prohlídka budovy toho mnoho neodhalila. Muira nechali u osla a rozdělili se, aby postupně prošli celé údolí za lázněmi. Sirný pach zeslábl, protože jej přebíjela pronikavá vůně kvetoucích rostlin, a při chůzi vysokou trávou všichni zpomalili. Na vrcholu údolí potůček mizel. Grant strávil bezvýslednou čtvrthodinu pátráním po pramenu, ale nic nenašel. Sedl si na vyhřátý kámen a sledoval, jak se kolem něj hemží ještěrky. U nohou mu ležela svlečená hadí kůže.

„Co je tamhle?“ Přistoupil k němu Reed s brunátnou tváří zastíněnou krempou klobouku. Ukazoval do kopce, kde ze zvlněné krajiny vyčníval jakýsi pahorek. Ze dna údolí jej nebylo vidět, ale z vyvýšeného místa se nedal přehlédnout. Reed si přiložil k brýlím dalekohled, který měl pověšený kolem krku, a pak jej mlčky podal Grantovi. Grant si nebyl jistý, co vlastně má očekávat, ale upravil si zaostření, dokud se mu v zorném poli neobjevil příslušný pahorek.

„Na vrcholu je kříž.“ Jednalo se o ocelový kříž přibližně dva metry vysoký, který na místě ukotvovala čtyři přídržná lana. Na jednom rameni seděl sokol a urovnával si peří.

Grant spustil ruku s dalekohledem. „Vím, že nejsem historik, ale nevznikly kostely o trochu později než v období, které nás zajímá?“

„Byl jste někdy v římském Fóru? Když křesťané převzali vládu nad říší, jednoduše přestavěli pohanské chrámy a změnili je v kostely. Ve zdech mnoha z nich dodnes můžete vidět původní sloupy. Athénský Parthenon byl také používán jako kostel – i jako mešita, když ho obsadili Turci. Budovy vznikají a zanikají, ale posvátná místa většinou trvají.“

„Můžeme se tam podívat.“

Vydali se přes volné kameny směrem k vrcholu. Z hřebene pahorek vypadal jako obyčejná přírodní vyvýšenina, ale když se na něj podívali z jiného úhlu, tvar se změnil. Protější svah podle všeho klesal daleko prudčeji – a když přišli ještě o něco blíž, zjistili, že tu žádný protější svah ani není. Celý pahorek byl z této strany vymletý, takže připomínal mořskou vlnu těsně před převalením. Dutina pod vrcholem musela být vysoká jistě alespoň třicet metrů. Uvnitř se nacházelo drobné bílé nádvoří s kostelem, téměř skryté ve stínu. „Posvátné místo,“ zabručel Reed.

Marina přikývla. „Jako kdyby ho příroda schválně připravila. Připomíná obrovskou kamennou dělohu – nebo kovářskou výheň.“

„Když přimhouříte oči, dokonce vypadá trochu jako sopka,“ připustil Grant.

„A podívejte.“ Marina ukázala k sloupku u vrat. Na nástěnné mozaice vytvářela modrá písmena nápis obrázky4 na zlatém podkladě.

„Agia Panagia,“ přečetl Reed. „Označení Panny Marie. Znamená zcela svatá. Zdůrazňuje její roli boží partnerky při početí Ježíše. Máte-li sklony ke kacířskému myšlení, můžete tento titul odvodit až od starověkých kultů všemocné a plodné bohyně, která sama rodila bohy.“ Reed si všiml Marinina zhrozeného výrazu. „Samozřejmě z antropologického hlediska.“

Prošli otevřenou bránou na nevelké nádvoří. Vzduch náhle ve stínu kopce ochladl a zvuky kolem nich utichly. Slyšeli jen šplouchání vody, která vyvěrala z nástěnné trysky vytvarované do podoby hadí hlavy a stékala do mramorové nádrže. Grant si k ní přičichl a zaznamenal známý pach zkažených vajec. „Sirovodík.“

Reed s Marinou ho ale neslyšeli, protože už stáli u dveří kostela. Zkusili vzít za kliku a dveře se otevřely. Grant je následoval dovnitř.

Byl to prostý kostel: nízká, obdélníková místnost s hladkými stěnami, štěrbinami oken a jednoduchým stropem. V rozích se tiše jako kostry rozpadaly pozůstatky sušených květin a na schůdku k oltáři leželo několik nádobek z červeného skla, ačkoliv svíčky, jež v nich kdysi byly, dávno dohořely. U zadní stěny kostela k nim čelem stála jediná socha Panny Marie s mírně rozkročenýma nohama a s pozvednutýma rukama, jako kdyby jim žehnala. Ze zlatého kruhu na jejím břiše vyhlížel malý Ježíšek.

„Jestli si říkáte, že vám ten postoj něco připomíná, vůbec se nemýlíte.“ Reed vytáhl Pembertonův odřený zápisník a nalistoval jednu z prvních stránek, kde se skvěla perokresba ženy v dlouhé sukni, se štíhlým pasem, odhalenými ňadry a s hadem obtáčejícím její pozvednuté paže. „Minojská bohyně-matka.“

„Má hezčí prsa než Panna Marie,“ poznamenal Grant. Nepodíval se na Marinu, ale koutkem oka zahlédl, jak se pokřižovala.

„A podívejte se na malého Ježíška. Zdá se, že je v jejím nitru – v děloze.“ Reed se rozhlédl po celém kostele. „Znáte hinduistický pojem avataranír? Jednotlivé aspekty božích vtělení se mění, ale základní pravdy jsou věčné.“

Marina se zamračila. „Jestli se hodláte rouhat proti dva tisíce let starému křesťanskému učení, nemohl byste to aspoň dělat venku?“

„Nová náboženství kradou jako straky – strašně ráda stavějí na základech věrouk, které svrhla. V teologickém i fyzickém smyslu.“

„Navrhujete, abychom tenhle kostel strhli?“

„Ne. Ale musíme udělat totéž, co dělají archeologové.“

„Což je?“ zeptal se Grant.

„Podívat se až na dno.“

Reed prošel po celé délce místnosti a hleděl na těžké kameny, jimiž byla vydlážděná podlaha. Tři metry od oltáře náhle poklekl na jedno koleno a začal přejíždět dlaní po zemi. Marina s Grantem se k němu připojili. V podlaze byl zapuštěn ocelový kruh. Reed jej zvedl a zatáhl. Nic se nepohnulo.

Omluvně se obrátil na Granta. „Mohl byste to zkusit vy?“

Grant se zapřel nohama po obou stranách kamene a zabral. Okolní štěrbiny byly plné prachu a špíny – už roky je nikdo neotvíral, ale pomalu se podvolovaly. Objevila se puklina a Marina do ní zanořila ostří lopaty. Společně táhli a páčili, dokud nerozšířili otvor natolik, aby se jím dalo protáhnout. Objevila se temná propast.

„Zajímalo by mě, co je tam dole.“

Grant vzal jeden ze skleněných svícnů a hodil jej do tmy. Sklo do něčeho tvrdě narazilo, ale nerozbilo se. Grant spokojeně přehodil nohy přes okraj otvoru a spustil se dolů. Když se zanořil zhruba po ramena, nahmatal nohama pevnou zemi. Hlavu měl stále nad podlahou kostela a musel se shýbnout, aby viděl, co je pod zemí. Škrtl zápalkou.

Stál na podlaze z udusané hlíny v nízké místnosti o stejných rozměrech jako kostel. Všude kolem ze země čněly kamenné pilíře, které podpíraly podlahu kostela nad nimi. Některé byly neporušené včetně zdobných hlavic, ale jiné se zjevně někdy v minulosti přelomily a byly opraveny hrubými neopracovanými kameny nebo zabetonovány. Zemi pokrývaly kousky slámy a o protější stěnu se opíralo několik kusů nářadí. Grant rozeznal zednickou lžíci, vědro, hrábě a kosu. Jinak byla místnost prázdná.

„Je tam dole něco?“ Reedova hlava téměř úplně zastínila denní světlo. Současně s tím Granta začala do prstů pálit hořící zápalka. Upustil ji a rázem se ocitl v temnotě.

„Nic kromě nějakého zahradnického nářadí. Je tu kosa – nesymbolizuje to něco? Třeba smrt?“ Grant si vzpomněl na korouhvičku na střeše pavilonu u slavného kriketového hřiště Lords Cricket Ground. „Nebo čas?“

„Správce s ní zřejmě kosí trávu.“ Reedova hlava zmizela a do místnosti opět dopadlo namodralé denní světlo.

„Musíme se pustit do kopání.“

Přivedli osla a přišel i Muir. Grant zavěsil lampy na podpůrné pilíře, zatímco Marina zatloukla do země řadu kolíků přibližně metr od vnitřní stěny. V mihotavém světle vyčnívaly z hliněné podlahy pod oltářem a nakláněly se ke stěnám.

„Ten kostel je byzantský,“ vysvětlila Marina. „Ale základy jsou helénské – zhruba z roku dvě stě před naším letopočtem, kdy vzkvétala řada různých kultů.“ Ukázala na hrubě opracované kameny pospojované maltou. Několik jich chybělo a mezery vyplňovaly řady cihel. „Tady vidíte, kde prováděli opravy při stavbě kostela. Je ale možné, že tohle místo je ještě výrazně starší.“

Ukázala na čáru, kterou vyznačila v zemi. „Tohle je severní strana kostela. Myslím ale, že v křesťanském období byla změněna orientace svatyně, aby její oltář směřoval na východ.“ Postupně ukázala na všechny čtyři stěny. „Všiml sis něčeho na jižní stěně?“

Grant se zadíval naznačeným směrem a snažil se pohledem proniknout do stinných zákoutí, kde pilíře zastiňovaly světla lamp. „Kameny v ní vypadají menší – a nejsou tak dobře pospojované.“

„Přesně.“ Zdálo se, že to Marinu potěšilo. „Tu patrně přidali později, aby přepažili existující základy a získali menší obdélník, který by mohl podpírat stavěný kostel. Přesnější představu o původních rozměrech chrámu zřejmě poskytuje nádvoří. V takovém případě by svatyně byla někde tady.“

„Tak začněme.“

Byla to pomalá, namáhavá dřina. Nedalo se tu narovnat, takže museli pracovat shrbení. Jakmile se jim podařilo vykopat mělkou jámu, vyvinuli systém, při němž Marina, Reed a Muir plnili zeminou vědro, které vzápětí Grant vytahoval nahoru a vysypával na svahu kopce. Vzduch ve sklepení, už od začátku nehybně zatuchlý, se ještě zhoršil. Marina si svázala cípy blůzy na břiše a Grant se svlékl do půli těla. Dokonce i Reed si sundal kravatu a vyhrnul si rukávy košile.

Grant zrovna vynášel další džber, když jeho pozornost upoutalo něco u úpatí kopce v údolí.

„Co to je?“

„Co?“ Reed ležel v trávě a odpočíval – dole ho na chvíli vystřídal Muir. Díval se přímo naznačeným směrem, ale zdálo se, že si ničeho nevšiml. Grant si nikdy nebyl jistý, co vlastně profesor vnímá.

„Tamhle.“ Znovu se to objevilo – série jiskřivých záblesků, která na ně mrkala z okraje hřbetu nedaleko od zčernalé pinie. Grant se pokusil záblesky spočítat a uvažoval, jestli se nemůže jednat o nějaký signál. Ale komu je určený?

„Třeba je to jen kousek cigaretové fólie nebo střípek skla,“ napadlo Reeda.

„Nebo nás někdo pozoruje.“ Grant si natáhl košili a připjal si k pasu pouzdro s revolverem. Vydal se ze svahu a opatrně našlapoval mezi spletitými křovinami a uvolněnými kameny. Musel dávat pozor pod nohy. Když vzhlédl, žádné záblesky už neviděl.

Překročil potůček pod kopcem a vyrazil do protějšího svahu. V blízkosti hřebenu zpomalil. Viděl, jak zpoza hřbetu vyčnívají větve pinie. Zavanul k němu poryv větru a v něm kromě vůně květin ucítil tabákový kouř. Někdo tam musí být. Ale nic neslyšel.

Odplížil se doleva, kolem záhybu hřebene, aby se k danému místu dostal zezadu. Přes cestu mu přeletěl motýl a z křovin kolem něj se neslo bzučení včel i much. Kdekoliv jinde by se jednalo o dokonalou příležitost k tomu, aby si člověk jen tak lehl do trávy s vychlazeným pivem a nějakým děvčetem. Sevřel v ruce revolver.

Za hřbetem se náhle rozeřval motor. Grant odhodil veškerou opatrnost, vyběhl posledních několik metrů a podíval se ze hřebenu. Na cestu, která se klikatila za následující vyvýšeninu, si pomalu sedal oblak prachu. Grant k ní vyrazil sprintem a zatočil za roh právě včas, aby viděl, jak v dálce mizí motocykl. Chvíli za ním hleděl, ale nemohl nic dělat.

Se zaklením se vrátil k hřbetu. Těsně pod hřebenem byla v zemi malá prohlubeň, která směřovala k vykotlanému kopci s kostelem na protější straně údolí. Tráva tu byla zválená a na zemi leželo několik bílých válečků. Grant jeden zvedl a přičichl k němu. Šlo o cigaretové nedopalky, ale dobré dva centimetry byly duté, jako kdyby si výrobce mohl dovolit vyplnit tabákem jen část cigarety. Navíc je to podle pachu laciný tabák, pomyslel si Grant.

Grant znal jediné místo, kde vyráběli tak odporné cigarety. Pár jich sám vykouřil – kvůli teplu stejně jako kvůli nikotinu – během krátké doby, již strávil na východní frontě. Těch pět mužů, jejichž těla pohřbili v člunu do moře, zjevně nebyli jediní Rusové na ostrově.

„Sledují nás.“

„Sakra.“ Muir hodil špaček cigarety do mramorové nádrže. Nedopalek zasyčel a uhasl. „Jak dlouho tam byli?“

Reed zamrkal. „Obávám se, že jsem si jich nevšiml.“

„Tak si odteď dávejte kruci většího bacha.“ Otočil se ke Grantovi. „Myslíte, že se vrátí?“

„Možná. Po té předminulé noci budou opatrnější a držet se od nás dál.“

„Doufejme.“

Setmělo se. Obloha se od západu zatáhla oblaky, které nyní visely nad údolím. Při jedné cestě se džberem plným hlíny Grant ještě viděl ohnivě nachové slunce nízko mezi mraky. Při další zmizelo docela. Padla noc, ale sklep nadále osvětlovaly olejové lampičky. Příkop dosahoval hloubky téměř sedmdesát centimetrů; když Grant sešel dolů, ostatní vypadali jako trpaslíci kutající v útrobách země.

Práce šla pomaleji, protože už odkryli svrchní vrstvu základů a dostali se ke spodní úrovni, k širokým plochým kamenům naskládaným na sebe bez použití malty. Půda tu byla tvrdší, napůl hlinitá, napůl kamenitá. Brzy měli ruce rozedřené do krve, zulámané nehty, a svaly jim sténaly bolestí.

V devět hodin si udělali přestávku na večeři. Posadili se na nádvoří, chvěli se v chladném povětří a jedli chléb se sýrem, jež jim ráno dal na cestu hoteliér. Nebe bylo bez hvězd.

„Jak jsme se dostali hluboko?“ zeptal se Grant.

„Ty velké kameny jsou velice staré.“ Marina měla přes ramena přehozené Reedovo sako a v očích se jí usadil skelný pohled pramenící z vyčerpání. „Už musíme být blízko cíle.“

„Jestli tu vůbec něco je,“ dodal Reed opatrně. Jeho dřívější bujarost se rozpustila v dlouhých hodinách úmorné dřiny. „Třeba to je v jiné části chrámu – nebo jsme na úplně špatném místě.“

„O tom se můžeme přesvědčit jediným způsobem.“ Grant se naposledy napil vody a zvedl rýč. „Jdu na to.“

Jeho námaha ale už neměla dlouhého trvání. Pracoval sotva čtvrt hodiny, když jeho rýč po zaboření do země na něco narazil. Klekl si v příkopu a prsty odhrnul půdu, aby nahmatal okraje kamene, o nějž zavadil. Kámen se však táhl do všech stran. Pomalu, prsty i rýčem, odkryl kamenný povrch probíhající od jedné strany příkopu k druhé.

Marina sundala z pilíře jednu z lamp a spustila ji do otvoru. „Podloží.“ Tiše zaklela. „Tohle určitě byla podlaha původního chrámu. Tady jsou vidět stopy po tom, jak ji otesali do roviny.“

„Aspoň už nemusíme rýt hlouběji.“ Grant položil rýč na zem a promnul si dlaně s puchýři. „Už je moc pozdě na to, abychom se vydali do města. Vrátíme se až ráno.“

Začal sbírat nářadí a podával ho Reedovi. Marina si jich ale nevšímala. Stála ve výkopu a prohlížela si kamennou stěnu, z níž občas smetla vrstvičku hlíny. Když Grant zvedl poslední kus náčiní, otočil se k ní. Marina se krčila s tváří několik centimetrů od stěny a přejížděla po něčem prstem. Právě její tvář Granta zarazila. Zářila intenzivním soustředěním a v tmavých očích se jí zračil úžas.

Z Granta vmžiku spadla veškerá únava. Vrátil se přes celou místnost a spustil se k ní dolů. Nic neřekla, ale chytila ho za ruku a přitiskla mu ji ke stěně. Její teplá ruka kontrastovala s chladným povrchem kamene. Pomalu mu posunula dlaň dolů. „Cítíš to?“

Do kamene byla vytesaná mělká křivka. Dal ruku pryč a podíval se zblízka. Tři tisíciletí reliéf téměř dokonale ohladila, takže z něj zbýval pouhý stín. Hmat mu ale prozradil, co má hledat. Znovu jej přejel prsty: ležící srpek měsíce. Býčí rohy.

„Musíme ho vytáhnout.“ Marina vyndala kapesní nůž a pokusila se zabodnout jeho ostří do vláskovité štěrbiny podél hrany kamene.

„Určitě váží aspoň tunu,“ namítl Grant pochybovačně. Kámen byl zhruba metr široký, třicet centimetrů vysoký a přinejmenším stejně tak hluboko zasazený. „Tohle dostaneš ven leda dynamitem.“

„Mykéňané dynamit neznali.“ Marina se stále pokoušela uvolnit kámen nožem. Grant se obával, že by se jí mohlo zlomit ostří, a vylezl ven.

Muir k nim nahlédl otvorem v podlaze kostela. „Hodláte tam strávit noc?“

„Marina si myslí…“

Vtom se sklepením rozlehla hlasitá rána a Grant se prudce otočil. Marina stála ve výkopu s nožem v ruce a i v matném světle lampy Grant viděl, že má tvář bílou jako duch. U nohou jí ležela kamenná deska, rozlomená na tři kusy nárazem o skalní podloží. Ve stěně zel černý otvor.

„Byl to panel.“ Chvěla se – určitě se jen tak tak vyhnula tomu, aby jí padající kámen rozdrtil nohy. „Dveře.“

„Někdo zapomněl promazat panty.“ Grant seskočil do výkopu. Otvor byl zhruba stejně velký jako deska, která jej kryla, a sotva dost vysoký, aby se jím protáhl člověk. Strčil dovnitř ruku.

„Za stěnou se trochu rozšiřuje. Ne o moc, ale snad to bude stačit, aby se tam člověk mohl nasoukat.“

Vzal z okraje výkopu lampu a vsunul ji do otvoru. Plamínek osvětlil hladké kamenné stěny, ale dál následovala jen neproniknutelná tma.

„Podíváme se, co je uvnitř.“

11. kapitola

Měl pocit, jako kdyby se prodíral schránkou na dopisy. Grant už se dříve nejednou ocitl v různých těsných prostorách, když ve třicátých letech hledal v Rhodesii diamanty, ale nikdy nezažil nic podobného. Otočil hlavu ke straně, zatáhl břicho a poté se nasoukal do úzkého kamenného hrdla. Reed s Marinou ho tlačili zezadu. V další chvíli se ocitl na druhé straně. Ležel na břiše a ztěžka oddechoval.

Něco mu obemklo kotník, který stále vyčníval do sklepení, a Grant instinktivně vykopl.

„Přivázala jsem ti k noze provaz.“ Marinin hlas zněl už teď jako z velké dálky. „Jestli něco najdeš, dvakrát trhni. Jestli se zašprajcuješ, cukni třikrát a já tě vytáhnu.“

Grant se neobtěžoval s odpovědí. Ležel v tunelu o něco vyšším než vstupní otvor, ale zhruba stejně širokém. Když se zvedl na všechny čtyři, drhl hřbetem o strop. Nikde neviděl kameny ani maltu: chodba musela být vytesána přímo do skály.

„Aspoň nehrozí nebezpečí, že by se to tu zhroutilo,“ utěšoval se.

Opatrně se vydal kupředu. Tunel nebyl dostatečně vysoký, aby držel lampu – musel ji před sebou vždycky posunout po zemi a poté k ní dolézt. Vzduch páchl zatuchlinou – nikdo ho jistě nevdechoval po tři tisíce let. Ještě větší starosti mu dělal nepříjemný zápach plynu. Kde je nijaký kanárek, když ho člověk potřebuje? pomyslel si.

Plazil se dál. Jediný zvuk teď představovalo skřípání lampičky o kameny a tiché šustění jeho oblečení o skálu. Ať už ten tunel vyhloubil kdokoliv, odvedl pozoruhodnou práci: chodba vůbec nezahýbala a nořila se přímo do srdce kopce. Pokusil se představit si muže, kteří ji vytesali. Jak dlouho jim to asi trvalo, když měli k dispozici jen kamenná kladiva a měděná dláta? „A k čemu jste se snažili dostat?“ zeptal se nahlas. Stálo to vůbec za to? Zavrtěl hlavou. Vepředu se cosi zatřpytilo ve světle lampy. Přitáhl se blíž a posunul lampu před sebe. Na poslední chvíli ji zachytil, aby se nepřevrátila přes okraj schodu. Před ním se rozkládala lesklá vodní hladina. Do podlahy tunelu byla vyhloubena umělá tůně. Grant natáhl paži a podržel lampu nad vodou. Byla průzračně čistá a světlo lampičky ozařovalo skalnaté dno zhruba v hloubce jednoho metru. Grant si pomyslel, že se aspoň snadno přebrodí na druhý břeh. Jenže druhý břeh se zvedal z vody v nemožně příkrém úhlu a chodba i tůně končily skalní stěnou.

Grant na ni chvíli jen tak hleděl, potom zvedl pravou nohu a dvakrát s ní škubl. V těsném prostoru šlo o obtížný manévr a Grant na zlomek vteřiny uvažoval, jestli venku vůbec zachytili jeho signál. Pak za sebou zaslechl hluk, který přicházel jakoby z velké dálky. Hekání a odfukování, jak se někdo snažil vměstnat do tunelu.

Zatímco čekal, obrátil svou pozornost zpátky k tůni. Určitě ji napájí podzemní pramen, jinak by tu nevydržela po tolik staletí. Jednalo se o stejný pramen, který vytékal do mramorové nádoby před kostelem? Vyklonil se nad vodu tak daleko, jak se jen odvážil. Rozhodně z ní stoupal stejně sirný zápach. A jestli je tu nějaký přítok…

Přiložil lampičku těsně k hladině. Z tohoto úhlu si nemohl být jistý, ale zdálo se mu, že protější stěna nedosahuje až ke dnu. Místo toho se u její základny objevil tmavý stín připomínající otvor.

Šramocení za jeho zády ustalo. Nohu mu stiskla něčí ruka a Grant se ohlédl. Z temnoty na něj hleděly černé oči.

„Jsme jako Theseus a Ariadna v bludišti.“

„Doufejme, že tu nebude číhat žádný Minotaurus.“

Grant se překulil ke straně a přitiskl se ke skále, aby Marina viděla dopředu. Vykulila oči.

„Co budeme dělat?“

„Neřekl bych, že se prokutali celou cestu až sem jenom proto, že měli žízeň. Rozvaž mi boty.“ Grant ukázal ke stínu u úpatí protější skalní stěny, ačkoliv ho Marina nemohla vidět. „Támhle je nějaká díra. Jdu se podívat, kam vede.“

Marina mu rozvázala tkaničky a stáhla mu boty. Kolem kotníku mu nadále nechala přivázaný provaz. Šaty si Grant nechal na sobě; bylo tu příliš těsno.

„Buď opatrný.“ Její hlas zněl v šeru tiše a dutě.

Grant se pohnul kupředu a vklouzl po hlavě do vody. Byla překvapivě teplá, skoro jako horká lázeň. Ponořil se pod hladinu a užíval si volnost pohybů. Dokonce se mohl otočit, aby se lépe podíval na Marinu. Připlazila se k okraji tůně a na vteřinu se jejich tváře téměř dotýkaly.

„Dej mi dvě minuty,“ řekl. „Pak tahej jako o život.“

Hladina se mu zavřela nad hlavou jako víko rakve. Ponořil se ke dnu a hmatal rukama, dokud neucítil otvor v protější stěně. Zdálo se, že má zhruba stejnou velikost jako přístupový tunel: byl dost široký, aby umožňoval pohyb kupředu, ale příliš úzký, než aby se v něm dalo otočit. Vykopl nohama a narazil kolenem na dno. Oči ho pálily od minerálů ve vodě, a tak je zavřel – stejně nemohl nic vidět. Mohl pouze tisknout dlaně ke stěnám tunelu, ohlazeným vodou, a kopat nohama.

Dvě minuty. Jak dlouhá je to doba? Jak má člověk určovat běh času na místě bez světla a bez zvuku, aniž si uvědomuje, kde je nahoře a dole? Grant netušil, kolik času uběhlo ani jak daleko pronikl. Záleží na tom, když člověk ani neví, kam se vlastně potřebuje dostat? Nejdřív se snažil počítat tempa nohou, ale brzy přestal. Začaly ho bolet plíce a jeho záběry ochably. Brzy se bude muset vydat zpátky. Dvě minuty.

Tunel se rozšířil. Stěny ustoupily do stran, mimo Grantův dosah. Poslední kontakt s pevným světem zmizel. Visel v prostoru bez hmotnosti, bez vjemů a ponětí o čase. Všechno zapomněl a splynul s nicotou. Osaměl s bohy, byl jako malá rybka, která se pachtí kupředu za osudem, jemuž nemůže rozumět.

Před očima se mu zajiskřilo a ucítil bolest. Zřejmě vystoupal příliš vzhůru a udeřil se o skalní strop. Plíce měl v jednom ohni, ale když pootevřel rty, naplnila se mu ústa vodou. Nejsou tu žádné vzduchové kapsy. Má v plicích dostatek vzduchu, aby se dostal zpátky?

Přes štípavou bolest otevřel oči. Zdálo se, že se před ním voda třpytí zlatým leskem: jednalo se o tu nejpříjemnější záři, jakou kdy viděl. Chtěl se k ní přiblížit. Věděl, že pokud se k ní dostane, všechno bude v pořádku. Bolest zmizela a jeho tělo se uvolnilo. Znovu vykopl, skoro jako ve snu. Zlatá záře byla o něco blíž, obklopovala ho a on stoupal stále výš…

Jeho hlava se vynořila se šplíchnutím nad hladinu a Grant s úlevou zalapal po dechu. Pálení v plicích ustupovalo, a tentokrát když otevřel ústa, ucítil vzduch. Polykal jej plnými doušky a zavřel oči, aby mu přes ně nestékaly proudy vody, které mu crčely z obličeje. Teprve když uspokojil plíce a už neměl pocit, že se mu rozskočí hruď, protřel si oči a rozhlédl se.

Světlo ho téměř oslnilo a na tváři ucítil horký dech. S hrůzou uskočil, protože před ním šlehaly plameny a vodní kapky se se sykotem měnily v páru. Vynořil se v tůni v další místnosti, ale místo skalní stěny ji ohraničovala zeď z ohně. Užasle na ni zíral. Vypadalo to, že plameny šlehají přímo ze skály, a okolní stěny byly pokryté černými sazemi.

Začal šlapat vodu a natáhl nohu, dokud nenahmatal dno. Voda tu nebyla hluboká. Stále se díval na plameny a postavil se – v další chvíli ale ztratil rovnováhu. Nohu mu podtrhlo prudké škubnutí provazu. Marina. Divoce kolem sebe šplouchal a pokoušel se na stěnách nahmatat nějakou oporu. Marina měla velkou sílu a zabírala opravdu usilovně, téměř zoufale. Měl co dělat, aby se udržel na místě a nenechal se odtáhnout zpátky do tunelu. Chvíli si myslel, že mu snad Marina utrhne nohu. Snažil se skopnout z kotníku smyčku, ale provaz držel pevně a nemohl na něj dosáhnout, aniž by se pustil stěny. Mohl jen zůstat nadále zapřený a modlit se.

Provaz znehybněl. Grant za něj dvakrát trhl, několik vteřin počkal a poté trhl ještě dvakrát. Lano se opět napjalo a začalo se chvět jako kytarová struna. To podle něj ručkovala Marina. Grant se znovu chytil stěn, aby se ukotvil. Zdroj chvění se blížil, za chvíli se ho za lýtko chytila ruka a Marina se vynořila nad hladinu jako delfín. Objal ji paží, aby se příliš nepřiblížila k plamenu na opačném konci místnosti.

Zaklepala hlavou a odhrnula si z obličeje mokré vlasy.

„Opatrně,“ varoval ji Grant. „Pomalu otevři oči.“

Zalapala po dechu. „Co je to?“

„Průduch plynu.“ Když měl nyní Grant chvilku k zamyšlení, vzpomněl si na jeden večer u táborového ohně nedaleko Zambezi, kde si s geology diamantové společnosti navzájem vyprávěli přehnané příběhy a chlubili se svými zážitky. „Otvory ve skále může vzlínat metan, a ten se někdy spontánně vznítí. Nikdo neví přesně, jak to funguje.“ Rozepnul si košili a sundal si ji. Smotal ji do volného uzlíku, rychle přistoupil k opačnému konci jeskyně a zadusil s ní plameny. Zasyčela pára a jeskyně se ponořila do tmy.

Grant košili opět zvedl a ustoupil. Narazil přitom do Mariny, která polekaně vykřikla a obtočila mu paže kolem hrudi, aby udržela rovnováhu. Na zádech cítil její bradavky. Marinina promočená blůza představovala jen chabou překážku. Momentálně ale neměl čas, aby si tento dotyk náležitě vychutnal. Plameny vyšlehly znovu, stabilně a trvale jako plynové světlo v salonku na předměstí.

Přesně jak ti geologové říkali. „Vždycky se znovu zapálí,“ pronesl udiveně.

„Je to nebezpečné?“

„Neměla bys ho zakrývat na dlouho, aby se tu nenahromadilo moc plynu.“ To ho přivedlo na další myšlenku. „Ale jestli pořád hoří, musí odněkud získávat vzduch. Voda uzavírá cestu, kterou jsme sem přišli. Něco musí být ještě vzadu.“

Neochotně se odtáhl z Marinina objetí, popošel a plameny znovu uhasil. V temnotě za ním se ozvalo zašplíchání a vyskočila jiskra. Jeskyni ozářilo nové světlo z Marinina zapalovače. V jeho záři viděli, že za plynovým průduchem skutečně pokračuje temná chodba.

Grant stáhl z kotníku provaz a podal ho Marině. „Počkej tady.“

Zavrtěla hlavou. „Sám tam rozhodně nepůjdeš.“

Nebyl čas na dohadování. Jeskyní už se šířil pach plynu. Jestli se vznítí od plamínku zapalovače, doslova se tu usmaží. „Musíš tady počkat. Nemůžeme nechat ten průduch zavřený a budu potřebovat, aby ho někdo uhasil, jestli se vrátím. Až se vrátím,“ opravil se rychle.

Vytáhl se opatrně z vody, se smotanou košilí v ruce, a vydal se kupředu. O vteřinu později ucítil na chodidlech závan horkého vzduchu, jak Marina otevřela průduch. Před sebou viděl chodbu. Byla pořád stejně nízká a těsná jako předtím, ale tentokrát v ní vanul čerstvější vzduch. Na tváři cítil jemný vánek a postupoval dál, rychleji, dokud nepřekročil stín, vrhaný ohněm za jeho zády.

Chodba končila další skalní stěnou – a tentokrát tu chyběla vodní tůně. Rozhlédl se. Tak daleko už sotva pronikalo světlo plamenů, ale pořád tu zbývala matná záře. Jakmile si jeho oči zvykly na panující šero, měl dojem, že ve stropě chodby rozeznává kruh chabého světla jako jakousi svatozář. Vztáhl k ní ruku a ucítil pouze chladné poryvy větru.

Ohmatal okraje otvoru nad svou hlavou. Černý čedič byl ohlazený do lesku, který nevybledl ani za třicet století v temnotě. Otvor byl téměř dokonale kruhový, ale zdál se být hrozivě úzký. Užší než štěrbina, kterou se protáhl do přístupového tunelu.

„Jinam se odtud jít nedá,“ řekl si sám pro sebe. Odepjal opasek a stáhl si kalhoty – jestli má projít skrz, bude potřebovat každý milimetr. Zatáhl břicho a sedl si do dřepu přímo pod otvor. Zvedl paže nad hlavu a přitiskl je k sobě jako plavec, který se chystá ke skoku do vody. Pak si stoupl.

Kamenný otvor byl těsný jako oprátka. Grant se vrtěl a svíjel, a dařilo se mu protahovat centimetr po centimetru. Okraje otvoru nebyly tak dokonale hladké, jak se domníval, a každá nerovnost se měnila v ostří, které mu rozdíralo kůži. Skřípal zuby bolestí – krev aspoň trochu zvlhčila okraje. Nejprve prošla ramena a poté žebra, ačkoliv přitom měl pocit, jako kdyby z něj někdo vymáčkl veškerý vzduch. Teď už si mohl pomáhat i rukama a v duchu si pomyslel, že bude opravdu potřebovat veškerou sílu, aby skrz otvor dostal i kyčle. Pokud se mu to vůbec podaří. Třeba tu zůstane viset a nebude se moci pohnout nahoru ani dolů, dokud mu nevyhnije maso na kostech a kamenná smyčka nepustí ze sevření jeho kostru.

Něco povolilo – naštěstí ne v něm, ale kolem něj. Prošel na druhou stranu. Naposledy zabral a vytáhl se ven – nahý, zkrvavený a mokrý. Vynořil se v té nejpozoruhodnější místnosti, jakou kdy viděl.

12. kapitola

Po tak dlouhém pobytu v těsném tunelu mu zdejší prostor připadal obrovský, až ho jímala závrať. Ležel na podlaze jakéhosi obrovského úlu: kulaté kamenné místnosti, jejíž stěny se mírně nakláněly, až se setkávaly v jednom bodě vysoko nad ním. Přímo pod nejvyšším místem, pár metrů vedle ležícího Granta, vedl do země kruhový otvor jako studna. Tady však nebyla žádná voda; jednalo se o studnu plnou ohně. Z okrajů otvoru šlehaly plameny obřího plynového prstence, které zalévaly celou místnost temně oranžovou září. V pozadí, přímo proti otvoru, jímž sem Grant prolezl, stál monolitický oltář, na němž trůnily kamenné rohy.

Grant přešel podél stěn. Výzdobu tvořily téměř nepředstavitelně jemné pásy soustředných vlysů obklopených zvěřincem různých ptáků a savců. Vše bylo vyryto do skály. Dekorace pokrývala vrstva sazí, ale obrazy přesto zůstávaly dobře patrné. Na jednom místě Grant rozeznal postavy bachratých a neobyčejně dobře vybavených Kabeirů, kteří tancovali a veselili se ve světle ohně. O úroveň výš pochodovala vojska do války a rolníci sklízeli úrodu na polích: obraz ztracené civilizace uchovaný v kameni.

„Grante?“

Klenutou místností se rozlehl Marinin hlas, který vzápětí vystřídal užaslý výdech. Z otvoru na zemi se vynořila její hlava a Marina se rozhlížela po místnosti doširoka rozevřenýma očima, které vytřeštila ještě víc, když jí zrak padl na Granta. Krátce, zahanbeně se zasmála a se zarděním se odvrátila. Grant si uvědomil, že je pořád úplně nahý.

„Není to nic, co bych už dřív neviděla.“ Pokusila se o věcný tón, ale příliš se jí to nepovedlo.

„Čekal jsem, že tu vypuknou nepopsatelné rituály.“

„Myslím, že máš trochu zpoždění.“ Zvedla otvorem jeho kalhoty a hodila mu je. „Ela. Zakryj se, než ti Kabeirové začnou závidět.“

Grant se nasoukal do kalhot. „Říkal jsem ti, abys počkala u plynového průduchu.“

„Nechtěla jsem, abys znehodnotil naleziště, než ho prozkoumá pořádný archeolog.“

„Je to úžasný pohled.“ Shýbl se, aby jí pomohl otvorem nahoru, ale ještě zaváhal. „Dostaneš se tunelem zpátky?“

„Doufám, že jo.“

„Tak radši přiveď ostatní. Tohle budou chtít taky vidět.“

Ke Grantovu zklamání se Marina dokázala protáhnout otvorem, aniž by se musela svlékat. Reed jím proskočil skoro jako čertík z krabičky. Nutnost plazit se úzkým tunelem ho nijak neunavila, naopak mu podle všeho nalila do žil čerstvou energii. Pobíhal po místnosti jako chlapec v hračkářství, všechno si nadšeně prohlížel a tiše si pro sebe mumlal. V jednom rohu našel dvojici železných nádob na třech nohách, ohnutých jako stébla rostlin.

Thetis stříbronohá již v palác Héfaistův vešla,

hvězdnatý, nezbořitelný, dům bronzový,

vynikající nad domy bohů, vždyť sám si ho vystavěl kulhavý mistr.

Našla ho při pilné práci, jak zpocen kol měchů se točil.

Trojnoze, celkem dvacet, si hotovil, aby mu stály okolo stěn

té skvělé a dovedně stavěné síně.

„Přesně jak to popsal Homér. Tohle musela být první svatyně kultu, než se přesunuli k pobřeží.“ Užasle zavrtěl hlavou. „Právě jsme vstoupili do klubu, který nepřijal nového člena poslední dva tisíce let.“

„Ještě že tu není nikdo, kdo by proti nám hlasoval.“ V otvoru se objevila Muirova hlava. Grant s Marinou ho vytáhli nahoru.

„Zjevně tu chybí některé rituální prvky…“ Reed se od nich vzdálil, aby si prohlédl vlys. „Tunel, kterým jsme přišli, jistě představoval iniciační cestu. Nejprve symbolická smrt ve vodě…“

„Která málem nebyla vůbec symbolická,“ poznamenal Grant, když si vzpomněl na dokonalou prázdnotu černé tůně. „Ale myslel jsem, že voda měla člověka jenom očistit.“

„Pro starověké lidi spolu smrt a očištění úzce souvisely. Voda, která očišťuje tělo nebo duši, vám může vymazat i paměť. Cestou do Hádu jste překračovali Lethe, řeku zapomnění. Pokud šlo o Řeky, když jste zapomněli, kdo jste, mohli byste být klidně mrtví. I dnes, když pomyslíte na křesťanský křest, zjistíte, že vás v něm voda nemá jen očistit. Při ponoření pod hladinu umíráte jako hříšník. Oheň vzápětí rozněcuje nový život, protáhnete se rodidly v podobě úzkého otvoru a objevíte se tady, nahý jako novorozeně. Pratolaos, znovuzrozený do posvátného mystéria Hefaista a jeho synů Kabeirů.“

„Úžasné,“ utrousil Muir. „Ale teď se radši mrkněte, jestli dokážete vyřešit mystérium toho zatracenýho meteoritu.“

Rozptýlili se po svatyni. Grant s Marinou obcházeli stěny a nahlíželi do každého výklenku i stínu. Muir se vydal opačným směrem. Reed vypadal, jako kdyby opět vůbec nevnímal současnost. Podařilo se mu chodbou přinést elektrickou svítilnu a spokojil se s tím, že zíral na vlysy a prohlížel si jednotlivé kamenné postavy.

„Pojďte sem.“

Grant se připojil k Muirovi na druhé straně místnosti za oltářem s rohy. To, co považoval za další výklenek, ve skutečnosti byl dveřní otvor vedoucí do malé postranní místnosti se čtvercovým půdorysem a podstatně prostší než hlavní dóm. Na stěnách se skvěl jediný pruh reliéfů a uprostřed ze země čněl namodralý balvan s plochým vrcholem ve výši kolen. V zadní části místnosti byl do země vyhlouben miskovitý důlek o průměru třiceti centimetrů. Kolem něj ležely úlomky keramiky.

„Co je tohle?“ zeptal se Grant. „Další svatyně?“

„Myslím, že to je primitivní výheň.“ Marina se protáhla kolem nich, klekla si vedle prohlubně a sáhla do ní. Když ruku opět vytáhla, měla černé prsty.

„A taky myslím, že dokážu odhadnout, kam se poděl ten meteorit.“

„Kam?“ Muir se otočil a přejel očima celou místnost. V Marinině hlase ale nezněl žádný triumf, jen unavené odevzdání. Grant sledoval její pohled k černé tlamě výhně, jež se otvírala u jejích nohou.

„Podle vašich slov se kromě prvku 61 ten meteorit skládal především ze železa.“

Grantovi v mysli vzklíčilo hrozné podezření. „Říkali jste, že mluvíme o bronzovém věku,“ namítl. „Myslel jsem, že doba železná nastala až později.“

„To ano.“ Do postranní místnosti vstoupil Reed a zastavil se u vchodu. Čelo mu brázdila vráska od soustředění. „Zajímavé je, že myšlenka doby železné původně pochází od básníka Hesioda, který byl téměř Homérovým současníkem. Pro něj neměla doba železná nic společného s technologií, ale s úrovní civilizace. Domníval se, že civilizace kráčí od úspěchů zlatého věku dolů přes stříbro a bronz k beztvaré ošklivosti železa. To až v našich vědecky orientovaných dobách jsme začali považovat železo za pokrok. Je tvrdší, ostřejší, levnější – daleko víc se hodí pro výrobu zbraní, motorů a ostnatých drátů.“

„Nepochybuju o tom, že to je fascinující postřeh, profesore.“ V Muirově hlase zněla netrpělivost. „Ale uměli Mykéňané zpracovávat železo?“

Zdálo se, že Reeda ta otázka překvapila. „Zajisté.“

„Ale tvrdil jste, že to byla doba bronzová.“

„Nové období nezačíná s úderem půlnoci. Doba železná, bronzová i kamenná – to všechno jsou jen konvenční označení. K přechodům z jednoho období do druhého docházelo postupně a trvaly desetiletí, ne-li staletí. Vezměme to čistě prakticky. Pokud to chápu správně, zpracování železa není nijak mimořádně obtížné, jde jen o to, zahřát je na správnou teplotu. Problematickou fází procesu je získání železa z rudy.“

„Nejprve se skutečně zpracovávalo meteorické železo,“ potvrdila Marina. „Na sekery, hroty šípů, ostří mečů… Staroegyptský termín pro železo se vlastně doslova překládá jako kov z nebe. Jiný zdroj tohoto materiálu naši předkové neznali.“

Granta přemohlo vyčerpání. Venku, ve světě, kde se čas nezastavil téměř na tři tisíciletí, musela být skoro půlnoc. Ztěžka dosedl na plochý balvan a sklopil zrak k zemi. „Takže Mykéňané v krétské svatyni našli pěkný kousek železa s příměsí prvku 61, přivezli ho sem…“

„A tady ho roztavili,“ doplnila Marina.

„Pochopitelně. Nic jiného s ním nemohli udělat. Pravděpodobně sedíte na kovadlině, kde ho vykovali.“

Všichni civěli na Reeda, zmatení jeho veselým, radostným tónem.

Nechápavě si prohlížel jejich zachmuřené výrazy. „Copak jsem vám to neřekl? Pojďte se podívat.“

V hlavní místnosti Reed přejel kuželem světla po kamenném vlysu, který obkružoval stěny zhruba ve výšce očí. Žlutý paprsek jen prohloubil stíny kolem vytesaných postav, které se tak zdánlivě vynořily z podkladu a ožily přímo ve vzduchu.

„Smrt zhoubná hned svírala muže živého, nezraněného, hned jiného, poraněného. Vzpomínáte na ten verš z Iliady v Pembertonově zápisníku?“

„Říkal jste, že pochází z té části textu, která popisuje Hefaistovu dílnu.“

„Opravdu?“ Reedův hlas zněl udiveně. „Inu, to ano. Svým způsobem. Přesnější by bylo říct, že popisuje kovový výrobek, který Hefaistos zhotovuje ve své výhni. Víte, co je ekfrasis?“

„Ne.“

„Ekfrasis je úsek, kde básník přerušuje svoje vyprávění, aby dlouze a podrobně popsal nějaký cenný artefakt, obvykle zbraň nebo zbroj.“

„Čili prostě odbočí od tématu,“ řekl Muir.

„Z hlediska příběhu možná jde o odbočku, ale k poezii neoddělitelně patří. Nejedna z nejdramatičtějších pasáží Homéra je ekfrasis. A nejdelší, nejnádhernější z nich se odehrávají zde na Lemnu, v Hefaistově dílně. Hefaistos kuje štít, vykládaný těmi nejjemnějšími představitelnými dekoracemi. Mikrokosmem světa – scénami z každodenního života i válečnými výjevy. Jde o křížence mezi malbou Pietera Brueghela a tapiserií z Bayeux. Obyvatelé měst tančí a oslavují, zatímco politici a právníci se dohadují ve fóru. Na polích se střídají roční období: rolníci sejí a sklízejí úrodu a lisují hrozny ve víno. Pastýři vodí stáda ovcí na pastvu. Vojska útočí a bojují ve válkách. Všechno zachycené na jednom štítu.“

Během Reedovy řeči měl Grant nezvyklý dojem, že se vznáší mimo realitu. Místnost křižoval paprsek svítilny a přejížděl z jednoho vlysu na druhý, takže každý osvětloval jen na zlomek vteřiny. Obrazy se v jeho mysli spojovaly jako políčka filmu, znázorňující panoráma světa. Tamhle tancovaly mladé a ztepilé dívky, tak realistické, že se v rozechvělém světle téměř pohupovaly. Dobytčata táhla pluhy po polích a z brázd vyrůstala pšenice, kterou ženci podtínali srpy a svazovali do snopů. Přes vzdálené kopce se vinul zástup mužů k velkému městu, pod jehož hradbami spolu bojovaly dvě armády. Pod olistěným dubem stál býk, jemuž ženy splétaly kolem rohů pentle, a muži si brousili nože.

Paprsek světla znehybněl, když Reed dokončil svůj popis. Film skončil a jeskyně opět ztichla.

„Já myslel, že to byla báje,“ řekl Grant nakonec.

„Já taky. Ale tohle…“ Reed hovořil velice opatrně a zvažoval všechna slova, jako kdyby nedokázal uvěřit, že udrží váhu toho, co z nich plyne. „Tohle popisuje Homér. A právě tady.“

„Na štítu?“

„Achillův štít,“ odpověděl Reed s posvátnou úctou. „Myslím, že to dává smysl. V době bronzové bylo železo nejvzácnějším známým kovem – čtyřicetkrát cennějším než stříbro. Nalezení kusu velkého jako ten meteorit by se rovnalo nálezu obrovského diamantu. Neroztavili by ho na tuctové kapesní nože a sekery. Přetvořili by ho v něco mimořádného, v něco bájného, co by básníci opěvovali po celé generace a nač by se ani po třech tisíciletích nezapomnělo.“

Reed se opíral o oltář s ohnutými rohy, které za ním čněly jako špičky křídel.

„Takže kde ho najdeme?“ zeptal se Grant.

13. kapitola

„Máte-li pochopit tento příběh, musíte si uvědomit několik věcí.“ Reed znovu obrátil kužel světla k vlysu znázorňujícímu kamennou armádu pod hradbami města. „Řekové, kteří se vydali válčit do Troje, byli výkvětem své doby. Menelaos, spartský král, jehož manželkou byla Helena Trojská. Agamemnon, jeho bratr, mykénský král. Odysseus, geniální stratég, a Aiax, silný jako býk. Ještě významnější než kterýkoliv z nich však byl Achilles, bez nějž by se Řekové neobešli.

Všeobecně se má za to, že Ilias vypráví celý příběh trojské války: tisíc lodí, desetileté obléhání, Achillova smrt a konečné vyplenění města.“ Reed našpulil rty ve vyčerpaném výrazu člověka, který strávil celý život marným zápasem s všeobecnou ignorancí. „Ilias se ale ve skutečnosti zabývá jen čtrnácti dny války v posledním roce obléhání. Agamemnon a Achilles se pohádají kvůli rozdělení kořisti – v tomto případě jedné otrokyně – a Achilles rozzuřeně odchází, aby si řecká armáda zkusila, jak se jí bude bojovat bez něj. Ukazuje se, že nepříliš dobře: Trojané pod velením prince Hektora využijí Achillova trucování a málem Řeky porazí. Achilles se odmítá vrátit do boje, ale jeho společník Patroklos si oblékne Achillovu zbroj a vydá se do bitvy. Všichni se domnívají, že je to pravý Achilles, a bitva se začíná pro Řeky vyvíjet skvěle, dokud se neobjeví Hektor a neukončí iluzi tím, že Patrokla zabije a vezme si zbroj pro sebe.“

Kužel světla pokročil dál a přesunul se jeskyní k dalšímu panelu. Dvě vojska nyní stála proti sobě na opačných březích velké řeky a vrhala po sobě oštěpy, zatímco válečné vozy přivážely posily.

„Achilles se tím pádem ocitl v poněkud prekérní situaci. Zoufale touží po tom, aby se pomstil Hektorovi, jenže nemá zbroj. A tak se jeho matka – mořská nymfa Thetis – vydává k Hefaistově výhni na Lemnu a pověřuje Hefaista, aby vytvořil novou zbroj i zbraně. Štít je bezpochyby ústřední prvek zbroje, ale jsou tu i holenní kryty, hrudní plát a přilba. Ve vhodném odění pak Achilles nachází na bitevním poli Hektora, bojuje s ním a zabije ho. Hodí jeho tělo na válečný vůz a táhne ho kolem města, dokud trojský král Priamos, Hektorův otec, nepřijde do Achillova stanu a nepoprosí ho o synovo tělo. Achilles je tak pohnutý starcovým žalem, že konečně zvládne svoji zlost a vydá Hektorovo tělo. Konec příběhu. Všichni pak mohli žít šťastně až do smrti, což pro většinu z nich pochopitelně nepředstavovalo žádné dlouhé období.“

„Já myslel, že Achilla zabil otrávený šíp, který se mu zabodl do paty.“

„To je docela běžná mylná představa,“ odpověděl Reed. „Achillova pata je tak trochu mýtus.“

„Všechno je to sakra mýtus,“ odfrkl si Muir pohrdavě.

Reed se k němu podrážděně otočil. „Vy mě neposloucháte. Snažil jsem se vysvětlit, že Achillova pata není součástí původní báje. V nejstarších pramenech nestojí ani slovo o tom, že byl Achilles zasažen do paty ani že by na ní byl nějak obzvlášť zranitelný. Tento údaj se poprvé objevuje až v prvním století našeho letopočtu, sedm nebo osm století po Homérovi. Homér vůbec nepopisuje Achillovu smrt. Ilias končí ještě před ní a Odysseia navazuje až o něco později.“

„Když o ní tedy nemluví Homér, kde se objevuje?“

Reed se předklonil. „Na konci klasického období se Homér stal základním pilířem řecké civilizace. Jeho básně byly něco jako Bible, Shakespeare a král Artuš v jednom balení. Homér si ale příběhy nevymýšlel – jen je přizpůsoboval svým básnickým záměrům. Příběhy o trojské válce již existovaly v mnoha někdy i navzájem si protiřečících verzích, ústně předávaných říkankách, lidových vyprávěních, bájích a pověstech. Jeho interpretace zprvu byla jen jednou z mnoha. Postupně se jí začala dávat přednost a nakonec se z ní stala směrodatná verze. Taková byla síla jeho poezie.

Ostatní pověsti ale přežily rovněž: Homérovy básně by bez nich nedávaly smysl. Je tu velké množství literatury od jiných básníků, spisovatelů a autorů divadelních her, kteří si za námět vybrali právě trojskou válku: Sofokles, Aischylos, Virgilius, a to nemluvím o Shakespearovi, Tennysonovi, Chaucerovi… Seznam je skutečně nekonečný, protože další zpracování stále vznikají, více než dva a půl tisíce let poté, co je Homér poprvé zvěčnil v písemné formě.“

„Co se tedy stalo s Achillem?“

„Pověsti praví, že ho zabil Paris – snad tím, že mu prostřelil šípem nohu – při boji u bran Troje. Podle shrnutí v Odysseii Řekové jeho tělo spálili a popel pohřbili ve zlaté urně nedaleko od Dardanel.“

Veliký nádherný rov kol vašich kostí pak zřídil jarý a statný voj nás Achajů, oštěpometců, na mořském výběžku břehu, tam na širém Helléspontu, aby tam zdaleka již byl zjevný z širého moře lidem žijícím nyní i všem, kdož budou žít po nás.

Grant vzhlédl. „Je to pravda? Je tam ještě pořád jeho hrobka?“

„Na březích Bosporu jsou mohyly,“ odpověděla Marina. „Archeologové je prozkoumali, ale nikdy nenašli nic významného. Rozhodně ne žádný štít.“

„Kromě toho,“ dodal Reed, „kremace byla praxí až v době železné. Mykéňané u Troje by své mrtvé pohřbili do hrobek. V té básni jde o určitý anachronismus.“

Muir si stoupl. „Anachronismus? Celé je to zatracený anachronismus. Snažíme se najít předmět naléhavé celonárodní důležitosti a vy dokážete přijít jen s nějakými bláboly a tři tisíce let starou stopou. Je přece úplně fuk, jestli Achilla trefili do hlavy nebo do paty a jestli ho spálili nebo pohřbili. Žádný Achilles sakra neexistoval.“

„Někdo existoval,“ nedal se Reed. „Možná se nejmenoval Achilles a jeho pata patrně nebyla o nic zranitelnější než zbytek těla, a docela pochybuji, že se narodil mořské nymfě – ale nějaký předobraz této postavy existoval. Jestli kováři na Lemnu ukuli štít, někdo si ho odnesl.

Někdo výjimečný, hodný tak unikátní zbroje s nevyčíslitelnou hodnotou. Někdo, kdo inspiroval vznik příběhů a pověstí, byť se legendy postupem času poněkud rozešly s přesnou historickou pravdou. Někdo, jehož život zanechal v dějinách nesmazatelný otisk.“

„V dějinách? Já myslel, že se bavíme o literatuře. O bájích.“

„Před sto lety se všichni domnívali, že celá trojská válka je pouhý mýtus a výmysl. Pak Schliemann zahájil svoje vykopávky. Nepostupoval metodou pokusu a omylu, nepátral dlouhé roky. Vydal se přímo k Tróji a zabořil do ní svůj rýč. Pak vyrazil k Mykénám, Agamemnonovu hlavnímu městu, a udělal přesně totéž.“

Grant se pohnul. „Jak věděl, kde má kopat?“

„Všichni to věděli.“ Reed se přemístil do středu místnosti, kde ho obklopila záře z plynového ohně. „To je na celém příběhu to nejneuvěřitelnější. Povědomí o poloze těch měst se nikdy nevytratilo. Pořád máme k dispozici průvodce z doby před dvěma tisíci lety, kde se tato místa popisují pro turisty klasického období. Ztratili jsme jen víru v to, že na těch příbězích může být něco pravdy. Schliemannovi stačila právě pouhá víra.“

Muir uhasil cigaretu o oltář a hodil ji do ohně. „Dobře.“ Hlas mu přetékal sarkasmem. „Takže co chcete, abych udělal? Mám jet do Turecka a rozkopat každou krtinu, abych se podíval, jestli v ní náhodou neleží štít?“

„Nic takového není třeba.“ Reed mluvil o něco mírněji. „Pokud vyprávějí ty příběhy pravdu, štít tam není.“

„Říkal jste, že Achilla pohřbili u Troje.“

„To ano, ale zbroj nepohřbili s ním. Byla příliš cenná. Řekové uspořádali soutěž o to, kdo ji po něm zdědí, a Odysseus vyhrál.“

„Kristepane – copak to ještě nekončí? Co s ní udělal?“

„To nikdo neví. Zde se Achillův štít náhle ztrácí. Odysseus pochopitelně nikoliv – jeho desetiletý návrat na Ithaku je námětem Odysseie. Pokud ale vím, nikde v celém díle nenajdeme jedinou zmínku o Achillově zbroji, s výjimkou krátké narážky na to, že ji vyhrál. Odysseus cestou tolikrát ztroskotal, že se nedá předpokládat, že by se vrátila domů s ním.“

Muir otevřel slonovinové pouzdro a sáhl dovnitř. Pouzdro však bylo prázdné. Vzhlédl a zadíval se Reedovi do očí. „Zkraťme všechny tyhle nesmysly. Máte tušení, kde se ten štít nachází, nebo mám poslat kabelogram do Londýna a oznámit jim, že hon skončil?“

Reed s Muirem na sebe chvíli mlčky hleděli.

„Nevím, kde je ten štít.“

Pouzdro zaklaplo a Muir se obrátil k odchodu. „Ale vím, kde bych začal hledat.“

14. kapitola

Paleo Faliro, Athény, o dva dny později

Bylo jasné jarní ráno. Úpatí horských svahů kolem města se zelenala od zimních dešťů a na vrcholech se dosud leskl bílý sníh jako mramor. Grant seděl s ostatními na hotelové terase u nábřeží – mezi horami a jiskřivým mořem, mezi zimou a létem, na pomezí minulosti a… kdo ví čeho? V tuto chvíli na tom Grantovi ani za mák nesešlo. Měl pocit, jako kdyby uplynulý týden strávil ve tmě – samé půlnoční trajekty, mořské jeskyně, těsné tunely a temné místnosti. Momentálně mu stačilo, že může sedět na slunci s vychlazeným pivem v ruce.

Tohle bylo Řecko, jaké dosud neviděl – Řecko střední třídy a peněz, vzdálené od chudých vesniček a rybářských osad, na které byl zvyklý. Břeh lemovaly elegantní vily z přelomu století, palmy s bachratými kmeny stínily tramvajové linky na promenádě a u uvazovacích kruhů se na vlnách houpaly štíhlé jachty. Tady mohl člověk téměř zapomenout na občanskou válku, která dosud sužovala zemi.

Reed naproti u stolu srkal kávu.

„Potřebujeme se vrátit na začátek.“ Rozbalil hliněnou tabulku a položil ji doprostřed stolu. Grant žasl, že po všech jejich dobrodružstvích je předmět stále v jednom kuse. „Všechno zřejmě začalo, když Pemberton našel tento artefakt. Myslím, že první otázka musí znít: Odkud pochází?“

Marina odložila šálek a zvedla tabulku. Přejela po jejím nerovném povrchu prstem jako po Braillově písmu. „Mohl ji najít na Krétě, ale myslím, že to bylo tady. Rozrušeně vypadal až po svém posledním výletu do Athén.“

„Správně.“ V Reedově hlase zazněl slabý náznak netrpělivosti. „Ale odkud pochází primárně? Někde ji musel vykopat. Tyhle tabulky s lineárním písmem B se nacházejí po celé Krétě a na mykénských nalezištích na pevnině, ale pokud vím, dosud se ani jedna neobjevila přímo v Athénách. Patrně můžeme vyloučit možnost, že by ji Pemberton ukradl v muzeu. Buď mu ji tedy někdo dal, nebo na ni narazil v nějakém zdejším starožitnictví. Takže…“

Náhle se odmlčel a zamračil se. Jeho slova zanikla v řevu motorů malého letadla s plováky, které jim přeletělo nad hlavami. Stroj klesl k hladině, jednou se odrazil a zastavil na vlnách v gejzíru vody. Asi nějaký zazobaný dědic, který chce udělat dojem na svou holku, pomyslel si Grant.

„Záleží na tom tolik?“ Muir vyfoukl nosem cigaretový dým. „Hlavně že ji máme. Kdybyste dokázal přečíst to zatracené písmo, možná by nám k něčemu byla.“

„Kdybyste mě nechal v Oxfordu, mohl jsem udělat nějaký pokrok. Místo toho jste mě přivlekl sem, kde na mě stříleli a málem mě unesli, a vláčíte mě z jednoho konce Egejského moře na druhý.“ Reed se na ně díval přes okraj šálku čaje. Letadlo na hladině zálivu se blížilo k doku. „Snažil jsem se vám nicméně naznačit, že i kdybych rozluštil lineární písmo B a i kdyby ta tabulka ukazovala k místu, kde je onen štít, dovedla by nás jen potud.“ Zvedl tabulku a přejel prstem po hrubém okraji, kde se kus odlomil. „Zhruba do poloviny cesty.“

„Chcete říct, že to má pokračování?“ Muir prudce postavil hrnek na stůl, až z něj vyšplíchlo trochu čaje do podšálku. „Jak ho u všech čertů máme najít?“

„Tak, že zjistíme, odkud pochází první část.“ Reed odložil tabulku a překryl ji ubrouskem, aby ji uchránil před zvědavými pohledy ostatních hostů. „Takhle významný artefakt jistě neležel sto let někde na půdě. Hádám, že ho vykopali krátce před tím, než na něj narazil Pemberton, to znamená krátce před válkou. Vzhledem k následujícímu chaosu není nijak překvapivé, že ta věc unikla pozornosti – nebo se dostala na černý trh.“

Grant se zamračil. „Někdo ji mohl objevit náhodou. Třeba ji nějaký rolník vyoral na poli. Nebo ji našli vykrádači hrobů.“

„To je nepravděpodobné. Mám dojem, že ze všech tabulek s lineárním písmem B se ani jedna neobjevila náhodou. Ať už se na nich píše cokoliv, byly to docela exkluzivní hračky. Všechny byly nalezeny v palácových komplexech a jejich objevení vyžadovalo nemalé úsilí.“ Reed se obrátil k Marině. „Byl bych vám vděčný, kdybyste mohla zajít na ministerstvo kultury a zjistit, komu vydali povolení k archeologickým vykopávkám v letech 1940 a 1941. Polovina světa už tehdy válčila, takže jich nemůže být zase tolik.“

Vstal a zvedl tabulku, stále zabalenou v ubrousku.

„Kam s tím jdete?“ zeptal se Muir podezřívavě.

„Do svého pokoje a potom do knihovny.“

„Půjdu s vámi.“ Marina vyskočila a zmizela s Reedem uvnitř hotelu. Grant chvilku otáčel sklenicí se zbytkem piva a pak ho jediným douškem dopil. Muir mu hleděl přes rameno a pozoroval letadlo, které právě přivazovali u kotviště. Z kabiny vyskočil vysoký muž v bílých kalhotách a bílé rozhalené košili a začal se vzrušeně dohadovat se zaměstnanci přístavu.

„Radši jděte s Reedem,“ oslovil Granta Muir. „V Athénách se to určitě komouši jen hemží. Nechci, aby náš profesor padl do nesprávných rukou. A kupte si pořádný oblek. Vypadáte jako vandrák.“

Grant se rozhodl kritiku ignorovat. „Opravdu si myslíte, že se mu to povede? Že rozluští lineární písmo B?“

Muir střelil po Grantovi kosým pohledem a pečlivě vážil následující slova. „Během války pro nás odvedl dost práce na šifrách. Tak jsem se s ním seznámil. Mimochodem, tohle je důvěrná informace. Reed sice vypadá, jako kdyby vypadl z Gilberta a Sullivana, ale má zatraceně brilantní mozek. Prolomil šifru maďarského ministerstva zahraničí za pouhé tři dny.“

„Byla to těžká šifra?“

Muir se ušklíbl. „Nemám zdání. Podstatné je, že neuměl maďarsky.“

Grant dohonil Reeda s Marinou před hotelem a společně vyjeli tramvají do centra Athén. Marina vyměnila vojenské oblečení za jednoduché modré šaty s opaskem. Seděla zpříma s koleny u sebe, s vlasy staženými dozadu a s kabelkou na klíně vypadala jako obyčejná mladá žena na cestu za nákupy nebo do biografu. Reed hleděl z okénka na ubíhající město. Kolem projel nákladní vůz s otevřenou korbou plnou ozbrojených vojáků a ženy se zachmuřenými tvářemi spěšně odtahovaly děti z cesty. Ve zbytku Evropy boje možná skončily, ale v Řecku občanská válka doutnala i se všemi ukrutnostmi dál.

„Kdo byl Schliemann?“ zeptal se Grant, který si právě vybavil Reedova slova v té jeskyni.

Reed k němu udiveně obrátil oči. „Schliemann? Archeolog. Hodně významný archeolog. Prakticky celý obor založil – tvořil ho doslova za pochodu.“

Marina našpulila rty. „To není všechno, co vytvořil.“

„Myslím, že Marina naráží na jeho, ehm, zápal. Jak jsem říkal, Schliemann hluboce věřil Homérovi. Byl to romantik. A taky šoumen. Je možné, že dopustil, aby jeho předsudky a smysl pro teatrálnost ovlivňovaly to, jakým způsobem představoval světu své objevy.“

„Šuškalo se, že polovinu pokladů, které objevil, sám zakopal,“ odfrkla si Marina.

Reed lehkovážně mávl rukou. „To jsou jenom detaily. Rozhodně nezakopal do země kyklopské hradby Troje ani Lví bránu v Mykénách. Můžete kritizovat jeho metodu a napadat jeho interpretace, ale nelze popřít, že dosáhl pozoruhodných úspěchů. Zachránil trojskou válku z říše mýtů a zasadil ji pevně do skutečného světa.“

Grant na něj zíral. „Ale jestliže Schliemann dokázal pravdivost těch příběhů, proč jste pořád trval na tom, že jde o pohádky?“

Reed se na něj zahanbeně usmál. „Neměl jsem tak silnou víru jako Schliemann. Nebo spíše jsem byl odpadlík.“ Zasněně se zadíval do dálky. „Jednou jsem ho viděl. Bylo mi deset let. Měl veřejnou přednášku v Královské zeměpisné společnosti a otec mě na ni vzal. Jeli jsme vlakem a otec mi v Paddingtonu koupil citrónovou zmrzlinu. Je legrační, co si člověk pamatuje. Schliemann na mě učinil hluboký dojem. V dlouhém kabátu a s německým přízvukem vypadal jako Allan Quatermain křížený s kapitánem Nemem. Hodina uplynula jako sen, jako když si během letního odpoledne listujete oblíbenými knihami a čtete si z nich nejnapínavější pasáže. Jenže tentokrát to všechno byla pravda. Ten večer jsem se rozhodl, že budu jako Schliemann.“

„Jak to dopadlo?“

„Vyrostl jsem.“ Melancholicky si povzdychl. „Nastoupil jsem na Oxford a už jsem tam zůstal. Připadalo mi to jako ideální místo pro mladíka s vášní pro klasické období. Místo toho ze mě postupně vysálo veškerou vášeň. Celý život se nemůžete jenom slunit v nádherné záři, jaká sálá z Homérova díla. Musíte studovat, analyzovat a vysvětlovat. A z čím větší blízkosti se na dílo díváte, tím víc se mu vzdalujete. První emocionální vzplanutí se roztříští na nekonečné množství maličkých racionálních střípků, které dělíte stále dál a dál. Je to jako pitvat milovaného psa, abyste zjistil, proč ho máte tak rád. Ještě než s pitvou skončíte, pes je pryč.“ Reed si otřel tvář kapesníkem. V přeplněné tramvaji bylo teplo a na čele se mu perlily kapky potu. „Kromě toho přes všechno, co Schliemann objevil, je pořád mimořádně daleká cesta od několika rozvalin hradeb, jakkoliv působivých, k závěru, že Homér popisuje čistou pravdu. Akademikové se nenechají o něčem tak snadno přesvědčit. Jsme profesionální skeptici. Pokud věříte, držíte to provinile pod pokličkou jako osobní tajemství. Časem se víra změní v zahanbení a pak v terč vtipů. Nakonec už si ani nedokážete vzpomenout, co jste na tom původně vůbec viděl.“

„Ale změnil jste názor.“

„V té jeskyni. Když jsem viděl všechny ty vlysy, přesně jak je Homér popsal…“ Reed zasněně zavrtěl hlavou. „Pamatuji si, co mě inspirovalo ten večer v Kensingtonu. Nešlo o poezii – to přišlo až později. Dokonce nešlo ani o příběhy, ačkoliv byly velice vzrušující. Nadchla mě možnost, naděje, že pod vší tou učeností a bájemi může být pohřbeno něco skutečného. Něco pravdivého.“ Nesměle se pousmál. „Začal jsem znovu věřit. Jako Schliemann – nebo Evans. A když už se o něm zmiňuji…“

Vyskočil a zatáhl za lanko zvonku. Tramvaj trhaně zastavila. Grant se zvedl, ale Marina zůstala sedět.

„Tohle není moje zastávka. Uvidíme se v hotelu.“

„Měj oči na stopkách.“

Trochu pozvedla kabelku, která se zdála být překvapivě těžká – Marina v ní neměla jen rtěnku a pudr. „Dokážu se o sebe postarat.“

*

Grant s Reedem vystoupili a ocitli se před bránami bílé neoklasické budovy, postavené na rozlehlých pozemcích a obklopené vysokou kamennou zdí. Mosazná cedulka na bráně hlásala: BRITSKÁ ŠKOLA V ATHÉNÁCH.

„Vypadá to, že je tu mrtvo. To mohli rovnou přidat nápis Nerušit, prosím.“

„Většina zaměstnanců patrně odjela na velikonoční svátky. S trochou štěstí ale…“ Reed nadšeně tiskl tlačítko zvonku, dokud se neobjevila mladá žena v šedých pletených šatech. Podezřívavě si je přeměřila pohledem: Reeda v obleku dávno vyšlém z módy a zprohýbaném klobouku a Granta v pohorkách a v košili, ale zdálo se, že Reedovo jméno má určitou kouzelnou moc. Pouhý jeho zvuk proměnil její nepřátelství v cosi podobného ohromenému obdivu. Odvedla je bránou a zahradou olivovníků, borovic, cypřišů a oleandrů do chladné síně s vysokým stropem.

„Obávám se, že ředitel je dnes pryč, jinak by za vámi přišel osobně. Bude velice poctěn vaší návštěvou, pane profesore. Mohl byste se, prosím, zapsat do knihy hostů?“ Přisunula k němu přes stůl knihu a podala mu pero. Reed se obřadně podepsal a předal pero Grantovi.

„Sem se musejí zapisovat všichni návštěvníci?“ Grant učinil pod Reedovo jméno jakousi nečitelnou můří nohu – zachovávání inkognita se pro něj stalo druhou přirozeností.

„Zajisté. I ti nejváženější hosté.“ Omluvně se na Reeda usmála.

„Vadilo by vám, kdybych se podíval?“

Zalistoval knihou, která sama připomínala nějaký artefakt či relikvii z minulosti, již zbavili prachu a vystavili na polici. Stránku za stránkou vyplňovala jména a data, jejichž pravidelné rozestupy nijak nevypovídaly o turbulencích časového období, které reprezentovaly. Občas tu přibylo deset jmen v jediném dnu, ale častěji jednotlivé dny i celé týdny plynuly bez toho, aby někdo vyrušil knihu ze spánku. Pak Grant narazil na jedinou změnu: přes stránku vedly dvě úhledné čáry podle pravítka, jež oddělovaly duben 1941 od ledna 1945. Čtyři roky, pomyslel si Grant. Čtyři roky, během nichž se svět ze všech sil snažil rozsápat sám sebe na kusy. To všechno vtěsnané mezi dvě rovnoběžné linky.

Na předchozí stránce Grant našel to, co hledal. Otočil knihu, aby svůj objev ukázal Reedovi. „Pemberton tu byl 21. března 1941.“

„Vy jste znal Johna Pembertona?“

„Jednou jsme se setkali. Vy už jste tu tehdy pracovala?“ Zavrtěla hlavou. „Většina z nás tu je od války.“

Grant se na okamžik zamyslel. „Říkal jste, že tahle instituce financovala Pembertonovy vykopávky na Krétě.“ Obrátil se k ženě. „Nemáte záznamy o jeho výdajích?“

Zdálo se, že ji Grantova žádost udivila. Nejistě se podívala na Reeda, který chlácholivě přikývl. „Můžu se podívat, ale asi to bude nějakou dobu trvat. Jestli tu ty záznamy vůbec jsou, uklidili je patrně někam do sklepa.“

„Budeme v knihovně.“

Granta nikdy knihovny nelákaly, nicméně Reed byl ve svém živlu. Zatímco Grant seděl u okna a listoval tři týdny starým výtiskem Timesů, profesor se čile pohyboval mezi policemi a shromažďoval knihy na stolek jako nějaký pták, který si připravuje hnízdo. Grant se podíval na zlatá písmena na hřbetech několika svazků. Od Basků k Minojcům, Průvodce po krétských textech, Palác Minos od A. E. Evanse, ve čtyřech mohutných knihách. Grant se zachmuřil. To je víc knih, než kolika se člověk stačí prokousat během roku. „To se opravdu všechny chystáte přečíst?“

Reed vyhlédl zpoza obzvláště ohavné bichle. „Možná. Lidé se pokoušejí rozlousknout tuhle konkrétní hádanku už padesát let. V jistém ohledu vedle toho vojenské šifry vypadají jako víkendové křížovky.“

„Vojenské šifry?“

Reed zrudl až ke kořínkům sněhově bílých vlasů. Něco zamumlal o Muirovi a znovu se zanořil za bezpečnou hradbu z knih. Grant opět otevřel noviny.

Zaklepání na dveře pro něj představovalo vítané vyrušení. Vstoupila žena v šedých šatech s dvěma ohmatanými kartónovými složkami převázanými provázkem. Když se sklonila ke Grantovi, ovanula jej jemná vůně růží a lilií.

„Tohle jsou účty za Knossos z prvních měsíců roku 1941, než došlo k evakuaci zdejších zaměstnanců. Zajímáte se o něco konkrétního?“

„Chtěl jsem vědět, jestli si Pemberton při poslední návštěvě nekoupil něco v Athénách.“

Sedla si vedle něj a probírala se složkou. Reed si na opačné straně stolu něco hučel a cumlal konec tužky.

„Z té doby toho tu moc není. Sezóna vykopávek ještě nezačala.“ Vrhla po něm kosý pohled – zjevně si nebyla jistá, kolik toho ví o archeologii. „Abych řekla pravdu, nevím přesně, proč vlastně zůstal na Krétě.“

To byste se divila, pomyslel si Grant, ale nahlas jen něco neurčitého zabručel.

„Tady něco je.“ Rukáv jejích šatů se mu otřel o paži, když mu podávala list papíru. „Padesát liber z 21. března. Stojí tu jen nákup muzejní položky. Výdaj podepsal ředitel.“

„Píše se tam, kde tu položku koupil?“

Rozvázala provázek na druhé složce a zalistovala hromádkou jízdenek, účtů, faktur a objednávkových formulářů. „Je v tom trochu zmatek. Neměli čas roztřídit jednotlivé položky, než sem vtrhli Němci.“ Začala skládat papírky na jednotlivé hromádky. Přes upjatý učitelský vzhled měla nehty nalakované na jasně červený odstín. „Ne… ne… ne… Copak je tohle?“

Položila na vrchol hromádky kousek krémového dopisního papíru. Účet byl vypsán výrazným modrým inkoustem v řečtině i angličtině. Pozdně minojská hliněná tabulka (poškozená), nejisté místo původu. 50 britských liber. Hlavička vyvedená nápadným písmem ozdobeným kudrlinkami oznamovala: Elias Molho, obchodník s vzácnými starožitnostmi. Pod tím následovala adresa.

„Tak si to nekoupil na bleším trhu.“ Grant zvedl účet palcem a ukazováčkem. „Víte, kde to je?“

Nechal Reeda za jeho barikádou z knih a vydal se autobusem do města. Neměl mapu, ale strávil v Řecku dost času, aby se naučil místnímu zvyku vyptat se u každé trafiky či stánku na cestu. Postupně se odpovědi měnily od občasného kývnutí ke konkrétním odpovědím. Jednalo se o jakousi obdobu lidského sonaru. Brzy se Grant ocitl v tiché, mírně zchátralé ulici lemované obchody, které měly lepší dny za sebou. Mnohé z budov dosud hyzdily otvory po kulkách, ačkoliv Grant nedokázal odhadnout, jestli po fašistech či komunistech a jestli po cizincích nebo po místních. Pravděpodobně už si tím nemohli být jisti ani zdejší obyvatelé. Na opačném konci ulice si u stromu hrálo s míčem několik dětí a na schodech zavřeného pekařství honilo vychrtlé zrzavé kotě vlastní ocas. Jinak na ulici nikdo nebyl.

Grant našel adresu z účtu: číslo dvacet tři. Elias Molho, obchodník se vzácnými starožitnostmi, tu stále sídlil, ale jen v podobě vybledlých písmen nade dveřmi, které už se nikdo nenamáhal natírat. V obchodě nyní nabízel svoje služby krejčí. Grant zasténal.

Za sebou zaslechl pleskání rychlých kroků. Otočil se a spatřil, jak k němu prázdnou ulicí sprintuje muž, na němž ho okamžitě zaujaly dvě věci: zaprvé neměl na nohách žádné boty a zadruhé držel v ruce předmět, který připomínal láhev vodky s hadrem kolem hrdla. Grant hmátl po revolveru, ale muž si ho sotva všiml. Proběhl kolem něj a pokračoval v úprku.

Děti, které si ještě před vteřinou šťastně kopaly do míče, se najednou vytratily. Na ulici zbyl jen uprchlík a Grant. Grant netušil, co je to za muže ani proč utíká, ale ve válce viděl dost podobných výjevů, aby pochopil, že se blíží potíže. Vyběhl po schodech a vstoupil do krejčovství zrovna v okamžiku, kdy se za rohem vynořil americký džíp obsazený řeckými vojáky.

Zpoza novin vzhlédl shrbený muž a podíval se na Granta. U stěn sedal prach na saka a flanelové kalhoty. Džíp prohřměl kolem. „Hledám pana Molha,“ řekl Grant řecky.

Stařec mu věnoval dlouhý, pronikavý pohled.

„Pan Molho tu není.“ Hovořil pomalu a pečlivě vyslovoval každou slabiku. Možná to bylo jen jeho stářím, ale jiskry v oříškově hnědých očích prozrazovaly, že muž je dosud plný života. Grant v dálce zaslechl skřípění pneumatik a palbu.

„Nevíte, kam se odstěhoval?“

„Pryč.“ Stařec zvedl krejčovský metr a kousek křídy a vykročil zpoza pultu. „Nechcete oblek?“ Jeho pohled vyjadřoval, že by Grant oblek potřeboval jako sůl.

„Kam šel?“ Ustoupil za stolek s řadou vystavených kravat. „Potřebuju ho najít.“

„Je pryč,“ zopakoval krejčí. „Ve válce. Pryč.“

Mávl metrem ke Grantovi, který pochopil, že nemá šanci vyhrát.

„Jestli se vrátí, dejte mu tohle.“ Na pultě ležel blok papírků s tužkou a Grant spěšně načmáral velkými řeckými písmeny svoje jméno a adresu hotelu. Podal papírek krejčímu, který sklopil zrak k podlaze a nervózně zmuchlal metr do neuspořádaného chumlu.

„Vy tomu nerozumíte. On se nevrátí. Byl to Evraios. Žid. Už se nevrátí.“

„Takže je to zatracená slepá ulička.“ Muir nabodl na vidličku kousek jehněčího. Z masa se vyřinula krev s tukem. Hotelová restaurace byla téměř liduprázdná. Grant, Reed, Marina a Muir seděli uprostřed velké jídelny, zatímco zaměstnanci, kteří měli nad hosty jasnou početní převahu, postávali u dveří do kuchyně, povídali si a pokuřovali.

„Ta měla větší štěstí.“ Muir trhl nožem přes stůl k Marině. „Ukázala ministrovi výstřih a zjistila plno věcí.“

Marina po něm střelila znechuceným pohledem a sáhla na přezku své kabelky. „V zimě 1941 získali povolení k průzkumu minojských a mykénských nalezišť jen čtyři archeologové. Jedním byl Pemberton…“

„To víme,“ přerušil ji Muir s plnými ústy jehněčího.

„Další dva byli Švýcaři, kteří prováděli doplňkové vykopávky v Orchomenu. Čtvrtým byl Němec, doktor Klaus Belzig, který zkoumal nové naleziště na Kefalonii.“

„Belzig?“ Grant si vyměnil pohled s Marinou.

„Vy ho znáte?“ zeptal se Muir.

„Za války byl na Krétě a hledal Pembertonův zápisník. Některé z věcí, které udělal…“

„Zdá se, že to je náš člověk. Co ale u všech čertů dělal skopčák před válkou v Řecku?“

„Vláda se ze všech sil snažila odvrátit invazi, a to až do poslední minuty. Nechtěli poskytovat Němcům žádnou záminku k vyhlášení války.“

„A říkal jste, že kopal na Kefalonii?“ Reed vzhlédl od mokré hmoty špenátu na svém talíři. „Kefalonie,“ zopakoval, jako kdyby to jméno skrývalo jakýsi tajný smysl. „Pozoruhodné.“

Muir se k němu otočil. „Co je tak zatraceně zázračného na Kefalonii?“

„Kefalonie je hlavní ostrov souostroví, k němuž patří i Ithaka, domov Odyssea. Jestli vzal tu zbroj…“

„Co kdybychom se přestali honit za pohádkami? A i když ta zbroj třeba existuje, nenajdeme ji u jednookého obra a zpívajících mořských panen. Jak jste pokročil s tím nápisem na tabulce?“

Reed hleděl do talíře a pohrával si s kousky špenátu. Když opět vzhlédl, jeho oči byly jasné jako nebe. „Dosáhl jsem jistého pokroku.“

„Jak dlouho potrvá, než ho rozluštíte?“

Reed se krátce zasmál, s blahosklonností, která hraničila s vyloženým soucitem. „Některé z nejlepších mozků v oboru se to písmo pokoušejí rozluštit už půl století. Zabere mi to víc než jedno odpoledne. Zatím ještě nemám jasno ani v symbolech.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Grant.

Reed odsunul talíř stranou a opřel se. „Když se nad tím zamyslíte, veškerá písma jsou jistým druhem kódu. Pisatel převádí jazyk do vizuálních znaků, které cvičený zrak umí konvertovat zpátky do slov. Moderní kryptografie se zabývá transformací tohoto převodu – obvykle za pomoci matematiky – do takové míry, aby dokázal znaky převést zpátky jen majitel předem domluveného klíče. Normální psaná řeč vykazuje velké množství opakujících se vzorů. Běžná písmena, časté kombinace písmen nebo dokonce celých slov. Pokud je k dispozici dostatek textu, lze jednoduchou substituční šifru, která nahrazuje každé písmeno nějakým jiným symbolem, vždycky vyluštit na základě znalosti zákonitosti jazyka, v němž je napsaná. Moderní kryptografové tudíž věnují značné úsilí a čas tomu, aby převáděli posloupnosti písmen, to jest věty, do natolik spletitých číselných řad, že vypadají zcela náhodně.“

„Zdá se, že o tom hodně víte,“ poznamenala Marina.

„Trochu jsem se tím zabýval.“ Výhrůžný Muirův pohled zabránil Reedovi v tom, aby svou odpověď rozvedl. „V případě té hliněné tabulky čelíme zcela jiným problémům. Můžeme předpokládat, že lidé, kteří ji zhotovili, se nepokoušeli nic utajit. Naopak se patrně snažili vyjadřovat co nejjasněji. Jenže o tři tisíce let později jsme přišli nejen o klíč ke kódu, ale také o znalost jazyka, který jím byl zakódován. Nyní je možné postupovat dvěma způsoby. Můžete začít hledat symboly, nebo se můžete pokusit uhodnout podstatu jazyka a poté určit znaky, které jej reprezentují.“

„Jenže ty tabulky jsou více než tři tisíce let staré,“ namítl Grant. „Jak můžeme tušit, o čem se na nich píše?“

„To nemůžeme. Ale učenci přesto zkoušejí dosazovat do lineárního písma B jiné jazyky, nebo jejich hypotetické předchůdce. Navrhovali už všechno: chetitštinu, baskičtinu, archaickou řečtinu, praindický jazyk, starokyperský jazyk i jazyk Etrusků – což je obzvláště pikantní, protože ten se taky zatím nepodařilo nikomu rozluštit. Většina z toho je snůška nesmyslů a dosti beznadějná směsice mlhavých shod okolností a tvrdohlavého optimismu.“

„To zní jako další slepá ulička.“

„Souhlasím. Proto se nepokouším rozluštit jazyk přímo, ale zaměřuji se na jeho symboly. Snažím se odhalit jejich pořádek, jejich vnitřní logiku a pravidla, jimiž se řídí, abych zjistil, co se lze dozvědět o jazyku, který vyjadřují. Problém je, že ani nevím, s kolika znaky máme co do činění.“

„Dejme tomu, že jsou všechny zapsané na tabulce,“ utrousil Muir kysele.

Reed mírně povytáhl obočí v gestu, které přivedlo nejednoho z jeho studentů k zoufalství. „Skutečně?“ Vytáhl z kapsičky saka plnicí pero a načrtl na ubrus psací písmeno, aniž by si všímal zhrožených pohledů číšníků. „Co je to za písmeno?“

„G,“ řekl Grant. „Y,“ řekl Muir.

„P,“ řekla Marina, která seděla na protější straně stolu a četla znak vzhůru nohama.

Reed se znovu spokojeně opřel. „Opravdu? Nebo je to j či snad fí?

Nebo ifr Of? Nebo to slečna Papagiannopuluová čte ze správné strany a jde o Pn či Pr? Anebo mi jen ujela ruka s perem? Minojci a Mykéňané nerozlišovali v abecedě různé typy písma. Vyrývali symboly do měkkých tabulek rákosím a hůlkami – dost možná ve spěchu, nebo s tabulkou položenou na kolenou. I v krasopisné podobě by nám řada symbolů připadala neskutečně podobná. Rozhodování, jaké rozdíly jsou skutečné a co jsou jen odchylky mezi jednotlivými rukopisy, vyžaduje Šalomounovu moudrost. A to se pořád teprve dostáváme ke startovací čáře.“

Kolem stolu se rozhostilo ponuré ticho. Grant se rýpal v jídle, zatímco Muir sledoval, jak mu na konci cigarety přibývá popel a naklání se směrem dolů.

„Uniklo mi něco?“

Dvojité dveře do jídelny se rozletěly, jako kdyby do nich zavála vichřice. Mezi prázdnými stoly se k nim hrnul vysoký muž se širokými rameny. Bylo na něm cosi bezútěšně srdečného: měl tenisky, dorostenecký sestřih, bílé kalhoty a bílou rozhalenou košili, dokonale nažehlenou stejně jako úsměv. I kdyby člověk neslyšel jeho přízvuk, dal by se přesto popsat jediným slovem: Američan. Jestli vůbec zaznamenal čtyři užaslé pohledy, které se k němu otočily, nedal to nijak najevo.

„Jsem Jackson,“ představil se. „Marty Jackson.“ Zapumpoval Marině rukou a otočil se k Reedovi. „Nechte mě hádat: vy jste profesor Reed. Četl jsem všechno o vašich knihách. A vy jste určitě Sam.“

Popadl židli od sousedního stolu, otočil ji a vmáčkl se mezi Marinu a Granta.

Grant se tázavě podíval na Muira. „Copak jsme se dostali do novin?“

Jackson mávl na číšníka a objednal si pivo. „V téhle zpropadené zemi ho nikdy nemají pořádně vychlazené,“ zareptal dobrosrdečně. „Ale pořád je lepší než víno. Slyšel jsem, že ho vyrábějí z borových šišek. Věříte tomu?“

„Pan Jackson patří ke Spojenecké vojenské misi,“ oznámil Muir. Znělo to jako zcela nedostatečné vysvětlení. „Přiletěl dnes ráno.“

„Hájíme pevnost před rudochy. Slyšeli jste, co řekl minulý týden Truman? Musíme pomáhat svobodným národům, aby si samy určovaly svůj osud. A přesně kvůli tomu jsem tady.“

„Vy jste voják?“

„To přesně ne.“ Dobrosrdečnost na zlomek vteřiny zmizela a Grant za širokým úsměvem zahlédl ostřejší a tvrdší jádro. „Ale hádám, že jsme všichni ve stejném týmu, co?“

„Pan Jackson…“

„Říkejte mi Marty.“

Muir zamžikal, „…je naší spojkou s Američany při pátrání po prvku 61.“

„Dozvěděl jsem se, že jste dokázali úžasné věci.“ Předklonil se a opřel se lokty o stůl. „Ta jeskyně na Lemnu – prostě neuvěřitelné. Kéž bych tam mohl být.“

Reed zamručel něco v tom smyslu, že tento pocit sdílí.

„Teď ale musíme ještě trochu přidat. Zpravodajské služby tvrdí, že je kolem nás komoušů jako židů v mincovně. Rusáci přidělili na tuhle operaci jedno ze svých největších es – plukovníka Kurchosova.“ Vytáhl z kapsy u košile fotografii a položil ji na stůl. Zjevně byla pořízena tajně: byla rozmazaná a podexponovaná a nedalo se na ní rozeznat o mnoho víc než dvě úzké lícní kosti, úzký knírek a oči, které téměř mizely ve stínu čepice s kšiltem. Grantovi chvíli trvalo, než si všiml, že jedno oko ve skutečnosti chybí a je nahrazeno černou páskou. „Tohle je jediný snímek, který máme k dispozici, ale slyšeli jsme o něm spoustu věcí. Jméno si udělal u Stalingradu – nikoliv bojem proti nacistům, ale střílením dezertérů. Sověti v něm zřejmě našli zalíbení: lidi z Langley ho považují za premianta Strýčka Joea.“

Grant se díval na fotografii. „Myslím, že jsme na Lemnu narazili na pár jeho kamarádů.“

„To mi Muir říkal. Musíme získat tu věc před nimi.“

„Máme tabulku. Ta vypadá jako naše nejlepší vodítko. Profesor Reed nám ovšem právě vysvětloval, kolik práce je ještě potřeba vykonat, než ji bude schopen přečíst.“

„Kdybych vám mohl nějak pomoci, stačí říct.“

Reeda tato nabídka podle všeho polekala, byť zněla upřímně.

„Zatím jsme vystopovali tu tabulku k jednomu místu na Kefalonii.“

„Skvělé. Vypravíme se tam hned ráno. Zařídím letadlo.“ Prohlásil to tak nenuceně, jako kdyby hovořil o koupi nových bot. „Same, slyšel jsem, že je dobré, když vás člověk má u sebe. Půjdete se mnou.“

Grant se naježil a pocítil instinktivní touhu odmítnout, ale nakonec námitky polkl. Nemělo smysl si hned Jacksona znepřátelit.

Američan se otočil k Reedovi. „Vy se vraťte do knihovny a neztrácejte z očí tu tabulku.“ Podíval se na Marinu. „Vy taky, zlato. A Muir může zůstat tady, aby vám kryl záda.“

Rozhlédl se kolem stolu a věnoval každému dlouhý, vážný pohled. „Ani neumím vyjádřit, jak je to důležité.“

15. kapitola

Kefalonie, Jónské moře

Letadlo se dotklo hladiny, spočinulo na ní a hladce doklouzalo k pláži. Jakmile se ocitli na mělčině, kde nebylo více než šedesát centimetrů vody, Jackson vypnul motor a nechal se těch několik posledních metrů donést vlnami. Grant seskočil z kabiny a dobrodil se ke břehu. V ruce přitom třímal vzpěru letadla, kterou dotáhl na pobřeží. Zabezpečil ji, vyndal z kapsy mapu, kterou si koupil to ráno v Athénách, a nahlédl do ní. „Podle žádosti, kterou Belzig vyplnil na ministerstvu, by to naleziště mělo být někde tamhle.“ Ukázal k severu, ke skalnaté hoře, jež vyrůstala z ploché pobřežní roviny. „Vypadá to na pěkné místečko.“

„K přepadnutí,“ utrousil Grant mrzutě. Ani jasné sluneční světlo a mořský vzduch mu nedokázaly zvednout náladu. Od začátku Jacksonovi nedůvěřoval a dvě hodiny v letadle, po něž musel snášet Američanovy banality pronášené veselým hlasem, jeho pocity nijak nevylepšily.

„To bychom zvládli.“ Jackson si shodil kožený batoh z ramene a vytáhl kolt. „Co vlastně čekáte, že tu najdeme?“

Grant pokrčil rameny. „Základy mykénských staveb, aspoň podle Belzigovy žádosti o povolení vykopávek. Reed si myslí, že hledáme Odysseův palác.“

„Odysseův? Jeho palác byl přece na Ithace.“ Všiml si Grantova překvapení. „Co je? Vy jste na škole nečetl Odysseiu?“

„Ne.“

„Skvělá kniha. Ale hádám, že platí to, co řekne profesor. Je to fakt bedna, co?“ Grant se slabě pousmál. „Asi ano.“

Spatřili pobřežní cestu, která vedla po bažinaté půdě za pláží, a vydali se po ní. Půda se postupně zpevňovala a stoupala k údolí, jež oddělovalo osamělý kopec od hřebene na západě. V místě, kde se cesta rozdvojovala, vyrazili doleva a šplhali do stále příkřejšího svahu, dokud se nevyškrábali na zalesněný vrchol. Mezi stromy pofukoval vítr. Když se Grant ohlédl, viděl u břehu letadlo lesknoucí se na slunci jako zrcadlo a hladinu zálivu kolem něj.

Rozdělili se a kráčeli mezi stromy. Teplo bylo i ve stínu a Granta neopouštěla nervozita. Měl sice prohledávat zemi, jestli nenajde stopy po nějakých výkopech, nicméně místo toho se neustále rozhlížel kolem sebe. Jackson napravo od něj dupal v podrostu jako divoký kanec. Nic jiného slyšet nebylo a to Granta zneklidňovalo ještě víc. Každou chvíli se otáčel všemi směry.

Vida. Vlevo od sebe spatřil něco připomínajícího natřenou zeď, téměř zakrytou stromy. Zapomněl na veškeré obavy a vydal se ze svahu rovnou k ní.

Les prořídl a Grant se vynořil na malé mýtině připomínající pole krtin: pokrývaly ji mohyly zeminy, ačkoliv bylo zjevné, že se jich nikdo už roky ani nedotknul. Hromady porůstal plevel i kvetoucí rostliny a z vrcholu jedné dokonce vyrážel mladý stromek. Na kraji mýtiny stála nakloněná dřevěná chatrč s otevřenými dveřmi.

„Tady to je.“ Jeho hlas zněl mezi stromy nepříjemně hlasitě. Napadlo ho, kdo všechno ho asi slyší. Na tom ale sotva sejde, pomyslel si. V celém širokém okolí už bezpochyby slyšeli Jacksona.

Američan vtrhl na mýtinu, přičemž přelomil tři nízko svěšené větve. I on musel pociťovat jisté obavy, protože Grantovi neuniklo, jak ukrývá kolt do kapsy u kalhot, kde se mu vzápětí vytvořila vyboulenina.

Nahlédl do prázdné chaty. „Zdá se, že nás někdo předběhl.“

„Patrně se tam vloupali vesničané a odnesli nářadí.“

„Páni.“ Jackson znechuceně zavrtěl hlavou. „Není divu, že tu komunisti slaví takové úspěchy.“

„Jsou hladoví,“ odsekl Grant stroze. „Šest let neměli pořádné jídlo a teď se s nimi hraje mezinárodní kopaná, při které si je jednotlivé státy přehazují jako míč. Zoufale se snaží přežít. Proto tu komunisti mají úspěch. Jsou jediní, kdo jim nabízí nějakou naději.“

Jackson se na něj nedůvěřivě podíval. „Zbláznil jste se? Takové věci nemůžete myslet vážně. Po tom, co se stalo na Lemnu, přece musíte vědět, že po nás jdou rudoši.“

„Rozhodně mají talent objevovat se v těch nejnečekanějších…“

Grant se náhle otočil s webleyem v ruce. Bylo však příliš pozdě. Z druhé strany mýtiny na něj mžouralo oko přes hlaveň namířené zbraně.

Reed s Marinou seděli naproti sobě u dlouhého stolu v knihovně, každý na své straně barikády z knih. Stolní desku před Reedem pokrývaly zmuchlané papíry: zpola vyplněné tabulky, seznamy, diagramy a cosi připomínajícího písařská cvičení. Marina se naproti tomu spokojila s jedinou knihou, poznámkovým blokem a ostrou tužkou. Na rozdíl od Reedova zůstával její papír téměř nepopsaný.

Z hrdla se jí vydral povzdech toho typu, jaký má ostatní vyprovokovat k dotazu. Bílá kštice vlasů naproti však zůstávala skloněná nad papíry. Ozývalo se zuřivé škrábání pera o papír. „To je ale hloupé,“ pronesla Marina, která se rozhodla pro přímočařejší postup.

Nad knihami se vynořily Reedovy obroučky. „Promiňte?“ Vypadal polekaně, ačkoliv Marina nedokázala poznat, jestli kvůli objevu, který právě učinil, nebo čistě proto, že si uvědomil Marininu přítomnost.

„Znovu jsem se dívala na Odysseiu, abych zjistila, jestli v ní nenajdu nějaká vodítka ohledně toho, co mohl Odysseus udělat s tím štítem.“

„Badatelé i filologové se pokoušeli zmapovat Odysseovy cesty po celá staletí,“ odpověděl Reed. „Ale to není možné.“

Zamračila se. „Proč ne?“

Reed zavřel pero a odsunul stranou knihu Palác Minos, jež jim bránila, aby viděli jeden na druhého. Nepřítomně si posunul brýle ke kořeni nosu. „Kdo podle vás napsal Ilias a Odysseiu?“

Zasmála se. „Jestliže chodíte do školy v Řecku, víte, že na to existuje jediná odpověď: Homér. Pemberton si mě občas kvůli tomu dobíral. Říkal, že je to chyták, že ty básně nikdo nenapsal. Prý jsou výsledkem stovek let ústního předávání, během kterého je upravovaly následné generace básníků.“ Do hlasu jí pronikl smutek. „Říkal, že pátrání po originálních verších je stejně beznadějné jako se z dětské tváře pokoušet vyčíst tváře prapraprarodičů.“

„Pemberton měl svoje názory, s nimiž jsem občas nesouhlasil. Nemyslím, že by ty verše dokázal sepsat nějaký výbor básníků. Řekl bych, že jejich sestavení do natolik soudržného a brilantního díla vyžadovalo jedinou mysl, jedinou vizi. Není ovšem pochyb, že básník – nebo básníci: netvrdím, že Iliadu a Odysseiu musel nutně vytvořit jeden a týž člověk – měl plno materiálu, s nímž mohl pracovat. Hotovou pokladnici mýtů, rodokmenů, lidových příběhů, vzpomínek a bájí. Některé úryvky básní jsou až neuvěřitelně přesné – popisy řek, které Homér nikdy nemohl vidět, protože v jeho době už byly zakryty nánosy usazenin, typy zbraní a zbroje, které se používaly půl tisíciletí před jeho obdobím. Viděla jste tu helmu s kančími kly, kterou Schliemann objevil v Mykénách? Homér ji dokonale popsal.“

Zřejmě si všiml, že její pozornost upadá, protože zavrtěl hlavou a urovnal si kravatu. „Omlouvám se. Podstatné vzhledem k Odysseii je, že básník při práci mohl vycházet z řady různých příběhů.“

„Zdá se, že je použil všechny – a promíchal je dohromady. V některých částech Odysseie se Odysseus podle všeho plaví po západním Středomoří, jinde se zase nachází někde poblíž Egypta, a desátý až dvanáctý díl zase překypuje symbolickými prvky – sirénami nebo ostrovy slunce – které se obvykle spojují s oblastí Černého moře. Což je absurdní! Jak mohl očekávat, že uvěříme, že Odysseus, v podstatě nejchytřejší z Řeků, mohl doplout až na východ do Černého moře, když se snažil jenom vrátit domů na Ithaku?“ Znělo to, jako kdyby ji takové pomyšlení osobně uráželo.

„To je patrně důvod, proč o jeho cestách Homér mluví tak neurčitě. Nemůžeme předpokládat, že netušil nic o zeměpise. Když chce, umí být přesný jako ty nejlepší dnešní mapy. Složil různé příběhy dohromady a snažil se překlenout jednotlivé trhliny.“

Marina si povzdychla. „Jako kdybychom potřebovali, aby někdo ještě zamlžoval pravdu…“

Oba vzhlédli, když se dveře do místnosti hlučně rozletěly a dovnitř vpadl Muir. „Nějaký pokrok?“

Reed se poškrábal na čele. „Zrovna jsme s Marinou probírali mnohavrstevnost Homérova díla.“

„Kristepane.“ Muir klesl na dřevěnou židli. „Copak vás nemůžu nechat chvíli o samotě? V pitomých veršovánkách odpovědi nenajdete. Pokud tedy Homér nenapsal dávno ztracené pokračování, ve kterém vysvětluje, kde je zakopaný ten štít. Pokud možno s mapou.“

Odsunul židli a položil si zraněnou nohu na stůl. „Poslal jsem do Londýna kabelogram ohledně našeho přítele doktora Belziga – toho německého archeologa – abych zjistil, jestli o něm něco víme. Ukázalo se, že na něj máme pěkně macatou složku. Byl to uvědomělý příslušník nadřazené rasy, jeden z Hitlerových oblíbených výzkumníků, kteří hodlali prokázat bláznivé nacistické teorie. Pracoval na vykopávkách v Káhiře roku 1938, následující rok čmuchal kolem Sparty a na podzim 1940 se vypravil na Kefalonii. Válku strávil na Krétě. Máme záznamy o řadě obvinění z toho, že při tamějších vykopávkách využíval práci otroků. Místní lidé ho srovnávali s gestapem.“ Střelil pohledem po Marině. „Jak víte. Škoda že jsme ho nedostali do rukou.“

„Co se stalo?“

„Roku 1944 pochopil, že se blíží konec, a utekl do Berlína. Snad si myslel, že ho spasí jeho milovaný vůdce. Ukázalo se nicméně, že se mýlil: docílil jen toho, že ho místo nás zajali Rusové. Podle údajů z Londýna se jeho stopa ztrácí v přeplněném vlaku směřujícím na východ směrem k Sibiři.“

„Myslíte, že řekl Rusům o tabulkách?“

„Jestli je napadlo, aby se ho zeptali. A na základě nedávných událostí je to asi napadlo. Což je důvod, proč bych vám byl vděčný, kdybyste se přestali babrat s básničkami a soustředili se na přeložení té pitomé tabulky.“

Propaloval přitom Reeda pohledem, ovšem úplně zbytečně. Reed během celého rozhovoru zíral na stránku před sebou, jako kdyby ho hypnotizovala. Nyní dvakrát zamrkal a s rozpačitým úsměvem vzhlédl. „Prosím?“ Odmlčel se, protože z ticha mylně usoudil, že mu Muir položil nějakou otázku. „Jen jsem uvažoval, jestli v téhle knihovně mají Chrestomatii.“

Grant hleděl do hlavně pušky a pohled mu oplácelo jedno přimhouřené oko. Víc toho z tváře, takřka úplně utopené za hustým černým plnovousem, neviděl. V ploché čepici, seržových kalhotách a vlněné vestě Grantovi připomínal hajné, kteří patrolovali v lesích za dob jeho dětství. A nyní ho znovu přistihli při pytlačení.

„Piot enai?“ zavrčel muž a dodal němčinou se silným přízvukem. „Wer sind Sie?“

„Grant.“ Pomalým pohybem a s úsměvem od ucha k uchu zastrčil webley do opasku. Puška sledovala jeho každičký pohyb. Pokračoval řecky: „Hledáme…“ Odmlčel se. Co vlastně hledají? Viděl, že každá vteřina váhání zvyšuje mužovu nervozitu, „…vykopávky.“

Mezi stromy cosi zašramotilo. Grant ztuhl. Kolik jich tu ještě je? Koutkem oka zahlédl, jak Jackson pokradmu spouští ruku ke kapse. Řek si toho ale všiml rovněž. Hlaveň se přesunula a muž napjal prst na spoušti. Jackson rychle ruku zvedl.

Hluk v houští zesílil. Něco se pohybovalo za křovinami. Grant napjatě poslouchal.

Mezi větvemi se s funěním a chrochtáním objevilo obrovské prase, vydalo se ze svahu a začalo rýt kolem základny jedné z hromad zeminy. Grant s Jacksonem ho užasle pozorovali.

„Eumaios,“ řekl Řek a ukázal na prase. „Beru ho sem na žaludy.“

„Co říká?“ chtěl vědět Jackson. Paži držel napjatě, jako kdyby mu nějaký neviditelný provázek přitahoval ruku ke zbrani.

„Jenom tu hlídá prase. Prasata,“ opravil se Grant, když z lesa vyběhla další čtyři zvířata a začala se rýt v půdě. Usmál se na muže. „Kali choiri.“

„Co jste říkal?“

„Že má hezká prasata.“

Řek sklonil pušku. „Kali“ přitakal. „Po žaludech mají sladké maso.“

„Před časem tu kopal ještě někdo. Němec.“ Grant se mu podíval do očí. „Bylo to tady?“

Pastýř po něm loupl očima. „Vy jste Němec?“

„Angličan.“

„Ela.“ Opřel pušku o strom a sáhl do plátěného vaku, který měl přehozený přes rameno. Vytáhl bochník a kus sýra zabalené v látce. Odlomil kus chleba a nabídl jej Grantovi.

„Evcharisto. Děkuji.“ Grant odepjal z opasku láhev a nabídl muži na oplátku pití. Všichni tři si spolu sedli na travnatou zemi a sledovali, jak se prasata živí mezi hromadami zeminy.

„Ten Němec…“

„Belzig. Jmenoval se Belzig.“

Grantovi se zrychlil tep, ale snažil se to nedávat najevo. „Znal jste ho?“ Muž se na něj podezřívavě zahleděl. „A vy?“

„Ne.“ Grant vteřinu zvažoval svoje možnosti a rozhodl se to zkusit. „Ale máme něco, co mu patřilo. Něco, co našel tady.“

Pastýř vydloubl ze země žalud a hodil ho nejbližšímu praseti, které ho nadšeně zhltlo. „Podívejte se na to,“ řekl a opsal paží půlkruh kolem mýtiny. „Je tu pohřbeno tolik příběhů. Trávíme životy tím, že se je snažíme vykopat, ale přítomnost je vždycky znovu zakryje.“

„Co říká?“ ozval se Jackson naříkavě.

„Kopal tady?“

Řek přikývl. „Ano. Pracoval jsem pro Belziga. Ne pro nacisty,“ zdůraznil. Poklepal na pažbu pušky. „Řadu jsem jich zabil. Ale před tím, před válkou, jsem pracoval pro Belziga. Kopal jsem pro něj.“

„Co jste našli?“

„Kameny.“ Pastýř ukázal ke kamenným základům, které vyčnívaly ze země jako zuby. „Hodně staré kameny.“

„Keramiku?“

„Hrnce, ano.“ Odlomil další kus chleba a mlaskavě ho žvýkal.

„A tabulku? Hliněnou tabulku, asi tak…,“ Grant naznačil rozměry rukama, „takhle velkou. Se starým písmem na jedné straně a obrázkem na druhé?“

Pastýř odložil chleba a zahleděl se Grantovi upřeně do tváře. „Vy jste ji viděl?“

„Jen na fotografii,“ odpověděl Grant vyhýbavě.

Zasněně se podíval do dálky. „Věděli jsme, že je to vzácný nález, jakmile jsme ji objevili. Belzig po ní chňapl jako vlk. Říkal, že se něco takového ještě nikdy nenašlo. Prý je to tajná mapa ke schovanému pokladu. Ha.“ Odplivl si. „Měl být zticha. Sokratis ho slyšel.“

„Kdo je Sokratis?“

„Můj bratranec. Taky pracoval pro Belziga. Jednou v noci šel k Belzigovi do stanu a ukradl ji. Belzig se moc zlobil – chtěl všechny zastřelit. Ale Sokratise nikdy nenašel.“

„Co se s ním stalo?“

„Myslím, že tu tabulku jel prodat do Athén. Blížila se válka a měli jsme velký hlad. Krást Němcům…“ Pokrčil rameny. „Oni nám ukradli mnohem víc.“

„Vrátil se Sokratis?“

„Ne. Strýc říkal, že se připojil k andartes. Němci ho zabili.“ Pohazoval si žaludem a smutně se usmíval. „Tak se Belzig pomstil.“

„A co víte o Belzigovi? Přijel sem zpátky?“

„Ne. Odvezl, co tu našel. Asi do Německa. Na Kefalonii se nikdy nevrátil.“

Grant se na vteřinu zamyslel. „Jste si jistý, že ta tabulka, kterou našel, byla jenom jedna? Nebyly dvě?“

„Jenom jedna. A Sokratis ji ukradl.“

„Co je sakra Chrestomatie? Zní to jako nemoc, se kterou se rozhodně nechcete přiznat svojí ženě.“

Reed zachovával vlídný a zdvořilý výraz. Jen mírné zachvění v koutku úst prozrazovalo jeho odpor. „Je to kniha – nebo byla. Do současnosti se zachoval jen její fragment.“

„Jak nám pomůžou další zatracené fragmenty?“

Reed se na něj pousmál. „Třeba vám poskytne to, co chcete.“

„Slovník lineárního písma B?“

„Dávno ztracené pokračování Homéra.“

Zvedl se ze židle, otřel si ruce s inkoustovými skvrnami do kalhot a vytáhl dlouhou zásuvku kartičkového katalogu. Listoval zažloutlými položkami a brumlal si pro sebe. „Tady to je.“ Rozhlédl se po policích s knihami jako muž, který se snaží v davu na nádraží zahlédnout konkrétní tvář. Postupně zvedal hlavu, dokud se nezadíval k horní polici, jistě dvakrát vyšší než on sám.

„Sundám ji.“ Marina přitlačila žebřík, který pod ní varovně sténal a praskal. Reed přidržoval spodek žebříku, zatímco Muir se snažil nakukovat Marině pod šaty.

„Jestli je to dávno ztracené pokračování, jak je pak možné, že je v katalogu knihovny? Neříkejte mi, že během dvou tisíc let nikoho nenapadlo, že by se měli podívat zrovna sem.“

Reed ho ignoroval tak dokonale, že Muir dokonce začal přemýšlet, jestli vůbec promluvil nahlas. Marina se vyklonila ze žebříku a vytáhla objemný svazek v pevné vazbě. Z police se vznesl oblak prachu. Marina kýchla, ztratila rovnováhu a zoufale zamávala rukama. Nijak to nepomohlo. Žebřík se zhoupl jako kyvadlo a zavrzal tak hlasitě, až si Reed byl jistý, že se každou chvíli roztříští na maličké třísky. Marina vyjekla, pustila knihu a chytila se police.

Kniha se zřítila jako kámen k zemi a přistála se zaduněním Reedovi v rukách. Zamrkal, odložil ji stranou a přidržel žebřík, dokud Marina neslezla zpátky dolů do bezpečí. Uhladila si šaty, které jí při balancování na příčkách žebříku mírně povylezly.

Reed položil knihu na stůl a otevřel desky. Z první stránky vypadly dvě mrtvé mouchy. „Možná si ji opravdu nikdo nepůjčil dva tisíce let,“ poznamenal Muir. „Chrestomatie je literární antologie, něco jako klasický Čtenářův výběr. Sestavil ho učenec jménem Proklos, o němž nevíme skoro nic, někdy kolem pátého století našeho letopočtu.“

Reed zalistoval stránkami a ostatní viděli, že se nejedná o obyčejnou knihu. Spíše šlo o soubor výstřižků, sestavený z maličkých čtverečků vystřižených nůžkami a přilepených k prázdným stránkám. Výstřižky se často odchlíply a byly znovu přilepeny lepicí páskou. Zdálo se, že se na knize stále pracuje: mnohé výstřižky byly doplněny inkoustem nebo přes ně byly přepsány nové poznámky. Některé délkou nepřesahovaly jednotlivé věty, jiné zabíraly několik odstavců. Všechny byly v řečtině.

„Tohle je sbírka dochovaných fragmentů.“ Reed přejel prstem po jedné stránce.

„Těmi fragmenty myslíte kousky pergamenu nebo papíru, nebo na co tenkrát psali?“

Reed zavrtěl hlavou. „Velice zřídka. Daleko častěji jde o útržky textu, které se k nám dostaly prostřednictvím citací v jiných, lépe dochovaných dílech. Pomyslete na Shakespeara. I kdybychom neměli k dispozici úplné texty jeho her, pořád bychom je dokázali částečně zrekonstruovat z knih následných učenců, kteří je citovali. Některé citáty by se překrývaly a v takovém případě bychom je mohli složit dohromady, jindy bychom dokázali odhadnout jejich přibližnou polohu v textu ze znalosti zápletky hry. Čas a dějiny se ze všech sil snaží vymazat lidské pachtění, ale je těžké se ho zbavit úplně. Přetrvává jako střepy keramiky mezi nánosy zeminy. Tady to je.“

Jeho prst se zastavil na dlouhém úryvku, který zabíral téměř celou stránku, lethiopis od Arktina z Milétu.“

„Já myslel, že to napsal ten chlápek Proklos,“ řekl Muir.

„Proklos napsal Chrestomatii“ vysvětlil Reed trpělivě. „Jenže jen shrnoval jiné autory – v tomto případě Arktina z Milétu. Později někteří z písařů, kteří přepisovali Iliadu, dodali úryvky z Proklovy knihy jako doplňující materiál.“

„To je úžasné,“ potřásla hlavou Marina. „Skoro jako virus, který se kopíruje z jednoho hostitele do druhého, dokud nenajde takového, který přežije.“

„To je teď jedno,“ vyštěkl Muir. „Co se tam píše?“

„Měli bychom zavolat policii.“

Grant se užasle podíval na Jacksona. Scházeli zpátky z kopce a pod botami jim praskaly suché větvičky a žaludy.

„Jeho bratranec tu věc ukradl, že? Takže ten chlap pravděpodobně ví víc, než říká. Myslím, že bychom měli povolat místní chlapíky v modrém, aby ho odvezli k výslechu. Zřejmě to budou troubové, ale komu na tom sejde? Třeba ho trochu obměkčí. V každém případě se dostane přesně tam, kde ho chceme mít.“ Všiml si Grantova nevěřícného pohledu. „Co je? Četl jsem vaši složku. Vím, co jste dělal za války. I ta holka. Je to všechno pravda? Musela být pěkné kvítko.“

„Neměli bychom do toho zatahovat policii, aspoň pokud to nebude naprosto nezbytné,“ trval na svém Grant a zlostně zavrtěl hlavou. Něco tu nedávalo smysl, ale nedokázal pořád přijít na to, o co šlo. Jako kdyby se pokoušel sestavit skládačku: stále chyběl jeden dílek, ale krabice byla prázdná.

Uvědomil si, že Jackson něco říká. „Prosím?“

„Říkal jsem, že bychom sem měli dopravit tým lidí, který by ten kopec rozkopal odshora dolů. Snažíme se najít druhou polovinu té tabulky, ne? Jestli ten pasák prasat tvrdí, že našli jenom jeden kus, pak je ten druhý pravděpodobně ještě pořád někde v zemi. To taky říkal ten profesor.“

„Ten druhý kus.“ Grant se zastavil. „Belzig věděl, jak je ta tabulka cenná. Kdyby našel jen polovinu, proč se nikdy nevrátil, aby hledal druhou část?“

Jackson se na něj zmateně podíval. „Proč?“

Grant na něj už ale zapomněl. Sprintoval vzhůru do svahu a prodíral se mezi větvemi. Ve spěchu si nedělal starosti s opatrností. Pod nohou se mu překotil uvolněný kámen a Grant se zapotácel, vymrštil paže kupředu a téměř už našel ztracenou rovnováhu, když narazil holení do obnaženého kořene stromu. Proletěl křovím a dopadl obličejem do hlíny.

Zpoza válcovitého rypáku na něj shlížela dvě prasečí očka. Prase pohodilo hlavou a s káravým chrochtnutím pokračovalo v pojídání žaludů.

Pastýř na opačné straně mýtiny překvapeně vstal. „Zapomněl jste něco?“

Grant se vyhrabal na nohy a oprášil se. Polovinu tváře měl umazanou od hlíny a dlaně mu krvácely od toho, jak si je sedřel o kámen. „Ta tabulka s písmem a obrázkem – našli jste jen jeden kus?“

„Jeden kus, ano.“

„Který pak ukradl váš bratranec.“

„Ano.“

Grant se zhluboka nadechl. Na jazyku cítil chuť suché prsti. „Povězte mi: byla ta tabulka při nálezu rozbitá, nebo byla celá? Kompletní?“

Řeka jeho dotaz očividně zmátl. „Jeden kus. Našli jsme jen jeden kus.“

„Ano, ale…“ Grant si rozepnul košili a vytáhl Pembertonovu fotografii, kterou vzápětí vrazil do ruky polekanému pastýři. „Je to ona?“

Pastýř hleděl na snímek. Fotografie byla rozmazaná a nepříliš zřetelná, ale obrys tabulky byl dobře rozeznatelný.

„Tak co?“

Řek zavrtěl hlavou. „Našli jsme jeden kus. Tohle je jenom polovina.“

Reed si znovu posunul brýle ke kořeni nosu. „Jak víte, Ilias a Odysseia vycházejí z tradičního příběhu o trojské válce a popisují konkrétní epizody: Achillův vztek a návrat Odyssea domů. Když se ale Homérovo dílo dočkalo takové obliby, zkoušeli svoje štěstí s trojskou válkou i jiní rádoby básníci, kteří především chtěli zaplnit mezery v Homérově básních, aby tak vytvořili epické dílo o celém příběhu Troje od Helenina únosu po konečný návrat řeckých vítězů. Jde pochopitelně o nepříliš zdařilá pokračování, což je patrně důvod, proč se žádný z textů nezachoval. Nikdo se nedomnívá, že by Hamleta vylepšilo sepsání pěti dalších her s námětem dánských středověkých dějin.“

Podíval se na Muira. „Aethiopis je dávno ztracené pokračování Iliady, které jste chtěl. Popisuje Achillovu poslední bitvu a smrt. A…“ Přejel prstem po drobných řádcích řeckého textu a pro sebe si z něj předčítal. „To, co následovalo. Položili Achillovu mrtvolu na hranici. Jeho matka, mořská nymfa Thetis, přichází s múzami a oplakává svého syna. Poté ho snímá z pohřební hranice a odváží jeho tělo na Bílý ostrov.“

Reedův prst se nad stránkou rozechvěl a po tváři se mu rozlil úžas. „No jistě. Bílý ostrov.“

16. kapitola

Paleo Faliro, Athény

Seděli znovu v hotelu a konzumovali jídlo, které až příliš připomínalo zbytky z minulého večera. Tentokrát tu bylo více hostů, ale pořád ještě dost málo na to, aby mezi jednotlivými obsazenými stoly nezůstávaly značné rozestupy, jako mezi vzdálenými souostrovími v prázdném moři jídelny.

„Bílý ostrov byl něco jako řecká Valhala, místo, kam se odebírali mrtví hrdinové, aby si užívali posmrtného života,“ vysvětloval Reed.

„Já myslel, že k tomu sloužila Elysejská pole,“ ozval se Grant. Potěšilo ho, že může přispět alespoň trochou klasického vzdělání, i když se jednalo o informaci, kterou získal od dívky na Champs-Elysées v čerstvě osvobozené Paříži. Čekal, že profesor jeho poznámku ocení.

Reed místo toho jen podrážděně zabodl vidličku do kusu masa tak náruživě, až hroty zaskřípaly o talíř. „To ano. Upřímně řečeno, řecká pojetí posmrtného života byla poněkud nejednoznačná. Populární verze, která se dostala až k nám, to jest Hádes k mučení odsouzených a Elysejská pole k věčnému štěstí, je poměrně pozdním vybroušením celého schématu. Pravděpodobně odráží naši touhu zpětně promítat na řecké myšlenky naše představy o nebi a pekle. V Homérovi, a zejména v Iliadě, nenajdeme žádné pojetí posmrtného života jako něčeho trvalého. Nesmrtelnost plynula z činů během života a z dosažené slávy. Po smrti člověka přežívá jen stín, něco jako šedá faksimilie původní osoby.“

„Jak do všeho zapadá Bílý ostrov?“ zeptal se Muir.

Reed se zamračil. „Z kosmologického hlediska jde vlastně o určitou anomálii. Existuje pár analogických myšlenek: Ostrovy blažených, které popisuje Pindaros a které představují ostrovní ekvivalent Elysejských polí. Zahrada Hesperidek, kde rostou zlatá jablka života, se také údajně nacházela na ostrově na okraji světa, ačkoliv nejde přísně vzato o totéž. Zeměpisně se ale vždy Bílý ostrov umísťoval někam do Černého moře.“

„Proč právě tam?“

„Řekové považovali Zemi za plochý disk ohraničený velkou vesmírnou řekou, která ho obtékala po obvodu – řekou jménem Okean. Středozemní moře představovalo spojovací osu přes prostředek světa. Průjezd Gibraltarskou úžinou vás zanesl do Okeanu na západě, proplutí Bosporu do Černého moře vás dostalo do jeho východní části.“ Předklonil se. „Černé moře se nacházelo mimo hranice klasického řeckého světa. Byl to konec světa, země nikoho, kde se vzájemně proplétal svět lidí se světem bohů. Vše, co jste nedokázali lokalizovat ve známém světě, podle Řeků leželo právě tam. Zejména pokud dané místo mělo nějaké bájné či duchovní souvislosti.“ Nakrabatil hustá obočí, když si všiml Marinina výrazu. „Nesouhlasíte?“

„Černé moře.“ Rozhlédla se kolem stolu, jako kdyby žasla nad tím, že nikdo nechápe, co tím chce říct. „Copak nevidíte tu spojitost? Třeba do něj Řekové neumístili Bílý ostrov jen ze zeměpisné pohodlnosti. Část Odysseovy poutě se zřejmě odehrává právě v Černém moři, ačkoliv neexistuje žádný důvod, proč by tam měl plout. Černé moře neměl při cestě.“

„Patrně jde o pozdější příběh, který byl zařazen do báje.“

„Ale co když ne? Co když byl Bílý ostrov skutečným místem, nějakou zapomenutou svatyní nebo chrámem určeným pro mrtvé hrdiny? Odysseus musel mít pádný důvod k plavbě na východ, ačkoliv se tak zoufale toužil vrátit domů na západ. Možná se vydal s Achillovým štítem do chrámu na Bílém ostrově.“

Jackson odložil pivo a zůstal na ni civět. „Promiňte – chcete tím říct, že Odysseus byl skutečnou postavou?“

„Jistěže nebyl,“ odpověděl Muir. „Nedostaneme se nikam, jestli se budeme honit za bájemi a pověstmi.“ Otočil se k Reedovi. „Jak jste pokročil s překladem tabulky, než vás naše řecká Siréna svedla ze správné stopy?“

„Získal jsem hrubou představu o symbolech.“ Reed rozložil list papíru, téměř zcela popsaný tajemnými znaky. Celkem jich tam měl přibližně sto. Některé propojovaly šipky, u jiných byly načmárané otazníky a různé poznámky. „Pár z nich je trochu pochybných, ale ty se stejně vyskytují méně často.“ Podíval se na Granta. „Ještě pořád máte tu Pembertonovu fotografii?“

Grant ji vylovil z kapsy a podal ji profesorovi přes stůl. „Z toho symboly nepřečtete. Jsou moc rozmazané.“

„Hmm,“ udělal Reed, který ho pořádně nevnímal.

Muir si zapálil cigaretu. „Takže jste sestavil abecedu. Co dál?“

„Hmm?“ Reed ani nezvedl oči. „Ona to nemusí nutně být abeceda. Obecně existují tři způsoby, jak převést jazyk do psané podoby. Nejpřesněji to jde abecedou. Každé písmeno reprezentuje jeden zvuk v dané řeči, takže lze vyhláskovat prakticky cokoliv, co si můžete myslet nebo říkat. Jedná se o úžasně účinný a flexibilní systém, ovšem z historického hlediska je poměrně nový.“

„Jak nový?“

„V konečné podobě něco přes dva a půl tisíce let. Jde o řeckou inovaci. Starořecká abeceda byla první zcela fonetickou abecedou na světě. Pravděpodobně také představovala klíč, jímž se odemkly dveře k tak mimořádnému civilizačnímu rozkvětu, jaký probíhal v následujících čtyřech staletích. Starší písemné soustavy byly hrubé a neobratné. Slova sloužila jako pasivní schránky, dobré k uchování záznamů, ale jinak nebyla skoro k ničemu. Řecká abeceda se jako první dostala dál: umožnila, aby se psaná slova stala přesnou kopií myšlenek. Místo statického ohlížení se dozadu se psaní změnilo v mocný nástroj pro rozšiřování dosahu vlastní mysli.

To všechno ale přišlo později. Do té doby existovaly dva typy symbolů: ideografické a slabikové. Ideogramy jsou něco jako egyptské hieroglyfy nebo současné čínské znaky, kde každý symbol představoval slovo nebo pojem. Jde o čistě grafickou soustavu: mezi napsaným znakem a jeho fonetickou podobou nenajdeme žádnou souvislost. Slabiková písma naproti tomu dělí jazyk na všechny možné kombinace souhlásek a samohlásek a každé nahrazují jedním znakem. V angličtině byste tedy měli jeden znak pro ba, jeden pro be, jeden pro bi, pro bo, pro bu a potom by se pokračovalo s ca, ce, ci a tak dále až po zu. Moderní japonská abeceda hiragana využívá právě takový systém.“ Nevysvětlil, jakým způsobem se seznámil s japonštinou – na světě žilo jen pár desítek lidí, kteří měli bezpečnostní prověrku pro tento druh informací, a pouze jeden z nich seděl u tohoto stolu.

Grant provedl v duchu rychlý výpočet – pět samohlásek vynásobených jednadvaceti souhláskami. „To dá dohromady sto dvacet pět znaků.“

Reed se rozzářil. „V angličtině ano. A toto číslo náhodou není příliš vzdálené od počtu symbolů, které jsem rozeznal v lineárním písmu B. Těch je devadesát tři, abych byl přesný. Na ideogramy to nestačí, ačkoliv mám dojem, že jich pár může představovat ta nejběžnější slova, a na hláskovou abecedu je to zase moc.“

„Úžasné,“ vydechl Muir. „Tímhle tempem se za další tři roky někam dostaneme.“

„Bez zbytku té zatracené tabulky nám to stejně moc nepomůže.“ Jackson krájel kuře s netypickou skleslostí. „Jestli tabulku ukradl ten pitomý Řek, kdo ví, co se stalo s druhou půlkou?“

„Myslím, že to dokážu uhodnout,“ odpověděl Reed.

Rozhlédl se po ostatních, potěšený nevěřícnými reakcemi, jež se jim zračily ve tvářích.

„Jste snad Sherlock Holmes nebo něco takového?“ zeptal se Jackson.

„Vždycky jsem se vlastně raději považoval za Mycrofta.“ Reed zvedl vak, který ležel u nohou jeho židle, a vytáhl fragment tabulky, stále zabalený do ubrousku ze včerejšího večera. „Začněme s tím, co víme. Podle toho vašeho pastýře Belzig objevil tabulku v celku. Jeden z dělníků ji následně ukradl a odvezl ji obchodníkovi do Athén. Než ji Pemberton v obchodě nalezl, z jedné tabulky se staly dvě. Někde mezi těmito dvěma okamžiky se tabulka rozlomila. Nebo, což je pravděpodobnější, někomu došlo, že mu tabulka vynese víc peněz ve dvou kusech.“

„A co se tedy stalo s tím druhým fragmentem?“

Reed položil fotografii na stůl vedle tabulky. „Nevšimli jste si něčeho zvláštního?“

Grant, Jackson, Marina i Muir se předklonili, aby se podívali. Snímek byl tak rozmazaný, že se na něm jen s obtížemi daly rozeznat nějaké podrobnosti.

„Nejsou stejné.“ Reed se odmlčel, aby ostatním došel plný význam jeho slov. „Fragment na fotografii není stejný jako ten úlomek, který jsme našli v krétské svatyni.“

„Tak jak…?“

„Oba kusy určitě vlastnil ten obchodník. Je to sice čirá domněnka, ale Pemberton třeba měl finance jen na jeden fragment a druhý si vyfotografoval.“

„Jak to, že si toho zatím nikdo nevšiml?“ chtěl vědět Jackson.

Reed pokrčil rameny. Je to hrozný snímek. „Já jsem to zpozoroval jen díky tomu, že jsem tak dlouhou dobu civěl na ty symboly.“

„Bravo.“ Jackson a Marina zírali na Reeda jako na nějakého kouzelníka. Muir se tvářil, jako kdyby mu to bylo dokonale lhostejné. „Takže oba kusy tabulky byly v tom obchodu, super. To nám ale sakra moc nepomůže, jestli majitel obchodu dostal jednosměrnou jízdenku do Auschwitzu. Kdo…“

Zarazil se. Mořem stolů k nim plachtil číšník v bílém saku. Sklonil se ke Grantovi a něco mu diskrétně zašeptal do ucha.

Grant odsunul židli. „Někdo se mnou chce mluvit telefonem.“ Vydal se za číšníkem. Cestou z místnosti ho sledovaly čtyři pohledy – podezřívavý, zvědavý, překvapený a nepřátelský.

Recepční, která měla právě službu, zručně zasunula přípojku do zdířky a podala mu sluchátko.

„Pan Grant?“ Hlas byl jemný, s pečlivou výslovností a mírným přízvukem protahujícím cizí slabiky.

„Ano, tady Grant.“

„Poslouchejte mě. Před hotelem čeká auto. Radím vám, abyste do něj nastoupil. Máte dvě minuty.“

„Kdo sakra jste?“ zeptal se Grant.

„Někdo, s kým se rád setkáte. Na znamení dobré vůle vám dovolím, abyste si s sebou přivedl jednoho společníka. Taky si můžete vzít zbraň, jestli vám to dodá jistotu, ačkoliv ji nebudete potřebovat. Dvě minuty,“ zopakoval hlas, ozvalo se klapnutí a linka ztichla.

Grant k sobě mávnutím ruky přivolal jednoho z hotelových poslíčků a podal mu drachmovou bankovku. „V jídelně je stůl se třemi muži a jednou ženou. Povězte té ženě, ať okamžitě přijde.“ Neměl čas na vysvětlování a už vůbec ne na dohady s Muirem a Jacksonem.

O minutu později se z jídelny vynořila Marina. Grant ji přejel hodnotícím pohledem. Na večeři se nastrojila: vysoké podpatky, nylonky, rtěnka, všechno, jak má být. Usoudil ale, že mu to k ní tak úplně nesedí. Některé ženy umějí vzbuzovat dojem nedosažitelnosti, ale Marina takhle vypadala zranitelněji, jako seriózní dívka, která chce potěšit své okolí. Rozhodně ovšem vypadala dostatečně hezky, aby k sobě přitahovala pohledy přítomných mužů v hale.

„Co se děje?“

Grant jí nabídl cigaretu, připálil jí a nabídl jí rámě. „Vysvětlím ti to v autě.“

„V jakém autě?“

Odváděl ji ke dveřím a dobře si uvědomoval pohledy, které je sledovaly. Portýr ladně otevřel dveře a vzápětí se ocitli na schodech před hotelem. Na ulici pod ozdobnou palmou se v sodíkovém světle leskla dlouhá limuzína značky Mercedes s hladově vrčícím motorem.

„Nastoupíme.“

U auta stál pouze řidič, který nepromluvil ani slovo, usadil je do přepychového interiéru a zabouchl za nimi dveře. Když se Grant pohodlně opřel, ucítil na rameni jakousi nerovnost. Otočil se. Kožený potah narušoval otvor o velikosti střely kalibru 9 mm, který někdo neodborně zašil. Přejel po díře prstem. „Zdá se, že se někomu projížďka nelíbila.“

Vůz je odvážel po prázdné ulici podél nábřeží. Grant předpokládal, že pojedou do Athén, ale řidič minul všechny odbočky a pokračoval stále kupředu. Noc postupně prozařovala první světla vysoko nad nimi. Nejprve Granta napadlo, že jde o nějaké vesnice na svazích hor, ale pak si zahanbeně uvědomil, že jeho odhad vzdálenosti zmátla tma. Dospěli do Pirea, athénského přístavu, kde světla jako šňůrky perel na obloze obkreslovaly kontury jeřábů a lodních trupů. Grant vyhlížel z okénka a díval se zamřížovanými bránami a ploty s ostnatým drátem. Měl dojem, jako kdyby projížděli muzeem lodí, kde se každý exponát koupal v ostrůvku světla. Některá plavidla splývala na hladině tiše jako duchové, jiná překypovala životem, když z nich dokaři a přístavní dělníci vynášeli náklad jako pilní mravenci. Na trupu jedné nákladní lodě schlíple visel nápis v řečtině a angličtině: USA dodává potraviny řeckým vlastencům.

Zabočili z hlavní ulice a vydali se do labyrintu postupně se zužujících postranních uliček, až nakonec vůz zastavil. Grant se domníval, že řidič možná spletl cestu a nemůže tudy projet, ale ten vzápětí vyskočil z auta a otevřel jim dveře. Grant sotva stačil zahlédnout zabedněná okna a politické slogany na zdech, a v další chvíli ho odváděli po temném schodišti dolů. Dveře chránila kovová mříž – podle vrypů a škrábanců ve dřevě se jednalo o nezbytnou opatrnost. Oprýskaná cedule nade dveřmi zachycovala postavu zahalenou v černém, která stála v něčem, co připomínalo kánoi. Blikající neonová písmena pod ní se skládala v nápis obrázky6.

„Charon,“ přečetla Marina, ačkoliv by to Grant dokázal sám. „Převozník do podsvětí.“

Jakmile se otevřely dveře, proti Grantovi vyrazil svět plný kouře a hudby. Dým byl tak hustý, že ho mohl v mžiku zabít: plíce mu zaplavil hutný oblak, jako kdyby dostal ránu do břicha. Kouř se nevznášel ani se nepřevaloval: jednoduše visel ve vzduchu pod kužely světla vrhanými stropními lampami. Kromě palčivého pachu tabáku Grant rozeznal i sladký podtón hašiše, a když se rozhlédl kolem, spatřil prakticky u každého stolu v místnosti baňaté vodní dýmky. Mezi nimi se pohybovali zákazníci, kteří podle všeho reprezentovali všechny existující vrstvy řecké společnosti: byly tu dámy v norkových kožiších ověšené perlami nebo s výraznými šminkami a umělými diamanty, muži ve večerních oblecích i pracovních kombinézách, v roztrhaných uniformách či košilích a plátěných vestách – ti všichni se proplétali kolem nargiles a podávali si hadičku vodních dýmek od úst k ústům. Nikdo nevěnoval Grantovi a Marině sebemenší pozornost.

Na nízkém pódiu v přední části místnosti se nad nástroji hrbila pětičlenná skupina: houslista, hráč na loutnu, muž s bubnem zastrčeným pod paží a jeden hudebník s jakýmsi nástrojem připomínajícím dulcimer, který měl položený na kolenou jako podnos. Jediný, kdo si aspoň trochu všímal publika, byl zpěvák, ošuntělý muž v rozhalené černé košili, který oduševněle zíral od mikrofonu hlubokýma, tuberkulózníma očima. Grant slovům nerozuměl, ale šlo o nějakou rychlou a velice smutnou píseň.

U lokte se mu objevil číšník a zavedl ho do zadní části místnosti, k řadě kruhových kójí u stěny. Ve většině z nich se mačkalo neuvěřitelné množství lidí, ale jedna téměř u konce byla skoro prázdná. Uvnitř seděli jen dva muži: jeden robustní s vybouleninami na všech špatných místech, druhý drobný, s uhlazenými šedinami a pečlivě upraveným knírem. Přestože byl podstatně menší než jeho společník, podle výrazů tváří i držení těl bylo zjevné, kdo koho poslouchá. Muž pokynul Grantovi a Marině, aby se posadili naproti němu.

„Pane Grante.“ Natáhl pravou ruku přes stůl. Levou nechával mimo dohled, položenou na koleně pod stolem. Měl suchou a voskovitou pokožku. „Jsem Elias Molho.“

17. kapitola

„Elias Molho. Obchodník se vzácnými starožitnostmi.“ Kolem Grantova jazyku se při těch slovech omotal proužek dýmu. „Já myslel, že jste po smrti.“

Šedovlasý muž se usmál a rozpřáhl ruce. „Jsem – jak mě vidíte.“

„Slyšel jsem, že vás dostali nacisti.“

Molhovi se zachvěly koutky úst nevolí. „Možná ano. Nebo se mi hodilo, aby si to lidé mysleli. Zmizelo tolik lidí – dokonce ani Němci nemohli vést záznamy o všech. Rozhodl jsem se, že zmizím podle svého.“ Sáhl do kapsy kalhot a vytáhl kousek papíru. Grant v něm poznal papír z toho krejčovského obchodu, na nějž zapsal adresu svého hotelu. „Zdá se ale, že jste se na mě začal vyptávat, pane Grante.“

Než Grant stačil odpovědět, znovu se objevil číšník. Postavil před Granta a Marinu dvě sklenice s whisky a odešel, aniž by předložil účet.

„Z Ameriky,“ podotkl Molho. „První dodávka Trumanovy pomoci.“

Grant usrkl drink. Vypil už dost levného alkoholu v podzemních barech od Kapského města po Moskvu, aby poznal opravdovou kvalitu, když ji ucítí na jazyku. „Tímhle se zabýváte? Podnikáte na černém trhu?“

„Existuje v Řecku nějaký jiný? Momentálně jsou všechny naše trhy černé.“ Molho zachovával zdvořilý výraz, ale oči mu tvrdě jiskřily. Kývl k pódiu, kde se k mikrofonu přivlnila žena ve stříbrných šatech a s objemným poprsím. „Znáte naši hudbu rembetika, pane Grante? Před válkou se jednalo o zvláštnost, o muziku pro narkomany a zloděje.

Rembetes byli melancholickým kultem, který se domníval, že jen jeho členové rozumějí podstatě bídy. Teď jde o naši národní hudbu.“

Zamíchal sklenkou. Obr vedle něj nic neříkal, ale sledoval zpěvačku a bubnoval prsty do rytmu.

„Hledám jeden artefakt. Minojskou tabulku.“ Grant ta slova překotně vyhrkl, div na nich nezaškobrtl. Od okamžiku, kdy přebíral telefon v hotelové recepci, si připadal jako ve snu a obával se, že se vzbudí dřív, než sen skončí. „Těsně před válkou do vašeho obchodu přišel jeden anglický archeolog. Koupil si hliněnou tabulku, nebo přesněji řečeno její polovinu, s nápisem na jedné straně a s obrázkem na druhé. Vzpomínáte si na ni?“

Molho potáhl ze stříbrné cigaretové špičky. „Prodal jsem mnoho artefaktů, než mi Němci zavřeli obchod.“

„Takových mnoho nebylo. Je to unikátní předmět – nebo byl, než jste ho rozpůlil.“ Grant se zahleděl Molhovi zpříma do očí.

Řek přikývl. „Pane Grante, jsem obchodník. Ať prodávám cokoliv – americkou whisky, ruské cigarety nebo kousky hlíny – potřebuji získat tu nejlepší cenu. Lidé nejvíc platí za to, po čem nejvíc touží. Pokud moji zákazníci chtějí v daný okamžik deset cigaret místo dvaceti, půl litru whisky nebo dva kusy kamene místo jednoho, prodám jim to. Pochopitelně je tu jisté riziko. Někdy si kromě dvojnásobného zisku jen přidělám dvojnásobné problémy.“ Molho se opřel. „Musím vám sdělit, pane Grante, že nejste první, kdo se mě přišel vyptávat na tu hliněnou tabulku. Krátce po okupaci se do mého obchodu dostavil jeden Němec. Nějaký doktor Klaus Belzig.“ Přimhouřil oči. „Vidím, že to jméno znáte.“

„Nikdy jsem se s ním nesetkal. Ale řekl jste mu, že si tu tabulku koupil Pemberton.“

„Doktor Belzig se mylně domníval, že tabulka je v celku. Neopravoval jsem ho – a proč bych taky měl? Zeptal se mě, co se s ní stalo, a já mu pověděl, že jsem ji prodal britskému archeologovi z Kréty. Dokonce jsem mu ukázal kopii účtu.“

„A tak se Belzig vydal na Krétu. Jenže Pemberton už byl po smrti.“

„To byla Belzigova smůla. A patrně Pembertonovo štěstí. Metody doktora Belziga byly… notoricky známé.“ Molho zvedl levou paži zpod stolu. Marina zhrožené zalapala po dechu. Naškrobený rukáv bílé košile sepínal zlatý knoflíček, ale nevyčnívala z něj žádná ruka. Molho si trochu povytáhl rukáv, aby ukázal bezútěšný pahýl s věncem jizev okolo. I Grant pobledl. „To udělal Belzig?“

„Byl jsem jenom Žid.“ Ponuře se zasmál. „Řekl mi, že mám větší štěstí než ten muž, který mu tabulku ukradl. Usekl mi ruku a já jsem mu dal jméno. Věděl jsem, že Pemberton je Angličan. Netušil jsem, že je po smrti, ale myslel jsem si, že odjel z Řecka. Že je v bezpečí. Belzig by se nedozvěděl, že jsem mu prodal jen polovinu tabulky, protože ji nikdy nedostane do ruky.“

„Kristepane.“

Molho si zase stáhl rukáv. „Možná mně Belzig poskytl laskavost. Předtím se mezi Židy šířily jenom jisté pověsti. Byl tu nějaký strýček v Německu nebo bratranec, který měl přítelkyni ve Varšavě. Nikdo tomu ale doopravdy nevěřil – jak jsme mohli věřit něčemu takovému? Belzig mi ukázal, co nacisti dokážou. A tak jsem se vypařil.“

Zpěvačka dozpívala a místností zazněl potlesk. Sestoupila z jeviště a vklouzla do jedné kóje, kde si lačně vložila do úst nabídnutou hubici vodní dýmky. Její místo zaujal štíhlý a elegantní muž s černými vlasy uhlazenými k lebce a s úzkým knírkem, díky kterému vypadal skoro jako nacista. Grant uvažoval, jestli v tom nemá být skrytá ironie.

Zpěvák stál prkenně před skupinou. Hráč na buzuki spustil rychlou melodii a prsty mu poletovaly po pražcích. Grant se předklonil. „Co se stalo s druhým kusem tabulky?“

Molho mu oplácel upřený pohled. „Na kolik si té informace ceníte? Připravíte mě o druhou ruku?“

Místností se rozeznělo elektrizující kvílení, které naráz umlčelo veškerý hovor. Zpěvák na pódiu svíral stojan mikrofonu, jako kdyby se topil, a jeho tělo se svíjelo jako v křečích. Bylo neuvěřitelné, že tak drobný střízlík dokáže vydávat takový zvuk. Kvílení se táhle chvělo a vzápětí ještě zesílilo.

Grant zachovával dokonale bezvýraznou tvář. „Jen se ptám. Jsou tu ale jiní muži, kteří ji chtějí. Muži jako Belzig. Jestli vás najdou…“

Molho dopil svůj drink. „Snažíte se mě zastrašit, pane Grante?“

„Jen vás varuji.“

„Věřím vám. Ale chápejte, jsem obchodník. Pokud se někdo dostaví do mého obchodu a nabídne, že si ode mne něco koupí, dejme tomu hliněnou tabulku za sto drachem, napadne mě, jestli by nebyl ve skutečnosti ochotný zaplatit dvě stovky. Nebo jestli by někdo jiný nezaplatil tři. A co vy? Neptal jsem se vás, proč ji chcete – na to jsem příliš zdvořilý. Ale nemyslím, že byste byl archeolog jako pan Pemberton nebo sběratel. Jste snad lovec pokladů? Od svých zdrojů vím, že spolupracujete se dvěma Angličany a Američanem – kromě vaší půvabné společnice. Zajímalo by mě, pro koho pracujete.“

Grant se pousmál. „Občas se sám sebe ptám na totéž.“

„Chápu, že mi nemůžete odpovědět na rovinu. Já vám ale také ne, což zase jistě pochopíte vy.“ Molho se usmál a vstal. Obr vedle něj se zvedl rovněž, jen pro případ, kdyby chtěl Grant něco zkusit. „Promyslím si vaši nabídku, pane Grante. Možná, až se rozhodnu, za kolik ta informace stojí, vám sdělím svoji cenu. V takovém případě se s vámi spojím v hotelu.“

Grant se naklonil přes stůl, kde hrudí narazil do bodyguardovy natažené dlaně. „Neotálejte. Po té věci jde příliš mnoho lidí. Nebezpečných lidí.“

Molho pozvedl pahýl levé paže a zamával s ním Marině a Grantovi na pozdrav. „Já vím.“

Mercedes je rychle odvezl prázdnými ulicemi zpátky do hotelu. Grant s Marinou seděli vzadu a mlčeli. Na chodbě před pokojem se zastavili. Pro kolemjdoucí by vypadali jako dva milenci, kteří se vracejí z večerního tance. Grant měl sako přehozené přes rameno a rukávy košile vyhrnuté k loktům, Marina si sundala střevíčky a svírala je v ruce – byla zvyklá chodit v obyčejných botách na nízkém podpatku. Tvář se jí leskla potem a v koutku oka měla černou šmouhu očního stínu. Jedno ramínko šatů jí sklouzlo z ramene.

„Dobrou noc,“ řekl Grant. Na tiché chodbě to znělo úsečněji, než zamýšlel. „Pokud ovšem…“ O krok k ní přistoupil. Marininy vlasy byly kořeněné nocí a hudbou: kouřem, potem, alkoholem a parfémem. Hašiš v klubu ho možná omámil. Zvedl ruku a pohladil ji po tváři, aby odsunul pramen vlasů, jež jí padl přes oko. Neodtáhla se. Spustil ruku níž, přes líce a krk až na její rameno. Něžně jí upravil ramínko šatů.

„Mám v pokoji láhev brandy.“ Věděl, jak lacině to zní, ale potřeboval se tím výmyslem krýt. Uběhla příliš dlouhá doba, než aby cokoliv považoval za dané.

„Dám si jeden drink,“ odpověděla Marina. Její hlas zněl bezvýrazně, jako když mluví automat. Dovolila mu, aby ji vzal za paži a odvedl ke svým dveřím. Přitulila se mu k lokti, zatímco vytahoval z kapsy klíče. Zasunul klíč do dveří – a zarazil se. V žaludku ho stále hřála Molhova whisky a zaplavovala ho Marinina vůně, ale na některé instinkty člověk nikdy nezapomene.

Cítila, jak ztuhl, a naklonila hlavu, aby se na něj podívala. „Co je?“

„Pst.“ Grant hleděl na rám dveří. Ze štěrbiny mezi zamčenými dveřmi a rámem vyčníval růžek žlutého papíru, téměř neviditelný, pokud člověk nevěděl, že se na něj má zaměřit. Při odchodu z místnosti ho tam vždycky dával. Teď ale papír nebyl na místě, kde ho nechal. Oni – ať už se jednalo o kohokoliv – nejenže vešli dovnitř, ale také si všimli té pasti a znovu ji nastavili. To znamenalo, že vědí, co dělají. A revolver měl v pokoji.

Opět vytáhl klíč ze zámku a nechal ruku položenou na klice. Marina od něj ustoupila a zmateně ho pozorovala. „Máš pistoli?“ naznačil rty otázku.

Klika se bez varování otočila a dveře se prudce otevřely dovnitř. Grant se pořád držel kliky, takže vletěl do místnosti. Zapotácel se, o něco zakopl a zřítil se k podlaze. Někdo na něj skočil, ale Grant byl příliš rychlý. Překulil se na záda, vyskočil, o krok ustoupil a udeřil protivníka pěstí přímo na solar plexus. Ozvalo se heknutí a tlumené zaklení.

Grant znehybněl uprostřed dalšího úderu a ještě ustoupil. Muž před ním se zlomil v pase bolestí, ale ty nakrátko ostříhané vlasy, široká ramena a tmavomodré sako si Grant nemohl s ničím splést. Na posteli o kus dál seděl Muir s cigaretou v ruce.

„Kde jste sakra byli?“

18. kapitola

Knihovnu zavalovalo tiché dusno. Zčásti to bylo dáno počasím – týden po dubnových větrech zavládlo tíživé vedro – a zčásti větším počtem čtenářů v místnosti. Velikonoční svátky minuly a postupně se vracela různorodá společnost studentů, umělců a akademiků, kteří společně vytvářeli klientelu zdejší školy. Hnízdili u stolů po celé místnosti a nořili se do knih, které vypadaly téměř stejně starodávné jako civilizace, o nichž pojednávaly. Grant seděl u okna s novinami a připadalo mu, že sem vůbec nepatří. Zdejší atmosféra cílevědomé aktivity ho tísnila, stejně jako Muirova reakce z uplynulé noci.

„A to je všechno? On vám řekl, abyste šli, a vy jste prostě zvedli kotvy? Jako zatracená poslušná štěňata?“

Grant se skoro ani nenamáhal něco namítat. „Byl na své domovské půdě a měl s sebou gorilu pro případ, že bych si něco zkusil.“

„Kdybyste nám řekl, kam jedete, místo toho, abyste se zdejchnul s tou holkou jako nějaký obchodní cestující v Bognoru, mohli jsme vás sledovat.“

„Na to nebyl čas. Molho to tak zařídil. Kdybyste se nás pokoušeli sledovat, pravděpodobně by se s námi vůbec nesetkal.“ Vzpomněl si na otvor v koženém potahu sedadla v autě. „Nebo bychom dopadli ještě hůř.“

Muir zašermoval cigaretou nebezpečně blízko Grantova obličeje. „Momentálně je ten mrňavý Žid naše jediná stopa ke zbytku tabulky. Až se příště ozve, ať vás sakra ani nenapadne zavolat svoji přítelkyni. Zavoláte mě. Jinak vás dám zavřít zpátky do cely v nějakým mizerným koutě impéria, než stačíte mrknout. Je vám to jasné?“

*

Grant odložil noviny a vydal se za Marinou. Její stoh knih výrazně vzrostl, i když stále značně zaostávala za Reedem na protější straně stolu. Nahlédl jí přes rameno. „Na čem pracuješ?“

Zaklonila se, aby viděl na zvláštní knihu s nalepenými úryvky řečtiny. Při dolním okraji stránky někdo úhledným, vybledlým rukopisem zapsal poznámku, která Grantovi nedávala žádný smysl. „Paus.III:19.11, Strab.VII:3.19, Lyk.Alex:188, Arr.Per.21.“

„To je nějaká nápověda ke křížovce?“

Marina si povzdechla. „To jsou odkazy na místa v dávných textech se zmínkami o Bílém ostrově. Pausanias napsal průvodce po Řecku, něco jako starověký Baedeker. Strabonius byl zeměpisec z prvního století. Lykofron napsal téměř nerozluštitelnou báseň o trojské válce a Arrianos byl římský úředník, který sestavil popis Černého moře pro pobavení císaře Hadriána.“

„Uvádí se v nich něco užitečného?“

„Všichni píšou, že Bílý ostrov je někde v Černém moři.“ Odložila pero. „Jinak se na ničem neshodují. Pausanias a Lykofron tvrdí, že leží u ústí Dunaje, Arrianos ho umísťuje někam na otevřené moře a Strabonius píše, že je zhruba pět set stadií od ústí Dněstru.“

„Kolik to je v dnešních mírách?“

„Asi tak sto kilometrů – jenže Strabonius neudává, kterým směrem.“ Prohrábla se papíry. „Taky jsem našla zmínku v Pliniovi: ten tvrdí, že Bílý ostrov leží přímo u ústí Dněpru. V měřítkách se na staré zeměpisce nemůžeš spolehnout, ale ústí Dunaje i Dněpru se opravdu nacházejí přibližně sto kilometrů od Dněstru.“

Grant se podrbal na hlavě. „Takže Bílý ostrov je buď u Dunaje, nebo u Dněpru, nebo někde úplně jinde.“ Podíval se přes stůl na Reeda, který byl zcela pohroužený do svých symbolů a fotokopií. „Já myslel, že ten ostrov je podle něj jen legenda – něco jako bájný ráj pro hrdiny.“

„Řekla bych, že se zmýlil. Ve všech odkazech, které jsem našla, se zmiňují o jediném hrdinovi: o Achillovi, a někdy taky o Patroklovi, což byl Achillův společník. Bílý ostrov nebyl obecný ráj pro všechny hrdiny. Je spojován výhradně s Achillem.“

„Myslíš, že je tím o něco věrohodnější?“

„Ty zmínky musejí mít nějaký původ. K žádnému z ostatních hrdinů se neváže srovnatelná pověst. Musí tu být nějaký důvod, proč se tedy váže zrovna k Achillovi.“

Přitáhla si jednu z knih. „Podle Arriana na tomto ostrově stojí Achillův chrám. Plinius jde ještě dál a uvádí, že se na ostrově nachází jeho hrobka.“ Zajiskřilo se jí v očích. „Co když to opravdu bylo a je skutečné místo? Se ztraceným Achillovým chrámem a jeho hrobkou? Nikdo nic takového dosud neobjevil.“

„Protože se autoři neshodují na tom, kde leží. Kromě toho, i kdyby to všechno byla pravda, jak můžeme vědět, že tam bude ten kouzelný štít?“

„Myslím, že štít je tam, kam ho odvezl Odysseus jako dar mrtvému hrdinovi při návratu na Ithaku. V Černém moři se odehrává tak velká část příběhu, že Odysseus do těch končin musel připlout z nějakého konkrétního důvodu.“

„Třeba ho tam zanesla bouře.“

„Žádná bouře nemůže zanést loď celou cestu od Troje do Černého moře. Plavba Dardanelami do Černého moře byla známá svou obtížností. A když už se tam Odysseus dostal, pokračoval v cestě na východ. Podívej.“ Zvedla další papír se seznamem úryvků pospojovaných houštinou šipek. „Tohle jsou epizody, jejichž obrazy nebo souvislosti odkazují k Černému moři. Takřka všechny se odehrávají v posloupnosti, což naznačuje jistou zeměpisnou promyšlenost. A ústřední bod, celý smysl téhle Odysseovy cesty, je jeho návštěva podzemí.“

Jakmile však tvá loď už přepluje Ókean proudný,

najdeš tam pobřeží nízké i s hájem Persefoniným,

z vrb, jež ztrácejí plody, a z vysokých topolů černých.

Tam tedy v Ókeanu hleď přistati, hlubokovírném.

Sám pak v Hádovo sídlo se ubírej, zatuchlé, dusivé.

„Odysseus se tam vydá. V propasti, kde se setkávají ony dvě řeky, nabídne bohům oběť a otevře bránu do Hádu.“ Zvedla knihu, aby se Grant mohl podívat. Na pravé stránce ilustroval celou událost temnými, těžkými tahy dřevoryt. Na pláži lemované topoly, tak rovnými a vysokými, že připomínaly spíše mříže klece, spočívala vytažená loď. Uprostřed z boků tmavé hory stékaly dva bílé proudy vody a v místě jejich styku stála drobná postava, zastíněná strmými skalními útesy. Po její levici čekal bílý beran s ohlávkou, po pravici černá ovce a před ním se otvíral sráz útesu.

Přes teplo v místnosti se Grant zachvěl. „Chceš říct, že Odysseus sestoupil do pekla?“

„Přivolal duše mrtvých. Hádes v chápání starých Řeků nepředstavoval místo, kam fyzicky odejdeš. Cesta do něj byla duchovním procesem, poutí lidské duše. Řekové věřili, že na určitých posvátných místech, kde je hranice mezi světy dostatečně tenká, můžeš po provedení správných rituálů komunikovat s mrtvými. Když v té básni Odysseus připlouvá k opačné straně Okeanu, vyhloubí mělké koryto. Nejdřív kolem něj rozlije víno, mléko a med a poté ho naplní krví obětované ovce. A dostaví se duchové. Prorok Tiresias, Agamemnon, kterého zabila jeho manželka Klytaimestra, Ariadna a král Minos.“ Významně se odmlčela. „A taky Achilles.“

Grant se tvářil, jako kdyby ho to zaujalo. „Myslíš, že ten Achillův chrám a jeho hrobka byly místem, kde Odysseus sešel do podsvětí?“

„Nebo možná jel k té hrobce na Bílý ostrov, aby nabídl štít mrtvému Achillovi, a později se v paměti lidí příběh změnil v návštěvu podsvětí.“

„Takže stačí, když najdeme tu hrobku.“ Grant se podíval na dva skopce, kteří na rytině vzhlíželi k obrovské skalní stěně a odevzdaně čekali na svůj osud. „Musíme taky obětovat nějakou ovci?“

„Doufejme, že nebudeme muset obětovat nic jiného.“

Grant nechal Marinu i profesora jejich knihám a vyšel si před budovu zakouřit. Myslí se mu honily zneklidňující výjevy: strmé skalní útesy, kaluže krve, duchové jako oblačné přízraky a mrchožraví ptáci skřehotající na kamenech. Ty obrazy ho natolik přemohly, že nedával pozor, kudy kráčí. Prošel dveřmi knihovny a narazil do muže, který zrovna vstupoval dovnitř. Téměř ho srazil na zem. Do vzduchu vyletěl stoh papírů, které se roznesly po chodbě jako vrstva sněhu. „Promiňte.“ Grant se shýbl, aby muži pomohl na nohy. Ten si ale jeho ruky nevšímal a s podrážděným odfrknutím vstal sám. Byl to zavalitý, nehezký muž s hranatou hlavou a řídkými, nakrátko ostříhanými vlasy. Měl červenou a drsnou pleť, jako kdyby mu tvář pokrývala neodbytná vyrážka, a v očích posazených těsně u sebe se mu zablýskla zlost.

„Pass auf!“ O krok ustoupil. Prasečí očka se vypoulila, jak jen to bylo možné, a rychle se opět zúžila. „Příště musíte být opatrnější.“

Mužova angličtina měla velice silný přízvuk, ale i přesto v ní Grant cítil cosi vyhýbavého. Prohlédl si muže pozorněji. Znal ho snad? Nevzpomínal si. Nedokázal ale setřást pocit, že okamžikem mužovy zlosti problýsklo jakési poznání.

Muž posbíral svoje papíry a protáhl se kolem Granta do knihovny. Když se Grant ohlédl prosklenými dveřmi dovnitř, viděl, jak si sedá k ústřednímu stolu dvě místa od Reeda.

„Asi o nic nejde,“ zahučel, aby přesvědčil sám sebe. Poslední půlhodinu se těšil na cigaretu. A uvnitř je Marina, která na všechno dohlédne.

Cestou ven se usmál na dívku u recepce. Okolní vzduch byl téměř stejně horký jako dým v jeho plicích, ale užíval si, že na chvíli unikl zatuchlosti knihovny. Uvažoval, jak muži jako Reed mohou strávit celý život zavření na takových místech. Jemu knihovny připomínaly mauzolea; nekropole mrtvých stránek v mrtvých jazycích.

Dopolední klid narušilo bručení motoru. Na chodník před bránou na protější straně ulice vyjel zelený citroen. Na předním sedadle si jeden muž četl noviny. Druhý vystoupil, opřel se o zadní dveře a začal se šťourat v zubech.

„Máš oheň?“

Grant se otočil. Ve stínu palmy stála Marina, kterou podle všeho překvapilo, jak sebou Grant trhl. Vyčkávavě k němu napřahovala cigaretu. „Kdo dává pozor na Reeda?“

„Je v knihovně.“ Unaveně se usmála. „Chtěla jsem si s tebou promluvit. Včera v noci…“

„Teď ne.“ Grant ji ve spěchu málem srazil do záhonu květin. Vtrhl předním vchodem do knihovny, proběhl kolem recepční a sprintoval chodbou. Když vpadl dveřmi do knihovny, překvapeně se k němu obrátilo několik udivených, obrýlených tváří.

Reed seděl stále na svém místě, přesně tam, kde ho opustil, a mžoural na Granta zpoza stohu knih. Vypadal spíš překvapeně než podrážděně.

„Pane Grante.“ Recepční musela vyběhnout za ním. Měla zardělou tvář a z ohonu vlasů se jí uvolnilo několik pramenů. Dívala se na něj se směsicí úžasu a vzteku. Nakonec zakotvila pohledem na cigaretě, kterou měl Grant stále v ústech. „V knihovně nesmíte kouřit.“

Grant vyplivl cigaretu a zamáčkl ji podpatkem do dřevěné podlahy. I on se pokoušel zakrýt své zahanbení. Pustil dveře, které se samy zavřely, a zaraženě dokráčel k Reedovi. Ostatní studenti a akademici se jeden po druhém vraceli ke své práci.

„Měl váš výstup nějaký důvod?“ zeptal se Reed, zatímco Grant klesal na židli vedle něj. Profesor se provinile rozhlížel, jako kdyby mu dělalo starosti, že ho ostatní dají do souvislosti s tím barbarem, který narušil posvátnost knihovny.

„Myslel jsem…“ Židle o dvě místa dál, na kterou se usadil ten Němec, byla momentálně prázdná. Co ale z toho plyne? Už není válka, aby každý cizí přízvuk představoval automaticky podezřelou okolnost a každý Němec byl nepřítel. „Myslel jsem, že byste mohl mít potíže,“ dokončil Grant chabě.

„Jen s vyrušováním od práce.“

„Co děláte?“ Připojila se k nim Marina. Za Reedovými zády vrhla na Granta vyčítavý pohled.

„Byl tu muž.“ Grant ztišil hlas, když si vysloužil několik káravých pohledů okolních akademiků. „Vypadal podezřele.“ V jeho tónu zazníval jistý vzdor. Uvědomoval si, jak nepřesvědčivě jeho vysvětlení zní, ale instinkt mu už tolikrát dobře posloužil, že se nehodlal omlouvat.

„Rozhodně se mi nepokusil podříznout hrdlo.“ Reedova trpělivost očividně vyprchávala. Profesor dychtil po tom, aby se znovu ponořil do bludiště škrábanců a čmáranic na stole. „Ani neukradl…,“ sklopil oči reflexivním pohybem člověka, který se dívá na hodinky, „můj batoh…“

Grant sledoval jeho pohled. Čtyři dřevěné nohy židle, dvě nohy ve flanelových nohavicích, pár odřených bot – ale žádná taška. „Můj batoh,“ zopakoval Reed omámeně. „Je pryč.“

„Bylo v něm něco důležitého?“

„Důležitého? Měl jsem v něm tu tabulku.“

Grant vyběhl ze dveří a pustil se po chodbě. Prudce zastavil u recepce. „Němec. Světlé vlasy, hnědý oblek. Šel tudy?“

Jeho zuřivá naléhavost způsobila, že recepční spolkla pokárání, jednoduše přikývla a ukázala ke dveřím. Ještě ani nestačila spustit paži a Grant už vyletěl před budovu, seběhl ze schodů a sprintoval mezi stromy k bráně. Zelený citroen stál dosud na svém místě. Zadní dveře se však už přibouchly a vůz poskočil kupředu.

Grant vyběhl na ulici právě včas, aby vdechl oblak výfukových plynů a prachu. Vytrhl webley a vyprázdnil zásobník za odjíždějícím autem. Zadní okno se roztříštilo a na zelené karoserii se objevily otvory po kulkách. Citroen dostal smyk. Řidič se ho pokoušel zvládnout, ale neměl šanci. Vůz vyjel na chodník a čelně narazil do domovní stěny. Na dýmající kapotu se snesla sprška barvy a omítky. Muž na sedadle spolujezdce se horečně pokoušel otevřít dveře, ale ty se nárazem vzpříčily a nepovolovaly.

Celý výjev začal zahalovat kouř a pára z vraku, avšak Grant přesto viděl, jak se zadní dveře otvírají a ven vystupuje zloděj s Reedovým koženým vakem přes rameno. Něco vykřikl na řidiče a pustil se do běhu po ulici pryč.

Spolujezdec vepředu zápasil s dveřmi. Právě vytáhl pistoli a udeřil s ní do okénka, které se rozbilo a nechalo po sobě jen řadu ostrých střepů po obvodu, když Grant doběhl k vozu. V zoufalé snaze dostat se z auta si muž Granta nevšiml a Grant mu nedal příležitost. Než protivník stačil vystřelit, Grant sáhl dovnitř rozbitým okénkem, popadl muže za paži a vytáhl ji ven. Muž dosud svíral pistoli za hlaveň. Pokusil se ji otočit, ale Grant udeřil jeho rukou o rám okénka a narazil mu ji na střepy. Muž zavyl a pustil pistoli. Grant se shýbl k zemi, zvedl zbraň a střelil muže dvakrát do hrudi. Krvavá paže ochabla.

Grant ji pustil a oběhl zadní část vozu. Řidič se potácel směrem k němu. Stále vypadal zpola omráčen nárazem. Jednu ruku měl pozvednutou, ale Grant netušil, jestli se vzdává nebo jestli se hodlá bránit. Druhou rukou muž hmatal pod sakem.

Grant nevěděl, kolik kulek mu zbývá, ale bylo mu jasné, že nemá čas. Vypálil – z takové blízkosti nijak neřešil přesnost zásahu – a když se řidič zakymácel, podkopl mu nohy. Ještě než muž padl k zemi, Grant už sprintoval kolem něj za zlodějem.

Ten mezitím urazil kus cesty, byl však menší a podsaditější než Grant, a navíc ho tížil Reedův batoh. Kolem boků mu pleskal hnědý plátěný oblek a kožené boty mlaskavě dopadaly na chodník. Kolemjdoucí zírali, jak kolem nich probíhá, ale nikdo se ho nepokusil zastavit. Uprostřed tolika lidí si Grant netroufal vystřelit. Postupně ale zloděje dobíhal.

Němec doběhl k rohu a ohlédl se. Nemohl přehlédnout Granta, který se k němu řítil a mával pistolí jako šílenec. Shodil z ramene Reedův batoh, nechal ho padnout do kanálu a pokračoval v běhu přes ulici. Grant ještě zrychlil. Ulice byla široká a neprojížděla tudy žádná doprava – jestli ho Grant dožene, naskytne se mu čistá rána.

Zleva zaslechl cinkání zvonku, ale nedbal na něj. Dosprintoval k rohu ulice, klekl si a pozvedl pistoli. Prostředek ulice zahrazovaly betonové květináče, ale hlava a ramena zloděje byly nad nimi stále jasně viditelné jako silueta na střelnici. Takhle Grant střílel už nejméně tisíckrát.

Vzápětí muž zmizel. S cinkáním a zasvištěním ho zakryla hnědá stěna. Ulicí prohučela tramvaj, která nebrala ohledy na Granta a jeho naléhavý úkol. Několik cestujících si muselo všimnout neupraveného Angličana, který na kraji silnice mával pistolí: ukazovali na něj a tiskli obličeje ke sklu, zatímco se tramvaj sunula neúprosně dál.

Grant vyběhl kupředu kolem zadní části tramvaje a vyskočil na betonový květináč. Rozhlédl se po okolních ulicích a pátral očima v davu šedých obleků a černých šatů. Němec zmizel.

Širokou ulicí se přiřítil policejní vůz a s kvílením pneumatik zastavil. Grant položil pistoli do hlíny v květináči a slezl. Mezi lidmi na chodníku se prodírala známá postava. Marině se ho konečně podařilo dohonit. V ruce držela Reedův odhozený batoh, ale neusmívala se.

Grant zvedl ruce na znamení, že se vzdává, a čekal na blížící se policisty, kteří ho obklíčili. „Nechal tam tu tabulku?“ zavolal. Marina zavrtěla hlavou. „Je pryč.“

19. kapitola

Hotel Grande Bretagne, Athény

„Kristepane, vy tedy umíte všechno zkomplikovat.“

Seděli v pokoji hotelu Grande Bretagne. Hotel nebyl tak velký a impozantní, jak sliboval jeho název. Po osvobození v roce 1944 se sem nastěhovala britská armáda, která se nechala nachytat honosným jménem, a nikdy ho úplně neopustila. Změnil se nábytek i výzdoba pokojů, došlo k přestavbě stěn i příček a bývalé přepychové apartmá se změnilo v přeplněnou kancelář, byť v ní zůstaly zlaté tapety a křišťálové lustry.

Grant seděl na tvrdé dřevěné židli. Nepříjemně mu připomínala tu, k níž byl připoután, když se poprvé setkal s Muirem v Palestině. Jenže tentokrát Muir soptil zlostí. „Na ulici hnijou dva mrtví Rusáci a všichni od britského velvyslance po zatracené knihovníky chtějí vědět, jak se tam dostali.“

Grant se opřel a založil si ruce na prsou. „Byli to Rusové?“

„Zjevně toho moc nenamluví, ale jejich vůz byl registrovaný na Pontskou přepravní korporaci, což je místní předsunutá buňka Sovětské státní bezpečnosti. Cigarety, mince i další stopy ukazují stejným směrem.“ Všiml si Grantova překvapeného výrazu. „Proč? Čekal jste Armádu spásy?“

„Ten zloděj, jejich komplic, byl Němec. Vrazil jsem do něj před knihovnou před tím, než odkráčel s profesorovým batohem.“

„Škoda že jste ho taky nezastřelil. Prohlédl jste si ho?“

„Světlé vlasy, brunátná tvář. Statná postava.“ Grant pokrčil rameny. „Kdybych ho znovu viděl, určitě ho poznám.“

Muir přimhouřil oči. „Opravdu?“ Otevřel kufřík a vytáhl z něj tlustou složku. Zalistoval stránkami, dokud nenašel tu, kterou chtěl. Ukázal ji Grantovi. „Co tenhle?“

Tentokrát se jednalo o kvalitní, zaostřený snímek, zjevně naaranžovaný, nikoliv pořízený někde potají. To ovšem z muže na obrázku neudělalo o nic většího elegána. Stál v pytlovitých kalhotách a jezdeckých botách na vrcholu hromady a v ruce držel násadu rýče zabodnutého do země, jako dobyvatel vztyčující svoji vlajku nad poraženým městem. Na fotografii byl mladší, štíhlejší a pohlednější, než když se s ním Grant setkal na schodech do knihovny, ale jeho pyšný výraz a samolibý úsměv do fotoaparátu si nemohl splést.

„To je on. Kdo to je?“

„Klaus Belzig. Archeolog, nacista a vůbec pěkný darebák. Dnes ráno dorazila jeho složka.“

„Tvrdil jste, že zmizel z Berlína v roce 1945.“ Grantova mysl pracovala na plné obrátky. „Pokud ti muži v autě byli Rusové…“

„Určitě ho vytáhli ze Sibiře, rozmrazili ho a přivezli ho, aby pomohl s honem. Vědí, co hledají.“

„Belzig byl ten, kdo našel tabulku.“

„A teď ji má zpátky.“

Cosi ohledně té tabulky v Grantovi odpálilo záblesk obav, jakousi zpola zformovanou myšlenku, kterou nedokázal zachytit. Než se ale na ni stačil soustředit, Muir pokračoval: „Mohlo to být horší. Reed říká, že si už přepsal nápis z tabulky. Jestli ho nerozluští on, předpokládám, že se to nepodaří ani jim.“

Ta druhá polovina. Grant si s úlekem uvědomil, co mu působilo takovou starost. „Molho neřekl Belzigovi, že tu tabulku rozpůlil. Belzig si myslel, že je nepoškozená a že Pemberton ji měl celou.“

„No a?“

„Teď už zná pravdu a půjde po Molhovi.“

Muir vyšel do předpokoje a strhl sluchátko z vidlice. „Hotel Eurydika,“ vyštěkl. Při čekání na spojení bubnoval prsty do stolu a poté mávnutím přivolal Granta. Strčil mu telefon do obličeje. „Promluvte si s nimi vy. Vy znáte řeč.“

Grant vzal sluchátko. „Tady je pan Grant, pokoj číslo třicet. Nenechal pro mě někdo nějaký vzkaz?“

„Okamžik.“

Grant zakryl mluvítko dlaní. „Podařilo se vám s Jacksonem ráno najít Molhův klub?“

Muir přikývl. „Zabedněná okna, mříže, zámky – nikdo nebyl doma. Jackson postavil jednoho ze svých lidí…“

Grant mu naznačil, aby ztichl, protože se ve sluchátku znovu ozvala recepční. „Žádné vzkazy.“

Zavěsil, ještě jednou vytočil číslo spojovatelky a získal od ní číslo na klub Charon. Nechal telefon vyzvánět tak dlouho, až se oznamovací tón změnil v pouhou ozvěnu v jeho mozku.

„Né?“ ozval se ospalý ženský hlas plný podezřívavosti.

„Je tam Molho?“

Žádná odpověď.

„Jestli přijde, povězte mu, že volal pan Grant. Řekněte mu, že s ním potřebuji mluvit. Je to velice naléhavé. Ano?“ Žena zavěsila.

Nemohl jít zpátky do knihovny, a tak se vrátil do hotelu. Lehl si na postel a pokoušel se usnout. Měl si připadat unavený, ale po honičce s Belzigem mu v žilách kolovala záplava adrenalinu. Přes tenké žluté závěsy dovnitř dopadalo rozptýlené a nadčasové sluneční světlo. Někdo, patrně Reed, nechal na nočním stolku knihu: překlad Iliady. Grant ji zvedl a zalistoval v ní. Nakonec určitě usnul, ačkoliv si to neuvědomil, dokud ho nevzbudilo zaklepání. Vyskočil z postele, popadl revolver a po špičkách přešel přes koberec ke dveřím. „Kdo je tam?“

„Já,“ odpověděl Muir. „Vezměte si klobouk a zbraň. Právě se nám ozval Jacksonův člověk. Molho dorazil do klubu.“

Z hotelu vyběhli téměř poklusem. U recepce zrovna stál chumel lidí a Grant měl dojem, že zaslechl, jak recepční volá jeho jméno, ale nedbal na to: už vycházel dveřmi ven a nezastavoval se. Muir řídil předválečný wolseley, který si vybral z automobilového parku ambasády. Jeho jízda byla stejně agresivní jako celá jeho osobnost – hnal vůz po silnici vedle pláže, aniž by bral sebemenší ohledy na chodce a osly, kteří tu tvořili většinu provozu.

Jakmile dorazili na místo, okamžitě jim bylo jasné, že se tu něco stalo. Vjezd do uličky blokoval armádní džíp střežený americkým vojákem a další ozbrojenec stál nad schody do sklepení.

Hlídka v džípu vykročila k wolseleyi, ale řidičova dvířka ji málem smetla stranou, jak Muir prudce vyskočil z auta. „Je tu Jackson?“

Jackson na ně čekal uvnitř spolu s mužem v modrém obleku, kterého Grant neznal. Ve vzduchu stále visel kouř z minulého večera, ale hudba ztichla. Stoličky a židle byly obrácené na stolech a jejich nohy připomínaly naježené jehlice mořských ježovek. Za oponou stálo několik mikrofonů pro kapelu a opodál se o stěnu opíral mop zastrčený do kbelíku s vodou. Místnost jakýmsi podivným způsobem připomínala Grantovi palác Knossos. Archeolog by tu mohl za tisíc let najít spoustu artefaktů, a přesto nemít tušení, co se tu dělo.

Molho ležel uprostřed místnosti pod bílým ubrusem, který přes něj někoho napadlo přehodit. Nemohl být mrtvý dlouho. Ubrus poskvrňovaly rudé šmouhy, jako kdyby ho nějaký neopatrný host polil vínem, a pod okrajem látky se rozlévala tmavá kaluž.

„Zatracená věc,“ poznamenal Jackson. „Odvedli na něm důkladnou práci. Zuby, prsty, všechno.“ Mluvil s bezcitnou odtažitostí obchodníka, který recituje seznam položek. „Ať už měl jakákoliv tajemství, můžete si být zatraceně jistí, že je prozradil.“ Špičkou boty odhrnul cíp ubrusu, aby odhalil tvář mrtvého. „Je to on?“

Na Molhův obličej byl hrozný pohled. Grant už však za války viděl horší – ne o mnoho, ale dost na to, aby si zachoval klidnou tvář. „To byl on. Chudák.“ Ten muž se mu docela zamlouval, byť ho skoro neznal. Připadalo mu od osudu nepředstavitelně kruté, aby někdo přežil všechny děsy války a následně se dočkal takového konce. Jenže jak Grant dobře věděl, svět umí být hodně krutý. „Zakryjte ho, pro rány boží.“

Jackson mu botou vrátil cíp přes tvář. „Tady Mike to místo sledoval,“ pokynul k muži v modrém obleku. „Jakmile se ukázal Molho, zašel k nejbližšímu telefonu, aby mi zavolal, takže mu ti darebáci proklouzli. Škoda.“

Mike se zašklebil. „Neuvědomil jsem si, že jsou uvnitř, dokud nevyšli ven. Naskočili do černého mercedesu a odjeli.“

„Viděl jste poznávací číslo?“ zeptal se Muir.

„To ano, ale…“ Mike neklidně přešlápl z nohy na nohu. „Byla tam ta zatracená řecká písmena. Ta člověk nerozezná.“

„Molho taky jezdil černým mercedesem,“ ozval se Grant a nadiktoval jim číslo – další zvyk, který si osvojil u zvláštních jednotek.

„Řekneme místním policistům, ať po něm zahájí pátrání. Patrně tím ničemu nepomůžeme, ale musíme to zkusit. Máme lidi v přístavech i na letištích, aby dávali pozor na komouše. Třeba se někde ukážou.“

„To doufám,“ procedil Muir přes sevřené zuby. „Musíme předpokládat, že mu Sověti přišli položit stejné otázky, jaké jsme mu chtěli dát i my. A taky musíme předpokládat, že ho nenechali zemřít, dokud nedostali odpovědi. Když je Molho po smrti, doktor Belzig představuje naši jedinou stopu k druhé polovině tabulky.“

„Jenže vycházíte z toho, že my musíme najít jeho.“ Ke Grantovi se otočily tři páry očí. „I kdyby Belzig dostal do ruky celou tabulku, nedokáže ji přečíst. Po kom tedy půjdou?“

Jackson se svým kolegou zůstali v budově, aby se poohlédli po záznamech, které si Molho mohl vést, a Muir s Grantem odjeli zpátky do knihovny, aby vyzvedli Reeda s Marinou. Cestou do hotelu u nábřeží nikdo nepromluvil. Nad mořskou hladinou visel mlžný opar, který rozostřoval siluety ostrovů na horizontu, zachycoval světlo zapadajícího slunce a proměňoval je v mlhovinu růžových a zlatých odstínů těsně nad vodou.

V tichosti vešli do hotelu. Grant dokázal myslet jen na studenou sprchu a sklenici piva, ale když míjeli recepci, jedna z dívek vyběhla zpoza pultu a zastavila ho. „O Kyrios Grant.“ Strčila mu do dlaně list papíru. „Vzkaz pro vás.“

Grant se podíval na papír. Bylo na něm jediné slovo, pečlivě zapsané tiskacími písmeny latinky. Ať už ho psal kdokoliv, zjevně na tuto abecedu nebyl zvyklý. Opatrné tahy a rozechvělé obloučky připomínaly dětský rukopis: SOURCELLES.

„Ten vzkaz jste přijímala vy?“ zeptal se Grant dívky. Přikývla. „Telefonicky. Volající to slovo pomalu vyhláskoval.“

„V kolik hodin?“

Ukázala na drobnou poznámku v rohu: 13.47. Zřejmě zavolal těsně před tím, než dorazili ti Rusové. Grant sebou trhl, když si připomněl stav Molhova těla.

„Co je to?“ Muir mu vytáhl papír z ruky a podíval se na něj. „Sourcelles. Co to sakra je?“

„Možná jméno toho, kdo si koupil tabulku.“

„A jak ho do horoucích pekel máme asi najít? V pařížském telefonním seznamu? Nebo že bych brnknul na francouzské velvyslanectví?“ Muir se znechuceně odvrátil, ale Marina náhle vykulila oči. Sáhla do kabelky a vytáhla štíhlý notes, do kterého si dělala poznámky v knihovně. Zalistovala jím a beze slova ho podala Grantovi. Držela notýsek palcem otevřený na jedné konkrétní stránce.

Stránku pokrývalo Marinino drobné, úhledné písmo – vše bylo zapsáno v řečtině s výjimkou jediného slova, které Granta zasáhlo jako kulka mezi oči: Sourcelles.

20. kapitola

Sever Egejského moře poblíž Soluně, o dva dny později

Hydroplán se vznášel vysoko nad hladinou jako posel bohů. V oslnivé sluneční záři se špičky jeho stříbrných křídel chvěly jako roztavené sklo v peci. Není divu, že se Zeus tak často zjevoval v podobě orla, pomyslel si Reed. Toto byl pohled na zemi, jaký si mohli užívat pouze bohové. Mraky pod nimi oblévaly souostroví vysokých horských vrcholů, zatímco dále na západ, kde se oblaka trhala, slunce svítilo na mořskou hladinu jako na safírovou přikrývku. Zamumlal si sám pro sebe:

… na obě nohy si připjala opánky krásné,

božské, ze zlata celé, jež po plynné vodě ji nesly,

jakož i po širé zemi jak o závod s vanutím větru.

Chopila silné dřevce, jež ostrým se končilo hrotem,

těžké, velké, pevné, jímž rozráží Olbřímorodá

hrdinů branné řady, když záštím proti nim vzplane.

Co by asi Homér napsal, kdyby svou zemi mohl spatřit odtud?

Trvalo jim většinu dne, než vystopovali Sourcellese, dne stráveného pokřikováním do telefonů a odesíláním telegramů z kanceláří hotelu Grande Bretagne. Z jediné malé místnosti se po celé Evropě rozprostřela síť chapadel, nejprve po konzulátech, knihovnách, univerzitách a nejčastěji do šedé budovy u Victoria Street, ale postupně také po finančních úřadech, starostech a místních policejních velitelích. Ke konci dne mohl Muir shrnout v hotelu Jacksonovi dosažené výsledky.

„Luc de Sourcelles, naturalizovaný Řek francouzského původu, jak se dá uhodnout z jeho jména. Jeho rodina pochází z Bordeaux – zabývali se stavbou lodí, což je taky důvod, proč původně přijel do Řecka. Zdědil velký majetek, který z větší části utratil za starořecké artefakty. Je do toho tématu úplný blázen, posedlý věkem hrdinů. Psal si s vdovou po Schliemannovi a občas se někde objeví u nějakého skoro neznámého evropského archeologa. Ti ho mají rádi, protože doufají, že bude financovat jejich výzkumy. Nikdo to neřekne nahlas, ale všichni ho považují za pošuka. Je proslulý svým samotářstvím, dá-li se to tak vyjádřit. Je vdovec, má jednu dceru a žije v sídle v Makedonii kousek od Soluně. Před deseti lety sepsal monografii, kterou vydal v Paříži soukromým tiskem: La Mort d’Achille et son Au-delà.“

„Co je to po našem?“

„Achillova smrt a posmrtný život. Jeho specialita. Marina na tohle dílo narazila při pátrání po Bílém ostrově. Proto měla jeho jméno v notesu.“

„Je to k něčemu dobré?“

„V knihovně ten spisek neměli,“ vysvětlila Marina. „V jiné knížce jsem o něm jenom našla zmínku v poznámce pod čarou.“

„Hm. A vy si myslíte, že si tenhle chlápek koupil druhou půlku tabulky od toho mrtvého Žida?“

„Dávalo by to smysl. Už nápis samotný mohl vzbudit jeho zájem – a na zadní straně ještě byla ta kresba. Reed se domnívá, že na obrázku mohlo něco odkazovat k Achillovi, k jeho štítu nebo dokonce k Bílému ostrovu.“

„Podařilo se vám s ním spojit?“

„Snažili jsme se mu dovolat, ale neuspěli jsme. Na severu Řecka jsou vzbouřenci hodně aktivní, takže jsou možná poškozené linky.“

Jackson se zachmuřil. „To abychom ho raději navštívili osobně. A nezbývá než doufat, že se tam dostaneme dřív než rudoši.“

Soluň byla zasmušilé město roztažené kolem mořského zálivu. Pobřeží lemovaly přízračné domy a značná část přístavu dosud nesla stopy nedávné války. Za ním se k nebi zvedalo několik minaretů coby připomínek dávnějších invazí. Ještě dnes město vyvolávalo dojem, že se nachází v blízkosti válečné fronty. Hydroplán dosedl na hladinu mezi bitevními a nákladními loděmi s trupy šedivými jako nebe, které čekaly, až budou moci vyložit své zboží.

U doků nastoupili do připraveného auta, černého packardu s americkým vojákem za volantem. Přes kapotu měl vůz vyznačené sériové číslo a druhé se skvělo na pravé náprsní kapse řidiče. „Poručík Kirby,“ představil se voják, a zopakoval tak, co měl napsáno na uniformě. Nedokázal zakrýt překvapení, když přejel očima zbytek skupiny: Reeda v jeho profesorském tvídovém saku a s brýlemi, Muira, který Grantovi elegantním oblekem a číhavým pohledem neustále připomínal obchodníka na černém trhu, Marinu ve zdrženlivých černých šatech přepásaných na bocích a Granta, kterého poručík patrně považoval za mechanika. „Velitelství mi nařídilo, abych vás odvezl, kamkoliv budete chtít, pane.“

„Řekli ještě něco dalšího?“ zeptal se Jackson.

„Jen že bych neměl klást žádné otázky.“

Jackson mu poklepal na rameno. „Hodný. Teď potřebujeme zajet na místo jménem Villa Pelion. Znáte ho?“

„Ne, pane.“ Kirby vytáhl mapu a rozložil ji na kapotě packardu. Grant se k ní sklonil vedle vojáka. Překvapilo ho, že všechny místopisné názvy jsou v němčině.

„Řecké mapy nestojí za zlámanou grešli,“ vysvětlil Kirby. „Je jednodušší, když používáme mapy skopčáků.“ Jackson ukázal na mapu perem. „To je ono.“

Kirby se zatvářil ustaraně. „V tomhle sektoru jsou komouši pěkně aktivní, pane. Ve voze mám vysílačku – můžu zavolat posily, pokud chcete. Nějakou dobu to asi potrvá, ale…“

Jackson se podíval na hodinky. „Není čas. Po tom chlápkovi jdou i padouši z druhé strany. Dopravte nás tam co nejrychleji.“

„Ano, pane.“

Než vyrazili, Kirby zalovil v botě a vytáhl samopal se skládací pažbou. Podal jej Grantovi, který se tísnil na předním sedadle s Jacksonem. „Umíte s tím zacházet?“

Grant přikývl.

„Mějte ho pro všechny případy v pohotovosti.“

Vydali se z města přes pastviny a pšeničná pole, která se rozkládala na pobřežní rovině. Po velkém hladomoru konečně začínala dorůstat úroda, která postupně zabírala zpátky území dosud poseté betonovými a ocelovými zátarasy proti tankům. Válka však nebyla jen minulostí: třikrát museli zastavit na kontrolních stanovištích obsazených řeckými vojáky. Kirbyho uniforma jim pokaždé umožnila hladký průjezd a na každé zastávce také Jackson ukázal vojákům kopii Belzigovy fotografie s instrukcemi, aby ho zadrželi, pokud ho uvidí.

„Jaké jsou poslední zprávy o občanské válce?“ zeptal se Jackson mezi dvěma kontrolními stanovišti. „Vyhráváme?“

„Vy máte patrně lepší informace než já, pane.“ Kirby nespouštěl oči ze silnice. „Já jsem právě dorazil. Oficiálně tu budu až za tři měsíce. To, co jsem slyšel, ale není dobré. DSE…“

„Co je DSE?“ zeptal se Reed ze zadního sedadla. Hrboly a díry na nerovné cestě mu nesvědčily: byl bledý v obličeji a opíral se paží o strop, aby udržoval rovnováhu.

„Démokratikos Stratos Eladdas.“ Marina sebou škubla, když slyšela, jak Kirby mrzačí její mateřštinu. „Řecká demokratická armáda. Komunisti, mezi námi. Z toho, co jsem slyšel, jsou docela úspěšní. Už nestřílejí po konvojích, ale snaží se zabírat celá města. Stalin jim dodává zbraně přes Jugoslávii a Albánii. Když teď Britové práskli do bot – nic ve zlém – musíme držet tuhle linii, jinak nás poženou až k Athénám.“ Zavrtěl hlavou. „Je to mizerná situace. Ale bojujeme. Mám pocit, že většina z nich jsou jenom rolníci a zloději ovcí. Nebudou mít žaludek na pořádný boj.“

„Tím si nebuďte tak jistý,“ varoval ho Grant. „Většina z nich se naučila bojovat proti nacistům a předtím strávila pět let podzemním odporem proti Metaxasově diktatuře. Ti vědí o partyzánském boji úplně všechno.“

„Mají kliku, že našli někoho, kdo jim dodává zbraně,“ poznamenal Muir suše. Jeho oči se ve zpětném zrcátku střetly s Grantovýma, než Grant sklopil pohled ke zbrani v klíně. Jestli se zastyděl, nedal to na sobě nijak znát.

Po několika kilometrech začala silnice stoupat z roviny do kopců. Čím výše vyjeli, tím níže se jim klenula obloha nad hlavou. Doléhal na ně nerovný strop z mraků, který vyplňoval prostory mezi tmavými, pokroucenými borovicemi rostoucími na svazích. Ze silnice se postupně stala pouhá lesní cesta. Kirby vyčerpaně zápasil s volantem, projížděl nekonečnými serpentinami a vyhýbal se kamenům i spadlým stromům. Ostatní se křečovitě drželi, čeho mohli, a snažili se lapat po dechu, zatímco Grant třímal zbraň a rozhlížel se po neproniknutelném lese.

Minuli polorozpadlou, zpola opuštěnou vesnici. Nebýt stínů, které se pohybovaly za vytlučenými okny a roztříštěnými dveřmi a sledovaly jejich průjezd, považovali by ji za zcela liduprázdnou. Jackson sedící mezi Grantem a Kirbym zasunul ruku pod sako, aby nahmatal pistoli v ramenním pouzdře.

Projeli zatáčkou na svahu hory a konečně uviděli cíl. Sotva ho mohli přehlédnout. Rozlehlý kus svahu byl odkrojen a přetvořen do podoby dvou širokých teras. Dole se patrně rozkládaly zahrady, na horním stupni stál za obrovskou hradbou připomínající středověkou pevnost dům, který by mohl krášlit libovolný pozemek v údolí Loiry. Vše od střešních tašek přes příkrou střechu a bílé vápencové stěny až po zastřižené křoviny a štěrkové stezky mohlo být dovezeno přímo z Francie. A patrně také bylo.

Cesta končila u brány z tepaného železa. Ze sloupků na ně opovržlivě shlíželi dva mramoroví lvi. Grant vyskočil z auta a zkusil bránu otevřít. Byla zamčená, ale do jednoho z pilířů bylo zasazeno černé mosazné tlačítko. Stiskl je a čekal.

Kirby vyklonil hlavu z okénka. „Nikdo není doma?“ Vedle gigantických rozměrů hory zněl jeho hlas slabě a tence: slova pohltily nízko visící mraky a stromy.

„Říkali jste, že je samotář. Třeba…“

Grant zmlkl a otočil se, aby se podíval na štěrkovou příjezdovou cestu.

Zkoprněle zíral na topornou postavu v černém nepromokavém plášti a buřince, která k nim rázovala, až jí křupal štěrk pod botami. Muž držel v levé ruce vztyčený černý deštník a v pravé chřestil svazkem klíčů. Něčím připomínal bankovního úředníka nebo zaměstnance železniční stanice. Zastavil se přesně metr před bránou a hleděl k nim přes železné mříže. „Oui?“

Grantovi dopadla na hřbet ruky velká dešťová kapka. Z okénka vozu se vyklonil Reed a řekl: „Dites á Monsieur Sourcelles que le Professeur Arthur Reed est venupour lui voir.“

Majordom – to musí být majordom, pomyslel si Grant – přikročil ke sloupku brány a zvedl telefonní sluchátko. Promluvil do něj několik slov, chvilku poslouchal a nakonec přikývl. „Pan Sourcelles je poctěn, že profesor Reed vážil tak dlouhou cestu, aby ho navštívil. Velice rád by se s ním setkal, ale, malheureusement, je zaneprázdněn.“

Grant potlačil nutkání namířit na sluhu zbraň. „Povězte panu Sourcellesovi, že jde o velice důležitou záležitost, která se týká hliněné tabulky zakoupené v Athénách roku 1941. Povězte mu, že jeho život je ohrožen. Nikoliv námi,“ dodal.

Sluha na něj nedůvěřivě hleděl tmavýma, hluboce posazenýma očima. Se zjevnou nechutí znovu zvedl telefon a řekl do něj několik dalších slov. „Oui. Oui. Bon.“

„Pan Sourcelles vás přijme.“

Majordom otevřel bránu a vůz vjel na příjezdovou cestu mezi květinovými záhony a trávníky, vrbami a vavřínovými živými ploty. Mezi topoly, jež o kus dál lemovaly celé sídlo, Grant viděl alabastrový obrys klenby klasického chrámu. Patrně se jednalo o letohrádek, který ovšem vedle sídla vyhlížel téměř střízlivě.

Automobil zastavil u úpatí schodiště vedoucího k hlavní budově. Pršelo o něco silněji. Bez ohledu na dekorum všichni rychle vystoupili a vyběhli po schodech otevřenými dveřmi dovnitř, se saky a taškami nad hlavami. Rozechvělí a promočení počkali, než se objevil sluha, aby je uvedl dál.

Interiér zámku – nikdo z nich nedokázal o sídle uvažovat jako o vile – byl strohý a chladný. Zdálo se, že je tu všechno vytesáno z bílého mramoru: podlahy, schody i korintské polosloupy zapuštěné do stěn. Z mramorových podstavců na ně hleděly staré mramorové bysty a v mramorových výklencích zatínali svaly mramoroví atleti.

„Je to jako mauzoleum,“ poznamenal Jackson a zachvěl se. Jediné barevné předměty v místnosti představovaly syté olejomalby na stěnách mezi sloupy. Nymfy s bílými ňadry na nich sváděly dychtivé hrdiny a alabastrové bohyně proměňovaly nezodpovědné muže v kámen. Plavovlasá žena oděná do květů na jedné malbě obdivovala svůj odraz ve zlatém zrcadle. Na další tiskl pokroucený zakrslík nějaké ženě k hrudi železný krunýř. Vše na tomto plátně se nořilo do tmy s výjimkou oné ženy, která zářila téměř éterickou bělostí. Za ní vlál šátek, rudý jako krev.

Reed se před obrazem zastavil. „Van Dyck. Ta žena je Thetis, trpaslík je Hefaistos. A tohle,“ ukázal prstem na železný krunýř a přikročil těsně k plátnu, „je Achillova zbroj.“

„Je dobře, že víme, jak vypadá,“ zamručel Jackson.

Sluha je uvedl do přijímacího pokoje vybaveného nábytkem z druhé říše rozmístěným kolem mramorového krbu. Tmavé brokáty a čince díky strohému pozadí působily ještě křiklavěji a živěji. Do zadní stěny byly zasazeny vysoké prosklené dveře vedoucí na terasu. Na sklo dopadaly kapky deště a spodní zahradu nebylo v panujícím šeru téměř vidět.

Domem se rozlehlo zaburácení hromu, jako kdyby se ozvěnou rozezněla celá hora. O chvilku později vyšlehl blesk a vše v místnosti na zlomek vteřiny zalila čarovná stříbrná záře. Oheň vyplivl do vzduchu spršku jisker a matná elektrická světla zablikala jako svíce. Grantovi chvilku trvalo, než si jeho oči zvykly na temnotu, a vzápětí je vykulil překvapením.

Vedle ohně, přímo před lehátkem, stál muž. Předtím jistě ležel, ačkoliv si ho Grant nevšiml. Tvář měl bledou a vrásčitou a jeho pleť ve světle plamenů působila téměř průsvitně. K ramenům mu splývala hříva stříbrných vlasů, na sobě měl sametové smokingové sako, volné kalhoty a byl bosý.

„Mes amis. Vítejte.“

21. kapitola

Rozesadili se po tvrdém nábytku. Sluha přiložil do krbu další poleno a odešel. Sourcelles se díval na Reeda, stejně jako ostatní. Všichni instinktivně cítili, že k rohování se Sourcellesem na jeho domácí půdě je třeba neobyčejné síly.

„Vaše návštěva je pro mne poctou, profesore Reede. Musím vám říct, že obdivuji vaši odbornost. Kdo ale jsou vaši přátelé?“

Reed si odkašlal. „Pan Jackson a pan Muir jsou zástupci britské a americké vlády. Slečna Papagiannopuluová byla na Krétě asistentkou anglického archeologa Johna Pembertona, než zemřel. A tohle je…“ Reeda očividně nenapadl žádný přesný popis. „Pan Grant.“

Sourcelles střelil po Grantovi hodnotícím pohledem – nikoliv nepřátelským, jen obezřetným. „Vítejte. Dali byste si trochu koňaku? Nějaký calvados?“

„Ne, díky.“ Reed odpověděl za všechny, ačkoliv Grant by sklenkou něčeho pro zahřátí rozhodně nepohrdl.

„Bien.“ Sourcelles se posadil na lehátko a stočil se na něm jako kočka. Vytáhl z krabice na vedlejším stolku dlouhou stříbrnou cigaretovou špičku, zapálil si cigaretu a dlouze vdechl kouř. Jeho hlavu obklopila gloriola z dýmu. Všichni čekali, ale zdálo se, že se cele soustředí na kouření a téměř si ani neuvědomuje jejich přítomnost.

„Před šesti lety jste koupil minojskou hliněnou tabulku od athénského obchodníka jménem Molho,“ začal Reed. Mluvil opatrně, jako student, který předčítá nepříliš dobře připravený esej svému profesorovi.

Sourcelles nepatrně pokrčil rameny.

Reed pokračoval: „Ta tabulka nebyla kompletní. Jednalo se jen o odlomenou část.“

„Rozlomil ji muž, který vám ji prodal,“ dodal Grant. Sourcellesovy oči se přenesly na něj. „Pověděl vám to? Druhou část Molho prodal Johnu Pembertonovi.“

Sourcelles se zadíval na Marinu. „Viděla jste ji? Máte důkaz?“

„Měli jsme druhou část tabulky, a to až do předvčerejška. Ukradl nám ji jeden Němec, ačkoliv by patrně tvrdil, že si ji jen vzal zpátky, protože ji vlastně vykopal jako první.“

„Jak vypadala?“

„Byla asi takhle velká.“ Reed naznačil rozměry rukama. „Na lícové straně nesla dvanáct řádků lineárního písma B. Na rubu byla kresba s obvyklou symbolikou minojských svatyní. Předpokládám, že vaše část vypadá podobně. Možná nějak takhle.“

Vyndal Pembertonovu fotografii, nyní už zprohýbanou a s oslími rohy, a podal ji Sourcellesovi. Francouz se na ni sotva podíval. „Tohle může být cokoliv. Ve své sbírce mám mnoho předmětů. Myslím, že jde o nejlepší soukromou sbírku mykénských artefaktů na světě. Soukromou sbírku,“ zdůraznil. Z úst mu za řeči vycházely drobné obláčky dýmu. „Není určena k veřejným prohlídkám.“

„My nejsme veřejnost,“ odpověděl Grant. „A taky nejsme jediní, kdo sem jede hledat tu tabulku. Co kdybyste zavolal athénské policii a zeptal se jich, co se stalo Molhovi? Už před časem přišel o ruku, když vás chránil před Belzigem. Věděl jste to?“ Podíval se Sourcellesovi do tváře s pletí jako dočista ohlazený pergamen, a usoudil, že to zřejmě věděl. „Teď přišel o život, jenže tentokrát vás nemohl chránit. Belzig ví, že tu věc máte vy. Přijde sem – patrně už je na cestě. Chcete vědět, co udělal Molhovi? Nebylo to nijak hezké.“

„A když vám tu tabulku ukážu? Co uděláte s vědomostmi, které tak získáte? Tušíte, co vlastně hledáte?“ Sourcelles vrhl po Grantovi pronikavý pohled, a když se nedočkal odpovědi, jízlivě se ušklíbl.

„Bílý ostrov,“ řekla Marina. Nespouštěla ze Sourcellese oči a ignorovala podezřívavé pohledy ostatních. Sourcelles se na ni podíval. Koutky úst se mu pozvedly v úsměvu, ačkoliv Grant nevěděl jistě, zda jde o známku uspokojení nebo soukromého vítězství.

„Bílý ostrov byl posledním místem odpočinku Achilla, kam ho jeho matka odnesla po jeho smrti u Troje. Tam byl také založen jeho kult. Tabulka představuje klíč k jeho nalezení.“

Sourcelles se s jemným posměchem zasmál. „Možná. Ale jak ji použijete? Vyluštili jste snad minojské písmo?“ Odpověď si přečetl na jejich tvářích. „Myslím, že ne. O jeho rozluštění se pokoušeli mnozí – i já sám, a to mnohokrát. Tabulky jsou comme une femme. Vlastníte její tělo, ale ona si přesto pro sebe nechává tajemství.“

Vyfoukl obláček kouře. „Víte, co bylo původní museum? Nešlo o žádnou výstavní síň, kam směly přicházet nevzdělané masy a zírat na památky, jimž stejně nikdy nemohou rozumět. Byl to chrám múz, museion, svatostánek bohyní paměti. Působil v něm tajný řád kněží a básníků – žádní turisté, kteří si zaplatili dva šestáky, aby je někdo zabavil.“

„My nejsme turisté,“ vyhrkl Jackson. „Profesor Reed je z Oxfordské univerzity.“

Sourcelles se zasmál. „Byl jsem v Oxfordu. Jako mladík jsem navštívil všechna hlavní centra učenosti. Paříž, Berlín, Oxford. Seděl jsem u nohou velkých učených mužů a ptal jsem se jich na trojskou válku. Vysmívali se mi. I poté, co Schliemann dokázal, že Homér měl pravdu, to odmítali uznat. Spřádali kolem něj síť lží: prý připepřoval své nálezy lacinými tretkami, které si koupil na athénských trzích, jeho záznamy o vykopávkách jsou fikcí a nedokázal rozeznat různé časové hladiny svých nálezů. Pomluvy. Když se vydával do Troje, tvrdili, že nic nenajde. Když nenašel jedno, ale hned půl tuctu měst, tvrdili, že ani jedno z nich nemůže být správné – jsou příliš stará nebo příliš mladá nebo nevypadají, že by se jimi prohnala válka. Vysmívali se mu, protože měli příliš malou představivost na to, aby uvěřili. Ti samí učenci se domnívali, že jsem další Schliemann, bohatý chlapec, který utrácí svoje peníze k výstavbě bájných zámků. Nechtěli žádné hrdiny. Byli to malí, zlomyslní lidé, kteří nedokázali pochopit skutečné hrdinství. Nebyli hodni velkých objevů. A tak jsem se rozhodl, že dokud mi to finance dovolí, budu shromažďovat připomínky věku hrdinů a uchovám jejich památku s úctou.

Bílý ostrov není ukrytý, abyste ho museli hledat, stejně jako nebyla ukrytá Trója nebo Mykény. Pokud se lidem schoval, je to jen kvůli nedostatku víry. Znáte příběh Kasandry, trojské kněžky, jejímž osudem bylo mluvit pravdu, aniž by jí někdo věřil? To ona je skutečnou hrdinkou příběhu, nikoliv Helena, Achilles nebo Odysseus. Po tři tisíce let znala příběh Troje každá generace – a každá generace ho ve své malověrnosti odmítala brát vážně.“

„Jednotlivé zdroje si ale odporují,“ namítla Marina. „Podle toho, komu věříte – Pliniovi, Pausaniovi, Lykofronovi, Straboniovi nebo Arrianovi – může Bílý ostrov ležet u ústí Dunaje, Dněpru nebo někde na otevřeném moři.“

Sourcelles přikývl. Na jeho souhlasu bylo něco téměř otcovského, jako když rodič obdivuje šikovnou dceru, ale zároveň i cosi hladového, co ji toužilo vylákat do pasti. Vstal a přešel ke skříňce u stěny. Z jedné police vytáhl útlý hnědý svazek a položil jej na nízký stolek uprostřed místnosti. Na obálce si Grant všiml Sourcellesova jména vyvedeného zlatým písmem. Jejich hostitel otevřel svazek na dvojstránce s mapou a vyhladil ji, zatímco se k němu ostatní nakláněli.

„Černé moře.“ Na silném smetanovém papíře připomínalo moře jakýsi tělesný orgán, s řekami, úžinami a přítoky namísto cév. „Tady,“ ukázal k severozápadnímu cípu, „je ústí Dunaje, a tady,“ přesunul prst k nejsevernějšímu bodu, „se do něj vlévá Dněpr. V polovině cesty mezi nimi najdeme Dněstr. Jednotlivé řeky jsou od sebe vzdálené přibližně sto kilometrů. Alors.“

Vytáhl z kovové krabičky dřevěný kompas a podal ho Marině. „Mademoiselle. Můžete nám ukázat, kde je místo vzdálené pět set stadií od ústí Dněstru?“

Marina okalibrovala kompas podle měřítka mapy, položila ho na úzký záliv u ústí Dněstru a zatočila s ním. Tenká kružnice, kterou vytvořila, se dotýkala ústí Dunaje i Dněpru.

„Nechápu, jak nám to pomůže,“ ozval se Reed.

Sourcelles si ho nevšímal. „Plinius je fausse pisté – jak tomu říkáte, falešná stopa. Tady,“ poklepal stříbrným perem k místu, kde se do moře vlévá Dněpr, „leží řecká kolonie Olbia. Založili ji v šestém století před Kristem osadníci z Milétu, kteří sem přicestovali, aby obchodovali se Skyty, a to s kožešinami a drahokamy. Achilles byl místní hrdina – něco jako svatý patron, chápete? Postavili mu chrám na malém ostrově, u kterého řeka vtékala do moře. Udělali to proto, že znali příběh o Bílém ostrově a že Achilles s ním již byl spojován. O staletí později si spisovatelé a zeměpisci pamatovali příběh o Bílém ostrově. Věděli také, že nedaleko Olbie je ostrov s Achillovým chrámem, a předpokládali, že se musí jednat o jedno a totéž místo.“

„Pokud není tady, musí ležet u ústí Dunaje.“

„Je to možné. To si mysleli Pausanias a Lykofron, a u ústí Dunaje se nachází mnoho ostrovů. Pausanias ale Černé moře nikdy nenavštívil. Opakoval jen to, co se dočetl v mnohem starším zdroji. A dopustil se chyby v překladu. Originální text nehovoří o ostrovu u ústí Dunaje, ale naproti němu.“

Marina přesunula prst podél oblouku kružnice, již načrtla od dunajské delty přes otevřené moře a zpátky k severnímu pobřeží. Na nejvzdálenějším bodě se její prst na okamžik zastavil. U špičky jejího nehtu kružnice takřka protínala jakousi černou tečku. Mohlo se jednat o inkoustovou skvrnu nebo rozmáčknutou mušku, ale když se Marina podívala zblízka… „To je ostrov.“ Zamrkala, jak se její oči přizpůsobovaly světlu v místnosti. „Co je to za ostrov?“

„V Rusku mu říkají Zmijnyj, v Rumunsku Serpilon.“ Sourcelles se usmál nad jejich nechápavými pohledy. „Oba názvy znamenají totéž. Řecké jméno zní Ofidonis.“

„Hadí ostrov,“ přeložili Marina a Reed takřka jednohlasně.

Sourcelles přikývl. „Jistě víte, co had symbolizuje. Hadi se plazí do temných otvorů v zemi a dosahují míst, kam nepronikne žádný člověk. Had má sílu smrti – ale také života.“

„Života?“ zeptal se Grant nedůvěřivě.

Sourcelles na okraj stránky načrtl vlnovku a proťal ji rovnou čárou. „Znáte přece znak lékárníků? Had obtočený kolem hole. Jde o starý řecký symbol, Aeskulapovu hůl. Had představuje jeden z nejranějších symbolů primitivního života – bezpohlavního, věčného, schopného regenerace po odhození a opuštění staré kůže. Hadi byli rovněž spojováni s prorockým darem. Věštkyni Kasandře olizovali hadi oči a uši, když ji rodiče nechali o samotě, a to jí dalo její schopnosti. Apollonovou kněžkou v Delfách byla Pýthie, v jejímž jménu slyšíme latinské označení krajty, zde v lidské podobě, která upadala do transu, v němž vyslovovala svá proroctví.“

„Jako ta minojská hadí žena,“ poznamenal Grant. Její soška s hady obtočenými kolem boků a ňader mu stále nešla z mysli.

Sourcelles ironicky povytáhl obočí, jako učitel, kterého překvapil chlapec v zadní lavici. „Velmi správně. Podle Arriana žilo v Achillově chrámu na Bílém ostrově orákulum. Kde bychom tedy našli vhodnější místo pro chrám nesmrtelného hrdiny i pro vstup do podsvětí než na Hadím ostrově?“

„Ale to je v Sovětském svazu, sakra!“ vybuchl Jackson a zabodl prst do mapy. „Chcete mi říct, že na tom celou dobu seděli Sověti?“

Za okny se nad údolím zaklikatil blesk a na okno zabubnoval déšť jako palba. Všude kolem nich se ozývalo šumění a šplouchání vody tekoucí ze střech a okapů i po horském svahu.

„Prozkoumal ho někdy někdo?“ zeptal se Muir klidněji.

Sourcelles zamával cigaretovou špičkou jako kouzelnickou hůlkou. „V roce 1823 přistál u břehu ruský důstojník Černomořské flotily kapitán Krickij. Svá zjištění předal akademikům Carské akademie věd v Petrohradu.“

Všichni zpozorněli a předklonili se. V krbu praskal oheň a chrlil víry jisker, které stoupaly do komína. „Objevil něco?“

„Zjistil, že si ostrov svoji reputaci zaslouží.“ Sourcelles si zapálil novou cigaretu a zastrčil ji do špičky. „Všude se plazilo plno hadů. Taky tam hnízdilo hodně ptáků. Nemohl pomalu udělat dva kroky, aby na některého nešlápl. Četla jste Arrianovo vyprávění?“ obrátil se náhle na Marinu. Pomalu přikývla. „Arrianos udává, že Bílý ostrov je plný mořských ptáků. Každé ráno se vrhají do vody a namáčejí si křídla ve vlnách, aby poté vzlétali a stříkali vodu na chrám. Pak přistávají a zametají svými křídly nádvoří chrámu.“

Jackson se zavrtěl. „Nemůžeme přeskočit pohádky? Nemáme čas, obzvlášť jestli má Strýček Joe tuhle věc někde na svým zatraceným dvorku. Našel ten Krickij nebo Ruskij, nebo jak se sakra jmenoval, něco důležitého?“

Sourcelles po něm vrhl pohled, jaký dokáže věnovat pouze Francouz Američanovi. Pak se schválně otočil čelem k ostatním: „Objevil starý chrám.“

Nikdo nevěděl, co by měl říct. Všichni civěli na Sourcellese, omámeni nadějí, dychtivostí a strachem z toho, co možná řekne v příští chvíli. „Našel ještě něco? Cokoliv… ehm, cenného?“

Sourcelles přimhouřil oči a zpražil Jacksona nesouhlasným pohledem. „Zvláštní otázka. Přemýšlím, pane Jacksone. Zodpověděl jsem vaše únavné otázky, jak jsem uměl nejlépe, přivítal jsem vás ve svém domě, ačkoliv jste mi přivezli pouze pohrůžky nebezpečím, ale teď přemýšlím, proč se vlastně chcete tolik dozvědět o Bílém ostrově. Jste archeolog? Co přivádí pět natolik odlišných a – odpusťte – zvláštních osob v těchto nebezpečných dobách na můj práh? Byli jste ke mně upřímní? Myslím, že ne.“ Rozhlédl se po místnosti. Muir se tvářil vzdorně, Jackson rozzlobeně a Reed si rozpačitě prohlížel špičky svých bot. Nikdo se Sourcellesovi nepodíval do očí.

„Podle báje se na ostrově nacházel velký poklad.“ Marina to pronesla klidně, ale její slova elektrizovala celou místnost. Muir vydal přiškrcený, bublavý zvuk, jako kdyby ho postihl nějaký záchvat. Jacksonova ruka se přiblížila ke klopě saka, pod níž měl schovaný svůj kolt. Grant pro všechny případy sáhl po revolveru. Jen Reed a Sourcelles se nehýbali. Sourcelles pokynul Marině, ať pokračuje.

„Podle Arriana chrám na Bílém ostrově vybízel námořníky k zanechávání přepychových darů. Arrianos popisuje pokladnici s kopci stříbrných misek i zlatých prstenů a hromadami drahých kamenů.“

Muirovi se znovu rozbušilo srdce a Jackson spustil ruku. Grant nechával prsty sevřené na pažbě pistole.

„Podle textu taky obětovali mnoho koz.“ Sourcelles s Marinou si vyměnili spiklenecký úsměv, který se Grantovi vůbec nelíbil. „Ale ne, pokud vím, kapitán Krickij našel pouze kameny. Žádný poklad. Možná zůstával ukrytý v nitru ostrova. S větší pravděpodobností byl ale už dávno ukraden. Černé moře vždy představovalo rejdiště pirátů a zlodějů.“ S chladným úsměvem na ně kývl. „Jestli se tam vypravíte, dávejte si pozor na to, co najdete. Existoval důvod, proč se staří Řekové obávali Černého moře coby místa mimo hranice našeho světa, coby pomezní oblasti obydlené divochy, krutými Amazonkami, obry živícími se lidským masem, Sirénami a hady.

Neměl by vás oklamat nevinný název Bílého ostrova. Křesťanský vliv nám vykreslil zásvětí jako šťastné místo s harfami, andělskými sbory a nadýchanými obláčky. Řekové ale věděli svoje. I pro jejich hrdiny se jednalo o kruté, komplikované místo. Ve Filostratovi najdeme příběh o tom, jak Achillův duch nařizuje obchodníkovi plujícímu kolem Bílého ostrova, aby mu dovezl otrokyni z Malé Asie. Jakmile tak obchodník učinil, Achilles ho ve svém chrámu královsky pohostil a poté ho poslal dál. Když ale obchodník odplouval, slyšel z ostrova výkřiky, strašlivé skřeky nevýslovných muk, jak Achilles trhal oné dívce z těla končetiny jednu po druhé.“

Jackson vstal. „Děkujeme, pane Sourcellesi. Myslím, že bychom měli radši jít. Velice jste nám, ehm, pomohl.“

Ostatní zůstávali sedět.

„A co tabulka?“ řekl Muir. „Pro tu jsme přijeli.“

„Pro tu jste přijeli?“ V Sourcellesově hlase zazněl temný vztek. Oheň vrhal přes místnost dlouhé stíny. „Nikdo nepřichází do mého domu, aby něco požadoval. Sbírka patří mně. S nikým se o ni nedělím. Jedině kdybyste mi mohli nabídnout něco na oplátku.“

„Pojďme,“ naléhal Jackson. „Ten ostrov můžeme najít sami. Tabulku nepotřebujeme. Stejně tu zatracenou věc neumíme přečíst.“

„A co uděláme, až se dostaneme na ten ostrov?“ Reed vypadal rozzlobeněji, než ho Grant kdy viděl. „Tak daleko jsme se dostali teprve po získání informací z tabulky. Co když se na druhé polovině skrývají další zásadně důležitá vodítka? Ať už je na tom ostrově cokoliv, zjevně to neleží všem na očích.“

„Vy buďte zticha,“ odsekl Jackson. Trojice mužů na Sourcellese pro tento okamžik zapomněla a hleděla nakvašeně jeden na druhého. Sourcelles je pozoroval s mírným zájmem od krbu.

Prázdným domem se rozeznělo truchlivé zazvonění zvonku. Všichni se podívali na Sourcellese, který pokrčil rameny. „Někdo je u brány. Jacques to vyřídí.“

„Čekáte někoho dalšího?“ Grant sáhl po zbrani.

„Non.“

„Patrně to bude Kirby,“ řekl Jackson. „Určitě chce vědět, co se s námi stalo.“

Zvonek se rozezněl znovu. Sourcellesovi přeletěl po tváři otrávený výraz. „Kde jen Jacques může být?“ Přešel k proskleným dveřím a otevřel je. Dovnitř zavál chladný, vlhký vzduch a místnost vyplnil hluk dešťových kapek. Sourcelles vyhlédl do lijáku, ačkoliv zahradu nebylo v šeru pořádně vidět. „Qui est lá?“

„Ne!“ Grant si uvědomil, co se děje, ale o zlomek vteřiny později. Strhl Marinu k zemi a skočil k otevřeným dveřím. Ještě pořád plachtil vzduchem, když sklo zasáhla první kulka.

22. kapitola

Okno se roztříštilo a proměnilo se v oblak olova a skleněných střepů. Sourcellese střely odhodily dozadu, ve vzduchu se srazil s Grantem a oba spadli na podlahu. To patrně Granta ochránilo před největším náporem střepů skla. Jackson, který stál nejblíž u okna, neměl takové štěstí. Uskočil a svíral si dlaněmi tvář, po níž pomalu stékaly úzké potůčky krve jako nějací červi.

„Zpátky!“ vykřikl Grant. Nad hlavou mu stále svištěly kulky, ale neviděl, odkud přicházejí. „Všichni do chodby.“ Zvedl se na kolena a odtáhl Sourcellese do rohu místnosti. Francouz stál před otevřenými dveřmi, takže ho minuly létající střepy, ale nijak mu to nepomohlo. V hrudi měl tři otvory po kulkách a nechával po sobě na bílé mramorové zemi silnou krvavou šmouhu. Grant se rozhlédl po něčem, čím by mohl zastavit krvácení, ale v dosahu nic neviděl.

„Kde je ta tabulka?“

Nad horou se převalovalo dunění hromu, které dočasně přehlušil rachot automatických zbraní. Také se v něm však bohužel utopila Sourcellesova odpověď. Grant se k němu sklonil a přiložil mu ucho k ústům. Po celou dobu se zároveň snažil sledovat roztříštěné okno.

„V galerii.“ Výstřely utichly, ale Sourcellesova slova téměř zanikala i v hučení deště. „Ve východním křídle na horním podlaží.“ Pozvedl ochablou ruku k hrdlu a zatáhl za límec nasáklý krví. Grant mu ho uvolnil. Předpokládal, že umírající jen chce dýchat. Francouz však nepřestával tápat prsty po koženém řemínku kolem krku. Grant jej zvedl a s ním vytáhl na světlo i malý mosazný klíček. „Gorgona,“ zašeptal Sourcelles. „Za gorgonou.“

Jeho tělo ochablo. Nic dalšího už pro něj Grant udělat nemohl. Zády u stěny se proplížil k východu z místnosti. Ostatní se ukrývali v chodbě. Reed si tiskl k hrudi Sourcellesovu knihu, kterou určitě popadl ze stolku.

„Sourcelles to má za sebou,“ oznámil Grant. „Tabulka je nahoře.“

„To nám nebude moc platné, jestli se odtud nedostaneme,“ odtušil Muir. „Nevíme ani, proti komu stojíme.“

„Kirby říkal, že má v autě vysílačku.“ Grant se otočil k Jacksonovi. „Můžete s ní spustit poplach na americkém velitelství?“

Jackson přikývl. „Chvíli ale potrvá, než sem vojáci dorazí.“

„Setkáme se s nimi na půl cesty. Na opačné straně hory je přistávací plocha. Nebudou ji mít na mapách, ale nachází se v sousedním údolí zhruba mezi vesnicemi Enispe a Stratie.“

Jackson na něj nevěřícně zíral. „Jak to víte?“

„Použil jsem ji za války.“

Jackson by se za jiných okolností možná dohadoval, ale v tu chvíli k nim z obývacího pokoje dolehla mohutná exploze. Do chodby vletěl oblak prachu a třísek. Přes zvonění v uších Grant slyšel z venkovní terasy výkřiky a další střelbu. Všichni vyběhli chodbou kolem nevidomé řady mramorových hlav. Z podstavců je sledovali dávní hrdinové, navěky uvěznění ve vlastních bitvách. Zastavili se až na konci chodby, odkud jedny dveře vedly do přední síně a naproti stoupalo hlavní schodiště.

„Dejte mi svůj klobouk,“ řekl Grant Jacksonovi.

Jackson poslechl. Na sloupu zhruba ve výši ramen stála hned na začátku chodby Sokratova bysta. Grant na ni posadil měkký plstěný klobouk, přikrčil se a opřel se o pilíř. Sloup snadno sklouzl po naleštěné mramorové podlaze kolem rohu do přední síně a…

Dva výstřely se téměř slily v jeden: rána z pistole a zvuk kulky zasahující mramor. Polovina Sokratovy pravé tváře se oddělila a spadla na zem. Ještě než dopadla, Grant skočil za sloup, namířil webley úzkou štěrbinou mezi pilířem a rohem místnosti a dvakrát stiskl spoušť. Klobouk se snesl k podlaze. U předního vchodu se k zemi s žuchnutím zřítilo něco těžkého. Grant se ohlédl na Jacksona. „Kryjte mě.“

Vymrštil se přes otevřený prostor do síně a schoval se za schodištěm. Nikdo po něm nevypálil. Vyhlédl zpoza zábradlí. Na předním prahu leželo natažené tělo v zelených maskáčích s rudou hvězdou přišitou na rukávu. Nikoho dalšího neviděl.

Mávl na Jacksona, že je čistý vzduch. Američan sprintem přeběhl síň a přitiskl se ke stěně vedle předního vchodu, odkud rychle vyhlédl ven.

„Je tam pořád auto?“

„Mhm. Ale nevidím Kirbyho.“

„Hlavně aby tam byla vysílačka.“

Po Grantově kývnutí se Jackson vrhl z předního vchodu a skulil se po schodech k zaparkovanému vozu. Přikrčil se u zadního kola. Grant čekal na zvuk výstřelů a byl připraven bezodkladně palbu opětovat. Nikdo je ale podle všeho neviděl.

Jackson opatrně obešel vůz zezadu, otevřel zavazadlový prostor a vytáhl polní vysílačku. Měl co dělat, aby ji unesl. Přitiskl si ji k hrudi a vyhlédl u zadního světla packardu, aby zkontroloval, zda se neblíží nějaké nebezpečí. Otřásl se. Na zemi leželo Kirbyho tělo a ve štěrku kolem něj se šířila kaluž krve.

Teď ale nebyl čas na truchlení. Za jedním z živých plotů si Grant všiml pohybu; vykročil ze dveří a vypálil dvě rychlé rány, čímž poskytl Jacksonovi dostatek času, aby se mohl vrátit nahoru po schodech i s vysílačkou. Američan se zapotácel a zhroutil se pod váhou přístroje na kolena.

„Dávejte pozor, ať ji nerozbijete,“ řekl Grant. Vypálil ještě jeden výstřel a zabouchl přední dveře. „Povězte svému velitelství, ať vyšlou letadlo na tu přistávací plochu. Tam se s nimi setkáme. Pak najděte zadní východ a práskněte do bot.“ Ohlédl se na Marinu. „Ty půjdeš se mnou.“

„Kam jdete?“ Muir vypadal naštvaně kvůli tomu, že mu Grant dává rozkazy.

„Jdeme najít tabulku.“

Grant s Marinou opustili ostatní a vyběhli po točitém schodišti.

Minuli první patro a pokračovali vzhůru. Zvuky zdola k nim doléhaly podstatně tlumeněji. Schody končily na čtvercové plošině v druhém patře, odkud vedla na obě strany chodba a klenuté okno tu nabízelo výhled do zahrady i na příjezdovou cestu. Grant se podíval ven. Liják neustával a zahaloval pozemky sídla jednotvárnou zelenošedou pokrývkou, ale Grant měl dojem, že přesto dokáže rozeznat skupinu mužů krčících se v krytu za zdí vedle příjezdové cesty. Zablesklo se a ozvalo se prásknutí výstřelu. Usoudil, že nemá cenu riskovat náhodný zásah. Na webley to bylo příliš daleko, a také nechtěl nepřátelům prozrazovat svoji pozici. „Kde Sourcelles tabulku schoval?“

Marinina otázka přitáhla jeho pozornost zpátky k bezprostřednímu úkolu. „Ve východním křídle.“ Na okamžik se zamyslel a pak ukázal doprava. „Tudy. A… ještě něco. Myslím, že říkal něco o gorgoně. Dává ti to smysl?“

„Gorgona byla netvor, žena s hady místo vlasů, kly místo zubů a mosaznými drápy místo rukou.“

„To musela být kočka k nakousnutí.“

„Ztělesňuje všechno, čeho se muži bojí na ženské sexualitě. Její jediný pohled tě mohl proměnit v kámen,“ odtušila Marina s pohledem, kterému nechybělo mnoho k dosažení podobného efektu.

Vydali se chodbou a otvírali všechny dveře, na něž narazili. Tato část domu zřejmě nebyla využívána příliš často. Byly tu ložnice s nepovlečenými matracemi a koupelny, jejichž kohoutky pokrývala vrstva prachu, ale i tady se nacházelo obrovské množství artefaktů. Většinou se jednalo o keramiku, spíše než o sochy: byly tu vázy, amfory, džbány a mísy, z jejichž tvarové rozmanitosti jímala člověka závrať. Na jejich oblém povrchu sváděli své miniaturní bitvy černí naleštění hrdinové. Další obrazy visely na stěnách: dlouhé portréty v těžkých zlatých rámech. Grant je prohlížel a očima hledal gorgonu. Žádná ze zobrazených žen však neodpovídala popisu. Všechny polehávaly v rouchách z průsvitné látky, aniž by si něco dělaly ze své nahoty, a přihlížely, jak jejich hrdinové bojují. Jeden z mužů seděl na okřídleném oři a právě nořil kopí do tvora, který patrně představoval jakéhosi zrůdného křížence lva, kozy a draka.

Grant zavolal Marinu. „Tohle je ona?“

„To je chiméra. Podle bájí byla gorgona její teta.“

„Hned jsem si všiml té rodinné podoby. Objevila jsi něco?“

„Ne.“

Dospěli ke konci chodby, kde téměř celou stěnu zakrýval portrét v nadživotní velikosti. Žena na něm však ani zdaleka nebyla stvůra. Kůži měla bledou jako led, oči modré a pronikavé. Na hlavě jí seděla přilba a prsa jí zakrýval hrudní plát stříbrné šupinaté zbroje. V rukách třímala oštěp a jemně vyzdobený štít. Grant předpokládal, že jde o Británii, ačkoliv ho nenapadal jediný důvod, proč by si ji do svého domu měl věšet Francouz.

„Třeba je něco na jedné z těch nádob,“ poznamenala Marina. „Všechny jsem neprohlížela. Možná…“

Její slova přerušily výkřiky ze schodiště. O chvilku později se na nich ozvalo dusání kroků. Grant se otočil.

„Podívej se na tu malbu,“ řekla náhle Marina.

„Nerad tě na to upozorňuju, ale myslím, že problémy přicházejí z jiné strany.“

„Podívej se na tu malbu,“ zopakovala naléhavě, chytila ho za rameno a otočila ho. „Ten štít.“

Dusání sílilo. Grant odhadoval, že se blíží přinejmenším dva páry bot. Zastavily se na plošině o podlaží níž a Grant slyšel tlumené hlasy. Zdráhavě se podíval, na co ukazovala Marina. Štít byl téměř ve výši jeho hlavy a tak blízko, že Grant chvíli viděl jenom jednotlivé skvrny šedé a bílé barvy. Pak to spatřil. Uprostřed štítu, jako jeho součást, ale přesto zdánlivě samostatná, byla ke kovu přitisknutá tvář. Z temene jí vyrůstaly zmije a z úst jí čněly zahnuté kly jako dýky. Nejstrašnější však byl její výraz – ohavný úšklebek, z něhož čišela nekonečná, nesmiřitelná nenávist. Ačkoliv byla gorgona jen namalovaná, Grant cítil, jak se mu mimoděk ježí chloupky v zátylku.

„Ta žena na obraze je Athéna. Když Perseus zabil gorgonu Medúzu, usekl jí hlavu a přinesl ji k Athéně, která ji zasadila do svého štítu. Tohle je ta gorgona.“

Grant popadl zdobený rám a strhl obraz ze zdi. Jako vlásek tenká puklina v hladké stěně rámovala dveře a malá dírka očividně sloužila jako zámek.

„Honem,“ zašeptala Marina. Jeden z mužů, kteří je pronásledovali, se patrně vydal prozkoumat první patro, zatímco druhý pokračoval po schodech vzhůru. Grant slyšel jeho kroky na odpočívadle v polovině schodiště. „Dej mi zbraň.“

Grant jí podal revolver, vytáhl z kapsy Sourcellesův klíč a zasunul jej do otvoru ve stěně. Mechanismus fungoval hladce. Zaslechl klapnutí zámku a opřel se do dveří.

Chodbou se rozneslo zavrzání veřejí. Grant na okamžik ztuhl a přemýšlel, jestli je někdo slyšel. Pak usoudil, že na takové starosti je už příliš pozdě. Opřel se ramenem do dveří a mocně zatlačil. Dveře se rozletěly s naříkavým zaskřípáním, jež pohřbilo veškeré přetrvávající naděje, že o nich jejich protivníci třeba dosud nevědí. Dveře však byly dokořán.

„Pojď!“ vykřikl Grant. Strhl Marinu s sebou a vrhl se do dveří přesně v okamžiku, kdy chodbou zarachotila salva střel. Protivník se kryl za rohem schodiště, vysunul do chodby zbraň a naslepo pálil. Hrnce a vázy vybuchovaly v oblacích červeného hliněného prachu a zbroj namalovaných hrdinů proděravěly otvory po střelách. Grant s Marinou společnými silami dveře opět přibouchli, těsně před tím, než uslyšeli, jak do nich narážejí první kulky. Dveře se zachvěly pod jejich náporem, ale žádná neproletěla skrz. Grant je za nimi zamkl. Pak se teprve otočil, aby se rozhlédl, kam je dveře zavedly.

Jeho prvním dojmem bylo, že se ocitli v jakési kapli, a Marina ihned viděla, že to tu vypadá jako nitro miniaturního chrámu. Podél obou stěn vysoké, úzké místnosti probíhaly korintské sloupy s reliéfními vlysy, které podle Marinina odhadu nepředstavovaly repliky. Na opačném konci místnosti pod šikmou střechou Sourcelles podle všeho nainstaloval celý fronton klasického chrámu včetně mramorového zpodobnění bohů. Vysoké skříně s prosklenými předními stěnami stály ve výklencích mezi sloupy. Jejich spodní poloviny tvořily zásuvky, horní zase otevřené police sténající pod váhou sošek, keramiky a figurín. Některé skříně byly tak vysoké, že v rohu místnosti stál dřevěný žebřík, aby k nim bylo možné dostat. Nevedla sem žádná okna, ale celá šikmá střecha byla ze skla jako u skleníku nebo zimní zahrady.

„Tyhle nevypadají tak hezky.“ Grant se rozhlížel po vystavených předmětech. Ve srovnání s jemně ozdobenými artefakty na chodbě nebo realistickými mramorovými bystami v přízemí zdejší předměty připomínaly spíše díla dětí. Figurky na vytesaných kamenných deskách byly všechny stejné, bez osobitosti či rozmanitosti; nádoby byly pomalovány silnými pruhy barvy a bez glazury. Marina zvedla jednu sošku – šlo o známou postavu bohyně s rozpaženýma rukama, ovšem bez detailního provedení té, kterou našli v jeskyni na Krétě. „Tohle je nejcennější část Sourcellesovy sbírky. Všechno tady, kromě vlysů, se datuje do doby před prvním řeckým obdobím temna.“

Vytáhla jednu ze širokých nízkých zásuvek. Na modrém sametu tu leželo šest hliněných tabulek, každá přibližně o velikosti pohlednice a všechny pokryté drobnými nápisy lineárním písmem B. Přejela po jedné prstem a vnímala zakreslené znaky jako vrásky na kůži. Zvuky z chodby ustaly – místností se rozléhalo pouze bubnování deště do skleněné střechy. I to nyní znělo tišeji, jako kdyby déšť polevoval. Možná jim to ale jen tak připadalo po ohlušující střelbě.

„Patrně šli pro posily.“ Grant se začal přehrabovat zásuvkami na jedné straně místnosti. Marina pomaleji a metodičtěji postupovala na straně druhé. V zásuvkách nebyly jen tabulky. Někde ležely sošky, kamenné plakety nebo brože; některé z nich neporušené, jiné jen v úlomcích.

„Tady to je.“ Marina pozvedla předmět ze zásuvky před sebou a otočila ho v prstech. Ačkoliv netušila, co by měla očekávat, přesto zatajila dech. Byla tu kresba ve stejném stylu jako obrázek, který je dovedl k jeskyni na Krétě. Črty obrousil zub času, ale Marina stále dokázala rozeznat obrysy lodě, klikatý vzor vln a býčí rohy.

Grant k ní přispěchal, věnoval tabulce letmý pohled a vzhlédl. „Tak honem odsud.“

Celá místnost se náhle rozechvěla. Do dveří z vnější strany začaly narážet salvy střel, tlumené a dunivé jako údery palicí. Ať už byly ty dveře z čehokoliv, zdály se dost bytelné, aby tyto nárazy vstřebaly – prozatím.

„Jsou zpátky,“ poznamenal Grant.

„Jak se dostaneme ven?“

Grant vytáhl revolver. „Zakryj si oči.“

„Cože?“

„Dívej se dolů.“ Bez dalšího varování zvedl webley jako startovací pistoli a vypálil tři rány do střechy. Přitiskl si Marinu k hrudi a chránil ji vlastním tělem, zatímco se na ně snášela sprška skleněných střepů. Jakmile ustalo tříštění skla, vzhlédl. Do místnosti se zubatým otvorem ve skleníkové střeše hrnul déšť.

Grant vzal žebřík z kouta místnosti a přesunul jej pod otvor. Žebřík se nebezpečně houpal, ale Grant po něm šplhal kolem prosklených vitrín stále výš a výš. I z nejvyšší příčky mu stále chyběl zhruba metr.

V tu chvíli domem otřásl mohutný výbuch. Zdálo se, že celá místnost poskočila o několik centimetrů. Předměty na policích zarachotily; ze střechy se uvolnilo několik dalších střepů a dopadlo na podlahu. Grant se zakymácel a Marina se vrhla k žebříku, aby se ho pokusila svou váhou stabilizovat. Síla exploze málem vyrazila dveře z pantů.

„Snaží se je vyrazit,“ zavolala Marina vzhůru.

„Já vím.“ Grant se zoufale rozhlédl. Na polici ve stěně vedle sebe spatřil zprohýbané kovové ostří, které kdysi patrně sloužilo jako meč. Zvedl je nad hlavu a zabušil do zubatého okraje otvoru ve střeše. „Pozor na hlavu,“ zvolal, když se dolů snesla další záplava skla. Otvorem dovnitř stále pršelo a kapky vody mu stékaly do očí. Ostří mu v rukách klouzalo a košile se mu lepila na tělo. Podařilo se mu ale odstranit většinu střepů z olověného okenního rámu.

„Drž mě pevně.“ Odložil meč, pustil se žebříku a opřel se o stěnu. Dvěma rychlými kroky zdolal poslední dvě příčky, na okamžik se zakymácel jako akrobat na visutém laně a poté se vrhl ke střeše. Prsty se zachytil okna – a málem ho znovu pustil. V olověném rámu dosud zbývaly střepy skla, které se mu zaryly do dlaní. Z rukou mu okamžitě začala téct krev a Grant bolestí zalapal po dechu. Zaskřípal zuby. Jako kdyby se pokoušel vytáhnout na zubaté ostří nože. Dolů ale nemohl. A údery do dveří zněly každou vteřinu hlasitěji. Vytáhl se vzhůru přes rám okna a zhroutil se s rukama zvlhlýma vodou i krví na střechu.

Neměl čas na zotavení. Znovu se podíval do místnosti. Marina stála u úpatí žebříku a ustaraně k němu vzhlížela.

„Vylez sem nahoru,“ zavolal do deště. Za Marinou se mezi prohnuté dveře a jejich rám protáhla černá hlaveň. Zbraň vzápětí vypálila, ale pod příliš ostrým úhlem, takže kulka zasáhla jednu z prosklených vitrín a roztříštila na padrť jakýsi artefakt nevyčíslitelné hodnoty.

Marina rychle vylezla po kývajícím se žebříku, s tabulkou zastrčenou za páskem šatů. Grant si sundal svůj pásek a položil jej přes rám rozbitého okna, aby se střepy zakously do kůže opasku místo do něj. Pak se vyklonil, jak nejvíce se odvážil.

Dům se znovu otřásl a tentokrát Grant viděl žluté plameny exploze, které nejprve olízly poničené dveře a vzápětí je zcela vylomily. Marina se odrazila ke skoku, žebřík se zakymácel a překotil se na kamenný sarkofág uprostřed místnosti. Grant chytil Marinu za zápěstí. Dlaně měl pořezané a krvavé, takže na okamžik ucítil bodavou bolest a na zlomek vteřiny se ho zmocnil hrozný, strašlivý dojem, že mu Marina proklouzává mezi prsty. Pak mu zaryla nehty do předloktí a on zesílil sevření. Přestala padat, přitáhla se a přehoupla se přes okraj střechy právě v okamžiku, kdy vyraženými dveřmi do místnosti vběhl první útočník. Ještě pořád se rozhlížel a přemýšlel, kam se schovali, když mu Grant vpálil dvě kulky do lebky.

„To by mělo trochu vylepšit poměr sil.“ Znovu nabil revolver a společně s Marinou přeběhli k okraji střechy a shlédli dolů. Pozemky za domem nebyly tak udržované jako před ním: pás trávníku končil u okolního jehličnatého lesa, kde se mezi stromy krčily tři promáčené postavy.

„Tentokrát jdi první ty.“ Grant našel okap a ve spěchu málem postrčil Marinu přes okraj. Jakmile se dotkla nohama země, sjel dolů po kluzké kovové trubce za ní a pokoušel se ignorovat palčivou bolest v dlaních. Každý, kdo by vyhlédl z okna, by je měl krásně na mušce, ale museli toto riziko podstoupit. Rozběhli se přes travnatý pruh a bořili se nohama do rozbahněné půdy. O chvíli později se ocitli v úkrytu za stromy.

„Jsem rád, že jste to dokázali.“ Muir se krčil za kmenem a v ruce držel pozvednutou pistoli připravenou k odvetné palbě. „Kristepane. Vypadáte hrozně.“

„Našli jste tu tabulku?“ zeptal se Jackson zpoza kamene.

Marina vytáhla vlhkou trofej zpoza opasku a podala ji Reedovi. Profesor ji převzal bledýma, promáčenýma a rozechvělýma rukama.

„Podařilo se vám spojit vysílačkou s velitelstvím?“

Jackson přikývl. „O tom vašem zatraceném letišti nemají ani ponětí, ale pošlou dakotu přesně tam, kam jste řekl. To je ta dobrá zpráva. Špatná zpráva je, že se podle nich všude na téhle hoře rojí rudoši jako vosy. Nejsou si jistí, jestli dokážeme projít. Další špatná zpráva je, že dneska odpoledne zahájí proti komunistům vzdušný útok. Ten chlápek z velitelství říkal, že se pokusí odvolat bombardéry…“ Pokrčil rameny. „Taky jsem vám přinesl tohle.“ Podal Grantovi samopal. „Máme jenom jeden zásobník, takže s ním moc nemachrujte, pokud nebudete muset.“

Grant zastrčil pistoli a vzal si samopal. „Zůstanu tu, dokud se nedostanete kus cesty odtud.“

„Ne,“ odpověděl Jackson pevně. „Vy jediný víte, kde je to zatracené letiště. Půjdeme všichni.“

„Tak jdeme.“

23. kapitola

Vyrazili. Postupovali pomalu, protože les byl hustý a země rozbahněná. Marina měla se svými vysokými podpatky největší potíže. Nakonec si sundala boty, svlékla si punčochy a kráčela po koberci z jehličí borovic bosa. Všichni měli nastražené uši, jestli nezaslechnou nějaké známky toho, že je někdo pronásleduje. Přestalo pršet, ale z jehličí stromů nadále kapalo tolik vody, že ani nepoznali rozdíl.

„Když je Sourcelles mrtvý, aspoň si nemusíme dělat starosti s tím, že by řekl Rusákům to samé co nám.“ Jackson odsunul stranou nízkou větev, která se vzápětí prudce napřímila a ohodila Reeda sprškou kapek. Grant se na Američana znechuceně ohlédl. „Co je? Nekoukejte se na mě jako nějaký skautík. Sám jste tu hru hrál. Nejde jen o to, co víte, ale o to, co oni nevědí.“

„Nikdy jsem nepovažoval zabíjení civilistů za nejlepší způsob, jak toho dosáhnout.“

„Že ne? A co ta židovská komanda, kterým jste prodával zbraně?“ Jackson povytáhl obočí. „Muir mi pověděl všechno o vaší špinavé minulosti. Víte, co udělali v Hotelu krále Davida? Devadesát jedna mrtvých. Myslíte, že se ohlížejí na civilisty?“

„Bojují ve válce.“

„To my taky.“ Zdálo se, že je Američan připraven pokračovat v debatě, ale Grant už mu nevěnoval pozornost. Zastavil se a vzhlédl k obloze. Hlavu naklonil ke straně a naslouchal. O chvilku později to uslyšel i Jackson. Hučení leteckých motorů vysoko nad nimi.

„To jsou naši? Mohli se sem dostat tak brzy?“ Grant ponuře zavrtěl hlavou. „To není dakota.“

„Jste si jistý?“

Grant se nenamáhal s odpovědí. Už by ani nedokázal spočítat, kolik času strávil skrčený v zákopu nebo za nějakými balvany a napínal uši, jestli nezaslechne vítaný zvuk vlastního letectva. „Můžeme patrně předpokládat, že se vašemu muži nepodařilo odvolat bombardéry.“

„Do hajzlu.“

Lesní ticho roztříštila rána, která neměla nic společného s prasknutím dřeva. Grant se prudce otočil. Stromy byly stejně husté a tmavé jako všude – sotva dokázal rozeznat, odkud k nim zvuk dolehl. Někdo tam ale byl.

„Mělo dojít i k pozemní ofenzivě?“

Jackson vypadal právě tak poplašeně jako všichni ostatní. „Ne.“

„Pak jdou po nás.“

„Co budeme dělat?“

„Utíkat. A doufat, že nás nedostanou bomby.“

Reed nikdy nepoznal čirou fyzickou hrůzu uprchlíka na nepřátelském území. Bojoval svou válku s tužkou a papírem v Bletchley Parku. Nebylo to jednoduché: za nocí, když smečky německých ponorek lovily svou kořist, pracovali pod obrovským tlakem, kterému někteří z nich dokonce podlehli. Reed ale šifry a kódy vždy považoval za klidné, tiché místo, za jeden kout války, kde se o výsledku bitvy rozhodovalo racionálně. Záplava čísel, s níž každým dnem bojovali, je mohla frustrovat, mást a klamat, ale za všemi se nacházel základní řád, bez ohledu na to, jak usilovně se ho enigmy snažily zastřít. A podobně jako staří Řekové se Reed nikdy nebál ničeho racionálního.

Tady však nastával chaos. Tohle byly všechny zvířecí síly, které se Řekové pokusili odklidit do bájí: harpyje, fúrie, gorgony a bakchantky jitřící jejich představivost puštěné ze řetězu. Připadal si jako ve snu a svíral v prstech tabulku, jako kdyby šlo o talisman. Byl si jistý, že kdyby ji upustil, smečka pronásledovatelů by ho vmžiku dostihla. A tak běžel.

Oba dva vyrazí ven a bojují před bránou vpředu, podobni divokým kancům, co čekají na horách kdesi. Štvanice loveckých psů a mužů, jež z dálky se blíží: kanci vyrazí z boku a lámou okolo sebe z kořene křoviny lesní, i skřípání zubů je slyšet, až pak nějaký muž jim oštěpem odejme život.

Tento úryvek mu stále zněl v uších i v srdci. Uvědomoval si kolem sebe přítomnost ostatních: Granta, Muira, možná i Jacksona, kteří se zastavili, aby opětovali palbu, ale sám pokračoval v běhu. Nikdy ještě neběžel tak daleko a tak rychle. Nohy měl jako z rosolu. Když stromy vystřídala holá světlina posetá balvany a křovinami, snažil se zrychlit, aby se co nejdříve vrátil pod ochranu stromů, ale nemohl.

Grant se otočil a vypálil několik ran ze samopalu. Připadal si jako v nějaké vražedné pohádce, v níž ho temným lesem stíhá beztvará nenávist. Možná by se měli zastavit a bránit se nepřátelům čelem – aspoň by tím pominulo riziko, že dostanou kulku do zad. Les se však táhl všemi směry a jejich pronásledovatelé mají téměř jistě větší palebnou sílu. Patrně jich je taky víc.

Dospěl k okraji otevřeného prostranství, kde stromy smetl sesuv půdy. Před sebou viděl Reeda, který se horečně zmítal mezi balvany. Grant vypálil další krátkou dávku mezi stromy. Snad se aspoň na chvíli zastaví a poskytnou mu čas, aby stačil přeběhnout mýtinu.

V uších mu tepala krev, ale celkově se jednalo o podivně tichou bitvu. Výstřely se ozývaly jen sporadicky a rychle je pohlcovalo vlhké lesní ticho. To mu umožňovalo slyšet jasně a čistě hukot bombardéru letícího vysoko nad nimi. Přes nebezpečí hrozící ze země se všichni kolem něj podívali k nebi.

Bouřka minula a mraky rozháněl studený vítr. Grant viděl mezi šedými cáry bledě modré nebe, přes které se přesunoval černý stín připomínající mouchu nebo ptáka. V další chvíli se stín rozdvojil. Zdálo se, že se z něj oddělila jedna část a začala se řítit k zemi, zatímco letadlo poklidně plachtilo dál.

„Utíkejte!“

Ostatní už urazili kus cesty přes prostranství bez stromů. Svůj výkřik tak slyšel jen on sám. Vrhl se za nimi, přeskakoval kameny a vyhýbal se kořenům i pahýlům, které se ho pokoušely zachytit. Ať už je pronásledoval kdokoliv, očividně dospěl k okraji paseky, protože Grant slyšel výstřely a viděl, jak se od jednoho balvanu kousek od něj zvedá po nárazu kulky obláček bílého prachu. Díky tomu, jak kličkoval po nerovném terénu, nepředstavoval snadný terč, ale na to se nemohl spoléhat dlouho. Okraj paseky už byl trýznivě blízko, jen dvacet metrů před ním, avšak Grant se rozhodl neriskovat. Vklouzl za dva balvany a vyhlédl štěrbinou mezi nimi.

Na vteřinu je jasně uviděl: bylo jich sedm, všichni v zelených vojenských maskáčích. Roztáhli se do rojnice podél okraje otevřeného prostranství a u ramen drželi zbraně. Grant pozvedl samopal a zauvažoval, kolik mu zbývá nábojů. Za útočníky se do lesa zanořila černá kometa.

Svět pohltily plameny. Z lesa vyšlehl ohnivý sloup, třikrát vyšší než stromy, které se v panující výhni okamžitě proměnily v popel. Takový výbuch Grant ještě neviděl. Místo toho, aby burácení odeznělo, naopak nabíralo na síle, jako když se tunelem blíží vlak. Hladový požár vysál veškerý vzduch. Pasekou se přehnala tlaková vlna a vrhla Granta proti kamenům. Smetla pronásledovatele, zvedla je ze země a mrštila jimi do hořícího lesa.

Podél ohnivé stěny se zvedl černý dým a vzápětí ji zcela zastínil. Vítr ustal a vzduch se vrhl zpátky kolem Granta jako vlna na pláži, která pomalu stéká zpátky do moře. Grant ji využil a doběhl přes zbytek paseky k začátku stromové linie, kde na něj čekali ostatní.

„Co to sakra je?“ Grant měl pocit, jako kdyby jeho plíce zápasily s desetitunovým balvanem na hrudi.

„Napalm.“ Jackson si držel před ústy kapesník s červenými skvrnami. „Používáme ho k vykuřování komoušů.“

„Budou z nás škvarky, jestli rychle nezmizíme.“ Protější strana prostranství byla v jednom plameni a oheň olizoval i její boky.

„Viděl jste mezi nimi Belziga?“

„Neměl jsem čas se rozhlížet.“ Grant se otočil. Na otevřené prostranství s jekotem vyběhla černá postava s holou, ohořelou hlavou. Ze zad jí šlehaly plameny jako nějakému démonovi. Tři kulky z Jacksonova koltu ukončily mužovo trápení. Pak pokračovali v běhu.

Oblohu opět zakryly černé mraky, ale tentokrát šlo o dým, nikoliv o bouřková mračna. Mezi stromy se převalovaly chuchvalce kouře, které budily dojem, že je honí. Reedovi připomínaly hydru, kluzký chumel svíjejících se krků a chňapajících hlav. Oheň podle všeho trochu ustoupil, ale pokaždé, když se otočil, byl za nimi v podobě matné oranžové záře prosvítající mezi stromy.

Dospěli k výchozu na úbočí hory, k vysoké skále, otevřené ze všech stran. Odtud se mohli rozhlédnout po příkrých údolích kolem hory i po svazích a vrcholech za nimi. Údolí byla tmavá a porostlá hustým lesem, s občasnými lesklými stužkami v místech, kde prosvítala nějaká rychle plynoucí bystřina.

Muir se protáhl kolem Reeda k okraji výchozu. „Kde je ta zatracená přistávací plocha?“

Grant ukázal k nízkému sedlu mezi údolími téměř přímo pod nimi. Z obou stran je svíraly hory a vytvářely prostor, jenž šířkou připomínal spíš kozí stezku.

„Tam nikdy nemůže přistát letadlo.“

„Už jsem to viděl na vlastní oči.“

Kovové klapnutí pojistky se rozlehlo po otevřeném prostranství jako prásknutí biče. Všichni se otočili. Nemělo smysl vůbec se pokoušet zvednout zbraně. V půlkruhu je obklopoval tucet ozbrojených mužů. Další bylo vidět mezi stromy a v okolních křovinách.

Jeden z nich pokročil kupředu. Jednalo se o vychrtlého muže, příliš malého na zbraň, již držel v rukách. Díval se na ně s výrazem vážného soustředění. Obrátil se na své podřízené a odhalil rudou hvězdu našitou na rukávu košile, stejnou, jaké si Grant všiml na muži v Sourcellesově domě. Když se muž podíval znovu na své zajatce, po tváři se mu rozlil zvláštní úsměv.

„Sam Grant,“ pronesl anglicky se silným přízvukem. „Znovu my setkáváme.“

Grant si zastrčil revolver za opasek a nejistě muži úsměv oplatil. „Zdravím, Panoši.“

24. kapitola

„Kdo to sakra je?“ chtěl vědět Jackson. „Vy ho znáte?“

„Panoš Russakis – setkali jsme se během války. Bojoval proti Němcům na Krétě.“

Jackson ukázal na mužovu zbraň. „A za koho bojuje teď?“

„Za Řecko.“ Russakis se narovnal a sevřel zbraň pevněji.

„Jeho politické názory se ti nebudou líbit,“ varoval Russakise Grant. „Radši se ho moc nevyptávej.“

„A oni?“ Partyzán trhl zbraní ke Grantovým společníkům. Jeho úsměv se vytratil. „Kdo…?“

Zarazil se a civěl na Marinu, jako kdyby spatřil ducha. „Vy? Tady?

Proč?“

Zdálo se, že ho její přítomnost mate a dělá mu starosti. Grantovi se celá situace přestávala líbit. Russakis se podíval na Jacksona a vzhlédl k nebi, jež představovalo směsici modré, černé a šedé barvy. Bombardér zmizel, ale obklopoval je pach spáleniny. „Proč ty je sem přivést?“

„Ten bombardér s námi nemá nic společného. Je to dlouhý příběh a tady bychom se nechtěli zdržovat. Letí nás vyzvednout letadlo z té přistávací plochy. Jestli nás tam dovedeš, hned zmizíme.“

Russakis vyštěkl něco na jednoho ze svých poručíků. Partyzáni k nim přikročili blíž. „Vy jít s námi.“

Odevzdali partyzánům zbraně a scházeli v řadě za sebou ze svahu hory. Neměli jinou možnost. Russakisovi muži je obklíčili a hlídali je, zatímco sestupovali po zrádném terénu z kamenů a stromových kořenů. Vyšlo slunce a ve vzduchu visela vlhkost, jež se odpařovala z mokrých listů. Grantovi to připomínalo spíš konžskou džungli než severní Řecko.

Jackson, který kráčel za ním, se ho zeptal: „Jak to, že znáte toho chlapa?“

„Na Krétě jsme za války operovali společně. Vedl oddíl partyzánů.“

„Takže zná Marinu?“

„Moc dobře ne. On a její bratr měli…“ Grant zaváhal. „Rozdílné názory.“

„Taky možnost, jak to vyjádřit,“ poznamenal Muir.

Po zdánlivě nekonečném sestupu se svah konečně začal vyrovnávat. Grant se zastavil a nasál vzduch. Opět cítil oheň, ale teď už ne ten lepkavý, mastný, který s sebou přivezlo ono letadlo. V tomhle bylo cítit sladkou vůni borovicové pryskyřice – a škvařící se tuk opékaného jehněčího. Grantovi zakručelo v břiše hladem. Od rána nic nejedl a teď už se blížil soumrak.

Náhle stromy prořídly a sto metrů před nimi slunce osvětlilo tenkou jizvu ve tváři lesa: letiště. Neleželo přímo na vrcholu sedla, ale na přirozené terase těsně pod ním, takže je stromy zakrývaly téměř ze všech úhlů. V okolním lese si partyzáni zřídili tábor. Stálo tu několik malých stanů, bylo tu ohniště a několik beden s municí. Dvě ženy ve vojenském oblečení právě opékaly nad ohněm ovci. Reedovi, který si pravidelně každý týden v Oxfordu dopřával návštěvu biografu, to celé připomnělo scénu z Dobrodružství Robina Hooda. Zpola očekával, že prosluněným lesem přijde Errol Flynn v čapce s pérem. Místo toho ale zaznamenal něco ještě překvapivějšího. Na okraji tábora se choulila kostra jakéhosi přístřešku ze svázaných větví, s otevřenými stěnami a se střechou z listoví. Pod střechou stály nahrubo opracované lavice z kmenů, na kterých seděly řady dětí, jež pozorně hleděly do přední části chatrče, kde šedovlasý učitel právě něco psal na tabuli. Několik dětí se zvědavě ohlédlo na nově příchozí a vykulilo na ně oči pod copánky a chumáči vlasů. Pak učitel zaklepal ukazovátkem na tabuli a všichni žáci se poslušně otočili zpátky k němu.

„Co to dělají?“ zeptal se Jackson.

„Jejich otcové jsou na seznamech hledaných osob. Nemohou chodit do místních škol, a tak je jejich rodiny vodí sem.“

Russakis se ohlédl. „Ticho.“ Pokynul svým mužům, aby shromáždili Granta a jeho společníky na kraji letiště. Jediným zvukem byl podivně nepřípadný sbor dětských hlásků, které opakovaly po svém učiteli nějakou říkanku.

„Když my posledně setkali, já ti říkat, aby ty mě už nikdy nenavštívil.“

Grant pokročil k obvodu kruhu, ale hlaveň pušky ho okamžitě odstrčila zpátky. „Kristepane, Panoši. Víš přece, že jsem na tvé straně.“

„Ano? Dřív možná. Teď já vidím, že ty s fašisty.“

Jackson se nedokázal udržet. „S fašisty? My jsme ti hodní. Jestli jste si toho nevšiml, strávili jsme čtyři roky tím, že jsme pomáhali chlápkům jako vy, aby se zbavili fašistů. Chcete vědět, kdo jsou skuteční Hitlerovi dědicové? Co kdybyste se zeptali svých kamarádíčků v Moskvě?“

„Je tu muž z Moskvy, který sem přijít dnes ráno. Plukovník od KGB. Mít jen jedno oko.“ Russakis si dlaní zakryl pravou stranu obličeje, aby napodobil pásku přes oko.

„Kurchosov.“

„Tak. Vy ho znát. A on znát vás. On říká: hledám jednoho Ameriki a tři Angličany. Nepřátelé socialismu, velice nebezpeční.“ Russakis přešel k bedně s municí a zvedl mohutnou pistoli s hlavní připomínající rozměry okapovou rouru. Nikdo si netroufal promluvit. „On mi nabídnout peníze – zlato – a mnoho zbraní, jestli já jít s ním a hledat vás.“

„Ale ty jsi nešel,“ řekl Grant.

Russakis nabil zbraň světlicí. „On mít s sebou další muž, Němec. Já ho znát z Kréty. On fašista, jmenuje Belzig. Zabít ve válce mnoho Řeků. Dělat z nich otroky, nutit je kopat, mučit je k smrti. Svině. Tak já říct ne.“

Grant vydechl. „Co se stalo s Kurchosovem?“

Russakis pokrčil rameny. „My mít v tomhle údolí mnoho mužů. Možná on najít někoho jiného, kdo udělat jeho práci.“

„Myslím, že jsme na ně narazili.“

Russakis nic neříkal. V odmlce k nim přes baldachýn stromů dolehlo vzdálené hučení leteckých motorů – nikoliv dunivé bzučení bombardérů, ale duté tepání dakoty.

„A co ona?“ Ukázal světlicovou pistolí na Marinu. „To ne poprvé, co já zjistit, že Papagiannopuli pracovat s fašisty.“

Russakis namířil pistoli k nebi a stiskl spoušť. Se zasvištěním z ní vyletěla světlice, která vybuchla vysoko nad stromy v oblaku červeného kouře. Půl tuctu Russakisových mužů se rozestavilo po obou stranách přistávací dráhy.

„To, co se stalo s Alexem, nemá s tímhle nic společného,“ řekl Grant. Náhle se zdálo, že všechny zbraně míří přímo na něj, se smrtící a výhrůžnou přesností. Grant si také bolestně uvědomoval Marinin pohled.

„Co tím myslíte?“ Marinin hlas neměl daleko k hysterii. Nad nimi se mihl stín: dakota přelétala nad přistávací dráhou, aby si pilot obhlédl terén. Nikdo se na letadlo nepodíval. „Co je s Alexem?“

Russakis přimhouřil oči. „Grant nic neříct?“

„Zabili ho při útoku ze zálohy,“ ozval se Grant zoufale. Ze všech stran ho tísnil vlhký vzduch a dělalo se mu zle.

„Zabili ho Britové,“ řekla Marina. „Báli se, že až zmizí Němci, odpor se pokusí získat Řecko pro komunismus. Mysleli si, že pokud zlikvidují komunistické vůdce, budou si moci nechat Řecko pro sebe. A tak nechali Alexe zabít.“

„Ne. Ne protože on komunista. A ne Britové. Oni to zkusit. Poslali svého muže, ale on selhat.“ Russakis střelil po Grantovi opovržlivým pohledem. „Ale já ho sledovat. Jít do rokle a pak já Alexe zabít.“

Marina na něj zírala. „Vy? Proč?“

„Vy vzpomínáte, co stalo tři dny před jeho smrtí? Všichni vaši muži zmasakrovaní Němci. Přežili jenom tři: vy, Alex a Grant.“

„Alex nás poslal do Rethymna, abychom obhlédli německý sklad paliva.“

„Protože on vědět. On vědět, co stane. Víte, jak Němci najít vaše muže? Alex jim všechno prozradit.“

Marina se zachvěla, jako kdyby dostala kopanec do břicha. Zbledla jako stěna. Grant se k ní natáhl, aby ji podepřel, ale setřásla ho. „Proč by nás zrazoval? Strávil celý život bojem proti Němcům.“

Russakis pokrčil rameny. „Proč muži zrazovat svoji vlast? Možná pro dívku, možná pro zlato? Then ksero – nevím. Ale já mu dívat do očí v rokli u Improsu, a já vidět, že to pravda.“

Další slova, která mohl pronést, by zanikla v burácení motorů dakoty, jež se snesla k přistávací ploše. Její kola se sotva odrazila od deštěm rozměklé půdy. Pilot odvedl při přistání dobrou práci, ale ještě bylo třeba stroj včas zastavit. Russakisovi muži, schovaní po stranách letiště, si připravili zbraně a čekali na velitelův signál. Russakis se na ně nejistě podíval a v tom zlomku vteřiny Marina skočila. Vrhla se na něj a jediným mrštným pohybem mu zaklesla paži kolem krku, přitáhla ho k sobě a druhou rukou mu vytrhla pistoli z ruky. Přiložila mu hlaveň k pravému uchu.

„Lže?“

Partyzáni ji obklopili jako smečka vlků, namířili na ni svoje zbraně a křičeli, ať Russakise pustí. Otevřeným prostranstvím se prohnal závan od vrtulí dakoty. Odpověď se zračila na Grantově tváři naprosto jasně.

„Přísahala jsem, že zabiju toho, kdo zabil Alexe,“ sykla Marina.

Russakis pokynul svým mužům, ať zůstanou stát. „Jestli mě zabijete, zemřete. Vaši přátelé zemřou. Všichni zemřou.“

Dakota se na opačném konci plochy ostře otočila a připravila se k opětovnému vzletu. Grant viděl za jejím okénkem pilota, který vyhlížel svoje pasažéry. Partyzány, schované za stromy, pilot nemohl vidět.

„Smím pronést skromný návrh?“ ozval se Muir. Všechny oči – a několik hlavní – se obrátily jeho směrem.

„Vy?“ vyštěkla Marina. „Co vy k tomu můžete říct? Vydal jste rozkaz k zabití Alexe?“

„To se mnou nemělo nic společného. Šlo o píseček SOE a já pracoval u SIS.“ Muir otevřel slonovinové pouzdro a zapálil si cigaretu. „Ale jak to vidím, můžeme si tu zahrát na Hamleta a skončit s hromadou mrtvol, nebo se můžeme řídit špetkou zatraceného zdravého rozumu. Ať zvednou ruku všichni, kdo chtějí dneska umřít.“

Rozhlédl se po hloučku mužů s nesmlouvavými, rozzlobenými tvářemi. „Dobře. Váš bratr je mrtvý a to je vaše osobní rodinná tragédie, ale kdyby ho nedostal pan Russakis, udělal by to někdo jiný. Možná byste ho zabila vy sama, kdybyste znala pravdu. Co kdybychom tedy uzavřeli dohodu? Vy pustíte Russakise, on nás nechá nastoupit do letadla a všichni se můžeme začít věnovat důležitějším věcem.“

Marina zesílila stisk prstu na spoušti. Kruh mužů kolem ní se o něco sevřel. „Když vás pustím, necháte nás odletět?“

„Když ano, moje ruce čisté? Mezi námi nic?“ Russakis dokázal sotva promluvit, jak ho Marina nemilosrdně škrtila.

„Ano.“

„A americká letadla přestat létat?“ Jackson se zamračil. „Nemůžu slíbit…“

Muir se k němu prudce otočil. „Pro Kristovy drahé rány, Jacksone. Promyslete si znovu priority.“

„Dobrá, dobrá.“ Jackson zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Odvoláme bombardéry.“ Znechuceně zavrtěl hlavou a podíval se na Russakise. „Tuhle válku stejně nevyhrajete.“

Marina spustila ruku s pistolí a uvolnila sevření.

Russakis si promnul krk. „Nemůžete navždy zastavit lepší svět.“

V poryvech větru od vrtulí přikrčeně nastoupili do dakoty. Slunce se schovalo za mraky a na svazích hory dosud hořel les. Celé údolí naplňovala vazká zlatavá záře. Reed si držel tabulku u hrudi. Marina se odvrátila od ostatních, dívala se z okénka a pokoušela se skrývat svoje slzy.

„Co asi řekne Kurchosov, až zjistí, že nám k útěku pomohli jeho vlastní muži?“ poznamenal Jackson škodolibě. „Než trochu vychladne, vyfoukneme mu ten štít přímo pod nosem.“

Grant se po něm ohlédl. „Dodržíte svůj slib Panošovi? Pošlete bombardéry někam jinam?“

„Jasně,“ odvětil Jackson lhostejně.

Letadlo se naklonilo ke straně a zamířilo k Soluni. Grant se otočil, aby se naposledy podíval na zlatavé nebe. Slunce už však zašlo a údolí halil jen kouř a temnota.

25. kapitola

Když se vrátili do Soluně, byla už tma. Na letišti je vyzvedl důstojnický sedan a zavezl je do malého hotýlku bez restaurace, takže jediné místo, kde mohli dostat nějaké jídlo, byla špinavá ouzeria plná starců hrajících vrhcáby a karty. Číšník jim přinesl tác s olivami a plněné vinné listy, které všichni hladově zhltli.

Jakmile dojedli a nalili si sklenky ouza, Reed vytáhl tabulku a položil ji na ubrus. Molho nepřelomil drahocenný artefakt přesně v polovině: Sourcellesova část byla větší než Pembertonova a měřila přibližně pětatřicet čtverečních centimetrů. Všichni si prohlíželi kresbu na zadní straně, rozdělenou dvěma vlnitými čárami, představujícími stylizované moře, do tří částí. Na horním obrázku těsně pod hrubým okrajem po odlomení Pembertonova kusu stály dvě postavy, mužská a ženská, po obou stranách zvláštně tvarovaného pahorku. Grant se ostře nadechl, i po třech tisíciletích dokázal stále poznat vymletý kopec na Lemnu, kde našli svatyni Kabeirů. Když se podíval zblízka, spatřil dokonce dvě pupkaté postavičky, které tancovaly pod horou a rozmachovaly se přitom kladivy. Mezi nimi spočíval skvrnitý kotouč.

„To jsou určitě Kabeirové. Dokážu si představit, že ty dvě postavy na obou stranách jsou Hefaistos, kovářský bůh, a Thetis, Achillova matka.“ Reedovy akademické způsoby nedokázaly zcela zakrýt jeho vzrušení.

„A tohle kolečko bude štít?“ zeptal se Jackson.

Reed se zamyšleně zatahal za uvolněný pramen vlasů. „Předpokládám, že nic jiného nedává smysl.“

„A tady je trojská válka, že?“ pokračoval Jackson a ukázal k dalšímu dílu obrázku. Barva vybledla, ale výjev přesto zůstával dostatečně živý. Grantovi připomněl rytiny ve svatyni na Lemnu. Válečné vozy se hnaly do bitvy, zatímco pod hradbami města na vrcholu kopce stály proti sobě dvě řady ozbrojených mužů. Mezi nimi spolu bojovali dva muži. Jeden mrštil oštěpem, který se chvěl v kulatém štítu jeho protivníka, zatímco ten se pokoušel tasit meč.

„Achilles a Hektor.“ Marina natáhla ruku, jako kdyby se chtěla tabulky dotknout prstem, ale pak ji opět v posvátné úctě spustila.

Řekl, a ostrý meč si z pochvy vytáhl, jenž mu na dosah po boku visel, meč nesmírně pevný a velký, nachýlen vyrazil vpřed jak ve výši letící orel, který směřuje na pláň a řítí se temnými mraky, aby buď něžné jehně neb plachého zajíce lapil. Tak tedy vyrazil Hektór a mával broušeným mečem. Achilles vyskočil též, hněv lítý mu zaplavil srdce, před prsa kulatý štít si nastavil k ochraně plamenný.

Jackson se ostře podíval na Reeda. „Plamenný štít? Co to znamená?“

Reed pokrčil rameny. „Jde o běžný přídomek používaný v souvislosti s Achillovou zbrojí. Štít byl potažený zlatem. Patrně to jednoduše znamená, že se na slunci třpytil jako oheň.“

„Hm.“

„A předpokládám, že tohle je Bílý ostrov.“ Muir ukázal ke spodnímu oddílu tabulky. Při okrajích barva silně oprýskala, ale přesto dokázali v pravém dolním rohu rozeznat další horu, zachycenou tentokrát černě. Na jejím vrcholu stála bílá věž opatřená posvátnými rohy.

„Tohle musí být ten chrám,“ zašeptal Reed. „Zásvětní Achillův chrám.“

Vytáhl z batohu list tvrdého papíru, na který obkreslil výjev z Pembertonova úlomku ve skutečné velikosti, a položil svou kresbu pod tabulku. Okraje obou částí do sebe takřka dokonale zapadaly. Konečně viděli celý obrázek. Svatyně v Údolí mrtvých se nacházela v levém horním rohu toho, v čem nyní poznali čtvrtý díl kresby, oddělený od dalšího obrázku špičatými vlnami. Všichni se naklonili nad stůl a užasle si prohlíželi celek.

„Zjevně to bude vyžadovat zevrubné studium.“ Reed tabulku obrátil. Jeho nálada se proměňovala stejně rychle jako oxfordské počasí. „Přinejmenším ale nyní máme zbytek textu.“

„Už ho umíte přečíst?“ zeptal se Muir.

„O to nejde. Bezprostřední přínos spočívá v tom, že máme úplný vzorek lineárního písma B. Všechny mé dedukce o stavbě toho jazyka vyplývaly z existujících nápisů. Když mám teď k dispozici nový text, mohu na něm otestovat svoje hypotézy a zjistit, jestli pravidla, která jsem vytvořil, obstojí. Pokud budou mé předpovědi správné, pak bych měl mít všechny předpoklady k tomu, abych se začal pokoušet o rozluštění.“

„Abyste se začal pokoušet…“ Jackson do sebe obrátil svoji sklenku. „Nemůžete něco prostě udělat? Jak dlouho vám to potrvá?“

„Nevím.“ Reedova školometská přívětivost se vypařila a nahradila ji úsečná nedůtklivost. Marina u Pembertona občas viděla podobnou změnu, když jeho pozornost uchvátil nový nápad nebo výzva. Zdvořilost, trpělivost, takt – to všechno se rozplynulo v okamžiku, kdy se mysl uzavřela sama do sebe.

„Champollionovi trvalo dva roky, než rozluštil hieroglyfy, a to mohl pracovat s Rosettskou deskou.“

„Dva roky?“ Po celé hospůdce vzhlédli místní obyvatelé od svých sklenic i her a podívali se k cizincům u rohového stolu. Jackson ztišil hlas. „Možná jste si nevšiml toho, co se v posledních pár dnech dělo, ale my nemáme dva roky. Pravděpodobně nebudeme mít ani dva týdny, jestli po nás půjdou rudoši. Potřebujeme co nejrychleji sebrat ten štít, jinak se ocitneme na špatné straně poslední války v dějinách.“

Všichni kolem stolu na něj civěli.

Jackson si otřel ústa ubrouskem. Uvědomil si, že řekl příliš mnoho. „Spokojme se s konstatováním, že rozhodně není ve vašem zájmu, aby ho získali Rusové. Sourcelles nám prakticky řekl, kde je Bílý ostrov. Navrhuju, abychom se tam hned vypravili, než to dojde i Belzigovi.“

„Ten ostrov ale leží na sovětském území,“ namítl Grant.

„O důvod víc, abychom tam dorazili co nejdřív. Jestli komouši přijdou na to, že tu věc mají na vlastním prahu, přesunou ji do Moskvy, než se o tom vůbec dozvíme.“

Reed zavrtěl hlavou. „I kdybyste se dostal k tomu ostrovu, nemůžete jen tak nakráčet k Achillovu chrámu a zaklepat na bránu. Bez vodítek z tabulky ten štít nikdy nenajdete. Vykrádači hrobů vylupovali krétské Údolí mrtvých celá staletí a nikdo z nich neobjevil svatyni s betylem, dokud nepřišel Pemberton se svou polovinou tabulky.“

„To není váš problém. Máme přístroje, které dokážou detekovat prvek 61. Jestli je ten štít na ostrově, najdeme ho.“

Po návratu do svého pokoje si Grant svlékl košili a umyl se u popraskaného umyvadla v koutě. Měl pocit, že mu ke kůži přilnul celý den: turecký tabák ze Sourcellesovy stříbrné cigaretové špičky, zaschlá krev na dlaních, kde ho pořezaly okenní střepy, saze z lesního požáru a mastnota z letadla. Očistil se, jak nejlépe to dokázal, a lehce si osušil ruce. Pak klesl na matraci. Měl tvrdou, úzkou postel, ale po dni, jaký prožil, si připadal jako v nebi. Několik minut jen tak ležel, bosý a s nahou hrudí, a užíval si jemný vánek na těle.

Od dveří se ozvalo zaklepání. Grant sáhl na noční stolek a položil ruku na pažbu revolveru. „Je otevřeno.“

Dovnitř vešla Marina. Na sobě měla prostou bílou blůzu a dlouhou černou sukni, která zvýrazňovala její boky. Vlasy si nechala volně splývat na ramena. Na chvilku se zarazila, když si všimla, že Grant je zpola svlečený, ale pak pokračovala do pokoje. Její bosé nohy nevydávaly téměř žádný zvuk. Tiše se posadila na okraj postele a Grant viděl na jejích tvářích lesklé stopy po čerstvých slzách.

„Pořád musím myslet na Alexe,“ řekla, patrně jako vysvětlení. Otočila se a zahleděla se Grantovi do očí. „Je to pravda?“

„Která část?“

„Všechny.“

Grant zvedl paži a pohladil ji po vlasech, splývajících po jejích zádech. Přes tenkou blůzu cítil teplo, jež jí vyzařovalo z kůže. „Nechtěj to vědět.“ Neuhnula. „Pověz mi to.“

„Vzpomínáš na to přepadení u Kastra? Celý oddíl – Nikose, Sofiklise, Menelaa i ostatní – postříleli Němci. O dva dny později si mě povolalo ústřední velitelství. Alex nás očividně zradil. Rozkázali mi, abych ho přivedl na schůzku v údolí u Bílé hory, kousek od Improsu.“

„Šel jsi ho zabít.“

Grant na chvilku ztichl a vzpomínal na tehdejší chuť prachu v ústech. Na těžkopádné poslední objetí, které ani jeden z nich nemyslel upřímně. Na odjištění pojistky revolveru a výraz na Alexově tváři, když mu to došlo.

„Nemohl jsem to udělat. Díval jsem se na něj a viděl jsem jenom tebe. Netušil jsem, že mě Panoš sledoval.“

Marina odtrhla třísku z rámu postele a přelomila ji mezi prsty. „Nikdy jsi mi to neřekl.“

„Bylo lepší, žes to nevěděla. Chtěl jsem, aby sis pamatovala Alexe jako hrdinu.“ Grant ji přestal hladit po vlasech. „Kromě toho jsem nikdy neměl příležitost. Russakis málem zabil i mě – myslel si, že jsem s ním byl určitě spolčený. Řekl, že jestli mě ještě někdy uvidí na Krétě, zabije mě. Moje kariéra u armády stejně skončila. Nesplnil jsem přímý rozkaz. Už nikdy by mi nesvěřili žádný další úkol. A tak jsem se ztratil.“

„O tom jsem neměla tušení.“

„Alex představoval pro Brity pořádnou ostudu. Nechtěli, aby vyšlo najevo, že jeden z jejich hvězdných spojenců přeběhl na stranu nacistů. Všechno to pohřbili.“

Po dobu, která jim připadala jako věčnost, se ani jeden z nich nepohnul. Grant ležel na zádech s hlavou na polštáři, zatímco Marina toporně seděla na kraji postele. Grant viděl, jak si otírá další slzy. Pak se k němu otočila, sklonila se nad něj a políbila ho na rty. „Měl jsi mi to říct,“ zašeptala. „Ale děkuju.“

Grant zareagoval na základě instinktu. Objal ji a stáhl ji na sebe. Ochotně se mu podvolila. Její měkké a suché rty se mu otřely o strniště na tváři a mezi nimi se v letmých hadích polibcích zaleskl její jazyk. Položil jí dlaň na zátylek a navedl ji zpátky ke svým ústům. Vtlačila mu jazyk mezi rty. Cítil chuť anýzu a vůni tabáku, pižma a parfému, když se mu o líc otřely její vlasy.

Ruce mu přitiskla na hruď, opřela se o něj a rozkročmo si na něj sedla.

Sukně se jí vyhrnula nad stehna a odhalila smetanově hedvábné kalhotky. Grant zajel rukou pod ně a zanořil do ní prsty. Zalapala po dechu. Zaklonila se a tvrdě dosedla. Sáhla si ke krku, aby si rozepnula blůzu, ale Grant byl rychlejší. Chytil její lem a roztrhl ji, aby ji vzápětí rozhrnul kolem jejích ňader. Zvedla paže nad hlavu. Lampička na nočním stolku vedle postele ji zalévala oranžovou září. Grant viděl, jak se na stropě kývá její stín. S ňadry pozvednutými nad okrajem roztržené blůzy, se vztyčenými pažemi a se shrnutou sukní obepínající její boky se změnila ve ztělesnění minojské bohyně, primitivní, nefalšované, překypující tvořivou mocí.

Stáhla si blůzu. Zvedl k ní ruce, aby se dotkl jejích ňader, ale ona ho za ně chytila a přitiskla mu je k posteli. Předklonila se a přejela mu bradavkami po hrudníku. Když ucítila, že se Grant přestal bránit, rozepnula mu jednou rukou opasek. Přesunula ruku níž a rozepínala jeden po druhém knoflíky poklopce, přičemž přejížděla rukou po jeho ztopořeném údu.

Náhle se Grant vzepjal. Marina ztratila rovnováhu, oba se překulili a Grant se rázem ocitl nad ní. Svíjela se pod ním a zabořila mu do zad svoje dlouhé nehty, ale nedokázala ho ze sebe shodit. Roztáhl jí nohy. Zaklesla mu chodidla za zadní stranu stehen a paty mu zaryla do hýždě. Objal její štíhlá ramena a mírně ji pozvedl, aby se celé její tělo zaklonilo proti jeho.

Vstoupil do ní a vnořil se do její temnoty.

26. kapitola

Černé moře, nedaleko Hadího ostrova, o dvacet čtyři hodin později

Letěli nízko a pod ochranou noci. Vnitřek letadla osvětlovala jen matná záře přístrojů, ačkoliv občas zahlédli i poziční světla lodí plujících po moři pod nimi, jež vytvářela drobná souhvězdí jako světélkující plankton ve vodě. Nikdo nemluvil. Nikdo si nedělal žádné iluze ohledně nebezpečí, jež je obklopovalo.

Jackson na místě pilota pohlédl levým okénkem ke světelné šmouze na vzdáleném obzoru. „To je hranice. Právě jsme vnikli do sovětského vzdušného prostoru.“

„Jestli někdo pomýšlí na zběhnutí, teď má příležitost,“ poznamenal Muir. Střelil po Marině nevlídným pohledem a Grant cítil, jak vedle něj ztuhla.

„Co je to?“ Reed na sedadle druhého pilota přiblížil hlavu k oknu a ukázal. Pod nimi a před nimi tepalo ve tmě bílé světlo.

„Podle Pilotního průvodce Černým mořem na nejvyšším bodě ostrova stojí maják,“ řekla Marina.

„Tak to musí být on. Žádný jiný ostrov tady není,“ Jackson naklonil letadlo doleva, ubral plyn a začal pozvolna klesat. Přílet načasovali dobře: pravým okénkem Grant viděl, jak nad východním horizontem střídá temnotu načervenalá záře.

„Doufejme, že na nás nečeká žádný vzteklý bůh, který by nám trhal končetiny z těla.“

Dosedli na hladinu v okamžiku, kdy vyšlo slunce, a doklouzali do mělké zátoky. Všichni se rozhlíželi kolem sebe a sotva dokázali uvěřit, kde jsou. Grant mimoděk v duchu očekával něco třpytivého a majestátního: hrdě čnějící alabastrové útesy odrážející sluneční světlo jako sníh, nebo možná mramorovou stěnu vybíhající do moře. I něco podobného bílým doverským útesům by uspokojilo jeho představivost. Zdejší skály však měly červenohnědý odstín a jedinou bělobu představovaly šmouhy ptačího trusu, kterých tu bylo požehnaně.

„Víte jistě, že jsme na správném místě?“ zeptal se Muir. „Nepřipadá mi moc bílé.“

„To jméno je určitě jenom metafora,“ odpověděl Reed pochybovačně. Podoba ostrova ho očividně zklamala stejně jako ostatní.

Muir ironicky zanotoval několik taktů písničky Věry Lynnové. Na severozápadním výběžku ostrova před nimi stoupalo od mola po červených útesech betonové schodiště. Jackson vypnul motory a posledních několik metrů nechal stroj unášet vlnami. Letadlo se mírně zachvělo, když jeho plovák narazil do hráze, vzápětí Grant skočil na molo a přivázal stroj lanem k zrezivělému kůlu. Podíval se na protější stranu mola, kde ležel otlučený člun s oprýskanou barvou, přivázaný k železnému kruhu. „Jaký tu můžeme čekat odpor?“

„Bude tu správce majáku. Londýn se domnívá, že tu může být i pár sovětských ženistů, kteří tu mají vztyčovat nějakou vysílací věž.“

„Pak je dobře, že jsme přiletěli připravení.“

Jackson rozdal čtyři samopaly M3 a brašny s náhradními náboji a granáty. Na Reeda samopal nezbyl – místo toho ke své hrůze obdržel malou pistoli Smith and Wesson. „Já s tím neumím zacházet,“ protestoval. „V životě jsem z ničeho nevystřelil.“

„Jen pro jistotu,“ vysvětlil Jackson. „Když chcete mír, připravte se na válku. Si vis pacem, para bellum. Aristoteles.“ Usmál se nad Reedovým úžasem. „Nečekal jste, že to budu znát, co?“

„Nikdy by mě to nenapadlo,“ hlesl Reed.

Jackson mu vtiskl pistoli do dlaně. „Tohle je pojistka, tohle je spoušť a tohle je konec, kterým se míří na ničemy. Nestřílejte, pokud nebudete tak blízko, že nepůjde minout.“ Vrátil se do letadla a zavolal na Granta. „Pomůžete mi s tímhle?“

Vyložili malou, ale překvapivě těžkou dřevěnou bednu přibližně o velikosti přepravky s pivy. Grant viděl minulý večer Jacksona, jak ji dává do letadla, a od té doby byl zvědavý. Jedinou nápovědu ohledně jejího obsahu představovalo sériové číslo na víku, vykroužené podle šablony černými písmeny. Jackson se podíval na hodinky. „Kolik hodin máte vy, Grante?“

„Pět patnáct.“

„Dobře. Doufejme, že ještě spí.“

Opatrně stoupali a dávali pozor, aby neuklouzli po vrstvě ptačích výkalů, která pokrývala schody jako rozlitá barva. Grant s Jacksonem mezi sebou nesli dřevěnou bednu, zatímco Marina hlídkovala v čele skupiny. Sukni a blůzu nahradila pytlovitými vojenskými kalhotami a khaki košilí, ale ani takový oděv nedokázal zakrýt křivky jejího těla. V Grantovi se cosi sevřelo, když si vzpomněl na minulou noc. Na okamžik mu před očima probleskla rozvlněná vzpomínka na hedvábí, nahou pokožku a parfém. Vtom zakopl špičkou boty o hranu schodu. Vymrštil ruku, aby se opřel o útes, ale položil ji do husté vrstvy guana. Na skále se rozkřičelo hejno racků. Jackson ho probodl pohledem. „Neusnadňujte komoušům práci.“ Dorazili na vrchol schodiště a rozhlédli se. Na nízkém vršku se tyčil sotva dvě stě padesát metrů od nich maják. Jednalo se o zavalitou osmiúhelníkovou věž o výšce padesáti metrů, vedle níž stál přízemní domek. K majáku vedla kamenitá stezka vyšlapaná do tenké vrstvy zeminy.

Jackson položil dřevěnou bednu a vytáhl z vaku modrou čapku s červeným proužkem. Vzápětí si ji nasadil. Grant po něm loupl očima. „Jestli vás chytí, zastřelí vás jako špiona.“

„Jestli zjistí, kdo jsme, zastřelí nás tak jako tak.“ Nechali Reeda u bedny na vrcholu schodiště a v řadě za Jacksonem se vydali po pěšině. Grant se rozhlížel po okolí a snažil se vypadat nenápadně, ačkoliv neustále koutkem oka sledoval maják i přilehlý domek. Nerostly tu žádné stromy, křoviny a dokonce ani byliny. Jednalo se o mrtvé místo, využívané nanejvýš ptáky. Jejich hnízda byla všude a Grant uvažoval, kde ti ptáci sehnali větvičky pro jejich zbudování. U okraje cesty se vynořil tmavý stín a přeplazil se jim před nohama na druhou stranu. Jackson nadskočil, strhl si z ramene samopal a odjistil jej, než si všiml, o co jde: byl to štíhlý, černý had s doširoka rozevřenými čelistmi svírajícími kropenaté vejce. V další chvíli zmizel v díře na opačné straně cesty.

„Klid,“ řekl Grant a kývl hlavou k majáku. „Nechceme přece, aby si mysleli, že jsme příliš nervózní.“

„Správně.“

Dospěli k vrcholu hřebene. Maják se tyčil přímo nad nimi a kolem nich se rozkládal zbytek ostrova. Nebyl velký: na délku měřil něco přes půl kilometru a na šířku možná tři sta padesát metrů. Díky absenci stromů se zdál být ještě menší. Grant nikde neviděl ani stopu po nějakém chrámu, ačkoliv na západní straně probíhaly dva nepřirozeně rovné hřebeny porostlé pýrem. S výjimkou majáku a domku tu nebyly žádné jiné stavby.

„Vypadá to, že jste si nakonec ani nemusel brát tu elegantní čapku.“ V majáku se nic nehýbalo. Už byli dostatečně blízko, aby slyšeli bručení motorů, které bez přestání otáčely světlem, jako hodinový stroj, kterému dochází pero. Nad hlavou jim poletovali rackové.

Jackson ukázal zbraní k domku. Dřevěné okenice, ohlazené slaným větrem, byly stále zavřené. „Hádám, že vojáci budou uvnitř.“

Grant s Marinou přeběhli ke dveřím a přitiskli se po obou stranách ke stěně. Jackson s Muirem zaujali pozice naproti nim.

Grant se podíval na Marinu a ukázal jí vztyčený palec. „Připravená?“

Přikývla. Ve větru se jí pohupovala stuha, kterou měla svázané vlasy, a v očích jí svítilo vzrušení. Grant pozvedl tři prsty. Tři… dva…

Dveře se otevřely, o zlomek vteřiny před tím, než je Grant vykopl. Objevila se v nich nepatřičná postava v podvlékačkách a vlněné čepici. Muž si promnul oči. „Što éto?“

Nestačil si ani všimnout, kdo na něj útočí. Grantova bota se mu zabořila do rozkroku s plnou silou kopu původně určeného dveřím. Muž se zlomil v pase, zavyl bolestí a pod silou úderu se odpotácel o několik kroků dozadu. Grant ztratil rovnováhu a vpadl dovnitř za ním. Vrazil do muže a zřítil se s ním k zemi na jednu hromadu. Okamžitě vyskočil a málem se srazil s Marinou, která vběhla hned za ním.

„Kristepane.“

Rozhlédl se. Ocitli se v malé místnosti se stolem na jednom konci, se železnými kamny uprostřed a třemi palandami podél stěn. Čtyři lůžka byla obsazena mladými branci, kteří na něj civěli s výrazy vyjadřujícími různý stupeň zmatku a hrůzy, zatímco se pomalu vynořovali zpod přikrývek. Grant na ně namířil samopal. „Nikdo ani hnout.“

Muž u jeho nohou zasténal a dovlekl se přes betonovou podlahu k nejbližšímu volnému lůžku. Grant za sebou uslyšel pohyb a střelil rychlým pohledem přes rameno. Jackson s Muirem přišli ke dveřím a nahlíželi dovnitř.

„Máte je všechny?“

„Zdá se, že ano. Já…“

Od protější strany místnosti k nim dolehlo cvaknutí. Grant poprvé vzhlédl a všiml si, že v zadní stěně jsou druhé dveře. V duchu si vynadal, přeběhl k nim, proděravěl tenkou překližku třemi kulkami a vykopl je. Za nimi byla koupelna s ocelovým umyvadlem v jednom rohu, s toaletní mísou bez poklopu v druhém rohu a otevřeným oknem uprostřed, kterým do místnosti foukal čerstvý vítr. Grant vyhlédl právě včas, aby zahlédl polonahou postavu sprintující k majáku. Zvedl zbraň k okennímu rámu a vypálil, ale uprchlík už zmizel z dohledu a Grantovy střely jen odlomily kousky betonu ze základny majákové věže.

„Kruci.“

Grant proběhl ložnicí zpátky, minul Muira i Jacksona a vyřítil se do mdlého denního světla. Ještě zahlédl, jak se přibouchly dveře majáku a slyšel zvuk zastrkované závory. Zvedl zbraň, ale zase ji nechal klesnout. Dveře byly klasickým dílem sovětské profesionality – šlo o pevnou ocelovou desku, která měla odolávat náporům všech místních bouří.

Muir vyšel z domku za ním. „Co se sakra děje?“

„Jeden z nich se zamkl ve věži.“

Muir zaklel, ale pak pokrčil rameny. „Předpokládám, že je docela neškodný. Tam nic nesvede.“

„Ale ano, svede.“ Jackson ukázal k spleti drátů kolem vrcholu věže. „To je anténa vysílačky.“

Grant oběhl osmiúhelníkovou věž. Byla postavena jako zařízení pro navigaci, nikoliv jako pevnost: u zadní stěny stoupaly železné příčky vytvářející hrubý žebřík, který vedl až k ochozu kolem reflektoru. Grant si posunul samopal na záda a začal šplhat vzhůru. Maják byl v poměrně špatném stavu. Úseky holého betonu označovaly místa nedávných oprav a okna dosud zakrývaly malé, pomalu se odlupující křížky bílé pásky.

Čím výše vystoupal, tím silněji foukal vítr. Grant viděl, jak se pod ním rozprostírá celý ostrov i okolní moře. Aniž by se zastavil, spěšně se rozhlédl po obzoru. V dohledu bylo několik nákladních plavidel a ropných tankerů, ale nic nebezpečného. Zatím.

Dospěl k vrcholu žebříku a protáhl se pod zábradlím. Ať už ten Rus utekl kamkoliv, rozhodně nebyl tady: prosklená místnost zela prázdnotou s výjimkou zrcadlové lampy, která se stále otáčela kolem své osy. Ještě lepší však bylo, že tu objevil dveře. Zkusil vzít za kliku a dveře se otevřely. Zrezivělé panty slabě zavrzaly a poté je vítr prudce přibouchl, málem ještě dřív, než jimi Grant stačil projít.

V majáku panovalo strašidelné ticho, jež kontrastovalo se svištěním větru venku. Jedinými zvuky bylo tiché hučení rotujícího zrcadla a tlumené pleskání spěšných kroků. Grant seskočil ze žebříku na úzkou plošinu nad schodištěm. Otevřenými dveřmi spatřil holou, bílou místnost. Plavovlasý muž, který na sobě měl pouze kalhoty, se skláněl před bezdrátovou vysílačkou na pracovním stole a horečně točil knoflíky.

Grant strhl samopal z ramene a namířil jej Rusovi na prsa. Muž v panice vyjekl, zvedl ruce nad hlavu a ustoupil od vysílačky. Grant uvažoval, jestli by neměl přece jen vystřelit, ale rozhodl se, že ne. Ať ten Rus napáchal jakoukoliv škodu, už se nedala vzít zpátky.

Grant s Marinou zamkli vězně do skladiště v základně majáku – celkem zajistili šest ženistů a postaršího správce majáku, kterého Grant objevil ukrytého pod postelí v druhém patře. Jackson došel pro Reeda a tu záhadnou dřevěnou bednu. Shromáždili se před majákem a znepokojeně hleděli na nebe i okolní moře. „Kolik času podle vás máme?“

Grant se reflexivně podíval na hodinky, jako kdyby nějakým způsobem mohly ukázat odpověď. „Myslím, že neměl čas spustit poplach. I kdyby ano, máme nejmíň dvě hodiny, než sem doplují.“

„Skvělé,“ přikývl Jackson. „To by mělo úplně stačit.“

Marina na něj zůstala civět. „Znáte vůbec základní principy archeologie?“ zeptala se. „Tyhle věci se nedají jen tak vytáhnout ze země. Prohlídka ostrova by zabrala týdny.“

Jackson si klekl k bedně a vypáčil víko ostřím nože. Všichni nahlédli dovnitř. Na slaměné výstelce ležela černá krabice zhruba o velikosti škvárobetonové tvárnice. Z horní strany čnělo držadlo, na jednom boku se nacházel jakýsi ukazatel a z protějšího vyčnívala řada tlačítek a knoflíků.

„Co to je?“ zeptal se Reed.

„Bismatron. Dokáže, ehm, detekovat prvek 61.“

„Sestrojili to pěkně rychle, jestli se o existenci toho prvku dozvěděli až před třemi měsíci,“ poznamenal Grant.

Jackson mu věnoval očividně falešný úsměv. „Na nic se mě neptejte. Tohle všechno nechávám chytřejším, než jsem já. V každém případě, jestli je ten štít na ostrově, tahle mrška ho najde.“

Stiskl tlačítko. Ručička ukazatele se zhoupla přes celou stupnici, ale vzápětí se vrátila zpátky a jen se tu a tam zachvěla. Z krabičky se ozývalo tiché hučení, přerušované občasným písknutím či klapnutím. „Upovídaná věcička,“ řekl Reed.

Jackson s Muirem v závěsu vyrazil ze svahu k západní straně ostrova. Grant, Reed a Marina sledovali, jak odcházejí.

„Sourcelles tvrdil, že je na tomhle ostrově chrám,“ řekl Grant a rozhlédl se po pusté půdě. „Jestli ten štít existuje, musí být někde u něj.“

Marina vytáhla ze svého batohu útlou knihu vázanou v hnědém plátně. „Sourcellesova monografie. Je v ní kopie mapy, kterou Krickij načrtl, když sem zavítal v roce 1823.“ Zalistovala knihou. Grantovu neškolenému oku připadalo, že někdo shromáždil úryvky v půl tuctu jazyků a všechny je spojil dohromady. Téměř na každé stránce se nacházely husté řádky francouzštiny, řečtiny, latiny, němčiny, ruštiny – a vzácně dokonce i angličtiny.

Marina našla mapu a rozevřela si knihu na koleně. Hlavní obrysy ostrova doplňovalo několik značek: tečkované čáry zachycovaly dochované stěny, kterých si Grant všiml z vrcholu majáku. Přímo ve středu ostrova, na jeho nejvyšším bodě, označoval rozčleněný čtverec polohu chrámu.

Grant se rozhlédl. Ze svého stanoviště měl přehled po celém ostrově, který se podobal až příliš dokonalé kopii čar z mapy.

„To je přímo tady,“ zformuloval Reed nahlas závěr, k němuž všichni dospěli. „Určitě stojíme přímo nad ním.“

„Tady ale nemůže být víc než půl metru hlíny.“ Marina ukázala k cestě, po které sem přišli od přístavního mola. Cestu tvořila holá skála stejné barvy jako útesy. Hliněné náspy po obou stranách nebyly o moc vyšší než třicet centimetrů.

„Aspoň nebudeme muset kopat hluboko.“

Přinesli si nástroje z letadla. Marina vyznačila do země čáru, která rozdělovala hřeben víceméně na dvě poloviny, a všichni se pustili do kopání. Netrvalo to dlouho. Při třetím záběru Grantův rýč zazvonil o pevnou skálu. Za necelou čtvrthodinu odkryli příkop třicet centimetrů široký a tři metry dlouhý, jako červenohnědou skalnatou jizvu v trávě.

„I kdyby tu někde byly základy chrámu, není tu moc místa k pohřbení pokladu,“ podotkl Grant a otřel si čelo. Oblohu zakrývala těžká oblaka. Vánek od moře utichl.

„V té skále je určitě nějaká jeskyně nebo chodba. Jako na Lemnu.“ Marina si sedla se zkříženýma nohama na okraj příkopu a prosívala vykopanou hlínu mezi prsty.

„Jacksonova kouzelná krabička si to nemyslí.“ O několik set metrů dál dospěli Jackson s Muirem k úpatí svahu a stáli na samém okraji srázu. Na tu dálku z nich byly vidět jen siluety na pozadí dmoucího se moře.

„Opravdu si myslíte, že dokáže najít ten tajemný prvek?“ zeptal se Reed.

Grant se zasmál. „Něco rozhodně najít dokáže. Podobné věcičky jsem už viděl v Kongu. Používali je tam prospektoři.“

Reeda to zaujalo. „Ty přístroje detekují i zlato?“

„Tihle muži nehledali zlato.“ Grant se zvedl a zabodl rýč do země. „Víte, co je Geiger-Müllerův počítač?“

Reed zavrtěl hlavou.

„Ten měří radiaci. Ti muži, kteří ho používali, hledali…“

„Podívejte se na tohle!“

Marina se náhle napřímila. Měla paže umazané až po lokty od hlíny, ale něco držela v ruce. Grantovi to připomínalo obyčejný plochý oblázek. Marina na něj plivla, otřela ho o kalhoty a poté ho beze slova podala Reedovi.

Reed na předmět zamžoural a odloupl kousek hlíny nehtem. Vykulil oči. „Pozoruhodné.“

Grant mu oblázek vytrhl. Nešlo o kámen, ale o kousek vypálené hlíny potažený černou vrstvou a vytvarovaný do plochého kotouče o velikosti podložky pod sklenku. Při okraji se vinul červený had a uprostřed byla do černé glazury vyryta písmena AX.

Grant se zmateně zamračil. „Kdo je Ax?“

„Ach,“ opravil ho Reed s důrazem na hlásku „ch“. „Zkratka pro Achilla.“

Marina vzala předmět od Granta. „To je votivní plaketa. Řekové je nechávali v chrámu. Něco na způsob zapalování svíček v křesťanském kostele. To znamená, že chrám musel být…“

Zmlkla, když si uvědomila, že jí Grant s Reedem nevěnují pozornost. Hleděli za ni a oba poslouchali tiché hučení, které se k nim neslo po větru.

Grant popadl batoh, vytáhl dalekohled a rozhlédl se po olovnatém nebi. „Dva yaky. Blíží se od západu.“ Skopl část hlíny zpátky do příkopu, aby zakryl jasně patrnou jizvu. „Rychle do domu.“

„A co ostatní?“

Grant se podíval ze svahu a znovu stočil pohled k západu. Teď už byla letadla jasně vidět pouhým okem. Letěla nízko pod oblaky. „Není čas.“

Schovali se do domku, kde na kavalcích stále ležely hromady odhozených přikrývek a opuštěného oblečení. Sotva vběhli dovnitř, celý domek se rozechvěl. Okna rachotila v rámech a z kamen spadla na podlahu konvice. Letadla se jim přehnala nad hlavami, zdánlivě tak nízko, že málem narazila do majáku.

„Já myslel, že podle vás ten ženista nestačil odvysílat signál SOS,“ řekl Reed.

„Někdo to ale udělal.“ Grant vyhlédl z okénka. „To jsou stíhačky. Určitě se jenom přiletěly podívat, co se děje.“

„Uvidí naše letadlo,“ řekla Marina. „Co si o tom pomyslí?“

„Třeba je dokážeme uklidnit.“ Grant popadl zelenou uniformu, která visela na konci jedné z paland. Stáhl si boty i kalhoty a nasoukal se do ní. Kalhoty mu sahaly sotva ke kotníkům, a když si na sebe vzal košili, nedokázal vůbec zapnout knoflíky.

„Takhle je máte v úmyslu uklidnit?“ zeptal se Reed pochybovačně.

„Je to lepší než nic. Jestli nikoho neuvidí, poznají, že něco není v pořádku.“ Popadl osiřelou čapku, aby doplnil svůj převlek, a zavázal si boty. „Aspoň to můžeme zkusit.“

Vykročil ze dveří a doběhl k majáku. Na pravé straně viděl, jak letadla ostře zatáčejí nad volným mořem, aby se připravila k druhému přeletu. Bral schody po dvou a nedbal na tlumené výkřiky ze skladiště; proběhl kolem místnosti s vysílačkou, ale zase se vrátil a zavěsil si kolem krku radistická sluchátka. Doufal, že je piloti stíhaček uvidí.

Objevil se na balkoně. Hlava se mu točila z rychlého běhu po spirálovitém schodišti. Letadla byla u něj téměř dřív, než se stačil zorientovat. Burácení motorů bylo ohlušující. Balkon se mu chvěl pod nohama, tlaková vlna mu sebrala čepici z hlavy a Grant se musel chytit zábradlí, aby ho poryv větru nesrazil dolů. Letouny znovu zatočily a s řevem se vracely, tak nízko, že tentokrát Grant viděl tváře pilotů i hlavně kulometů za vrtulemi. Zdálo se, že stroje míří přímo na něj. Zamával, poklepal si na uši, aby naznačil, že má rozbitou vysílačku, a poté ukázal vesele vztyčený palec. Používají vůbec Rusové tohle gesto? uvažoval.

Na poslední chvíli se letadla rozdělila. S ohlušujícím řevem minula maják po obou stranách. Grant se pokusil zakrýt uši sluchátky, ale k ničemu to nebylo. Ohlédl se za vzdalujícími se stíhačkami. Zabralo to?

Než sestoupil k základně věže, Jackson s Muirem se vrátili od útesů. Schovali se v přízemním domku a občas vyhlédli z okna, aby se podívali na letadla, která jim stále kroužila nad hlavou jako dravci.

„Copak už toho neviděli dost?“ řekl Jackson. „Proč se tu sakra pořád zdržují?“

Grant si natáhl vlastní kalhoty a zastrčil si revolver za opasek. „Provedli průzkum a nelíbilo se jim, co tu našli. Odhaduji, že dostali rozkaz, aby nás sledovali, dokud sem Sověti nedoplují s nějakou lodí.“

„Kruci.“ Jackson kopl prázdnou plechovku od čaje na druhý konec místnosti. „Nemůžeme je nějak setřást? Udělat něco, aby si mysleli, že se nám jenom rozbila vysílačka?“

„To jsem zkoušel. Tahle výmluva by stejně nevydržela dlouho. Nezapomeňte, že by tu měla být skupina odborníků na vysílačky.“

„Mohli bychom počkat do setmění.“

Muir se podíval na hodinky. „Do večera zbývá spousta hodin. Do té doby tu přistane půlka Rudé armády. A rozhodně nemůžeme odletět v tom hydroplánu, když nad námi krouží stíhačky. Sestřelili by nás, než bysme řekli švec.“

„A taky pořád nemáme to, pro co jsme sem přišli,“ dodal Jackson. „Bismatron nenašel ani ťuk.“

„Víte jistě, že funguje?“ zeptal se Muir.

„To se dá těžko poznat, když tu není co najít.“

Grant si odepjal hodinky a zahoupal jimi u černé skříňky. Ručička se zachvěla a z reproduktoru se ozvala série lupnutí.

„Funguje.“ Znovu si zapnul hodinky na zápěstí. „Mám radiový číselník, který ve tmě světélkuje.“

Muir podezřívavě přimhouřil oči. „Velmi chytré. Nemáte v zásobě nějaký podobný salonní trik, který by nás dostal z tohohle zatraceného ostrova?“

„Nikam nejdeme bez štítu,“ trval na svém Jackson. „Je tady…“ Odmlčel se, protože jeho slova přehlušilo burácení leteckých motorů při dalším přeletu stíhaček. „Musí existovat způsob, jak ho najít.“

Reed, který stál u dveří, si odkašlal. „Tedy, myslím, že vím, kde je ten chrám.“

27. kapitola

Jackson sklopil oči k zemi, jako kdyby očekával, že uvidí, jak z betonu vyrůstá korintský sloup. „Jak přesně jste na to přišel, profesore?“

„Pojďte se podívat. Rychle.“

Přesunuli se ke dveřím a neklidně těkali očima k nebi. Stíhačky se momentálně nacházely mimo dohled na západě. Reed ukázal k majáku – k té části stěny, kde se odlomily kousky betonu. Moje vlastnoruční práce, pomyslel si Grant. Beton odlouply kulky, které vypálil za tím Rusem, jenž se pokoušel o útěk koupelnovým okénkem. Střelba odhalila původní stěnu – čtvercové kusy kamene spojené maltou.

„Podívejte se na to zdivo. Co vidíte?“

Grant pozvedl dalekohled k očím. V čočkách viděl jen rozmazané šmouhy a pohnul zaostřovacím kroužkem. Z mlhy se vynořily jemné obrysy, získávaly na ostrosti, až vytvořily kružnici s tenkými čárami uprostřed, rozbíhajícími se růžicovitě do stran.

„To není ruská práce,“ řekl Reed. „A podívejte se tamhle.“

Grant sledoval jeho pohled mířící k úpatí majáku. Když se podíval pozorněji, všiml si, že betonový plášť nedosahuje až k zemi. Přikrčen vyběhl z domku a klekl si ke zdi majáku. Odhrnul okolní trávu, aby odkryl základové vrstvy vápence, nahrubo opracovaného do velkých bloků spojených tenkou vrstvou cementu.

Reed se k němu připojil. „Tohle je váš chrám. Rusové zřejmě vykopali jeho základy a použili je pro stavbu majáku.“

Grant se ohlédl. Ostatní je sledovali ze dveří domku, zatímco po obloze se opět blížily obě stíhačky. „Raději se vrátíme do úkrytu.“

Jackson tu zprávu nevzal nijak dobře. „Kdy postavili ten maják?“

„Někdy během devatenáctého století. Zmiňuje se o něm příručka admirality z roku 1894.“

„Myslíte, že ti dělníci, co ho stavěli…“

Reed zavrtěl hlavou. „Pochybuji. To by nikdo nemohl udržet v tajnosti, ne na téhle skále. Jednalo by se o nejsenzačnější objev své doby.“

„Takže ten štít tady není. Do prdele.“ Muir frustrovaně kopl do palandy a zapálil si cigaretu. Zdálo se, že ho čerstvá dávka nikotinu poněkud uklidnila.

„Mohl by tu být,“ odporoval Reed opatrně. „Pod chrámem se mohl nacházet komplex chodeb jako na Lemnu. Tam by ho váš přístroj možná nedokázal detekovat.“

„Tahle hračka byla postavená, aby detekovala… věci… hluboko v podzemí. Myslím, že pár přičmoudlíků z doby kamenné by se nedokázalo prokopat tak hluboko, aby nám to teď způsobilo potíže.“

„Vlastně se jednalo o dobu bronzovou,“ zamumlal Reed.

„To je jedno,“ řekla Marina. „Rusové museli při stavbě základů majáku provést řadu vykopávek. Kdyby tam byla nějaká jeskyně, našli by ji.“

„Skvělé. Takže štít tu není, ale my jo. Co budeme dělat teď?“

„Nejlepší, co můžeme udělat, je prozkoumat Sourcellesovu tabulku. Obrázky na rubové straně mohou obsahovat nějaká vodítka.“ Reed si poklepal na kapsu, kde měl tabulku uloženou v bezpečí krabice od doutníků. „Na Krétě to zabralo.“

Jackson na něj zůstal nevěřícně zírat. „Měl jsem na mysli o něco krátkodobější výhled, profesore. Jako například, jak se sakra dostaneme z tohohle ostrova, když nám nad hlavou krouží stíhačky a právě sem pravděpodobně plnou parou pluje celá černomořská flotila.“

„Počkáme,“ řekl Grant. „Stíhačkám dřív nebo později dojde palivo. Až odletí, zmizíme i my.“ Naklonil hlavu ke straně. „Zdá se, že už se vzdalují.“

Vystrčil hlavu ze dveří. Chvíli mu trvalo, než na pozadí šedivé oblohy spatřil oba stroje. Byly podstatně výš, než očekával, a ještě nabíraly výšku. „Vypadá to, že máte pravdu,“ řekl Jackson. „Stoupají.“

„Možná.“ Grant si zastínil oči. Na způsobu manévrování těch letadel bylo cosi povědomého a zároveň i zlověstného. „Všichni do majáku!“ vykřikl náhle. „Rychle!“

Stíhačky se otočily a namířily nosy přímo k ostrovu. Ostatní vyběhli za Grantem k majáku, do bezpečí jeho silných stěn. Ruští piloti je museli vidět, ale nezajímali se o Granta. Stroje zahájily palbu. K zemi se snášely střely se stopovkou jako tvrdý, fosforový liják, který dopadal několik set metrů od nich. Grant je sledoval ze dveří majáku. Neviděl sice místo dopadu, ale dokázal si představit, na co míří. V duchu viděl, jak střely dopadají do vody, z níž vystřikují miniaturní gejzírky, které se blíží k betonovému molu, dokud…

Vzduchem zazněla exploze. Zpoza útesů na severovýchodě stoupal plamenný oblak následovaný komínem černého kouře, který několik vteřin jen tak visel ve vzduchu a poté se začal rozšiřovat jako baldachýn. V pozadí znělo několik menších výbuchů. Piloti vyrovnali střemhlavý let a ostře zahnuli, aby se vyhnuli dýmu. Grant viděl, jak jeden stroj zamával křídly v jakémsi ironickém pozdravu, a vzápětí obě letadla vystoupala do větší výšky a zmizela západním směrem.

„Co teď?“ zeptal se Jackson.

Dívali se z vrcholu útesu k přístavní hrázi a pokoušeli se proniknout zrakem kouř, který stále stoupal z vraku hydroplánu. Nebylo toho mnoho k vidění. Stíhačky jistě zasáhly nádrže s palivem a jejich letadlo se rozletělo na kusy. Jeden z plováků splýval po hladině jako slunící se žralok a kolem něj se pohupovaly kousky kovu, z nichž některé už příboj vyvrhl mezi kameny u úpatí útesů.

„Přinejmenším je tam pořád ta pramice,“ poznamenal Reed, aby řekl aspoň něco optimistického. Nemýlil se. Betonové molo ochránilo člun správce majáku před nejhorším náporem výbuchu i před ruskými střelami, ačkoliv se zdálo, že sedí na vodě níž než předtím.

„V té se odsud nedostaneme. Nejbližší bezpečný přístav je nejmíň dvě stě kilometrů odtud – pokud by se nám vůbec podařilo k němu trefit bez bloudění. Téhle pramici bych se nesvěřil ani k cestě přes Temži do Vauxhallu.“ Muir se rozkašlal, když mu vítr vrhl do tváře oblak mastného kouře.

„Rusové nám nedají pokoj na dlouho,“ řekl Grant a rozhlédl se po moři. „Nezapomeňte, že pořád netuší, kdo jsme nebo co se tu stalo. Hrají jednoduše o čas. Určitě se sem někdo blíží, aby zjistil víc.“

„A co uděláme, až se sem dostane?“

Na rozmyšlení měli spoustu času. Den se přehoupl do odpoledne, a stíhačky se nevrátily. Grant zaujal pozici na vrcholu majáku a celé hodiny se rozhlížel po horizontu, ale stále neviděl žádnou známku toho, že by se k nim někdo blížil. „Bojí se nás,“ komentoval to, když sestoupil z majáku, aby si vypil šálek čaje. Muirovi se podařilo opravit konvici v domku vedle majáku. „Jediná cesta, jak se dostat na ostrov, vede přes to molo. Pár chlapů s kulomety by tu dokázalo odolávat velké přesile několik dní.“

„Jako u Thermopyl,“ poznamenal Reed. Zdálo se, že ho ta myšlenka rozveselila. „Tři stovky Sparťanů se tam bránily celé perské armádě.“ Marina vyklenula obočí. „A ani jeden z nich nepřežil.“

Odpoledne ubíhalo. Vzhledem k tomu, že neměli nic lepšího na práci, procházeli Jackson s Muirem znovu ostrov s bismatronem, i když jejich naděje na nalezení štítu rapidně klesala. Grant zůstával na hlídce, kde se k němu občas přidala Marina.

Reed se jako jediný nenechal nijak vykolejit danou situací. Seděl v domku se zápisníkem a stohem papírů a pilně si procházel svoje poznámky. Nikdo ho nerušil s výjimkou okamžiků, kdy dovnitř nahlédl Muir. Při jedné návštěvě pohlédl na velký kus papíru zvětšený ještě do všech stran přilepenými kousky, který představoval ústřední bod Reedovy snahy, a zabručel: „Nějaký pokrok?“

„Hm?“ Reed listoval stránkami zápisníku, které podle všeho neobsahovaly nic jiného než dlouhé sloupce znaků lineárního písma B. „Momentálně pracuji na místních názvech.“

Muirovi málem upadla cigareta na papír, což by bylo krajně nepříjemné. „Uniklo mi snad něco? Já myslel, že to je všechno nesrozumitelná hatmatilka. Jak víte, co jsou místní názvy?“

„Je to jen dohad, ale dobře podložený. Když se podíváte na původní tabulku, kterou Evans objevil v paláci Knossos, v textu se v nepravidelných intervalech opakují jistá slova vždycky ve stejném pořadí.“

„Nerozumím.“

„Tabulky z Knossu vykazují jistý vzorec.“ Reed zapátral po nějakém přirovnání. „Představte si, že se chcete dozvědět něco o angličtině z předpovědi počasí. Konkrétní počasí je každý den jiné, ale pořadí probíraných míst se nemění. Když se podíváte na zápis předpovědi, uvidíte, že se tatáž slova opakují ve stejném pořadí, byť v různých intervalech. Lundy, Orkneje, Irské moře…“

„Už chápu.“ Muir se zamračil. „Takže co to přesně je? Díváme se na tři tisíce let starou předpověď počasí?“

Reed si povzdychl. „Podle dalších tabulek předpokládám, že máme v rukou seznam daní nebo poplatků odváděných satelitními městy na Krétě. Při každém placení byly patrně daně zapisovány ve stejném pořadí.“

„Objevují se některá z těch slov na naší tabulce?“

„O to tak úplně nejde. Místní jména často přetrvávají, i když je všechno ostatní už dávno zapomenuto. Vezměte si takový Londýn. Ten název vznikl dřív, než se města zmocnili Římané; možná je dokonce starší než keltské osídlení. Přežil latinu, anglosaštinu, francouzštinu i angličtinu. Patrně bude znám i za dalších tisíc let. Když tedy dokážeme identifikovat místní názvy, které přečkaly do dnešních dnů – například Knossos – pravděpodobně se nám podaří přiřadit jednotlivé znaky fonetickým hláskám.“

Posunul si brýle na nose. „Když už se ale ptáte, je tu jedno jméno z knosských seznamů, které se objevuje i na naší tabulce.“ Prohrábl se listinami na stole, dokud nenašel konkrétní kousek papíru. „Tady ho máte.“

„A které to jako má být?“

Reed se pokusil ostýchavým úsměvem zamaskovat svoji samolibost.

Muir se podíval na tři znaky: anch, kružnice rozdělená na čtvrtiny a jednoduchý křížek.

„Inu, jestliže se tento název objevuje na tabulkách v Knossu, leží pravděpodobně na Krétě a dávalo by smysl, kdyby se jednalo o místo, kde jsme byli. U ústí Údolí mrtvých je osada nazvaná Kato Zakro – Staré Zakro. Britská škola tam v roce 1901 vykopala doklady o osídlení už v minojském období. Patrně šlo o přístav na hlavní obchodní trase mezi egejskou a levantskou oblastí. Vyjdeme-li z předpokladu, že ten název zůstal více méně beze změny, získáme fonetickou podobu těchto tří znaků: Za-ka-ro.“

„Proč ka?“ Muir ukázal na prostřední symbol. „Proč ne prostě k?“

„Většina znaků zastupuje slabiky, to jest souhlásku se samohláskou. Pokud slovo obsahuje dvě souhlásky za sebou nebo samostatnou souhlásku, obvykle je třeba při psaní vložit samohlásku navíc.“ Střelil pohledem za Muirovo rameno, ale vzápětí znovu zaostřil na svého společníka. „Kdybyste tedy chtěl vyhláško vat dejme tomu slovo stožár ve slabičné abecedě, musel byste zapsat se-to-žá-ra.“

„Pozoruhodné,“ řekl Muir a nevěřícně zavrtěl hlavou. „Jen tak dál.“ Hodil na široký list papíru krabičku zápalek. „Tohle si raději nechte u sebe.“

„Já nekouřím,“ upozornil ho Reed zdvořile.

„To abyste to mohl spálit v případě, že nás chytí.“

Později odpoledne Grant uviděl na obzoru černou tečku. Sledoval ji dalekohledem, zatímco se přibližovala: šlo o sovětskou hlídkovou loď. Vydal se dolů, aby upozornil ostatní, ale ještě se zastavil ve skladu, odkud vytáhl správce majáku – šlachovitého muže se šedivými vlasy, rozcuchaným plnovousem a mrzutou tváří. Posunky mu naznačil, aby rozsvítil světlo majáku.

„Proč jste to sakra udělal?“ zeptal se ho Muir, jakmile se objevil Grant. Obloha byla zatažená a rychle padal soumrak. Bylo vidět kužel světla z majáku, přejíždějící po nízko visících oblacích.

„Nechceme, aby Sověti ve tmě zabloudili.“

„Proč ne?“

„Jestli nepřiplují, nikdy se z ostrova nedostaneme.“ Grant si přivázal k holeni nůž a zakryl ho staženou nohavicí. „Zatím musíme zůstat uvnitř. Když nás neuvidí, začnou přemýšlet, jestli jsme vůbec ještě tady.“

Slunce se sklánělo za západní obzor. Grant jej sledoval z radistovy místnosti v majáku a měl pocit, že zapadá mučivě pomalu. Už ani nedokázal spočítat, kolikrát vyhlédl z okna, jen aby zjistil, že se sluneční kotouč téměř nepohnul. Ta hlídková loď si tedy dávala na čas.

Konečně se setmělo natolik, že mohli vyjít ven. Grant opustil maják jako poslední: zavřel ocelové dveře zevnitř na závoru, vystoupal na vrchol věže, slezl po venkovním žebříku a za domkem se připojil k ostatním. Vyhlédl zpoza rohu a viděl, jak se na moři houpají navigační světla hlídkové lodě – červené a zelené. Najednou světla zmizela.

„Už jsou tu. Pojďme.“

Plížili se po všech čtyřech a snažili se držet za hřebenem svahu, aby je Rusové nemohli zahlédnout. Reedovi, který nikdy neměl rád tmu, to připomínalo nějaký iniciační rituál jakéhosi krutého černého kultu. Neviděl, kam mají namířeno. Svět se změnil v temné a ošklivé místo, v němž se střídaly ostré kameny s lepkavým ptačím trusem. Všude kolem něj se ošívali, skřehotali, plazili se a syčeli neviditelní tvorové. V jednu chvíli zabořil ruku do hnízda a ucítil, jak pod jeho váhou povoluje skořápka vajíčka. Ucukl a mimovolně vyjekl.

„Pst,“ napomenul ho Grant šeptem. „Už tam skoro jsme.“

„Oni taky,“ odpověděl další hlas, pravděpodobně Muirův. Zpoza kopce po své levici slyšeli hučení motoru blížícího se k molu.

„Muire, odveďte ostatní na konec poloostrova.“ Grant si během odpoledne obhlédl terén. Na severovýchodní špici ostrova vybíhal do moře cíp jako nějaký hrozící prst. „Tam počkejte.“

Rychle je pohltila tma. Jakmile zmizeli, Grant s Marinou se pustili vlevo a začali se škrábat do svahu. Grant opatrně ohmatával cestu a snažil se hledat cestu mezi hnízdy, která ho obklopovala ze všech stran jako miny na minovém poli. Několikrát ho málem do tváře plesklo křídlo racka, kterého vytrhl ze spánku. Mohl jen doufat, že motor lodě přehluší veškerý rozruch.

Vynořili se na okraji útesu a podívali se do malého přístavu. V šedých odstínech temnoty rozeznali kousek od břehu hlídkovou loď. U zádě jí bublala bílá pěna od motorů, které ji držely na místě navzdory síle odlivu, zatímco na přídi se otáčel sem a tam kulomet. Na betonové přístavní hrázi se krčila skupinka mužů ve střeleckých pozicích a se zbraněmi namířenými na vrchol útesu.

„Kruci.“ Grant se stáhl zpátky. Měl to sem stihnout dřív; kdyby teď začal pálit, snadno by ho sestřelili. Napadlo ho, jestli by neměl zkusit granát, ale pak by se posádka lodi mohla polekat a odplout, což Grant nechtěl riskovat.

„Máme dost času,“ řekl si tiše. Počkal, až se mu zklidní tep – tahle technika mu už mnohokrát dobře posloužila – a pak se odplazil zpátky k Marině. „Musíme je nechat přijít nahoru. Předpokládám, že se nejdřív vydají k majáku.“

„Zaútočíme, až půjdou kolem?“

Grant zavrtěl hlavou. „Necháme je projít. Počkáme a uvidíme, jestli se dokážeme dostat dolů.“

Na poslední chvíli se odplížili stranou. Slyšeli, jak po schodech dusají těžké boty, a o chvilku později se na vrcholu útesu objevila postava, vykrojená ze tmy kuželem světla z majáku, který nad nimi projel po obloze. Vzápětí se k prvnímu vojákovi připojil druhý a třetí. Následovali další. Napjatými, trhavými pohyby, které prozrazovaly jejich nervozitu, se nad schody rozptýlili do stran a vytvořili volnou rojnici kolem obvodu přístavu. Pak se zastavili.

„Co to dělají?“

Noc prořízl výstřel, následovaný nepravidelnými salvami podél celé ruské linie. Marina okamžitě zvedla zbraň, ale Grant jí položil ruku na paži a přiměl ji opět zbraň sklonit. „Střílejí jenom na racky. Nebo se nás pokoušejí vyprovokovat, abychom opětovali palbu.“

Střelba postupně utichla a nahradilo ji nervózní volání. Grant nedokázal rozeznat jednotlivá slova. Stejně by jim patrně nerozuměl. Zdálo se mu ale, že ze slov čiší určitá úleva. To bylo dobré znamení.

Nečekané záblesky z hlavní na chvíli zbavily Granta nočního vidění. Zatímco čekal, až se jeho oči opět přizpůsobí tmě, přitiskl se k zemi a naslouchal. Ruští vojáci se zatím nehýbali, skoro jako kdyby na něco čekali. Pak to uslyšel. Tiché hučení na západě, které neustále sílilo.

Zvedl hlavu a rozhlédl se. Po obloze stále s přesností metronomu kroužilo světlo majáku a ozařovalo břicha mraků jako nějaká vzdálená bouřka nebo palba. Čekal. Hučení pořád sílilo. Pak to uviděl – hydroplán s hladkým stříbrným trupem podivného, banánovitého tvaru. Proletěl pod světelným kuželem a opět se ponořil do tmy. O několik vteřin později Grant uslyšel, jak se šplíchnutím dosedl na hladinu. Zazubil se a připlížil se k okraji útesu. „Tohle je naše jízdenka z ostrova.“

Poručík Maxim Sergejovič Solovjev ze Sovětské námořní pěchoty sledoval, jak člun doplouvá k molu. Do vody se nořila vesla a na zádi člunu rozeznával vysokou, prkenně sedící postavu. Vedle ní se hrbil někdo menší a tělnatější. Nervózně vzhlédl k okolním útesům, aby se ujistil, že je jeho muži mají stále pod kontrolou. Rozkazy z Oděsy sice byly poměrně nejasné, ale hrozba v případě neúspěchu jednoznačná.

Člun narazil do mola vedle vraku amerického hydroplánu. Vyšší pasažér vyskočil na hráz. Solovjev sklapl podpatky a předpisově zasalutoval. „Soudruhu plukovníku.“

Muž odpověděl vlastním rázným zasalutováním. Solovjev se ho pokoušel ve tmě zahlédnout. Plukovník měl hubenou a násilnickou tvář: od ucha k čelisti po ní probíhala bílá jizva a pravé oko zakrývala trojúhelníková páska. Příliš na tom nezáleželo, protože druhé oko měl plukovník zanořené tak hluboko do lebky, že bylo pro Solovjeva stejně černé a neproniknutelné jako první.

Poručík se zhluboka nadechl. „Soudruhu plukovníku, s potěšením vám mohu oznámit, že jsme zajistili přístav bez jakéhokoliv incidentu. Moji muži mají okolní útesy pod kontrolou a jsou připraveni vyrazit k majáku. Pokud tu nepřátelé ještě jsou, mám za to, že se zabarikádovali právě tam.“

Plukovník si odfrkl. Ze člunu se teď vyhrabal i jeho společník. Solovjev nakrátko přes plukovníkovo rameno zahlédl povislou tvář a krátké světlé vlasy. Zdálo se, že muž na sobě nemá uniformu, nicméně Solovjev velice dobře věděl, že právě před takovými se ve Stalinově Rusku člověk musí mít na pozoru.

„Nepodceňujte je.“ I za teplé noci z plukovníkova hlasu čišel chlad. „Za takovou chybu už zaplatilo životem mnoho našich mužů.“

„A mají u sebe něco velice cenného,“ promluvil druhý muž. Hovořil špatnou ruštinou s výrazným přízvukem. Solovjev uvažoval, odkud asi pochází. Z Polska? „Je nezbytné, abyste je chytili živé.“

Solovjev se zachmuřil. Podíval se na plukovníka, aby u něj našel útěchu, ale žádné se mu nedostalo – plukovník jen povytáhl jeden koutek úst v nehezkém úsměšku. „Buďte opatrný, poručíku. Soudruh Stalin bude velice zklamaný, pokud selžete.“

Jako na potvrzení jeho nejhorších obav se v tu chvíli z útesů napravo od něj ozvala palba z kulometu. V polovině majáku se rozzářilo druhé světlo. Solovjev se vrhl hrudí na molo, ačkoliv střelec nemířil jeho směrem a kulky létaly daleko od něj. K jeho hanbě se plukovník ani nepohnul a jen stočil zdravé oko, aby se podíval, odkud palba vychází. Solovjev se zaraženě postavil a ke své hrůze zjistil, že má uniformu potřísněnou ptačím trusem. Nad útesy se ozývaly další výstřely, jak jeho muži opětovali palbu. Možná nepřítele zasáhli, protože střelba z majáku utichla právě tak rychle, jako začala.

Plukovník se k němu otočil. Solovjevovi se zdálo, že jeho nadřízený má v ostře řezaných rysech obličeje vepsán příslib věčných sibiřských zim. „Vyšlete hlídkovou loď na západ, aby kryla váš postup. Pak zorganizujte svoje muže a dobijte tu zatracenou věž.“

Ze vzdálenosti dvaceti metrů sledoval Grant, přikrčený mezi kameny u úpatí útesu, jak nešťastný poručík vybíhá po schodech nahoru. Hukot motoru hlídkové lodi zesílil a plavidlo vyrazilo na moře. Studený příboj zaléval Grantovi nohy až po kotníky, ale Grant si toho nevšímal. Plukovník vrhl z mola poslední pohled na maják, jako kdyby se mu něco nezdálo, a následoval poručíka i se svým společníkem. Grant si představil, jak se asi bude tvářit, až vejdou dovnitř.

Tou dobou chtěl být už co nejdál od ostrova. Přístav byl konečně prázdný až na osamělou hlídku na molu. Kousek za vojákem se na vlnách houpal ruský hydroplán. Měl příliš zvláštní tvar na to, aby se s ním pokoušeli přirazit k molu, a Rusové ho proto místo toho zakotvili v zálivu.

Grant vytáhl nůž, který měl připevněný k holeni, a sevřel ho mezi zuby. Hladina se sotva zavlnila, když vklouzl do vody a vydal se k přístavní hrázi.

*

Solovjev vyhlédl zpoza stěny přízemního domku vedle majáku a podíval se na vysokou věž. Jeho muži už domek obsadili a nikoho v něm nenašli. Zbýval jen maják. Další výstřely už se neozvaly – možná jeho muži střelce navzdory plukovníkovým rozkazům zabili. Přesto tam museli být další. Odvysílaná zpráva hovořila o čtyřech vetřelcích. Snad to plukovník přehlédne, když dostane do ruky o jednoho méně.

Přivolal k sobě svého seržanta. „Máte připravené výbušné nálože?“ Seržant přikývl. „Tak otevřete ty dveře.“

Grant se nehlučně pohyboval vodou a dával si pozor, aby se vyhýbal kouskům Jacksonova hydroplánu ostrým jako břitva, které se pohupovaly na vlnách. Stále slyšel rachot střelby z náhorní plošiny ostrova a viděl záblesky kolem věže, připomínající ohňostroj. Sověti zřejmě pořád střílejí na duchy, ale to bylo jedině dobře. Rozptylovali tím pozornost hlídky na molu. Voják se na svém postu otočil čelem k majáku, takže vůbec neviděl, jak se za ním z vody vynořuje Grant. Grant chytil železný ukotvovací kruh, vytáhl z úst nůž a tvrdě jej zabodl muži do paty. Voják zavřeštěl, zapotácel se a otočil se, aby viděl, kdo na něj zaútočil. Tím ztratil rovnováhu. Grant se po něm natáhl, popadl ho za opasek a stáhl ho do vody. Muž se chvíli zmítal a zápasil, šplouchal a křičel, dokud mu Grant nepodřízl hrdlo.

Vzhlédl k útesům. Střelba momentálně utichla, ale nezdálo se, že by někdo zaslechl zdejší potyčku. Mávl směrem, kde předpokládal, že čeká Marina, a přivolal ji k sobě. Pak se otočil a doplaval k hydroplánu. Šlo o pozoruhodný stroj, jaký Grant ještě nikdy neviděl: měl dlouhý, zvednutý nos a jediný motor spočíval uprostřed trupu přímo nad pilotní kabinou, takže zastiňoval okénko jako nějaká monstrózní přilbice.

„Hlavně že to poletí,“ zamumlal si pro sebe.

Vytáhl se na příď a přeplazil se na záď ke vstupnímu poklopu.

Nad změtí zprohýbaného kovu, který kdysi tvořil dveře majáku, se vznášel kouř. Solovjevovi dosud zvonilo v uších od výbuchu, ale jeho muži už vbíhali do nitra věže. Čekal. Bolestně si uvědomoval, že plukovník a jeho společník stojí několik kroků za ním a přihlížejí. Z nitra majáku k němu doléhaly sporadické výstřely tlumené masivními zdmi a Solovjev doufal, že jeho seržant – kulak – bude mít dost rozumu, aby si pamatoval jeho rozkazy. Vzdali se ti uvnitř?

Seržant se objevil ve dveřích. Obličej měl pokrytý sazemi a tvářil se pochmurně. „Soudruhu poručíku, pojďte se podívat.“

Solovjev ho následoval vyraženými dveřmi dovnitř. Sundal si čepici a mával s ní před obličejem ve snaze rozptýlit dým, který vyplňoval celý maják. Vystoupal po spirálovitém schodišti do prvního patra. Za otevřenými dveřmi spatřil v malé místnosti půl tuctu shrbených mužů. Zdálo se, že většina z nich je jen ve spodním prádle. „To jsou ti Britové?“

Seržant zavrtěl hlavou. „Naši lidé. Objevili jsme je zamčené ve skladišti. Bylo štěstí, že jsme nepoužili granáty.“

„Kde jsou tedy Britové? Kdo to na nás střílel?“

Seržant neodpověděl, ale trhl palcem vzhůru. Když Solovjev zdolával schody, všiml si zvláštního řinčivého zvuku vycházejícího ze schodišťové šachty: jako když někdo kope prázdnou plechovku po ulici.

Vynořil se na dalším podlaží – a v hrůze vytřeštil oči.

Grant obeplul s hydroplánem mys a zápasil s kormidlem proti prudkému proudu, který protékal kolem poloostrova. I při nízké rychlosti se celá kabina chvěla vibracemi motoru nad jeho hlavou.

Marina stála za ním u otevřeného poklopu a rozhlížela se po tmavém pobřeží. „Tamhle.“

Grant už je spatřil taky, jak se choulí na malé skalnaté výspě, která vybíhala do moře. Viděl jen dvě postavy, ale neměl čas, aby se rozhlížel. Do trupu stroje narazila s plesknutím vlna, která stříkla až do kabiny. Měl co dělat, aby hydroplán vyrovnal.

„Blíž se nedostanu.“ Musel křičet, aby ho Marina přes hluk motoru slyšela. „Budou sem muset doplavat.“

Ve tmě viděl dva muže klopýtající po kamenech. Jeden zaváhal, ale druhý do něj zezadu strčil. Muž rozhodil paže a spadl do vody. Jeho společník ho následoval poněkud elegantněji. První byl jistě Reed, druhý vypadal jako Jackson. Ale kde v tom případě zůstal Muir?

Hydroplán se zhoupl, když k němu oba muži doplavali a chytili se ho. Marina jim podala ruku a pomohla oběma promočeným a prskajícím mužům dovnitř.

Grant se ohlédl. „Kde je Muir?“

Jackson se zvedl z podlahy. Crčely z něj potůčky vody. „On vás nenašel?“

„Nechal jsem ho přece s vámi.“

„Měl dojem, že vidí další hlídkový člun připlouvat z opačné strany ostrova. Říkal, že se vás pokusí varovat.“

„To se mu nepodařilo.“ Grant vyhlédl z okénka kabiny. Na vrcholu kopce viděl, jak se ve tmě míhají světelné kužely. „Mám ho jít hledat?“

„Není čas.“ Zdálo se, že se světla na ostrově blíží. „On by udělal totéž, kdybychom tam zůstali my.“

Grant bez dalších dohadů přidal plyn a otočil stroj k volnému moři.

Místností se rozléhalo kovové, pravidelné klapání, které jako kdyby odpočítávalo vteřiny Solovjevovy kariéry. Stál přímo pod reflektorem majáku a padacími dvířky viděl, jak se světlo odráží od okolních skel. Pomalu rotující osa uprostřed místnosti procházela stropem a mizela v podlaze, bezpochyby ve strojovně. V prostřední části byl kolem osy pevně přivázaný dlouhý provaz a otáčení osy tahalo kulomet připevněný ke konci lana v pomalých kruzích po podlaze. Spoušť zůstávala stále stisknutá a zbraň klapala jako hodinky, jak úderník narážel do prázdné komory.

Seržant vytáhl nůž a kulomet odřízl. K Solovjevově úlevě klapání ustalo. „Narafičili na nás klouzavý uzel. Připevnili zbraň do okna, a když hřídel uzel utáhla, sevřel se kolem spouště.“

Solovjev se odpotácel k otevřenému oknu a zalapal po nočním vzduchu. Venku viděl plukovníka a jeho společníka. Stáli u domku vedle majáku a hleděli k němu nahoru. Jejich tváře byly ve stínu, ale Solovjev si velice dobře dokázal představit, jak se asi budou tvářit, až jim sdělí nepříjemné zprávy. Třeba ale ještě může všechno napravit. Ti Britové stále musejí být někde na ostrově.

Světlo majáku nad ním se nepřestávalo otáčet a ozařovalo okolní svět, který působil dojmem fotografických momentek. Solovjev zíral na moře a hledal útěchu v jeho klidných vlnách. Místo toho ke svému naprostému a nechápavému zoufalství spatřil, jak po hladině splývá stroj, který až příliš připomínal plukovníkův hydroplán – nikoliv v přístavu, kde měl být, ale za severovýchodním výběžkem ostrova. Rozklepala se mu kolena a musel se opřít o okenní rám. Při druhé otočce reflektoru se hydroplán namáhavě zvedal do vzduchu a z plováků mu stékaly proudy vody. Při třetí otočce už letěl na západ. A při čtvrté zmizel.

Sovětský stroj se vznesl nad mraky. Grant se u neznámých ovládacích prvků trochu uvolnil a opřel se. Přešel k němu Jackson a poklepal mu na rameno. Vzhledem k motoru připevněnému sotva šedesát centimetrů nad jejich hlavami byl hluk v kabině téměř nesnesitelný. „Kam letíme?“ zakřičel Jackson.

Grant pokrčil rameny a ukázal na měřič paliva. „Nemáme dost šťávy, abychom doletěli do Athén.“

„Tak musíme do Istanbulu. To je nejbližší bezpečný přístav.“

„Co dál?“ Grant se podíval na kompas a pohnul pákou, aby opravil směr letu.

„Pak zjistíme, co se stalo se štítem. A budeme doufat, že komouši nechytili Muira.“

28. kapitola

Istanbul, následující ráno

Granta vzbudil hrozný jek. Prudce se posadil na posteli a stihl odjistit revolver, než si uvědomil, o co jde: bylo to přízračné a tajemné volání muezzina, které k němu doléhalo do pokoje přes tenké záclony. Volání se ozývalo po celém městě z každého minaretu jako ranní píseň ptáků.

Marina ležela stulená vedle něj. Objala ho rukou a přitiskla se k němu. Byla nahá. Rozcuchané vlasy měla rozprostřené po polštáři, oči stále zavřené, jednu nohu obtočenou kolem něj. Natáhl ruku a pohladil ji po rameni, zatímco si Marina pohrávala s chloupky na jeho prsou. Chvíli jen tak ležel a vstřebával zvuky i exotické vůně koření a prachu, které k nim vanuly otevřeným oknem.

Marinina ruka se přesunula o něco níž. Její prsty přejely po napjatých svalech Grantova břicha a nezastavovaly se. Grant ztuhl. Něžně ji překulil na záda a zvedl se nad ní. Opřel se o paže, aby mohl shlížet na její obličej. Marina ospale a slastně pootevřela oči. Políbil ji.

Než vyšel z koupelny, Marina se stačila obléknout. „Skočím do knihovny. Sourcelles se zmínil o jedné věci, na kterou bych se ráda podívala, a myslím, že tu mají Sudu.“

Grant se neobtěžoval vyptávat, co je to Suda. „Půjdu s tebou.“

„Ne, ty zůstaň s Reedem – potřebuje ochranu. Myslím, že už je jen kousek od rozluštění.“

Grant se na ni pochybovačně podíval. „Vážně? Zatím jsem viděl jenom samé čmáranice. Měl jsem dojem, že uvízl ve slepé uličce.“

„Nechápeš jeho styl práce. Představ si ten jazyk jako oříšek, který je třeba rozlousknout. Po celou dobu ho držel v dlani: prohlížel si ho, převaloval ho a třepal jím, aby si poslechl zvuky, co vydává. Připadá ti, že nijak nepostupuje, ale on najednou poklepe přesně na to správné místo a skořápka se před ním rozevře.“

„Stejně si myslím, že bys neměla nikam chodit sama,“ trval Grant na svém.

Poslala mu vzdušný polibek. „Vrátím se do oběda.“

Grant našel Jacksona u pozdní snídaně v hotelové restauraci. Snídaně za moc nestála – měli tu slaný sýr, slané olivy, slaný chléb a natvrdo vařené vejce – ale káva byla silná. Grant vypil dva šálky.

„Spal jste dobře?“ zeptal se Jackson. Vzhlédl od vejce, které si právě loupal, a významně povytáhl obočí. Stejný výraz nasadil, když se uplynulý večer Grant s Marinou přihlašovali do jednoho pokoje. Slyšel je dnes ráno přes tenké stěny? Grantovi na tom nezáleželo.

„Jako zabitý. Kde je Reed?“

„Ve svém pokoji. Vstal už za svítání. Zřejmě si myslí, že u té tabulky na něco přišel. Což je zatraceně dobře. Jestli rudoši mají Muira, už jim je určitě všechno jasné. Tabulka je naše jediné eso a není nám k ničemu, pokud ji nedokážeme přečíst.“ Rozhlédl se po prázdné restauraci. „Kde je Marina?“

„V knihovně.“ Grant zmáčkl olivu, až z ní vystřelila pecka a odrazila se od stolu. „Chtěla si vyhledat něco o tom, co říkal Sourcelles.“ Jackson se neklidně zavrtěl. „Vy jste ji nechal jít samotnou?“

„Dokáže si poradit sama.“

„Kristepane, Grante, tohle mi starosti nedělá. Máte komouše za patami po celou dobu od okamžiku, kdy jste se objevil na Krétě. A tady v Istanbulu…,“ zavrtěl hlavou. „Je tu víc sovětských špionů než chlápků, co prodávají koberce. K čertu, polovina prodavačů koberců jsou nejspíš taky agenti.“

„Dokáže si poradit sama,“ zopakoval Grant.

„Víte, jak to myslím.“

„Mýlíte se.“ Grantovi ztvrdly oči a chladně jimi vyzýval Jacksona, ať si zkusí pokračovat.

„To doufám. My máme ale taky co dělat. Když Muir zmizel, potřebujeme nějakou podporu. Spojím se s Washingtonem a zjistím, jestli nejsou v sousedství nějaké jednotky, které bychom si mohli půjčit.“

„Nevrátíme se do Athén?“

Jackson zavrtěl hlavou. „Není důvod – aspoň do doby, než přijdeme na to, co říká ta tabulka. Černé moře pořád vypadá jako nejpravděpodobnější místo, kde můžeme najít ten štít. Ať už je štít kdekoliv, patrně jsme mu blíž tady než jinde.“

„A co s Muirem?“

„Musíme předpokládat nejhorší. Znal rizika. Jestli byl profík, prohnal si hlavou kulku ještě před tím, než ho dostali rudoši.“ Jackson odstrčil židli od stolu a vstal. „Jdu na konzulát. Vy zůstaňte tady a dejte pozor na Reeda. Jestli něco zjistí nebo se něco stane, zavolejte mi.“

Grant dojedl snídani, zašel do stánku přes ulici pro nějaké anglické noviny a poté se vrátil nahoru. Jackson a Reed se dělili o protější pokoj a Grant zaklepal na dveře, aby se ujistil, že je profesor v pořádku. Tlumené zabručení naznačovalo, že je a že si nepřeje být vyrušován. Grant s povzdechem zašel do svého pokoje a lehl si na postel. Z povlaků dosud cítil Marininu vůni.

Taxi odjelo a zanechalo Marinu v tiché ulici. Vykročila k malé dřevěné brance a zazvonila. Za bílou zdí viděla kupole kostela, což nebylo v tomto městě dómů a věží nijak pozoruhodné, a vysokou, meruňkově zbarvenou budovu připomínající převrácenou pyramidu, s každým patrem širším než to pod ním. Barva na dveřích se odlupovala jako stará kůže a na zdi byla načmáraná politická hesla, ale uvnitř všechno vypadalo klidně a mírumilovně.

Ve dveřích se otevřelo okénko a ven vyhlédlo podezřívavé oko obklopené divokým mořem šedých vlasů. „Ano?“

„Jmenuji se Marina Papagiannopuluová,“ představila se Marina řecky. „Ráda bych se podívala do knihovny.“

Vrásky kolem očí zjihly při zvuku známého jazyka. Okénko se zavřelo, ozvalo se cvaknutí zámku a dovnitř ji pustil nahrbený kněz v černé sutaně a klobouku kamilafki.

I Marina, která byla zvyklá na pátrání v troskách dávných civilizací, cítila tíhu věků, jež ji obklopovala. Tohle místo nebylo tak staré jako Knossos, ne tak nepřekonatelně vzdálené. Dýchalo z něj stáří generací dědů a babiček, možná i jejich rodičů, vůně zašlé slávy, vynaloženého úsilí a jeho završení, pocit smíření.

K jejímu překvapení se knihovna nacházela v budově kostela, kterou viděla z ulice. Zmínila se o svém údivu knězi, který jí věnoval bezzubý úsměv.

„Po invazi Osmanů dobyvatelé rozhodli, že kostel nesmí být nadále používán k náboženským účelům. Jeho svatost patriarcha rozhodl, že nejlépe poslouží pravdě, pokud se stane knihovnou.“

Na vstupu do šerého prostoru kolem zlatých pohledů mozaikových světců bylo cosi znepokojivého. Stěny lemovaly dřevěné police prohýbající se pod váhou knih, které vyplňovaly i mezery mezi opěrnými sloupy. Uprostřed místnosti, přímo pod hlavní kupolí kostela stály lakované stoly uspořádané do tvaru kříže. Marina se usadila co nejblíže dveří a vytáhla z tašky výtisk Sourcellesovy monografie. Zalistovala knihou, aniž by přesně věděla, co vlastně hledá, ale byla si jistá, že pozná, až na příslušné místo narazí.

Jako sám Hrdina, Bílý ostrov představuje znepokojivou dualitu pro všechny, kdo se jej pokoušejí vysvětlit. Na jedné straně je zde shovívavý aspekt coby útočiště, „Posvátný přístav“ v doslovném i přeneseném významu. V Arrianovi najdeme zaznamenané podrobnosti, podle nichž se Achilles ve snu zjevoval námořníkům proplouvajícím kolem a naváděl je k ostrovu, k „nejvýhodnějšímu a nejbezpečnějšímu kotvišti“. Pokud jde o vlastní ostrov, Arrianos i Filostratos shodně popisují legendu o velkém množství mořských ptáků, kteří svými křídly zametají chrám, byt je tato zmínka v rozporu s citátem z Plinia (NHX.78), podle něhož „se nad Achillovým chrámem v Černém moři, kde je pohřben, nevznášejí žádní ptáci“. V podobném duchu oba autoři opakují myšlenku, že se na ostrově ochotně nabízejí hospodářská zvířata jako obětiny v Achillově chrámu, povolně stojí před chrámem a nastavují krky obětnímu noži (idea „ochotné obětiny“ má samozřejmě zásadní význam pro náboženskou eschatologii v celých dějinách). Celkově je tak vykreslován obrázek řádu a souladu, ráj připomínající zahradu Eden (či přesněji zahradu Hesperidek), kde člověk, příroda i bohové žijí v plném souznění a pochopení pro potřeby jeden druhého.

Přesto, jak se sluší pro postavení ostrova coby pomezního území na vnějším okraji světa, se v této zahradě nachází i had (a to doslova, pokud nahlédneme do hlášení kapitána N. D. Krického o návštěvě Hadího ostrova roku 1823). Bílý ostrov prostupuje atmosféra nebezpečí. O tomto tématu se obzvláště obšírně zmiňuje často opomíjený Filostratos z Lemnu. Popisuje zvláštní zvuky, které námořníci na ostrově slýchali: mocné hlasy, které je „dokázaly zmrazit děsem“; zvuky bitvy, zbraní, zbroje a koní. Udává, že žádný člověk nesměl na ostrově zůstat po setmění. Největší hrůzu nahání příběh o kupci, jemuž Achilles přikázal dopravit na ostrov zotročenou dívku. Kupec se domníval, že dívka má posloužit jen pro sexuální obveselení, ale posléze ke svému zděšení slyšel její výkřiky, zatímco jí pomstychtivý hrdina odtrhoval jednotlivé končetiny z těla a pojídal je. Bílý ostrov může být rájem světla pro bohy a hrdiny, pro obyčejné smrtelníky však jde o divoké, temné místo, k němuž se nevyplatí přistupovat lehkovážně.

Marina si několik slov podtrhla tužkou a vydala se vyhledat knihovníka – dalšího kněze. Chvíli trvalo, než ho přesvědčila, že její žádost je opodstatněná, ale nakonec podlehl. Odvedl ji po schodišti dolů a tmavou chodbou pokračovali ke kryptám starého kostela a k zamčené místnosti, jejíž police nebyly plné knih, ale beden. I bedny byly zamčené – knihovník jednu sundal a otevřel ji na malém kruhovém stolku v rohu místnosti. Na ubrousku v ní ležela jediná kniha, která vypadala hodně starodávně. Čelní stranu tvořila stříbrná deska vykládaná drahokamy a barevnými kameny a její boky byly zčernalé stářím. Ubrousek pokrývaly drobečky odlomené z koženého hřbetu. Marina ji otevřela s nábožnou úctou.

Kněz-knihovník ji odmítl opustit a čekal, dokud si nenašla, co potřebovala. Stránky byly hnědé a křehké – Marina měla při každém otáčení listu strach, že se jí zlomí pod rukama. Jakmile našla potřebné údaje a opsala si je, knihovník vzal knihu, vrátil ji do krabice a uložil zpátky do police.

V čítárně si Marina vytáhla z polic několik dalších spisů a pustila se do čtení. Pilně pracovala a byla vděčná za klid a samotu. Po několikadenní tísnivé společnosti mužů měla pocit, že vnímá, jak se kolem ní otevřel prostor a volněji se jí dýchá. Věděla, co si o ní Muir a Jackson myslí, a unavovalo ji, že musí neustále snášet jejich kosé pohledy a úšklebky. Kolem nich se nevyhnutelně vznášelo cosi nepříjemného a maskulinního. Dokonce i Reed, kterého si velice oblíbila, někdy uměl být únavný. A pokud šlo o Granta… Přehodila si pod stolem nohu přes nohu a obrátila pozornost ke knize. Grantův případ byl příliš komplikovaný, než aby o něm přemýšlela právě teď a tady.

Už měla skoro dočteno, když do místnosti vstoupil kněz, který jí odemkl dveře, a došoural se k její židli. „Venku na vás čeká muž,“ zašeptal. „O Kyrios Grant.“

Marina polekaně vzhlédla. Jak ji tu našel? „Řekl, kvůli čemu tu je?“

Kněz zavrtěl hlavou. „Prý je to důležité.“

Marina se ohlédla po knize. Za pět minut by tu skončila – možná by ho měla nechat čekat. Když ale Grant tvrdil, že je to naléhavé…

Vstala a nechala knihu ležet na stole. „Ještě se vrátím,“ řekla na odchodu knihovníkovi.

Grant netušil, co ho vzbudilo – neuvědomil si, ani že usnul. Košili měl promočenou potem a v ústech se mu usadila nepříjemná pachuť. Napil se vody ze sklenice na nočním stolku vedle postele, ačkoliv z ní cítil zatuchlou chuť prachu.

Podíval se na hodinky: čtyři hodiny. Na hotel padlo těžké odpolední dusno. Zdálo se, že i muezzini si raději zdřímli.

V polospánku se znovu podíval na hodinky. Kde je Marina? Říkala, že se vrátí do oběda. Posadil se a rozhlédl se po pokoji. S jejími věcmi nikdo nepohnul a jistě by ji slyšel, kdyby přišla.

Natáhl si boty a vyšel na chodbu. Zaklepal na Reedovy dveře a netrpělivě čekal. Jeho netrpělivost rostla s tím, jak se ticho protahovalo; co se se všemi stalo? Zkusil vzít za kliku – nebylo zamčeno – a otevřel dveře.

Místnost vypadala jako po nájezdu. Všude se válely knihy a papíry spolu se zmuchlaným oblečením, rozházenými botami a zpola nedopitými sklenicemi čaje. Grant netušil, jak si toho Reed s sebou mohl vzít tolik. Závěsy byly dosud zatažené, takže se místnost koupala v jantarově matném světle. A přímo uprostřed toho všeho trůnil se zkříženýma nohama na posteli Reed v hedvábném županu.

Vzhlédl, zamrkal a sáhl po zavěšených brýlích. „Grante? Omlouvám se, měl jste zaklepat.“

„Já klepal.“ Grant se vydal přes panující nepořádek a posadil se na kraj postele. „Neviděl jste Marinu?“

Reed se naposledy podíval na papír, který si právě prohlížel, a opatrně si ho položil na koleno. „Já myslel, že je s vámi. Neviděl jsem ji celý den.“

„Hned ráno šla do knihovny. Nevíte, kde to je?“

„V Konstantinopoli?“ Reed se nikdy nesmířil s přejmenováním města na Istanbul. „Tady jsme v centru učenosti posledních patnácti století. Patrně je tu víc knihoven než mešit. Neříkala, co hledá?“

„Ne. Vlastně ano, moment. Říkala, že tu něco mají.“ Grant se zamyslel. „Nějakého Sudu?“ Chystal se zeptat Reeda, jestli mu ten název něco říká, ale z jeho výrazu okamžitě poznal, že ano.

„Tak to musí být Patriarchova ekumenická knihovna.“

„Víte, kde je?“

„Víceméně. Taxík vás tam určitě doveze.“

„Oblečte se. Pojedete se mnou.“

Reed se rozhlédl po pokoji, jako kdyby ho překvapilo, jaký tu vládne nepořádek. „Nevím, jestli vám nějak pomohu.“

„Nejdete se mnou, abyste mi pomáhal. Už jsme přišli o Muira. Jestli se něco stalo Marině, další na řadě budete vy.“

Zastavili si taxi a vyjeli. Reed rychle dospěl k závěru, že pronásledování sovětskými stíhačkami ani střelba partyzánů se nedá nijak srovnávat s hrůzou v podobě jízdy taxíkem po ulicích Istanbulu. Řidič se podle všeho domníval, že se nachází v císařské aréně, kde závodí válečné vozy a soupeří o obdiv mas, nebo se možná vžil do jednoho ze svých osmanských předků, který hnal svého oře po rozlehlých anatolských stepích.

Nic z toho se podle Reedova odhadu nedalo splést s přeplněnými ulicemi moderního Istanbulu.

„Kdo je ten Suda, o kterém Marina mluvila?“ zeptal se Grant. Taxi se smykem vyhnulo nějakému muži s oslem a v další chvíli strhl řidič volant zase zpátky, aby unikl bezprostředně hrozící kolizi s tramvají.

„To je kniha, něco jako literární slovník, sestavený ve středověku pro byzantský dvůr. Obsahuje stručné životopisy mnoha spisovatelů, o kterých jsme nikdy neslyšeli z jiných zdrojů. Dodnes přečkalo jen velice málo kopií.“

„Co v ní Marina mohla chtít?“

„Nemám tušení. Třeba si vzpomněla na dalšího autora, který se mohl zmínit o tom štítu nebo o Bílém ostrově.“

Reed na okamžik zmlkl, zatímco taxikář prováděl složitý manévr, který spočíval v současném zapalování cigarety, troubení na klakson, prudkém zatáčení za roh domu a hrožení pěstí na řidiče nákladního vozu, který při tom všem předjížděl. Reed zpopelavěl ve tváři a zahučel něco v řečtině.

„Co to bylo?“ zeptal se Grant a pevně se držel bezpečnostního pásu. „Homér.“

Eumélos skácel se z korby, pad u kola na zem a přitom odřel si ústa a nos i lokty, a také si čelo narazil nad obočím – vtom bolestí obé dvě oči rekovi zalily slzy, proud hlasu mu uvázl v hrdle.

O tři další setkání s blízkou smrtí později je řidič vysadil před bránou knihovny. Okénko ve vratech se odsunulo a zevnitř si je podezřívavě prohlédlo šedovlasé oko. „Ano?“ zeptal se jich muž řecky.

„Hledáme přítelkyni, která se dnes ráno vydala do této knihovny. Viděl jste ji?“

Oko se přimhouřilo. „Byla tu dnes dopoledne.“

„Byla? Kdy odešla?“

„Kolem poledne.“ Zdálo se, že si vrátný není přesným časem příliš jistý. „Přijeli pro ni tři muži v autě.“

Grant měl pocit, jako by mu někdo vrazil nůž do břicha a snažil se ho vykuchat zaživa. „Řekla, kam jde?“

„Řekla, že se vrátí.“

„A vrátila se?“

„Ne. Ale nechala tu svoji práci.“

Grant se zoufale rozhlédl po ulici, jako by doufal, že uvidí Marinu, jak k němu bezstarostně kráčí. Nikde nikdo. „Můžeme se podívat?“

Kněz otevřel bránu se zjevnou nechutí a odvedl je přes nádvoří pod klenutý strop knihovny. Marinina taška visela z opěradla židle a před ní na stole ležela jediná kniha. Mezi stránkami vyčníval volný list papíru.

Grant ji rychle popadl. Nadpis byl ve francouzštině, ale okamžitě na něj vyskočilo jméno autora. „To je ta Sourcellesova kniha. Říkala, že se chce podívat na něco, o čem se zmínil.“ Grant otevřel knihu na založené stránce. Jeho pozornost zaujala věta, jejíž část byla podtržena tužkou. Ukázal ji Reedovi, který mu ji přeložil z francouzštiny:

O tomto tématu se obzvláště obšírné zmiňuje často opomíjený Filostratos z Lemnu.

„Kdo je Filostratos z Lemnu?“

Grant si natolik zvykl na Reedovy podrobné znalosti i na shovívavé úsměvy nebo netrpělivá trhnutí obočím, jež je v závislosti na profesorově náladě doprovázely, že si jich už sotva všímal. Dávno dospěl k přesvědčení, že na Reeda je ve všech odborných otázkách naprosté spolehnutí a že jde o chodící encyklopedii starověku.

Místo odpovědi však Reed jen našpulil rty a bezvýrazně přejel stránku pohledem. „Filostratos,“ zopakoval. „Myslím, že to byl nějaký druhořadý filozof ze třetího století našeho letopočtu. To není zrovna moje období – mám jen pocit, že sepsal životopis Apollonia z Rhodu, autora hlavního poetického vyprávění o Iasonovi a Argonautech. Proto se zřejmě Marina chtěla podívat do Sudy – hodlala o něm vyhledat další informace.“

Grant sevřel ruku v pěst, jak se pokoušel ovládnout. „Ten ji ale nejspíš neunesl.“

„Jestli pochází z Lemnu, mohl vědět něco o Hefaistově kultu.“

Společně našli knihovníka, který na ně nejprve hleděl se značnou nedůvěrou, ale několik ostrých Reedových slov ho přesvědčilo, aby odemkl těžké dveře a odvedl je do podzemní pokladnice. Otevřel příslušnou bednu a položil knihu na stůl.

Reed se rozechvělou rukou dotkl stříbrných desek. „Ta mladá žena, která tu byla dnes dopoledne, se taky dívala na tuto knihu?“

Knihovník s chomáčovitým plnovousem v šeru místnosti tiše přikývl. Reed opatrně obracel křehké stránky a Grant přes veškerý neklid musel obdivovat drobné písmo, úhledné jako z tiskárny.

„Tady to je.“

Filostratos, syn Filostrata Vera, sofisty z Lemnu. Působil jako sofista v Athénách a později v Římě za vlády císaře Severa, dokud na trůn nenastoupil Filip. Díla: Deklamace, Popisy (čtyři knihy), Trh, Heroicus, Dialogy, životopis Apollonia z Rhodu (osm knih), epigramy a další práce.

„Heroicus,“ zopakoval Reed. „O hrdinech. Máte to dílo?“

Knihovník přikývl. Beze slova zvedl Sudu, vrátil jej do bedny a odvedl návštěvníky z krypty. Následovali ho do čítárny, kde se však kněz nevydal k policím, ale zamířil místo toho ke svému stolu. Vedle něj stál dřevěný vozík s vyrovnanými knihami, které čekaly na navrácení do polic. Knihovník zvedl jednu téměř z vrcholu hromádky, útlý svazek v černo-červených deskách, a podal ji Reedovi.

Jakmile profesor knihu otevřel, Grant ucítil náhlý závan vůně mandlí a růže, jako nečekaný květ na prašné poušti knihovny. „Tohle musela číst Marina,“ řekl a představil si, jak se naparfémovaným zápěstím dotýká okrajů stránek. „Co je to?“

Reed si přitáhl židli a sedl si k jednomu ze stolů. Listoval stránkami a Grant se snažil potlačit zoufalou netrpělivost, která v něm každou vteřinou narůstala.

„Je to příběh trojské války.“ Reed vzhlédl. „Jedná se o typický námět beletrie té doby: objeví se duch nějaké vedlejší postavy z Iliady a vypráví unavenému poutníkovi, v čem všem se Homér spletl. V pozdním starověku taková díla představovala prakticky samostatný literární podžánr. Toto dílo je z našeho hlediska pozoruhodné díky tomu, že ho sepsal člověk, který důvěrně znal Hefaistův kult na Lemnu.“

Všiml si Grantova výrazu a usmál se. „Hádáte správně. Podle úvodu byl Filostratos knězem tamějšího Hefaistova kultu.“ Profesor si sundal brýle a promnul si oči. „Jako takový měl o dějinách kultu znalosti, jimž se nikdo nevyrovná, a stejně tak věděl o jeho tajemstvích. Dokonce existuje jistá myšlenková škola, která se domnívá, že celé dílo je plné mystických dvojsmyslů, jaké pochopí jen člověk zasvěcený kultu: tajných slov, která laickému čtenáři nic neřeknou. Jedna pasáž v tom textu však stojí za zvláštní pozornost. Píše se tu:

Bílý ostrov leží v Černém moři, poblíž jeho nehostinného pobřeží, které se nachází po vstupu mořským průlivem po levé straně. Dosahuje délky třiceti stadií, ale šířky pouhých čtyř. Rostou na něm topoly a jilmy: některé vyrůstají divoce, ale jiné byly vysazeny lidmi kolem chrámu. Chrám stojí poblíž Palus Maeotis (kde se vlévá do Černého moře) a sochy uvnitř patří Achillovi a Heleně.“

„Kde je Palus Maeotis?“

„To je řecký název moře, které dnes známe pod jménem Azovské.“ Reed vstal a přinesl si z police atlas, který se rozhodně nepodobal žádnému z těch, jež Grant dosud viděl. Vypadalo to, že kresliči map byli úplně opilí: všechny známé linie pobřeží byly zkreslené, a dokonce i místa, jež znal, nesla neznámá jména. Itálie se ze štíhlé, elegantní kozačky s vysokým podpatkem proměnila v nízkou, neforemnou pracovní obuv. Nešlo o svět, jak ve skutečnosti vypadal, ale o svět, jak jej lidé kdysi vnímali.

Reed obracel stránky a jednotlivé obrysy se postupně zaostřovaly. Nepřesné čáry se zpřesňovaly, do pobřeží se zakusovaly zátoky a zálivy a měňavkovým kontinentům dorůstaly páteře, přívěsky i končetiny. Další mapy už nebyly kresleny ručně, ale tištěny a v jejich tvarech člověk rozeznal kontury moderního světa, ačkoliv jména zůstávala nadále podivná a cizí.

„Tady.“

Tato mapa zachycovala Černé moře a pocházela z roku 1729. Reed ukázal k místu, kde se k Černému moři připojovalo moře Azovské. „Kimmerský Bospor.“ Zavrtěl hlavou a v duchu si vyčinil za nějaký omyl nebo selhání, o němž věděl jen on.

Zapadlo slunce, a stín už pokrýval některé cesty: k okraji Ókeanu loď připlula hlubokým proudem. V krajině té má kimmerský lid svou zemi a město: mlhou a hustým mrakem je zahalena.

„Když Odysseus pluje hledat vstup do Hádu, Kimmerie je poslední země, kterou míjí před tím, než překročí Okean. Staří Řekové věřili, že Kimmeriové byli skutečný národ, který žil v dávných dobách. Podle Herodota obývali severovýchodní kout Černého moře. Uvádí, že je pozdější dobyvatelé všechny povraždili, ale jejich jméno přežívá v…“

„V místních názvech,“ vzpomněl si Grant. „Ta podléhají vždycky jako poslední.“

„Odtud pochází název Kimmerský Bospor. Euxinský Bospor – dnes už jen Bospor – vede do Černého moře z moře Marmarského a Egejského, zatímco Kimmerský Bospor na protějším konci spojuje Černé moře s Azovským. Mám dojem, že se mu dnes říká Kerčský průliv.“

„Myslíte si, že právě to Marina zjistila? Že Bílý ostrov leží tam někde?“

„Tvrdí to Filostratos – a Odysseia je s tím ve shodě.“

Grant se podíval na mapu. „Tam ale nejsou žádné ostrovy.“

Vzedmula se v něm vlna frustrace a s bouchnutím knihu zavřel. „Sakra.“ Pátrání po tom, čím se zabývala Marina, nějakým způsobem drželo na uzdě Grantovu bezmoc. Ale i to teď skončilo ve slepé uličce. „Musíme ji najít.“

Reed se na něj podíval unavenýma očima. „Jak toho chcete dosáhnout ve městě s téměř milionem obyvatel?“

„Co policie?“

„Ta nás spíš zatkne. Vždyť tady nemáme ani svoje pasy.“ Smutně potřásl hlavou a dotkl se Grantovy paže. „Je mi to moc líto. Asi bychom to měli říct Jacksonovi.“

„Kristepane.“ Jackson mrštil skleněným popelníkem přes místnost, kde předmět udělal důlek do chatrné stěny, odrazil se a dopadl na koberec. Do všech stran se z něj vysypaly zbytky popela. „Tohle je vaše chyba, Grante.“

„Proč obviňujete mě? Já jsem ji neunesl.“

„Probuďte se. Nikdo ji neunesl.“ Jackson zlostně rázoval po místnosti sem a tam. „Od prvního dne nás sledovala pro svoje ruské přátele. Proč jinak myslíte, že nám pořád křížili cestu – protože jezdíme se stejnou cestovkou? Jak vás našli na Lemnu? Jak to, že nás objevili v Athénách – a dorazili k Sourcellesovu domu půl hodiny za námi? Jak nás našli tak rychle na Hadím ostrově?“

„Nevím. Podstatné ale je, že to nebylo kvůli Marině. Měla u sebe tu tabulku šest let, aniž by o tom komukoliv řekla.“

„Pravděpodobně netušila, jakou má ta věc cenu. Kristepane! Nikdy jsme jí neměli věřit. Až to zjistí ve Washingtonu, udělají si moje varlata s míchanými vejci jako omeletu.“

„Kdyby byla špionka, proč by odcházela zrovna teď? Nemáme se čeho chytit s výjimkou té tabulky a Reed ji může každou chvíli rozluštit.“

Jacksonovi po tváři přeletěl vyděšený výraz. „Kde je tabulka?“

„V mém pokoji.“ Reed sledoval celou hádku z bezpečného kouta místnosti. Tvářil se rozpačitě, jako host, který se stal nedobrovolným svědkem manželského hašteření svých hostitelů. „Pořád tam je. Kontroloval jsem ji před deseti minutami.“

„Myslela si, že se vrátí. Nechala svoje věci v knihovně.“

„No páni. Tím se to sakra dokazuje. Myslíte, že by ji ani ve snu nenapadlo, aby nám nechala falešnou stopu, Einsteine?“

V Grantovi se něco zlomilo. Než mohl Jackson vůbec pomyslet na obranu, Grant se k němu přiblížil třemi rychlými kroky, popadl ho za klopy a narazil ho na stěnu. Zatřásl s ním jako s krysou.

„Pusťte mě.“

„Pustím vás, až se omluvíte.“

„Za co? Za urážku té vaší mrňavé komoušské děvky?“ Těžko odhadnout, co by Grant udělal v dalším okamžiku, ale přesně v tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře. Všichni tři se ohlédli.

„Teď ne,“ zavrčel Jackson.

Buď ale ta slova pronesl příliš tlumeně, nebo jim nebylo rozumět. Dveře se otevřely. Na chodbě stál postarší poslíček v bílém saku. Užasle přelétl očima scénu v místnosti. „Telefon,“ zašeptal, očividně vyděšený. Naznačil malíčkem a palcem sluchátko. „Telefon pro pana Granta.“

Grant pustil Jacksona a vyběhl za poslíčkem, kterého ve spěchu málem před sebou postrkoval ze schodů. Jackson se vydal za nimi. Recepční stačil jediný pohled na Grantovu tvář a mlčky mu podala sluchátko. Grant už se je chystal převzít, když k němu přistoupil Jackson. „Ten hovor je pro mě.“

„Jasně. Ale já to chci taky slyšet.“ Jackson se obrátil k recepční. „Máte tu druhou přípojku?“ Zvedl ruce a udělal stejný pantomimický posunek jako před tím poslíček.

„Telefon?“

Recepční ukázala k opačnému konci pultu, zapojila několik drátů na spojovací stanici a přikývla. Grant i Jackson si vzali sluchátka.

„Tady Grant.“

Spojení bylo špatné, samý pískot a praskání, ale chladný hlas na druhém konci linky zněl dostatečně zřetelně. „Jmenuji se Kurchosov. Mám vaši přítelkyni.“

Grantovi se rozbušilo srdce, ale zůstal zticha.

„Vrátím vám ji výměnou za tu tabulku.“

Jackson si na druhém konci recepce zakryl mluvítko dlaní a naznačil rty: „Hrajte o čas.“

„Tabulku ukradl váš kamarád Belzig.“

„Existuje druhá polovina.“ Hlas se zlověstně ztišil. „Ta důležitější polovina. Ukradli jste ji z domu toho Francouze.“

„Nechali jsme ji v Řecku.“

Linka zasyčela. „Pro dobro vaší přítelkyně doufám, že nemluvíte pravdu.“

„Stejně vám k ničemu není. Nebudete ji umět přečíst.“

„To nechte na nás – uvidíme, až nám ji předáte.“

„Já nemůžu.“

V Kurchosovově hlase zazněl nebezpečný podtón. „Ale můžete. Setkáme se na üsküdarském trajektu zítra v tuto dobu. Tam nám přinesete tu tabulku.“ Linka ztichla.

„Už věříte, že pro ně Marina nepracuje?“

Jackson se zatvářil, jako kdyby se chystal něco říct, ale když viděl Grantův výhrůžný výraz, rychle svá slova spolkl. Místo toho se otočil k Reedovi. „Jak pokračujete s překladem?“

Reed se mrzutě zamračil. „Ráno jsem si myslel, že už to skoro mám. Teď odpoledne mám pocit, že bych měl větší šanci, kdybych tahal slova jen tak z klobouku.“

„Můžeme vám nějak pomoct?“ zeptal se Grant.

Jackson potáhl z cigarety. „Jak asi? Když to nepřečte on, my už tuplem ne. Celé je to pro mě nesrozumitelné jako řečtina.“

Účinek jeho slov na Reeda byl okamžitý a elektrizující. Profesor se prudce narovnal, podíval se na Jacksona a poté vyskočil na nohy. „Promiňte,“ zahučel a vyběhl ke dveřím.

„Co to…“

Jackson s Grantem ho následovali do vedlejšího pokoje, kde ho našli, jak klečí u postele a prohrabuje se stohy papírů rozházených po podlaze. „O co jde?“

Otočil se k nim. Bledě modré oči měl otevřené dokořán, ale zdálo se, že oba muže sotva vnímá. „Myslím, že to mám.“

29. kapitola

Té noci nikdo nespal. Grant s Jacksonem se střídali na hlídce v chodbě a odráželi návaly ospalosti nespočetnými cigaretami a šálky kávy. Reed žádné stimulující látky nepotřeboval. Každou hodinu zaklepali na jeho dveře, aby se ho zeptali, jestli něco nepotřebuje, ale pokaždé na ně jen mávl, ať ho nezdržují. Hrbil se nad stolem v ostrůvku světla lampičky, přes šaty si oblékl svůj župan a zuřivě něco čmáral. Grantovi připomínal pohádkovou postavu čaroděje, který se celou noc pachtí, aby získal zlato z papíru a hlíny.

Grant nemohl spát, ani když neměl hlídku. Ležel na posteli a chvěl se kombinovaným účinkem kofeinu, nikotinu a únavy. Pokoušel se nemyslet na Marinu, a když se mu to nedařilo, snažil se potlačit své obavy vzpomínkami na šťastnější okamžiky. Ani to však nezabralo. Ve tři hodiny ráno, po druhé hlídce, vyšel na střechu hotelu a zůstal stát na terase. Vdechoval noc kolem sebe. Hotel stál ve čtvrti Sultanahmed, přímo v centru starého města. Napravo viděl špičku obelisku ve staré aréně, o kus dál se tyčil shluk dómů Modré mešity a věž Hagia Sophia. Možná poprvé v životě vnímal krásu dějin.

Když se vrátil po schodech dolů, chodba byla prázdná a Reedovy dveře zely dokořán. Grant se rozeběhl, ale zase zpomalil. Z pokoje bylo slyšet známé hlasy. Reed stále se shrbenými zády seděl na židli a Jackson mu zíral přes rameno.

Američan vzhlédl. „Rozluštil to.“

Přes své vyčerpání Reed vypadal otřeseně – jako člověk, který nahlédl za oponu do nějakého svatostánku a nedokáže pochopit, co viděl uvnitř.

„Jacksonova poznámka se ukázala být doslovnou pravdou. Ten jazyk, lineární písmo B, je řečtina. Velice primitivní, archaická forma řečtiny, ale přece jen řečtina.“

„Já myslel, že řečtinu už před lety někdo navrhoval.“

„To ano, jenže šlo jen o dohad, o návrh klíče, když jsme ještě nenašli zámek. Asi jako kdybychom se dívali na zachycenou zprávu šifrovanou enigmou, netušili jsme, odkud pochází, a někdo řekl, že by to mohla být němčina. Uhodnout jazyk je sice hezké, ale k ničemu to není, dokud nerozpitváte kód, nezjistíte něco o jeho gramatice a syntaxi a o tom, jakým způsobem reprezentuje mluvený jazyk. Musíte ho znovu vystavět odspoda nahoru, teprve pak vám poslouží srovnání s jinými řečmi. V tomto konkrétním případě jsme měli nepochopitelné štěstí. Mohlo se jednat o úplně nový jazyk nebo o řeč jen vzdáleně podobnou nějakému známému jazyku. Místo toho jde o jednu z nejprostudovanějších řečí na planetě.“

„Odvedl jste skvělou práci,“ pochválil ho Jackson přátelsky. „Ale co jste zjistil?“

Reed se podrbal na spánku. „Toto zjištění má ohromující důsledky. Všichni jsme předpokládali, že Mykéňané představovali předřeckou kulturu, která byla vyhlazena ještě před příchodem Řeků. Teď se zdá, že obě kultury existovaly souběžně. To povede k naprostému přepracování dějepisných učebnic.“

„K čertu s dějepisem – co je na té tabulce?“

„Ach ano.“ Reed mu podal kus papíru. „Ještě zbývá dost práce – některé obraty se těžko odhadují a pořád je tam řada symbolů, které jsem přeložil jen předběžně. Už ale mám docela jasnou představu, o čem se tam vlastně píše.“

Jackson s Grantem se sklonili nad papír.

„Uvědomujete si, že jsme patrně první lidé za téměř tři tisíciletí, kteří čtou text zaznamenaný tímto písmem?“

KRÉTSKÝ KRÁL VĚNOVAL KÁMEN PANÍ BLUDIŠTĚ, BOHYNĚ VŠAK NEBYLA NAKLONĚNÁ KRÉTSKÝM MUŽŮM. DO ZAKRA PŘIPLULY ČERNÉ LODĚ A ODVEZLY KÁMEN ZE LVÍ TLAMY (JESKYNĚ?). VELITEL LODÍ DOPRAVIL KÁMEN DO CHRÁMU KOVÁŘŮ NA LEMNU. ZASVĚCENÍ VYDOBYLI Z KAMENE OHNĚM A VODOU KOV, Z NĚHOŽ UKULI ZBROJ: DVĚ HOLENNÍ ČÁSTI, PŘILBU S KRYTY TVÁŘÍ, BRONZOVÝ KRUNÝŘ A ŠTÍT Z BRONZU, STŘÍBRA, ZLATA A OLOVA, Z VŮLE BOHŮ VĚNOVALI ZBROJ HRDINOVI, JEHOŽ ČINY JSOU DOBŘE ZNÁMÉ…

Následující dva řádky jsou nečitelné kvůli zlomu tabulky. Můžeme odhadovat, že se týkají smrti onoho hrdiny – Achilla? – a předání jeho zbroje dědici. – A. R. J.

… POTÉ NÁŠ KAPITÁN, DOBRÝ NÁMOŘNÍK, PŘÍSAHAL, ŽE SI TROFEJE NENECHÁ, ALE VĚNUJE JE HRDINOVI. Z VŮLE KNĚŽEK ŘEKY ODNESLY NÁKLAD ZA HRANICE SVĚTA. PLULI PODÉL POBŘEŽÍ A PŘEKROČILI ŘEKU. BRZY DORAZILI DO POSVÁTNÉHO PŘÍSTAVU, KDE ROSTLY VRBY, TOPOLY A MIŘÍKY. TAM, V HORÁCH ZA JEZEREM, POSTAVILI DŮM SMRTI. DO NĚJ UMÍSTILI DARY A SPÁLENÉ OBĚTINY, ZBROJ I ŠTÍT A TAKÉ MNOHO POHÁRŮ A NÁDOB ZLATA A STŘÍBRA. POTÉ ODPLULI S ŘADOU DOBRODRUŽSTVÍ DOMŮ.

„Takže stačí, když přijdeme na to, kterou řeku překročili, a pak se podíváme na nejbližší horu.“

„Většina zdrojů hovořila o řekách v souvislosti s Bílým ostrovem,“ vzpomněl si Grant. „Jenže se neshodovaly v tom, o kterou šlo. Dněpr, Dněstr, Dunaj…“

„A stejně se všechny patrně pletly. Nezapomeňte, že hledané místo je pravděpodobně někde u Kerčského průlivu a Azovského moře.“

Jackson se po nich překvapeně podíval. „Uniklo mi snad něco?“

„Pak vám to vysvětlím,“ řekl Reed. „Nesehnali bychom mezitím nějakou mapu?“

„Mám u sebe toho průvodce po Černém moři, podle kterého jsme letěli k Hadímu ostrovu. Je u mě v pokoji.“ Grant donesl knihu, na jejíž zadní předsádce byla složená mapa oblasti.

Rozložil ji na posteli a nahlédl do ní. Linie a obrysy se mu rozmlžovaly před vyčerpanýma očima, ale jedna neúprosná skutečnost byla přece jen zcela jasná. „Tady nejsou žádné ostrovy. Není tu dokonce ani řeka.“

„Musí tam být,“ namítl Reed tvrdošíjně. „Jediná věc, na které se všechny odkazy shodují, je, že poblíž Bílého ostrova je řeka. Celý smysl vyprávění spočívá v tom, že museli překročit Okean, aby se dostali do světa za ním.“

„Já myslel, že cestovali po moři,“ řekl Grant. „Na moři nemůžete překročit řeku. Překračujete ji na souši, z jednoho břehu na druhý. Pokud to neznamená, že propluli kolem ústí řeky. Jenže tam žádná není… Co?“

Odmlčel se, protože si uvědomil, že na něj Reed zírá – nikoliv s obvyklou netrpělivostí, ale s nefalšovaným úžasem. „To je ono.“

„Co je ono?“

„Snažte se na to pohlédnout Odysseovýma očima.“ Zdálo se, že z něj za řeči spadly veškeré roky i vyčerpání. „Nechal jste za sebou trojské bojiště a se svým drahocenným nákladem na palubě jste proplul Dardanelami a Bosporem do Černého moře. Plavil jste se podél pobřeží – tehdy se mořeplavci příliš neodvažovali na volné moře – ale i tak jste musel překonávat různá nebezpečí. Na vaše lodě útočili lidojedi a málem jste zahynuli v bouři. Jste jako Marlowe v Srdci temnoty: pohybujete se na samé hranici světa a pouštíte se do bílých míst na okrajích map. Minete kimmerské pobřeží a tam, přesně v místě, kde jste je očekával, narazíte na ústí řeky. A nejde jen tak o ledajakou řeku: jestli nahlédli do toho ústí, když kolem něj proplouvali, neviděli žádný konec. Okean.“

Konečně to Grantovi začalo docházet. „Ty průlivy.“

„Proud vytékající z Azovského moře do moře Černého by jistě budil dojem obrovské plynoucí řeky. A naskytl by se jim přesně takový pohled, jaký očekávali. Přepluli na druhou stranu.“ Reed poklepal na východní břeh průlivu. „A tady, na opačném břehu světa, našli Bílý ostrov. To musí být ono.“

„Musí být?“ zopakoval Jackson. „Před třemi dny to musel být Hadí ostrov. Málem jsme si koupili jednosměrnou jízdenku na sibiřskou magistrálu, protože jsme se spletli.“

„Postupovali jsme na základě špatných textů. Filostratos je jiný případ: byl Hefaistovým knězem na Lemnu, proboha. A jeho údaje odpovídají Homérovi.“

„Jistěže odpovídají,“ ušklíbl se Jackson. „Patrně měl před sebou na stole otevřeného Homéra, když psal tu svoji knihu.“

„Smysl Heroiku je v tom, že jde o sebevědomý pokus Homéra opravit. Filostratos by s Homérem nesouhlasil, pokud by nemusel – shoda odporuje jeho literárnímu záměru. Filostratos určitě něco věděl, když umísťoval ten ostrov právě sem.“

„Třeba nevěděl dost,“ namítl Grant. „Nemůžeme změnit skutečnost, že podél východního pobřeží Kerčského průlivu není jediný ostrov.“

Reed ztichl.

„A co přímo v průlivu?“ Jackson mávl rukou k místu, kde se na mapě téměř sbíhaly dva výčnělky pevniny a tvořily mořskou úžinu. Západní strana se zdála být dostatečně jednolitá, ale východní připomínala kus látky napadený moly: nacházela se v ní spousta jezer a lagun. Jinými slovy, bylo tam málem víc vody než souše. „Celá tahle oblast vypadá jako nějaké zanesené souostroví.“

Grant nahlédl do knihy. „Podle průvodce jsou ale všechny ostrovy nízké a bažinaté,“ řekl. „Tabulka mluví o hoře.“

„A uvádí, že propluli kolem té řeky. Jestli byl poloostrov dřív rozdělený na jednotlivé ostrovy, jevily by se Odysseovi jako ostrovy přímo v Okeanu – v té úžině. Musíme se podívat dál.“

„Tady žádné ostrovy nejsou,“ zopakoval Grant.

„Třeba nejde o ostrov.“

Oba civěli na Reeda, jako kdyby mu přeskočilo. Vzhledem k jeho rozcuchaným vlasům a vyčerpanému pohledu nemuseli příliš namáhat představivost.

Jackson velice pomalu promluvil. „Snažíte se mi říct, že po tom všem Bílý ostrov vlastně není ostrov?“

Reed měl tolik slušnosti, aby se zatvářil zahanbeně, ačkoliv Grant viděl, že jde jen o automaticky nasazovanou masku, za níž usilovně pracuje profesorova bystrá mysl. Reed zalistoval zápisníkem. „Tady to je. Vzpomínáte na Chrestomatii v Athénách?“

„Ta ztracená báseň. Pokračování Homéra.“

„Spíš její shrnutí z Proklova pera, ale ano. Po Achillově smrti položili jeho tělo na pohřební hranici a jeho matka, mořská nymfa Thetis, přichází s múzami, aby oplakávala svého syna. Pak ho bere z hranice a přepravuje jeho tělo na Bílý ostrov.“

„To zrovna nevyvrací představu, že jde o ostrov, nebo ano?“

Reed ho ignoroval. „Řecká slova, která Proklos používá pro Bílý ostrov, jsou Leukin nison.“

„Co to znamená?“

„Leukin je bílý a nison je ostrov.“

Jackson obrátil oči v sloup. „Vede tenhle výklad někam?“

„Za jistých okolností nison může rovněž znamenat poloostrov. Na jiném místě Homérova eposu se například Peloponéský poloostrov označuje jako nison.“

„Proč? Copak neměli výraz pro poloostrov?“

„Řecká poezie je rytmická – musíte vměstnat slova do určitého slabičného rytmu. Některá slova do takového rytmu nikdy nedostanete a chersonesos, správný termín pro poloostrov, je jedním z nich. Zatímco tedy autor prózy může napsat chersonesos, básník nikoliv. Ten musí najít synonymum, které půjde začlenit do rytmu díla.“

„Je ale Chrestomatie báseň? Ten kus, který jste četl, nezněl moc veršovaně.“

„Jde o prozaické shrnutí epické básně. Je klidně možné, že Proklos při zkracování původního díla jednoduše opsal použité termíny.“

„Takže tvrdíte, že Bílý ostrov je ve skutečnosti Bílý poloostrov?“ Jackson se přese všechno musel rozesmát. „To nezní moc poeticky, v tom se nepletete.“

„A nikoho to ještě nenapadlo?“

„Pokud vím, tak nikoliv.“ Reed pokrčil rameny. „Je to podobné, jako když teče voda z kopce. Jakmile si první kapka najde svoji trasu, ostatní ji následují. S každou další kapkou pramen teče rychleji, stezka se prohlubuje a koryto je stále patrnější. Pak už nikoho vůbec nenapadne pochybovat o celkovém směru toku.“

„Jasně, to je fuk.“ Jacksona nezajímaly žádné metafory. Znovu se podíval na mapu a uhladil ji, aby se nezvedaly její okraje. „Takže potřebujeme poloostrov s útesy, někde východně od toho průlivu.“ Přejížděl podle břehu prstem. „Tady je nějaký výběžek.“

„Nevypadá moc velký,“ poznamenal Grant pochybovačně.

„To by nevadilo. Ten poloostrov nemá být nijak rozlehlý.“

Reed nahlédl do průvodce a přejížděl očima jednotlivé stránky. Náhle se zarazil. „Jak se jmenuje ten mys?“

„Mys Rusjajeva.“

„Mys Rusjajeva,“ zopakoval Reed a přečetl z průvodce: „Strmé, vysoké útesy u úpatí zvětralých hor, oddělených od sebe mnoha úzkými údolími. U pobřeží oblázkové pláže, na západním pobřeží rybí konzervárna, patrně opuštěná. Barva útesů je pozoruhodně bílá.“ S klapnutím knihu zavřel. „Z dálky vypadá jako ostrov.“

V místnosti zavládlo ticho. Všichni tři vstřebávali nejnovější informace.

„To sedí,“ řekl Grant nakonec.

„Bílý poloostrov.“ Jackson užasle zavrtěl hlavou. „Musím uznat, profesore, že tentokrát jste přišel s něčím opravdu pořádným.“

„Ještě to nic neznamená,“ varoval ho Grant, ačkoliv svým slovům sám tak úplně nevěřil. „I kdybychom se nemýlili, pořád mluvíme o oblasti mnoha čtverečních kilometrů, možná desítek kilometrů. O oblasti, která je taky náhodou součástí Sovětského svazu,“ dodal suše.

„O důvod víc, abychom se tam dostali co nejrychleji.“

„Co s Marinou? Když teď víme, kde je ten chrám, můžeme jim klidně dát tabulku.“

Reed přikývl, ale Jackson ho pozoroval zvláštním, upřeným pohledem. Po tváři se mu rozlil chladný výraz. „Komoušům nic nedáme, dokud ten štít nebude v bezpečí v Tennessee. A už tuplem ne, když leží někde v jeskyni na sovětském území.“

Grant na něj zůstal civět. „Nevykašlete se přece na Marinu po tom všem, co pro nás udělala.“ Vykročil k Američanovi.

Jackson zvedl ruce, jako kdyby se vzdával. „Dobře, dobře. Říkám jenom, že musíme postupovat chytře. Nevyhodíme všechna esa proto, abychom dostali dámu.“

„Ona není karta, Jacksone. A věřte, že vám provedu to samé, co Rusové udělají s ní.“

„Jistě.“ Jackson se zhluboka nadechl a sedl si na dřevěnou židli. „Hlavně nezapomínejme, že jsme všichni na stejné straně. Všichni chceme totéž.“

„Opravdu?“

„Ano. Chci Marinu zpátky, opravdu. Je to dobrá holka. Ale věřte mi, že jestli se ten štít dostane do rukou Rusům, dozvíte se o tom tím nejhorším způsobem, jaký si dokážete představit. Takže musíme získat Marinu i štít. Kolik je hodin?“

Grant se znovu podíval na hodinky. „Čtyři pryč.“

„A s Kurchosovem se máme sejít v šest večer, správně?“ Naklonil se nad mapu a změřil vzdálenost palcem a ukazováčkem. „Sedm set kilometrů. Pořád tu máme Kurchosovův hydroplán. Když hned vyrazíme, můžeme tam být za svítání. Jestli tam opravdu někde ten štít je, bismatron nám ho najde. Vyfoukneme jim ho před nosem a zmizíme, než na to přijdou. Pak se rychle vrátíme sem a budeme tu včas, abychom s Kurchosovem vyměnili tabulku za Marinu.“

„A jestli se nestihneme vrátit včas?“

Jackson pokrčil rameny. „Pak budeme muset řešit jiné problémy – a proti nim bude nějaká prošvihnutá schůzka úplná prkotina.“

30. kapitola

Černé moře, východně od Keňského průlivu, 7.58

Hydroplán dosedl v gejzíru vodních kapek a pokračoval v plavbě pod břidlicově šedým nebem. Z moře čněly čistě bílé útesy, za nimiž se tyčily ještě vyšší hory. Celé pusté pobřeží Grantovi připadalo jakýmsi podivným způsobem povědomé. Být to za války – nebo dokonce ještě před měsícem, když přistával se zbraněmi na onom osudovém místě palestinského pobřeží – snad by cítil jisté vzrušení, tentokrát k němu ale nedokázal najít potřebnou energii. Padla na něj zneklidňující letargie, v níž mu i houpající se hydroplán připadal jako mrtvý. Doufal, že se nejedná o zlé znamení.

Přiblížili se k útesům a ubrali plyn, aby se poohlédli po vhodném místě k přistání. Nad nimi kroužili mořští ptáci, vrhali se střemhlav z útesů a s křikem se nořili do mořských vln. Grant si všiml jednoho z nich, který právě vzlétal z vody s rybou v zobáku. Voda mu skapávala z křídel, jimiž divoce mával, aby nabral výšku. Vzpomněl si na Sourcellesovo vyprávění o tom, jak údajně ptáci čistili chrám kapkami vody z křídel, a zachvěl se.

O tři hodiny dříve, stále před rozedněním, se shromáždili na molu před neoznačeným skladištěm na asijském břehu Bosporu. Jemně mrholilo a zrezivělý kov i popraskaný beton se v sodíkových svítilnách oranžově leskly. V pozadí hučely lodní motory a ve vzduchu visel pach kouře ze spalovaného uhlí i nafty – celkově toto místo vyzařovalo příhodnou atmosféru pro začátek výletu do podsvětí. Těsně před odletem vedle mola zastavil nákladní vůz. Grant si dosud pamatoval svištění jeho pneumatik po vlhkém betonu. Vyskákali z něj tři muži v maskovacích uniformách. Dva spěšně přesunuli tucet pytlů z vozu na sovětský hydroplán, zatímco třetí z nich je přišel pozdravit.

„Poručík Kowalski, námořnictvo Spojených států.“ Už začal zvedat ruku k zasalutování, když tu si vzpomněl na svoje rozkazy, a na poslední chvíli ji nabídl k potřesení.

„Jackson. Tohle je Grant.“

Voják si potřásl rukou i s Grantem a podíval se na Reeda. „To je kdo, Lincoln?“

„Půjčil jsem si je z velvyslanectví,“ vysvětlil ostatním Jackson. „Víc mi jich takhle v noci dát nemohli. Jen proto, že Kurchosov chce získat tabulku výměnou, ještě nepřestane dávat pozor. Jestli se znovu ukáže, tentokrát chci s sebou mít aspoň pár mužů.“

Grant se rozhlédl po liduprázdném molu a uvažoval, kdo asi číhá ve stínech za drátěným plotem. „S trochou štěstí nebude vědět, kam letíme.“

„Má u sebe Marinu a té už ten Filostratos taky docvakl.“

„Nic mu neřekne.“

Jackson se tvářil, jako kdyby rád něco poznamenal, ale nakonec si to rozmyslel. „Doufejme.“

„Tamhle.“

Na konci výběžku se útesy dělily. Grant hledal vrby a topoly, ale viděl jen rákosiny, které se jemně kymácely za oblázkovou pláží. Uvnitř oblouku pláže se ukrývala malá laguna, spojená s mořem mělkým kanálem. Zamířili hydroplánem přímo k němu. Nad nimi strměly bílé útesy, od nichž se odráželo tepání vrtule. Průliv byl tak úzký, až se Grant obával, že ulomí křídlo o blízké stěny nebo je proti nim vrhne nějaká nepředvídatelná vlna.

Stroj doplul do laguny a zastavil se na klidné hladině. Zpěnila se, když jeden za druhým vyskočili ven a s potížemi se dobrodili přes kluzké kameny na souš. Kowalského muži zajistili hydroplán a vyložili svoje vybavení. Grant mezitím došel po oblázkovém svahu k zadní straně pláže, za kterou spatřil úzkou strž zarostlou stromy a křovinami. Do laguny odtud prýštila malá říčka.

Reed se k němu připojil. I tady, na březích Sovětského svazu, měl na sobě oblek, vestu a kravatu. Jediný ústupek praktičnosti představovala jeho obuv: černé vojenské boty, které nepatřičně vyčnívaly pod tvídovými nohavicemi.

„Kolem chrámů hrdinů měla vždy růst bujná vegetace. Lidé věřili, že je to důkaz blahodárnosti hrdinovy přítomnosti.“

„Nijak to ale neusnadňuje hledání.“

Reed neodpověděl. Rozhlížel se po opuštěné zátoce: ponurých útesech, tmavé obloze, vřeštících ptácích a oblázcích, které jim chrastily pod nohama jako kosti.

Jakmile však tvá loď už přepluje Ókean proudný,

najdeš tam pobřeží nízké i s hájem Persefoniným,

z vrb, jež ztrácejí plody, a z vysokých topolů černých.

Tam tedy v Ókeanu hleď přistati, hlubokovírném.

Sám pak v Hádovo sídlo se ubírej, zatuchlé, dusivé.

„Aspoň to vypadá, že jsme tentokrát na správném místě.“ Grant za sebou uslyšel zvuk kroků. Otočil se a uviděl Jacksona. „Kam teď, profesore?“

Reed pokrčil rameny. „Odysseia hovoří o řece. Předpokládám, že bychom měli jít podle ní.“

Obešli lagunu rákosím a mělčinou, dokud nedorazili k ústí oné říčky. Kowalského muži klopýtali pod váhou veškerého vybavení, jež museli vláčet: kromě pušek a batohů nesli i krumpáče, lopaty, bismatron a další věci, které Grantovi připomínaly nálože trhavin.

Jackson se zastavil na ostrůvku pokrytém kamennou drtí a ohlédl se. „Má tahle říčka jméno?“

„Homér ji nazývá Acheron – Řeka žalu.“

Jackson zavrtěl hlavou v předstíraném zoufalství. „Rozhodně umíte člověku vlít radost do žil. Neříkejte mi, kam vede – nechci si zkazit překvapení.“

Vydali se podél vodního toku do vnitrozemí. Grant kráčel v čele. Podrostem nevedla žádná stezka, nic, co by jim mohlo usnadnit průchod. V úzké soutěsce stromy rostly tak hustě, že vytvářely bezmála neproniknutelnou hradbu. Zakrývaly nebe a natahovaly větve za světlem jako paže odsouzenců. Mnohé z menších stromů byly podle všeho zcela zadušeny svými vyššími konkurenty, ale neměly ani místo, kam by se mohly skácet. I ve smrti zůstávaly vzpřímené, s černými, rozkládajícími se těly bez listů. Jedinou cestu tak představovalo koryto říčky, v němž přeskakovali z jednoho kamene na druhý, a občas se dokonce museli brodit vodou. Naštěstí nebyla hluboká a nikde jim nesahala výš než po kolena. O to víc museli bojovat s místní vegetací. Z větví stromů visely popínavé rostliny jako nějací hadi a chytaly je za vlasy, zatímco pod hladinou číhaly zpola ponořené pařezy a větve, které se jim snažily podrážet nohy.

Kromě vody a okolního pralesa nebylo nic vidět, ale Grant měl dojem, že se rokle postupně zužuje. Břehy stoupaly příkřeji a proud říčky zrychlil. Před sebou slyšel hukot vody; zdálo se, jako by se vznášel nad stromy. Chvíli nato dorazil k úpatí malého kataraktu s pěnící, bublající vodou a vzhlédl. Kousek před sebou uviděl vysoké útesy a výsek oblohy, orámované stromy.

Hukot se změnil v hlasité dunění. Grant s námahou zdolal posledních pár skalních výčnělků bez ohledu na vodu, která kolem něj stříkala a promáčela mu košili i kalhoty. Nahoře se zastavil a sesul se na plochý balvan. Voda z něj jen crčela.

Seděl na kraji rokle. Napravo i nalevo se rozprostíral les a táhl se až k útesům, tvořícím téměř dokonalý kruh s hlubokou tůní uprostřed, z níž vytékala říčka, kterou se Grant ještě před chvílí brodil. Hladina tůně byla černá a nevyzpytatelná, pouze při úpatí útesů zčeřená vodopádem, který se řítil dolů ze skal vysoko nad ním.

Jackson s Reedem vyšplhali vedle Granta a teď seděli na balvanu jako trosečníci na voru. Kowalski a jeho muži čekali dole.

„Co teď?“

Reed se zahleděl na vodopád. „Podle Homéra bychom měli dojít k místu, kde se do říčky vlévají dva jiné potoky.“

„Jak se jmenují? Řeka útrap a Potok bolesti?“

„Řeka ohně a Řeka nářků.“

„Že jsem se vůbec ptal.“

Grant vytáhl z batohu tabulku a rozbalil ji. Snažil se ji přitom chránit před vodní tříští, jež se vznášela nad tůní. „Na obrázku to vypadá jako dva potoky. Pokud nejde jen o obrysy hor. Co říká bismatron?“

Jackson se vrátil k vojákům a Grant viděl, jak vytahuje bismatron z bedny a zapíná ho. Hukot vody přehlušil všechny zvuky, které přístroj vydával, a jeho ručička se sotva zachvěla.

„Nic moc.“ Zamračil se na ukazatel. „Ale možná tu něco je. Asi budeme muset jít dál.“ Jackson ukázal k útesům kolem vodopádu. „Můžeme na ně vylézt?“

Grant přejel po skalní stěně očima. Výstup nebude jednoduchý. Útesy sice nebyly příliš vysoké, měřily necelých dvacet metrů, ale bílá hornina, která je tvořila, byla hladká jako led a navíc neustále svlažovaná vodní tříští. „Jasně,“ řekl bezstarostně. „Máte provaz?“

S jedním vojákem v závěsu se Grant přebrodil po obvodu tůně k vodopádu. Ostatní je sledovali z protějšího břehu. Už cesta k úpatí skály byla obtížná. Zdálo se, že se útes noří hluboko pod hladinu tůně, takže kolem něj nebylo moc kamenů, na které by se mohli postavit. Grant se zastavil v místě, kde se skály stýkaly s linií stromů. Ani tady nebylo na čem stát, snad s výjimkou skalní římsy, která čněla o několik centimetrů ze základny útesu pár metrů od nich. Grant se podíval do tůně, ale viděl jen vlastní odraz v černém zrcadle.

„Stejně jsem promočený až na kůži,“ zamumlal. Sundal si ze zad batoh, přehodil si smotané lano přes rameno a skočil do vody.

Voda byla teplejší, než očekával, a v tomto koutě tůně ho proud tlačil spíše k útesům, kam se potřeboval dostat, než aby ho unášel pryč k místu, odkud vytékala voda. Udělal několik temp a vytáhl se na římsu. V čerstvém vánku se do něj znovu dala zima. Římsa byla tak úzká, že se musel tisknout hrudí ke skále, a přesto měl pocit, že každou chvíli spadne.

Ohlédl se na vojáka, který ho pozoroval ze břehu. „Držte mi palce.“

Grant nešplhal na skálu poprvé. Jako chlapec trávil hodiny lezením po křídových mysech Flamboroughu a v dospělosti zdolal víc stěn a útesů, než si vůbec troufal odhadnout. Tato skála však představovala jinou výzvu. Její povrch byl měkký a zvlněný jako kůže. Zachytit se mohl jedině tak, že roztáhl ruce a nohy jako ještěrka a držel se nízkých výčnělků. Posouval dlaně centimetr po centimetru a stoupal výš. I na tak hladké stěně měl prsty brzy rozedřené do krve. Mokré šaty ho svou váhou stahovaly dolů, ačkoliv košile alespoň lnula k útesu stejně jako jeho tělo. Občas měl pocit, že je to jediné, co ho drží nahoře.

Podíval se dolů. To byla chyba – ne protože se bál výšek, ale protože viděl, jak malou vzdálenost dosud urazil. Obrátil pozornost zpátky k útesu a namáhavě pokračoval. Na krátký úsek se sklon stěny poněkud zmírnil, takže mohl postupovat rychleji. Brzy se ale útes opět vyklenul a vytvořil převis. Neměl šanci ho překonat. Přitiskl tvář ke skále a podíval se doprava – tudy se římsa obejít nedala. Po levici měl vodopád, jehož hučení mu náhle připadalo hromově silné.

Jiná možnost mu nezbývala. Zapřel nohy, jak nejlépe na hladké stěně útesu dokázal, a vymrštil se vzhůru. Dlaň s plesknutím narazila do převisu. Paže se mu zachvěla, prsty se sevřely – a nahmataly v povrchu skály mělkou rýhu. Na poslední chvíli. Jen co se jí dotkl, podklouzla mu noha. Zahrabal nohama a pokoušel se najít nějakou jinou oporu, ale boty jen neúčinně přejížděly po skále. Několik vteřin se houpal v prostoru a celou svoji váhu držel na několika prstech.

Mohl se pustit, důvěřovat svému štěstí a doufat, že dopadne bezpečně do tůně, to ale rozhodně neměl v úmyslu. Centimetr po centimetru, kilogram po kilogramu se vytahoval vzhůru. Šlachy prstů měl napnuté jako provazy a křeč v dlani se téměř nedala vydržet. Cítil bolest až v kostech. Znovu se natáhl vzhůru a tentokrát jeho prsty nahmataly něco pevnějšího. Naděje mu vlila sílu do žil; špičkou boty nalezl drobný důlek ve skále a opřel se o něj. S výdechem plným úlevy překonal skalní převis. Nebyl široký, měřil sotva třicet centimetrů, ale Grantovi připadal jako celé fotbalové hřiště.

Když se vydýchal, zvedl oči vzhůru. Byl pořád dost hluboko pod vrcholem skály, ale poslední úsek vypadal snadněji. Útes půlila tenká puklina – nepříliš široká, ale stačila na to, aby do ní zapřel špičky bot. Ve srovnání s tím, co měl za sebou, si připadal, jako kdyby šplhal po žebříku. Vylezl nahoru a konečně se přehoupl přes okraj útesu. Chvíli jen tak ležel, ztěžka oddechoval a mnul si paže. „Co jste tam našel?“

Tlumený výkřik zdola ho vrátil do skutečnosti. Ohlédl se. Reed s Jacksonem pořád stáli na balvanu u vytékající říčky a zírali vzhůru jako žáby z plovoucího listu leknínu.

Co našel? Rozhlédl se kolem. Ocitl se v úzkém údolí s příkrými stěnami, připomínajícím louku, která se kdysi dávno propadla. Nerostly tu žádné stromy a dnem údolí se mezi ostrůvky trávy klikatila říčka. Panoval tu překvapivý klid; dokonce i hučení vodopádu tu znělo jen tlumeně jako z velké dálky. Okolí mu zvláštním způsobem připomínalo Skotsko. Na opačném konci údolí před dalším útesem čněly ze země jako obří kly dva kamenné sloupy.

Shodil lano z ramene a uvázal smyčku kolem skalní výspy. Druhý konec lana hodil dolů a zapálil si cigaretu. Za pár minut nahoru vyšplhal první voják, následován – v různě dlouhých intervalech – Jacksonem a dalšími. Nakonec vojáci vytáhli Reeda spolu s vybavením. Zdálo se, že mu útrapy cesty nijak nevadí, naopak – jeho tvář zářila vzrušením. Užasle se rozhlédl. „Pozoruhodné,“ vydechl. „Jako ztracený svět – nalezený statečným Cortezem a jeho muži. Možná jsme první lidé, kteří sem během posledních tří tisíciletí vkročili.“

„Hlavně doufejme, že už nepřijde nikdo další.“

Údolím vanul mírný větřík. Všichni byli promočení z tůně a chvěli se zimou. Grant pohledem zhodnotil cestu, kterou se dostali sem. Zalesněný svah bránil výhledu na pláž a moře téměř zmizelo v jemném mlžném oparu.

Vydali se k oběma kamenným sloupům. Půda tu byla měkká a porůstala ji hustá, bujná tráva. V záhybech meandrující říčky rostl miřík. Údolí se nořilo do opuštěného ticha.

Končilo další skálou, jejíž stěny se stáčely jako příď lodi a uzavíraly prostor mezi sebou. Zamířili ke kamenným pilířům, viditelným už od vodopádu, aby je prozkoumali. Sloupy byly obrovské – tyčily se na obou březích říčky do výšky nejméně deseti metrů. Bílé kameny byly zcela ohlazeny povětrnostními vlivy, ale když se na ně Grant díval, měl pocit, že se pod jejich povrchem skrývá cosi nepopiratelně umělého, jako kdyby byly odlité z vosku, do nějž se nesmazatelně otiskly stopy lidské činnosti. Čím déle na ně hleděl, tím více v kamenech viděl lidské obrysy: vybouleniny, jež mohly představovat boky a ramena, i prolákliny, kde se mohly nacházet megalitické pásy. Úplně nahoře, kam se dalo jen obtížně dohlédnout, spočívala na obou sloupech kuželovitá čepička, která mohla kdysi představovat hlavu. A na pravém sloupu zhruba ve dvou třetinách výšky čněly dva hrbolky, u nichž si Grant byl jistý, že kdysi znázorňovaly ňadra. Ukázal je Reedovi, který přikývl.

„Filostratos popisuje dvě sochy v chrámu. Tvrdí, že představovaly Achilla a Helenu.“

„Helenu Trojskou?“

„Přesně tak: tvář, kvůli níž se vydalo do bitvy tisíc lodí.“ Všiml si Grantova zmatku a zasmál se. „Ano, obvykle není spojována s Achillem, ale existuje jedna téměř neznámá verze legendy, podle které odplula žít s Achillem na Bílý ostrov.“

„Proč by to dělala? Já myslel, že celý smysl trojské války spočíval v tom, aby ji dostal zpátky manžel. Nekazí trochu konec příběhu, když uteče s někým jiným?“

„A navíc ještě mrtvým.“ Reed si povzdychl. „Řecké mýty byly v posledních dvou a půl tisíciletích upraveny a přeuspořádány, v neposlední řadě právě samotnými Řeky, kteří byli zděšeni tím, jaký chaos po sobě jejich předkové zanechali. Jiné verze této báje praví, že s Achillem odplula Hekaté, nebo Médea, čarodějnice, která je běžněji spojována s Jasonem a Argonauty.“ Rozpřáhl ruce. „Můžete si vybrat. Nejpravděpodobnější je, že všechny jednoduše představovaly různé aspekty ženské bohyně.“

„Té hadí ženy.“

„Ano.“

Grant se znovu podíval na pravý pilíř. I po dlouhé erozi bylo na vysoké kamenné postavě ve tvaru přesýpacích hodin leccos vidět. Vzpomněl si na drobnou sošku z té jeskyně na Krétě, a v další vteřině na Marinu, jak nad ním klečí na hotelové posteli, s rozhalenou blůzou a nataženými pažemi. Podíval se na hodinky. Osm hodin do Kurchosovova termínu.

Potřásl hlavou, aby si ji pročistil. „Jestli to jsou ty sochy, pak musíme být na správném místě.“

„A podívejte.“ Reed hleděl na útes. Za kamennými sloupy, které je až dosud ukrývaly, po skalní stěně stékaly dva prameny vody. Oba se vynořovaly z otvorů ve skále a řítily se dolů hluboko vymletými koryty, aby se vzápětí po několika metrech před útesem spojily do jediného potoku. V místě jejich soutoku hladina bublala a stoupaly z ní tajemné chuchvalce bílé páry.

V místě, kde s Acherontem se stéká Pyriflegethón, jakož i Kókýtu proud, jenž vytéká ze styžské vody, a kde je skála a stok dvouproudá hučících mocné.

Jackson se podíval na Reeda. „Která z nich je Řeka ohně?“

Reed prošel mezi oběma pilíři, které Grantovi na vteřinu připadaly jako obří brána, a klekl si u levého potůčku. Ponořil do něj prst. „Je teplá!“ vykřikl. Přesunul se k druhému. „Tenhle je ledově studený.“

Jackson hleděl na útes před sebou a nehýbal se z místa, jako kdyby se mu nechtělo projít mezi sloupy. Potůčky před skálou ohraničovaly trojúhelníkový pozemek s vrcholem u jejich soutoku. Skalní stěna za ním byla hladká a neporušená.

„Co budeme dělat teď?“

Na toto, hrdino, místo až narazíš,

jakož ti káži, nevelkou vyhrabej jamku,

as na loket zdéli i zšíři.

Kowalski si odfrkl. „Co to znamená, Shakespeare?“

Reed se na něj obrátil se zdvořilým, nepřítomným úsměvem, který si rezervoval pouze pro nenapravitelně natvrdlé studenty. „To znamená, že musíme vykopat díru.“

Chopili se rýčů a zabořili je do trojúhelníkového kusu země mezi oběma potůčky. Reed přihlížel, jak ostatní vyrývají drny a vrší je podél břehu potůčku, aby vzápětí zanořili rýče do černé hlíny pod ní. Vrstva zeminy tu nebyla příliš silná a zanedlouho rýče zazvonily o kámen.

Jackson netrpělivě přecházel sem a tam. „Co přesně hledáme?“

„Homér říká, že Odysseus hovořil k mrtvým, když si klekl do jámy. Pokud se nemýlíme v odhadu, že tu kdysi stál chrám, patrně najdeme něco pod nánosem hlíny.“

„Nemůžeme udělat ještě něco?“

„Můžete mrtvým nabídnout dary. Homér uvádí konkrétně mléko, med a víno, následně zrno ječmene.“

„Pane, podívejte se na tohle.“

Všichni se otočili. Vojáci odstranili z vyhloubeného příkopu širokého přibližně metr všechny drny i hlínu a v hloubce šedesáti centimetrů narazili na podložní horninu. Těsně u skalní stěny však horninu vyplňoval čtverec černé prsti. Voják do ní zabodl rýč, jak nejhlouběji dokázal. Ostří zajelo do hlíny, aniž by vydalo jediný zvuk.

„Vypadá to na nějakou zasypanou díru.“

„Vyčistěte ji. Já vyndám…“ Jackson se zarazil. Údolím se rozneslo tiché hučení připomínající bzukot čmeláka. „Co to sakra je?“

Grant zvedl oči, ale hradba z mraků visela příliš nízko, než aby bylo něco vidět. „Třeba o nic nejde.“ Instinkty mu však napovídaly něco jiného. „Možná to je jenom rutinní hlídka. Sověti mají kolem Černého moře plno základen.“

„To mi povídejte.“ Jackson se neklidně rozhlédl po údolí. „Kowalski, vezměte svoje muže a zajistěte, aby nám nikdo nevpadl do zad. Grante, vy kopejte.“

Kowalski klusem odvedl svoje muže k vrcholu vodopádu a Grant se pustil do odklízení zeminy. Zdálo se, že se jedná o šachtu, která se nořila do skály, o průsvitu necelého čtvrt čtverečního metru. Nebyla to vůbec snadná práce: než stačil Grant vyhodit vyrubanou hlínu, polovina se mu jí zase sesypala zpátky.

Jackson kousek vedle něj vytáhl bismatron a klekl si k němu. Zapnul tlačítko a Grant slyšel, jak se přístroj probudil k životu. Ozvalo se zapraskání statické elektřiny následované rychlou sérií tlumených lupnutí, jako kdyby někde v dálce střílely výfuky aut.

„Sakra,“ vydechl Jackson. „Tomu říkám reakce. Musíme být blízko. Jak vám to jde?“

Jáma, kterou Grant zatím vyhloubil, měla asi šedesát centimetrů. Vzhledem k rozměrům jámy mu byl rýč už v podstatě k ničemu. Vytáhl jej, stoupl si na jeho špičku a ohnul ostří tak, aby svíralo s násadou téměř pravý úhel. Tohle už bylo o něco lepší; teď mohl nabírat hlínu jako obří naběračkou.

Jáma se centimetr po centimetru prohlubovala, ale po dnu pořád ani stopy. Grant klečel na kolenou a pohyboval rýčem nahoru a dolů jako rypadlem.

Ještě jednou zabořil ohnutý rýč do měkké hlíny, opřel se o násadu a zabral. Tentokrát se ale rýč odmítal vynořit – místo toho se Grant málem skácel do díry. Nahlédl dovnitř. Zdálo se, že se rýč zaklesl o výčnělek horniny: Grant jasně viděl temnou mezeru mezi hlínou a skálou. Posunul nástroj o kousek vedle a zavrtěl s ním. Mezera se rozšířila. Uvolněná zemina se propadla kamsi dolů. Šachta tedy musela ústit do nějaké podzemní chodby nebo místnosti.

„Máte baterku?“

Jackson zvedl jednu z hromady nářadí a hodil mu ji. Přistoupil i s Reedem těsně ke Grantovi a nahlížel mu přes rameno. Grant namířil kužel světla do otvoru na dně šachty. Viděl však jen hlínu a temnotu.

„Takže jdeme dolů,“ zamumlal. Sedl si na okraj šachty a spustil do ní nohy. Poklepal si na opasek, aby se ujistil, že má revolver stále na svém místě, a pevně sevřel baterku. Pak skočil.

31. kapitola

Grantovy nohy se zabořily do hlíny na dně díry a pokračovaly v jízdě dolů. Zvedl paže, aby si chránil hlavu, a klouzal po hraně šachty. Nezastavil se – naopak měl pocit, že ještě nabírá rychlost. Převaloval se, padal tmou a bezmocně sjížděl po příkrém svahu. Kolem něj se řítila uvolněná lavina oblázků, které mu padaly za límec košile, do uší i do úst. Na okamžik zažil beztížnou hrůzu a měl dojem, že bude padat navždy. Vzápětí s tvrdým nárazem přistál a zastavil se. Za ním se sypala hlína a padala mu na ramena, jako kdyby mu chtěla pohrozit, že ho dočista pohřbí.

Vyplivl hlínu z pusy a posadil se. Mnul si naražená místa na pažích a ramenech. Ze šachty nad ním se k němu linulo mdlé, slabé světlo. Jen co jeho oči postupně přivykly šeru, uviděl po obou stranách skalní stěny a kamenné schody, které vedly ještě někam hlouběji. Pomalu se zvedl na nohy.

Světlo pohaslo. Grant zaslechl výkřik, zadunění a šramot nad sebou. Než se stačil pohnout, něco těžkého sklouzlo po svahu a vrazilo do něj. Kolize mu podtrhla nohy a Grant se skutálel ze schodů.

„Grante! To jste vy?“

„Reede!“ Grant se zastavil a zkusil otevřít oči. Jedno žebro ho bolelo, jako kdyby ho měl zlomené, a v kotníku se mu ozývala bodavá bolest, nad kterou neměl čas přemýšlet. „Kristepane, příště zavolejte, než skočíte do tmavé díry.“

Reed se postavil a potácivě se vydal chodbou ke Grantovi, zjevně otřesený. Sotva stačil uhnout z cesty, když šachtou propadl další stín a skulil se na úpatí svahu.

„Můj bože,“ ozval se ve tmě Jacksonův hlas, „tak je to pravda.“

Grant se pokusil rozsvítit baterku, ale nic se nestalo. Určitě se rozbila při pádu. Odhodil ji stranou a vytáhl zapalovač. Ve světle nahého plamínku se zaleskly vlhké stěny, na nichž se rýsovaly jejich stíny. Grant opatrně sestupoval po nízkých schodech. Ačkoliv se jednalo o starodávné schodiště, jednotlivé stupně neměly omleté hrany ani ohlazený povrch, tak typický pro staré schody.

„Vypadá to, že tudy neprošlo moc návštěvníků,“ poznamenal za ním Jackson.

Chodba končila širokým vstupním otvorem z otesaných kamenů. Mezi postranními sloupky zelo černé ústí, ale když Grant natáhl ruku se zapalovačem mezi pilíře, jejich nezřetelné obrysy se vynořily ze tmy. Grant ustoupil a zvedl zapalovač výš, aby jeho záře zalévala celý vstupní otvor. Další cestě bránily těžké bronzové dveře tvořené dvěma křídly. Barva kovu se věkem změnila v nazelenale hnědou, ale vzory, jež dávní řemeslníci vyryli do jeho povrchu, byly stále viditelné. Po dveřích se plazil pár obřích hadů a z rohů na návštěvníky hleděli čtyři ptáci. Chyběly tu kliky.

Grant zatlačil ramenem do štěrbiny mezi oběma dveřními křídly. Kov zaskřípal a oprýskalo z něj trochu barvy. Dveře se vyboulily, ale neotevřely se.

„Opatrně,“ řekl Reed. „Jestli jsou tak staré, jak si myslíme, jde o naprosto unikátní nález.“

Grant ustoupil a přejel dveře zkoumavým pohledem. Pak, než ho Reed stačil zadržet, se otočil a kopl do nich. S prasknutím povolujícího kovu a zděšeným výkřikem, který se vydral Reedovi z úst, se dveře odlomily z pantů a zřítily se k zemi. Kolem nich se vznesla oblaka prachu a celou chodbou se rozšířila ozvěna zařinčení bronzu o kámen.

„Páni. Vy tedy umíte někam vejít.“ Jackson se protáhl kolem Reeda a posvítil si baterkou dovnitř. „Takže tohle je ono.“ Otočil se zpátky a podíval se na Reeda. „Gratuluji, profesore. Dokázal jste to.“

Grant vstoupil na vylomené dveře a užasle se rozhlédl. Po celé týdny si toto místo představoval jen ve vlastní fantazii jako tajemnou komnatu zahalenou závojem stínů. Poslední věc, kterou očekával, bylo, že mu cíl cesty bude připadat povědomý. Přesto to však byla pravda. Sledoval pohyb kuželu světla z Jacksonovy baterky po obvodu místnosti a rostl v něm neskutečný pocit, že už tu někdy byl. Jednalo se o téměř dokonalou repliku svatyně na Lemnu, o jedinou kruhovou místnost, jejíž stěny se zvedaly vzhůru, kde tvořily špičatý dóm vysoko nad jejich hlavami. Grant uvažoval, jestli dávní stavitelé mohli nějak vytesat celou svatyni do jednolité skály nebo jestli jen upravili již existující jeskyni. V každém případě šlo o mimořádný technický počin, zejména od lidí, kteří se ocitli tak daleko za hranicemi vlastní civilizace.

„Jistě,“ řekl Reed. „To jsem měl v hrobce hrdiny očekávat. Jde o klasický mykénský tholos. Schody, po kterých jsme sem sešli, jsou zase dromos, posvátná přístupová cesta.“

Kužel světla přejel po stěnách. Nebyly tu žádné reliéfy; do jisté výšky byly stěny dokonce omítnuty a vymalovány. Část omítky opadala a na několika místech tak vznikly nepravidelné fresky s prosvítajícím černým podkladem, ale většina omítky dosud držela na stěnách, i když časem vybledlá. Grant v ohromení přešel ke stěně a zvedl k ní zapalovač. I zblízka byly jednotlivé obrázky tak mdlé, jako kdyby na ně hleděl přes silný závoj pavučin. Některé výjevy vypadaly stejně jako na Lemnu: lidé sklízející obilí, ovce na stráních kopců, býk přivázaný vedle topolového hájku. Byly tu obrazy války: válečné vozy spěchající do bitvy, hradbou obehnané město, řada lodí přivázaných ke břehu, muži se štíty vysokými jako oni sami, napichující nepřátele na oštěpy.

Když přistoupil ještě o něco blíž, aby si pozorně prohlédl jednotlivé postavy, do něčeho kopl. Sehnul se a posvítil si na to. Na zemi u stěny ležela hromádka sutin. Muselo se jednat o opadanou omítku nebo kameny, ale už když si to Grant pomyslel, věděl, že to nemůže být pravda. Sáhl po jednom z kusů sutin a zvedl jej. Přes nános prachu a špíny cítil typický chlad kovu.

Zhasl zapalovač a sevřel ho mezi zuby. Kužel světla kolem něj zmizel. Sáhl po dosud vlhkém lemu košile a horlivě s ním otřel předmět, který držel v ruce. Kdo si myslíš, že jsi? ptal se sám sebe. Aladin? Vytáhl zapalovač a škrtl palcem. Neobjevil se žádný džin, ale z černé hrudky v jeho prstech na něj bez mrkání zářilo zlaté oko.

Užaslý Grant ho málem upustil. „Pojďte sem,“ zavolal. Než k němu ostatní přiběhli, vyleštil předmět ještě víc, takže rozšířil zlatý ostrůvek vyčnívající ze špíny. Viděl, že se jedná o nějaký pohár, o nádobu s vysokým oblým držadlem jako u šálku na čaj a s vyrytými obrazy jelenů a lvů. Podal ji Reedovi. „Jakou to má cenu?“

Reed vzal šálek do rozechvělých rukou, jako otec, který poprvé chová svoje dítě. „To si ani netroufám odhadnout.“

Grant si půjčil Reedovu baterku a přejel světlem podél stěny. Kolem celé místnosti ležela nepřerušovaná hromada pokladů. Když už teď věděl, nač se dívá, dokázal rozeznat jednotlivé předměty: talíře a mísy, poháry, koruny, sochy a meče. Pokoušel se představit si, jak by to všechno vypadalo po vyleštění: poklad z ryzího zlata. „Je toho tady určitě aspoň půl tuny.“

„Na to zapomeňte.“ Jackson si vzal baterku zpátky a mířil jejím světlem napjatými, trhavými pohyby na stěny. „Nemáme čas. Kde je ten zatracený štít?“

Rozhlíželi se po místnosti. Na rozdíl od svatyně na Lemnu tu chyběl oltář i prstenec plynových plamenů a nebyl tu ani otvor v podlaze, kterým měl dovnitř vlézt adept při iniciačním obřadu. Kruhové stěny se zdály být hladké a neporušené. S výjimkou…

„Tamhle.“ Na protější straně místnosti křivku stěny narušoval zapuštěný dveřní otvor. Všichni k němu přispěchali. Z dveřního rámu čněly zrezivělé kovové hřebíky, ale dveře, jež tu kdysi byly, se už dávno rozpadly. Jackson si posvítil dovnitř. Grant zahlédl nevelkou komnatu s jemně tesanými stěnami. Pak výhled zablokoval Jackson, který bez okolků vstoupil dovnitř.

„Opatrně!“ Reed popadl Jacksona za rukáv a stáhl ho zpátky. Ukázal na podlahu. Těsně za dveřmi, kousek před jeho nohama, zela mělká jáma, asi metr hluboká. Jackson si do ní posvítil baterkou, prudce se nadechl a uskočil. Na dně jámy vyčnívaly z prachu a špíny kousky bílých kostí.

„To jsou – lidské kostry?“ Zdálo se, že i normálně zcela sebejistým Jacksonem ten pohled otřásl.

Reed od něj převzal baterku a posvítil si s ní. „Myslím, že ty kosti patřily býku.“ Paprsek světla dopadl na matný hnědý roh vyčnívající v koutě. „Zřejmě tu byl obětován při zasvěcování chrámu. V kultu řeckých hrdinů většinou jáma plní úlohu oltáře.“

„Jak sem dostali býka tou šachtou?“ uvažoval Grant.

Obešli jámu a opatrně postoupili do místnosti. Byla to malá komnata, ale takřka každý centimetr stěn pokrývaly rytiny honů, obětování, bitev, a dokonce ani po třech tisíciletích kamenné scény neztratily nic ze své nespoutané působivosti. Mezi dvěma výklenky v opačné stěně se nacházel obrovský kruh, který vyčníval z kamene. Ve výklencích…

„Zbroj!“ vykřikl Reed nadšeně, doběhl k výklenku a sebral předmět, který v něm ležel. Zvedl jej nad hlavu, jako kdyby se chystal k vlastní korunovaci. V téhle poloze bylo jasně patrné, že se jednalo, alespoň kdysi, o přilbu. Její klenba se zužovala k podivnému hrotu ve tvaru klíče a oblé lícní chrániče připomínaly svěšené králičí uši. Grant nebyl historik, ale pomyslel si, že vypadá spíš jako z výbavy císařské pruské armády než hranaté přilby, které si v duchu spojoval se starým Řeckem.

„A chrániče holení.“ Reed přešel k druhému výklenku a zvedl dva kusy kovu, které připomínaly vydlabaná dřevěná polena. „Ty chránily jeho nohy. Achillovy nohy,“ dodal obdivně.

„Kdyby je nosil zezadu, možná by si ochránil patu.“

„Ale kde je ten zatracený štít?“ Ve světle Grantova zapalovače a Jacksonovy baterky se rozhlíželi po celé místnosti. Kromě dvou částí zbroje a kostí v jámě však byla prázdná.

„Nemůže být v té jámě?“

Jackson do ní seskočil a začal odhrnovat špínu, která pokrývala dno spolu s dobytčími kostmi. Grant se rozhlížel po stěnách a hledal nějakou štěrbinu či puklinu, která by mohla odhalit skryté dveře nebo tajnou místnost. Nikde nic. Nakonec se jeho oči nevyhnutelně obrátily k masivnímu kruhovému reliéfu mezi oběma výklenky. Postavy na něm byly menší a jejich provedení vypadalo detailněji, ačkoliv se to dalo jen obtížně poznat vzhledem k černé patině věků. Čím pozorněji se ale díval, tím více si uvědomoval, že reliéf má jiný charakter než okolní stěny.

„To není reliéf.“

Postavil se před něj. Takhle zblízka viděl každou jednotlivou postavu: muže i ženy, pastýře i oráče, úředníky i kupce, vojáky i bohy – mikrokosmos celého světa. Přejel po výjevech paží a přes rukáv košile cítil chladný kov. Když ruku spustil, měl rukáv celý černý a na povrchu před ním probleskovala zlatavá šmouha špinavého kovu.

Nikdo nepromluvil. Jackson vylezl z jámy, otevřel kapesní nožík a zabořil jeho ostří do jemné pukliny mezi štítem a okolní skálou. Kov zapadal do kruhové prohlubně téměř dokonale, ale postupně se jej Jacksonovi a Grantovi podařilo vypáčit. Spustili ho k zemi a opřeli o stěnu – i ve dvou měli co dělat, aby ho udrželi. Pak ustoupili, jako kdyby z kovu vyzařovala neznámá síla, a zahleděli se na Achillův štít.

32. kapitola

„To je ono?“

Po všem tom vynaloženém úsilí a tolika protivenstvích působil konečně nalezený štít jaksi nepatřičně. Byl dokonale kruhový, byť s několika zuby po obvodu, měl v průměru přibližně jeden metr a byl vypouklý jako čočka. Ryté obrazy pod nánosem špíny dodávaly jeho povrchu skvrnitý, téměř organický vzhled stromové kůry. Granta napadlo, jestli vůbec někdo ten štít použil v bitvě.

„Jak ho odsud dostaneme? Tou šachtou, kterou jsme sem přišli, neprojde.“

Jackson se na něj podíval a znovu obrátil oči ke štítu. „Musí. Kdysi ho sem taky museli nějak dopravit, ne?“

„Možná bychom s ním neměli hýbat.“

„Cože?“ Jackson se otočil k Reedovi. „Copak jste poslední tři týdny ve třídě prospal? Nepřišli jsme sem, abychom dokázali nějakou teorii, pořídili pár snímků pro kamarády doma a zase vypadli. Celý účel téhle výpravy je vzít tuhle věc a dostat ten kov.“

„A Marinu,“ připomněl mu Grant.

Jackson na zlomek vteřiny vypadal zmateně. „Správně – a Marinu.“ Popadl štít oběma rukama a pokoušel se ho zvednout. Zpola jej nesl, zpola táhl po podlaze a vydal se s ním k východu z místnosti.

„Máte s sebou pistoli?“ zahučel Reed a podíval se na Granta.

Grant vytáhl zpoza opasku webley a ukázal ho Reedovi. „Proč?“

„Pokud pan Jackson udělá ještě jeden krok, zastřelte ho, prosím.“

Grant nedokázal uvěřit tomu, co právě slyšel. „Cože?“

„Zeptejte se ho, co zamýšlí udělat s kovem z toho štítu – pokud se nám ho odsud podaří dostat.“

Jackson je propaloval vzteklým pohledem. „Zbláznili jste se? Odložte tu zbraň.“

Revolver v Grantově ruce se trochu zachvěl. „O čem to sakra mluvíte, profesore?“

„Hraje o čas,“ zasyčel Jackson. „Je domluvenej s Rusama.“

Reed se s klidem díval střídavě z jednoho na druhého. „Mám dojem, že ten tajemný prvek už má jméno. Nazvali ho promethium.“

„Jak to víte?“ osopil se na něj Jackson. „To je tajná informace.“

„Neměl byste nechávat šifrované vzkazy jen tak povalovat v hotelovém pokoji. Už jste slyšel o Prométheovi, pane Grante? Byl to titán, který ukradl z nebe oheň a dal ho do rukou lidem.“

Grant civěl na Reeda a poté přenesl pohled na Jacksona. Američan měl nohy schované za štítem a jeho tvář zůstávala ve stínu. „Chcete říct…“

Přerušil ho hluk zpoza dveří. Grant zapomněl na Jacksona, otočil se a vyběhl do hlavní místnosti. Nyní tu bylo mnohem víc světla než prve: klenbu vyplňovala hořčičně žlutá záře, která osvětlovala namalované válečníky i poklad u jejich nohou. Grant si toho však sotva všiml.

Stála několik kroků od vchodu a držela svítilnu tak, aby jí viděl do tváře. Měla ji poškrábanou a umazanou od bláta; kolem pravého oka se jí rozlévala fialová modřina v místě, kde ji udeřili, a vlasy měla rozcuchané. Byla oblečená stejně, jako když ji viděl naposledy: do bílé blůzy a černé sukně, nyní roztrhané a špinavé.

„Marino!“ Rozběhl se k ní. Zvedla hlavu a unaveně se na něj usmála. Tomu úsměvu však chyběla radost.

„Stát. Ani hnout,“ zazněl z chodby za ní velitelský, chladný hlas. Grant se v polovině místnosti zastavil, jako kdyby ho někdo kopl do břicha.

„Odhoďte zbraně, nebo je po ní.“

Do místnosti vstoupila vysoká, štíhlá postava, jejíž boty jasně zvonily o kamennou podlahu. Muž měl na sobě zelenou uniformu se zlatými plukovnickými prýmky na náramenících. Měl vpadlé tváře a řídké šedivé vlasy měl sčesané dozadu a přilíplé k lebce. Jedno jeho oko zakrýval stín, druhé trojúhelníková páska. V rukách držel samopal, kterým mířil na Marinu. „Odhoďte zbraně,“ zopakoval výhružně. „Vy i ten Američan.“

„Neposlouchejte ho,“ řekl Jackson. „Ona k nim patří.“

Grant si ho nevšímal. Podíval se na Marinu a viděl v jejích očích vzdor.

„Víš, co jsme říkali ve válce,“ pronesla řecky. „Žádné kompromisy, žádný sentiment.“

„To byla naše válka. Tohle…“ Grant si připadal jako omámený. Jeho svaly se odmítaly pohnout. Za Kurchosovem vyběhli další muži a rozptýlili se po místnosti – teď už jich bylo příliš mnoho. A všichni měli zbraně.

„Dobře,“ hlesl Grant bezvýrazně. „Vyhrál jste.“ Předklonil se a položil revolver na zem.

Jackson za ním dosud váhal. Kurchosov namířil samopal přímo na něj. „Budu počítat do tří, pane Jacksone. Pak vás zabiju. Adín… dva…“

Grant slyšel, jak Američanův kolt dopadl na podlahu.

Ohlédl se – a strnul. Spatřil, jak se někdo pohybuje ve stínu napravo od dveří. Nevěřícně otevřel ústa. „Muir?“

Muir vystoupil do světla. Na tváři mu pohrával nepříjemný úsměšek. Vytáhl cigaretu a zapálil si ji. „Jestli počítáte s tím, že vás zachráním, čeká vás zatraceně ošklivé zklamání.“

Kurchosov se otočil k Muirovi a potřásl mu rukou. „Dobrá práce, soudruhu. Soudruh Stalin bude velice spokojený.“

„Bouchneme šampaňské, jen co bude ten štít v Moskvě.“

„Kristepane, Muire.“ Jackson vztekle přešlápl z nohy na nohu. „Pro lidi jako vy existuje jedno slovo.“

Muir se na něj zle ušklíbl. „Vždycky jsem byl beznadějný romantik.“

„Máte ponětí, co s tím štítem udělají?“

„Co s ním udělají? Proč si sakra myslíte, že jsme o něj tak usilovali?“

Muir se otočil, když z chodby vyšel další muž. Jakmile postoupil do ostrůvku světla, Grant rozeznal Belzigovu podsaditou postavu a světle plavé vlasy. Vypadalo to, že má na sobě stejný hnědý oblek jako v ten den, kdy se s ním Grant srazil v athénské knihovně. Napadlo ho, že Belzig je patrně taky vězeň.

„Je tady?“ I v jeho ošklivém hlase zněl dětský úžas, když se rozhlížel po velké klenuté komnatě. „Mein Gott, ist das schön. Našli jste ten štít?“

„Je tam.“ Muir ukázal do vedlejší místnosti. Zdálo se, že se Rusové, Němec a Skot dohodli na angličtině jako nejvýhodnějším společném jazyku. „Dávejte pozor, kam šlapete, až půjdete dovnitř.“

Belzig spěchal k menší komnatě a cestou vytrhl Marině z ruky svítilnu. Shýbl se do dveří a bylo slyšet, jak ohromeně zalapal po dechu.

„To není všechno.“ Muir vzal baterku od jednoho z ruských vojáků a posvítil s ní na černou hromadu kolem stěn. Zvedl jeden z pohárů a pohodil si s ním. „Sice to vypadá jako staré krámy, ale v téhle místnosti je víc zlata než v zatracené centrální anglické bance. To je příjemný bonus naší výpravy.“

„Výtečně. Zabere dost času, než všechno odneseme. Obsazení údolí jsme kvůli těm Američanům těžce zaplatili.“

„Přežil z nich někdo?“

Kurchosov mávl rukou. „Ani ti, kteří se vzdali.“ Ohlédl se do kouta místnosti, kde postával Grant, Marina, Jackson a Reed. „Co naši zajatci?“

Muir pokrčil rameny. „Všichni pracovali pro britskou tajnou službu, včetně toho profesora. Vyšetřovatelé v Lubjance z nich můžou dostat, co vědí, až se vrátíme do Moskvy.“

Kurchosov našpulil rty a pak přikývl. „Da. Ale nejdřív ten štít.“ Vyštěkl něco rusky, dva z jeho mužů odložili zbraně a spěchali k vedlejší místnosti. Grant se podíval po jejich opuštěných zbraních. Ležely příliš daleko.

Vojáci se vrátili a nesli mezi sebou štít. Belzig kráčel za nimi. Zvedli štít jako sportovní trofej, aby si jej Kurchosov mohl prohlédnout.

„Tohle tedy byl štít boha Achilla. Prvního hrdiny velké války mezi Východem a Západem. Jenže teď zvítězil Východ.“ Přejel špičkami prstů po kovu, ale ucukl, jako kdyby ho kov popálil. Podíval se na Muira. „Je to bezpečné?“

„Bůh ví.“ Muir vyfoukl dým a sledoval, jak stoupá kolem štítu. „Budete to muset otestovat v laboratoři.“

„Především ho musíme dostat odtud.“

Vojáci donesli dva olověné povlaky, zabalili do nich štít, převázali ho provazy a vynesli z místnosti do chodby. Grant jejich odchod sledoval bezvýrazně, ale Jackson vedle něj se třásl zlostí.

„Odkliďte zajatce z cesty, dokud nebudeme připraveni.“

Zbývající vojáci odvedli čtveřici zajatců do postranní místnosti, přičemž si dávali dobrý pozor, aby se k nim příliš nepřibližovali. Už byli skoro uvnitř, když je zarazil shon u hlavního východu. Všichni se ohlédli. Belzig se vracel s oběma vojáky. Štít měli stále u sebe.

„Neprojde otvorem,“ vysvětlil Belzig.

Kurchosovovi ve tváři probleskla zlost. „Musí se tam vejít. Jak jinak by ho sem dopravili?“

Belzig vytáhl kapesník a otřel si pot z čela. „Možná tu dřív byl jiný vchod. Nebo postavili chrám kolem štítu, aby ho nikdo nemohl odnést. Teď se ale zkrátka do toho otvoru nevejde.“

„Můžeme ho rozšířit vrtáním?“

„Je to metrová vrstva pevné skály,“ odpověděl Muir. „Tu hned tak neodvrtáte, a už vůbec ne bez speciálního nářadí.“

„Pak rozřízneme štít.“

Tento nápad vyprovokoval Belzigovo zapištění: „To nemůžete! Jde o nejcennější poklad na světě, o doklad pravdivosti největší báje lidských dějin. Musíte ho uchovat, aby ho mohli prostudovat učenci.“

„Proč? Jakmile si ho prohlédne soudruh Stalin, štít bude roztaven na jednotlivé složky. Proto je tak cenný.“ Kurchosov se krutě zasmál, když viděl Belzigovo zděšení. „Chceš se snad dohadovat, soudruhu? Radši se modli, abychom nezlikvidovali i tebe.“

Muir se uchechtl. „Ale k věci. Můžete ho vůbec rozříznout? Pod vší tou špínou je jádro z pevného železa. Vzali jste s sebou nějaké vybavení na řezání kovu?“

Kurchosov se zuřivě zamračil. „Nět.“ Na okamžik se zamyslel. „Když tedy nemůžeme zmenšit štít, zvětšíme tu díru.“

„Říkal jsem vám, že nemůžete vyvrtat…“

„Výbušninami.“

Vojáci odřízli kusy provazů a svázali jimi zajatcům ruce za zády. Zavlekli je do postranní místnosti a nechali je tam. Dveřním otvorem Grant viděl, jak chodí po hlavní komnatě a nakládají poklad do plátěných pytlů. Ten pohled nedokázal unést, a tak se místo toho podíval přes místnost na Jacksona, který ležel na opačné straně jámy.

„Když jsme si teď všichni koupili jednosměrné jízdenky do Moskvy, co kdybyste nám řekl, o co tady jde?“

Jackson si povzdychl. „Dobře, chcete si poslechnout příběh? Kolik toho víte o atomové bombě?“

„Vím, že nechci být nikde nablízku, když vybuchne.“

„Správně. Takže právě teď jste ve stejném bezpečí jako před deseti lety. Žádné neexistují.“

„Já myslel, že jich Američani konstruují desítky.“

„To ano, nebo jsme to aspoň dělali. Problém je v tom, že jsou všechny zavřené pod zámkem v Novém Mexiku a to nejhorší, co umějí zařídit, je, že vám odpadne péro.“ Předklonil se, aby snížil tlak na spoutané ruce. „O vědě toho moc nevím. Vím jenom to, že došlo k potížím. Existuje něco, čemu se říká otrava reaktoru: provozujete továrny, které vyrábějí palivo do bomb, příliš dlouho, a přestanou fungovat. Zároveň jsme zjistili, že vyrobené bomby nejsou jako víno: stářím se rozhodně nevylepšují. Takže nikdo netuší, jestli ty bomby, co máme, ještě vůbec fungují, a další vyrobit nemůžeme, protože továrna je zavřená kvůli opravám. Truman se snaží krotit Rusy a jediná věc, která brání strýčku Joeovi, aby nevyrazil se svými tanky až do Paříže, je jeho přesvědčení, že máme hromadu bomb, které v případě potřeby shodíme na Moskvu. Ovšem to momentálně nemáme.“

Grant se zhluboka nadechl a snažil se vstřebat tuto informaci. Viděl ve filmových dokumentech záběry z Hirošimy a Nagasaki a příliš to nechápal. „Takže tenhle prvek 61, promethium, může posloužit k výrobě atomové bomby?“

„No, nikdo to neví jistě, protože ho ještě nikdo neměl v ruce, ale na papíře ano. Tak to dneska chodí.“ Zavrtěl hlavou, aby se zbavil kapky potu, jež mu stékala do oka. „Parta géniů sedí tři roky v místnosti s logaritmickými pravítky a nakonec z nich vypadne zbraň. K čertu, tu hirošimskou bombu se ani nenamáhali otestovat, než ji shodili. Hlavně že jim seděly výpočty.“

„Muir tohle ví?“

„Muir věděl, co z té věci jde udělat. Nevěděl, proč ji potřebujeme tak zoufale. Aspoň doufám. Kruci.“ Jackson si zlostně dupl. „Hnusnej parchant. Udělal z nás všech pitomce.“

Opodál u stěny se pohnul Reed. „Záleží na tom?“

„Jestli na tom záleží?! Slyšel jste, co jsem právě říkal?“

„Velice pečlivě. Říkal jste, že držíte Stalina v šachu, protože si myslí, že vaše země má velký atomový arzenál.“

„Který ale nemáme.“

„Jenže to on neví. Vaše zdejší eskapáda ho nanejvýš přiměje k tomu, aby se zamyslel, proč jste se za každou cenu snažil získat tuto poněkud netradiční surovinu.“

Dveřmi dovnitř padl stín. „Jen mě napadlo, že se tu zastavím, abych vás pozdravil.“ Byl to Muir. S vlhkou košilí přilepenou k tělu vypadal hubenější než jindy a cenil na ně zuby jako divoké zvíře. Výraz v Jacksonově tváři byl právě tak zvířecí. Vypadalo to, jako kdyby se i spoutaný hodlal na Muira vrhnout a rozsápat ho na kousky. Ocelová hlaveň samopalu vyčnívající nad Muirovým ramenem ho však přiměla změnit názor.

„Přišel jste nás ještě odposlouchávat?“

„Vlastně už jsem odešel do důchodu. Těším se na slunnou chatu někde v dělnickém ráji.“

„Jak dlouho už to trvá?“ Jacksonův vztek odezněl právě tak rychle, jako vzplanul. Zbývala jen hořká rezignace.

„Nějaký čas. Na univerzitě jsem si našel pár kamarádů. Už tehdy několik z nás vidělo, že jedině Sověti mají dost kuráže, aby se postavili fašistům. Pár mladých idiotů se vydalo zahodit vlastní životy a zemřít beznadějně romantickou smrtí ve Španělsku. My jsme chtěli udělat něco, co mohlo opravdu zapůsobit. Chtěli jsme jim pomoct.“

„Pomoct? A s čím? S gulagy? Se zinscenovanými procesy? S popravami?“

„Oni zachránili svět,“ odsekl Muir. „My, Amíci – to všechno byl jen vedlejší program. Vyhráli války na východní frontě a za vítězství taky pořádně zaplatili. Víte, kolik jich zahynulo? Miliony. A teď se podívejte, co se jim snaží udělat. Víte, proč Američani tak zoufale chtějí prvek 61?“

Muir se zahleděl na Jacksona chladným, tázavým pohledem. Jackson sklopil oči k podlaze a zacloumal pouty, jimiž měl svázané ruce.

„Washington chce dát svým někdejším spojencům za vyučenou. Chce něco, nad čím by se Sověti mohli zamyslet. Ne Moskvu ani Berlín, ale možná Stalingrad. Aby jim dokázali, že svedou to, co se nacistům nikdy nepodařilo.“

„To by bylo poučné představení,“ zahučel Reed.

„A co s tím uděláte vy?“ Muir pokrčil rameny. „Není to zjevné?“

Na Granta padla malátnost – stejná, jakou cítil v Bílých horách, když namířil zbraň na Alexe a pokusil se stisknout spoušť. Podíval se na Jacksona, který mu oplácel pohled s chladným vzdorem, a poté znovu na Muira. „Nevím, který z vás dvou je horší.“

Jackson tvrdě a chladně odsekl. „Počítám, že to brzy zjistíte, když teď mají štít v rukou oni.“

„Nic se nemění,“ ozval se Reed. Kývl k výjevům na stěnách, k dlouhým řadám miniaturních mužů, koní, válečných vozů a zbraní. Na jednom z obrazů stáli proti sobě dva bojovníci mezi hromadami zbroje a nahých těl. Na dalším muž vlekl hlouček žen k otevřeným dveřím do stanu.

„Možná,“ řekl Muir. „Ale pochybuju, že v další válce bude mnoho hrdinů, o kterých budou moct zpívat básníci.“

Voják za ním něco zahučel. Muir přikývl. „Ještě se možná uvidíme,“ řekl na odchodu. „Jen jsem se chtěl ze staré známosti rozloučit. Doufám, že vás to všechno moc nepřekvapilo.“

„Ani ne,“ odpověděl nečekaně Reed. „Vždycky jste byl hajzl.“

Na malou místnost padlo ticho. V hlavní komnatě se ozývalo cinkání a řinčení, občas narušené nějakým výkřikem, jak vojáci odnášeli chrámový poklad. Jackson se přesunul do kouta co nejdál od ostatních a předstíral spánek. Reed hloubavě hleděl na reliéfy na stěnách.

Grant se připlazil blíž k Marině. „Neublížili ti?“

„Trochu. Moc ne – ani nemuseli. Muir už jim všechno řekl.“

„Jestli se odsud někdy dostaneme, zabiju ho.“

Neviděl její tvář, ale věděl, že se usmívá. „Kdybys viděl Jacksonův výraz, když zjistil, že Muir je jeden z nich… Skoro to stálo za to.“

„Muir se bude smát naposled.“ Grant se otočil, aby na ni lépe viděl. „Tohle nemá nic společného s tebou. Možná bys je dokázala přesvědčit – tvůj bratr nakonec… mohli by si myslet…“

„Ne.“ Zaklonila hlavu a opřela si ji o stěnu. „I kdybych mohla, neopustila bych tě.“

„Nějak se odsud dostaneme.“

„To ještě nemusí vylepšit vaši situaci,“ ozvalo se od dveří.

Všichni čtyři vzhlédli. Ve vchodu do místnosti stál Belzig. Už to nebyl ten hrdý árijský archeologický dobyvatel jako na té fotografii. Měl shrbená záda a neforemný střih jeho obleku jen zvýrazňoval zchátralé tělo pod ním. Kůži kolem očí brázdily hluboké vrásky.

„Přišel jste se nám škodolibě vysmívat?“

Belzig něco pronesl směrem k hlídkujícímu muži a vstoupil do čtvercové místnosti. Přešel k protější stěně a zvedl z výklenku špinavou helmu. Zvedl si ji před oči a zíral na ni, jako kdyby v ní viděl ducha dávné tváře. Pak něco zamumlal.

Grant ztuhl. „Cože?“

„Přišel jsem vám nabídnout pomoc.“

„Proč?“

Trhl hlavou ke dveřím. „Myslíte, že jsem jedním z nich? Jsou to filištíni, zrůdy. Nevědí, co mají. Zničí ten štít, tento artefakt nevyčíslitelné hodnoty, jenom kvůli výrobě bomby. Ten štít vytvořili bohové a oni si teď vezmou jeho sílu a sami se stanou bohy.“ Zíral do stínů uvnitř helmy. „Když ho teď mají, pošlou mě na Sibiř. Nebo se mnou udělají třeba ještě něco horšího.“ Zachvěl se a zdálo se, jako by to chvění vycházelo až odněkud z hloubi jeho nitra. „Nemůžu se tam vrátit.“

Jackson se narovnal. „Co navrhujete?“

„Je jich jen pár. Vaši vojáci bojovali dobře a mnoho jich zabili. Zbývají jen čtyři muži, plukovník Kurchosov a ten anglický špion.“ Sáhl do kapsy obleku a vytáhl dvě pistole: webley a Jacksonův kolt. „Když vás osvobodím, dokážete je pobít.“

„Tohle děláte z dobrosrdečnosti?“

Zdálo se, že Belziga tento termín zmátl. „Když odsud vyváznete, vezmete mě s sebou do Ameriky. Dáte mi milost. Víte, jak tomu říkají v Německu? Persilschein.“

„Vymazání minulosti,“ zamumlal Grant a civěl na Belziga. Vzpomněl si na Molhovu chybějící ruku a zohavené tělo, které našli v nočním klubu v Pireu. Vzpomínal na Marinino vyprávění o Belzigových aktivitách na Krétě. Nejvíc ze všeho ale vzpomínal na úsměšek z toho snímku. Stvůry, které se staří Řekové pokoušeli vyhostit do podsvětí – hydry, gorgony, baziliškové a kyklopové – tu byly pořád. Ten muž před ním, s vyrážkou na obličeji a špatně padnoucím oblekem, byl jednou z nich.

„Jistě,“ souhlasil Jackson. „Kdo se potřebuje hrabat v minulosti? Když nás odsud dostanete, slibuju vám lístek první třídou do USA. Možná vám dokonce najdeme místo ve Smithsonovském ústavu.“

„A ten štít – zachráníte ho?“

„Přísahám na hrob své matky.“

Zdálo se, že to Belziga uspokojilo. Vytáhl zavírací nůž a dřepl si za Jacksona. Za pár vteřin měl Američan volné ruce. Promnul si zápěstí a popadl svůj kolt, zatímco Belzig osvobozoval ostatní. Grant se chopil svého revolveru. Bylo příjemné cítit znovu jeho tíhu.

„Uděláme to takhle.“

Desátník Ivan Serotov svíral v rukách samopal a opíral se o stěnu. Zoufale toužil po cigaretě, ale odolával nutkání. Věděl, co by mu plukovník udělal, kdyby ho nachytal, jak kouří ve službě. Dokáže to vydržet. Chrám už měli téměř vyklizený: ostatní právě vlekli ze dveří poslední pytel s pokladem. Pak bude následovat krátký let do Oděsy, odevzdání nákladu a dva týdny dovolené na písečné pláži Jevpatorie. Uvažoval, jestli to černé harampádí, které odnášejí, je opravdu zlato. Určitě musí být, když plukovník věnoval tolik drahocenného času na jeho posbírání. Byly ho tu spousty. Nikdo určitě nebude postrádat jeden pohár, když se ztratí během transportu. To by mu v Oděse vyneslo pár rublů, které by vzápětí směnil za vodku nebo ženy. Při té vyhlídce se slastně usmál.

Zaslechl kroky a otočil se. Belzig právě vycházel z místnosti se zajatci. Nesl jakýsi předmět, který připomínal zrezivělou helmu. Serotov se zamračil. Nepochodoval celou cestu až do Berlína jen proto, aby přijímal rozkazy od toho fašisty. Aspoň že nebude přítěží cestou zpátky. Kurchosov jasně vysvětlil, co se mu stane.

Belzig se zastavil a trhl hlavou zpátky ke dveřím. „Tam víc pokladu,“ řekl lámanou ruštinou. „Kurchosov měl by vědět.“

V Serotovově mysli se začala rodit krajně nemarxistická myšlenka. Otočil se a nahlédl dveřním otvorem. Tři z vězňů – Američan, starý profesor a ta žena – seděli u zadní stěny s rukama za zády. Čtvrtý z nich…

Bez jakéhokoliv varování ho tvrdý úder do zad srazil do čtvercové místnosti. Vpotácel se dovnitř, o něco zakopl a poroučel se k zemi. Upustil zbraň a zvedl ruce, nahmátl ale jen prázdnotu. S výkřikem přistál obličejem v jámě mezi obnaženými kostmi, které vyčnívaly ze země jako hroty. Tím posledním, co uviděl, byly býčí rohy trčící těsně před jeho očima. Potom jako by se na něj zřítilo něco těžkého a hrdlo mu sevřela neviditelná paže, a pak už necítil vůbec nic.

Grant vylezl z jámy a otřel si ostří nože o kalhoty. Ruce měl pokryté krví. Ohlédl se otvorem na Belziga. „Vzduch je čistý?“

Malá očka s povislými víčky vyzařovala úžas a zmatek.

„Ja – nein.“ Zavrtěl hlavou. „Jsou pryč.“

„Cože?“ Grant zvedl samopal a vrazil jej do rukou Marině. „Kryj mě.“ Protáhl se dveřním otvorem, odkulil se doleva a namířeným revolverem přejel hlavní místnost.

Byla prázdná. Na dřevěné bedně uprostřed svítila petrolejová lampa a u stěny vedle vchodu stál opřený štít, ale jinak tu nikdo nebyl. Vteřinu ležel v prachu na zemi a znovu si ověřoval, že se nemýlil, ale místnost neměla kouty ani žádná stinná místa. Nikde nikdo.

Vstal a oprášil se. Jackson s Marinou ho následovali ven. Za nimi opatrně vyhlížel Reed.

„Jsou pryč.“

„Ale ten štít je pořád tady.“ Marina držela samopal namířený k hlavnímu vchodu a po špičkách došla k místu, kde ležel těžký balíček. „Nemohli ho tu přece nechat.“

„Třeba si dali pauzu na cigárko.“

Co teď? Nebylo se kam a před kým schovat. Stáli uprostřed místnosti pod klenutým stropem připraveni bránit se neexistujícímu nebezpečí.

Grantovi probleskla hlavou ošklivá myšlenka. „Nemyslíte si, že se chystají odpálit…“

„Ivan? Bistro pajďom!“

U hlavních dveří, které Grant vykopl, se objevila bledá postava. Držela samopal, ale s hlavní skloněnou k zemi. Voják chvíli stál a hloupě na ně zíral – a oni hloupě zírali na něj. Pak se otočil na podpatku a utekl.

„Nein!“ Belzig, který mu stál nejblíž, odhodil helmu a rozběhl se za ním. Grant slyšel dusání kroků po kamenných schodech, rozzlobené výkřiky a výstřel.

„Ne, počkejte.“

Grant se vrhl stranou jen zlomek vteřiny před výbuchem. Klenbou chrámu otřáslo hluboké zadunění, které se přivalilo chodbou a vtrhlo do kruhové komnaty jako mořský příboj. Tlaková vlna vytrhla druhé křídlo bronzových dveří z pantů a odhodila je daleko dovnitř. Petrolejová lampa spadla na zem a zhasla. Místnost se ponořila do tmy. Dovnitř se vevalil obrovský oblak prachu a sutin, který vzápětí vyplnil celou stropní klenbu. Jacksona, který stál proti dveřím, síla exploze zvedla do vzduchu a mrštila jím proti zadní stěně bombardované kamením. Grant si zakryl hlavu rukama a Marina se schovala pod opřený štít. Ničivých následků výbuchu byl ušetřen jen Reed v postranní místnosti.

Grant neslyšel, jak hluk odeznívá, protože mu stále zvonilo v uších, ale když se země přestala chvět, věděl, že nejhorší už pominulo. Podíval se mezi prsty a poté vzhlédl. V místnosti se stále převalovala oblaka prachu a kouře, ale aspoň už je neohrožovaly padající kameny.

Zvedl se na nohy a připotácel se k Marině. Dával si pozor, aby si nevyvrtl kotník o trosky ležící na zemi. Po zemi se začínala rozlévat kaluž vody. „Jsi v pořádku?“

Neslyšela ho – Grant se vlastně neslyšel ani sám – přesto pochopila, na co se ptá. Přikývla, ale pak si sáhla na nohu a trhla sebou. „Možná ne tak úplně.“

„Musíme odsud vypadnout.“ Grant našel na zemi samopal, který předtím Marina upustila. Zbraň měla ohnutou hlaveň. Grant ji odhodil stranou a přeběhl přes mělkou louži k východu. Nejlepším důkazem dovednosti dávných stavitelů byla skutečnost, že rám dveří zůstal neporušený. Jen samotný dveřní překlad musel vážit snad sto tun.

Grant vyhlédl zpoza rohu a zamrkal. Vršek schodiště rozmetal výbuch do stran a tam, kde dřív vedla pouhá chodba, zel teď hluboký příkop vedoucí na povrch. Strop se zřítil a obrovské kusy skály vytvořily příkrou rampu ke světu nahoře. Po ní stékala voda, jako nový pramen prýštící mezi popraskanými balvany a sutinami do chrámu. Grant předpokládal, že někde pod tím vším leží Belzig.

Chvilku počkal a sledoval, jestli neuvidí nějaký pohyb. Neviděl nic – a ani dost dobře nemohl. Ve vzduchu se vznášela oblaka prachu, která rozptylovala sluneční světlo do matného šerosvitu. Bude to muset risknout. Vezme si ale ochranu.

Přeběhl zpátky k ležící Marině a strhl povlaky ze štítu, který stál opřen o stěnu vedle dveří dobře chráněn před tlakovou vlnou exploze. Otočil jej. Kožený pásek, pokud u štítu vůbec někdy byl, dávno zpuchřel, ale ze zadní strany odstupovaly dva mosazné kroužky. Zasunul do nich paži a zabral.

Štít byl mimořádně těžký. Grant uvažoval, jak ho kdokoliv mohl nést do bitvy a ještě se ohánět mečem nebo oštěpem v druhé ruce. Možná si Achilles svou reputaci opravdu zasloužil. Vléci se se štítem však bylo pořád lepší než se nechat zastřelit. Vrátil se ke dveřím, opřel si štít o stehno a znovu vyhlédl do chodby. Stále neviděl nic než kouř a prach. Opatrně prošel dveřmi a začal stoupat po sutinách vzhůru. Byl to pomalý, těžkopádný výstup. Štít namáhavě držel před sebou a vlekl se do nerovného svahu. Kusy skály se zvětšovaly a pukliny mezi nimi nabývaly na šířce. Prach se postupně usazoval a rozjasňovalo se. Vyškrábal se po posledním úseku svahu, kde cestu ještě znepříjemňovala skutečnost, že mu nohy klouzaly po mokrých kamenech, a vypotácel se na denní světlo.

Nejprve spatřil těla. Ať už za to mohla nazdařbůh vypálená kulka nebo panika Rusů, když viděli, jak se Belzig pokouší utéct, nálože vybuchly předčasně. Dva ruští vojáci leželi na zemi jako odhozené hračky, zkrvavené a rozbité. Do záhybů jejich uniforem si sedal prach.

Za sebou zaslechl nějaký zvuk. Prudce se otočil a zvedl štít, aby si jím kryl hruď. To mu zachránilo život. Štít se zachvěl při nárazu kulky a Grant s ním. Špína a prach se odlouply a odhalily zlato a bronz. Štít však vydržel.

Grant vyhlédl přes jeho okraj. Několik metrů od něj stál Kurchosov a kryl se za jednou z monolitických soch. Výbuch jistě překvapil i jeho: měl potrhanou uniformu a tvář pokrytou krvavými a špinavými šmouhami. Chyběla mu páska přes oko, takže bylo vidět jizvu, zvrásněnou a pokroucenou kůži, která se spojovala v jakémsi uzlu na místě, kde by mělo být oko. Plukovník vypadal, že je napůl omráčený.

Grant namířil a střelil ho přímo do zdravého oka. Později přísahal, že na zlomek vteřiny zaslechl zasyčení horkého olova při styku s oční bulvou. Z jamky vytryskl gejzír krve a skalní stěny kolem nich zaduněly ozvěnou odporného ryku. Grant ho střelil ještě dvakrát a řev ustal.

Za tělem se u základny sochy něco pohnulo. Grant vzhlédl právě včas, aby si všiml stínu, mizícího za sloupem. Muir. Přikrčil se za štítem. Byl rád, že si může na chvíli odpočinout od té tíhy. Mířil revolverem na sochu, střídavě doleva a doprava, a uvažoval, odkud Muir vyběhne.

„Vzdejte se,“ zavolal. Po nedávném hluku jeho hlas zněl v mlžném tichu chabě a tlumeně. „Kurchosov je mrtvý.“

Neozvala se žádná odpověď. Grant vysunul levou paži z držadel štítu, opřel ho o koleno, zvedl kamínek a hodil jej směrem ke sloupu. Kamínek se několikrát odrazil od oblázků na zemi a přistál u základny pilíře. Pořád žádná reakce.

„Muire?“

Něco zašramotilo na kamenu za ním. Otočil se, štít ztratil rovnováhu a se zvučným zařinčením se zřítil k zemi. Už se chystal vystřelit, ale zarazil se – a právě včas. Byl to Jackson, ale ne ten Jackson, který s takovou lehkostí vplul do athénského hotelu v bílých teniskách, samý úsměv a pomáda. Teď měl divoce rozcuchané vlasy a roztrhaný oděv. V obličeji byl pod krvavými šmouhami a šrámy bledý jako duch. Vysoukal se z otvoru v zemi a mdle zíral na zbraň, která na něj mířila.

„Kruci.“ Mluvil bezvýrazným hlasem člověka, kterému už je všechno jedno. „Snad ne i vy.“

„Já myslel, že jste Muir. On…“

Za pilířem zaslechl rychlé kroky. Vyskočil na nohy. Přes závoj klesajícího prachu viděl postavu sprintující pryč. Vypálil, ale když postava pokračovala v běhu, vyrazil za ní.

Při sestupu údolím se vzduch postupně projasňoval. Nyní už viděl Muira docela zřetelně: vlály za ním šosy kabátu a Muir rozmáchle komíhal hubenými pažemi, zatímco prchal k vrcholu útesu a k vodopádu. Pořád měl u sebe zbraň. Grant viděl, jak se Muir otáčí, a okamžitě vystřelil. Byl to výstřel víceméně naslepo, protože za plného trysku nemohl pořádně zamířit, ale aspoň přiměl Muira, aby změnil úmysl. Znovu rychle spustil ruku se zbraní a pokračoval v útěku.

Daleko ale běžet nemohl. Dospěl k vrcholu útesu a zastavil se. Grant zpomalil a dál už šel krokem. Muir se otočil. Kdyby zvedl zbraň třeba jen o centimetr, Grant by ho okamžitě zastřelil. Muir místo toho oddálil pistoli od těla a pustil ji z útesu. Oba muži chvíli stáli proti sobě a ztěžka oddychovali.

„Můžu si zakouřit?“

Grant přikývl.

Muir sáhl do kapsy a opatrně vytáhl slonovinové pouzdro. Otevřel je, zapálil si cigaretu a odhodil zápalku do vodního proudu, který se jí okamžitě zmocnil a strhl ji k vodopádu. Muir sledoval, jak zápalka mizí přes okraj skály. „Vybral jste si špatnou stranu,“ řekl bez jakékoliv hořkosti. „Uvidíte. Amíci všechno zničí.“

„Já si žádnou stranu nevybral. To vy jste si vybral mě.“

Muir dlouze potáhl z cigarety. Vypadalo to, že ho kouř aspoň trochu povzbudil. Narovnal se a zvedl hlavu. „Předpokládám, že mě pověsí, až se vrátíme.“

Grant pokrčil rameny. „Nejsme ve válce, přinejmenším oficiálně ne.“

„To je škoda. Pak by mě mohli zastřelit. Aspoň bych umřel se zatracenou cigaretou…“

„Ty mizernej rudošskej zrádcovskej hajzle!“

Kolem Granta se mihla další postava a vrhla se na Muira. Muir zvedl pěsti, aby se bránil, ale šlo jen o instinktivní gesto bez skutečného odhodlání. Jackson už nedokázal zabrzdit a vrazil do Muira. Oba chvíli zápasili na okraji srázu a pak se, zakleslí do sebe, zřítili dolů.

Grant doběhl k okraji skály a podíval se za nimi. Stihl ještě zahlédnout šplouchnutí – a pak už nic. Černá hladina se zavřela. Po pár minutách uviděl jejich těla u opačné strany tůně, kde vyvěrala říčka. Těla se chvíli otáčela nad jezem a poté zmizela.

Grant se obrátil a přitom do něčeho kopl. Předmět sklouzl po vlhké skále a zastavil se na kousku mechu. Muirovo pouzdro na cigarety. Matná slonovina na něj hleděla z tmavého mechu jako oko, bílé jako smrt.

33. kapitola

Oxford, Trinity, 1947

„Homérovým záměrem nikdy nebylo, aby jeho čtenáři považovali Achillův štít za skutečný, reálný předmět. Štít, jak je popisován v Iliadě, je zamýšlen jako metafora světa: plochý disk, stvořený bohem, obklopený řekou Okeanem, v jehož dosahu leží všechny hvězdy, slunce i měsíc; válka a mír; obchod i zemědělství; práce i odpočinek; bohové, lidé i zvířata.“

Student nervózně vzhlédl. Tento odstavec trochu vyšperkoval v mírně zoufalém pokusu získat více času. Zatím se zdálo, že si toho jeho profesor nevšiml. Nenapadlo ho, že by profesor mohl mít taky zájem na tom, aby se konzultace odbyla co nejrychleji a takříkajíc bezbolestně.

„Ve skutečnosti je ale tento třpytivý předmět ukut ze slov, nikoliv z kovu. Taková nemotorná zbraň by byla na bitevním poli vrcholně nepraktická. Přes veškerou poetickou hloubku a vylíčenou nádheru musíme s lítostí odmítnout štít jako fikci, jako triumf Homérovy představivosti, zapsané v časech, kdy technické postupy válečnictví doby bronzové byly pouhou legendou.“

Reed vyhlížel z okna. Venku na Turl Street koketovaly ženy v letních šatech s muži v sakách a flanelových kalhotách. Za zdmi školy do sebe na dokonalých trávnících narážely kriketové míčky. Reed nic z toho nevnímal. V duchu stál na vrcholu útesu, kde s Grantem vší silou drželi provaz a pokoušeli se spustit štít pod skálu, aniž by jim spadl do tůně. Kulhal zpátky zarostlou říčkou a brodil se mělčinou, zatímco podpíral Marinu, která si zlomila nohu. Byl opět v laguně, nastupoval do hydroplánu a modlil se, aby už nedorazili žádní další Rusové.

Uvědomil si, že jeho student čeká, až bude moci pokračovat, poté co Reed podrobí jeho esej kritice, kterou profesorův nepřítomný pohled bezpochyby věstil. Reeda napadlo, že pověst zasněného génia má i svoje výhody. Usmál se. „Pokračujte.“

„Zásadní je skutečnost, že Homér dává štít Achillovi. Jako kdyby tím říkal, že Achilles třímá v rukách celý svět. Když bojuje, svět se chvěje pod jeho údery.

V dnešní době atomových bomb a národní zdravotní služby možná bezuzdné násilí a naduté elitářství, jež Achilles ztělesňuje, nebudou schopny získat naše sympatie.“ Student vzhlédl a zauvažoval, jestli nezašel v odkazech na současnost příliš daleko. Kdo ví, jestli jeho profesor vůbec slyšel o atomové bombě nebo o zdravotní službě. „Odysseus, muž, který dává přednost důvtipu před silou a který se po desetiletí útrap vrací domů, aby zachránil svoji rodinu, se nám dnes, v tomto čase, na tomto místě, jeví jako realističtější hrdina.

Pokud ale máme vystavět lepší svět, domnívám se, že Achilles nabízí spásné podobenství. Jistě, podstatnou část Iliady je ovládán vztekem bez ohledu na to, do jakého neštěstí tím přivádí lidi kolem sebe: svoje spolubojovníky, přátele a dokonce i nejbližšího společníka Patrokla. Báseň je však příběhem zlidšťování, Achillovy cesty od nemyslícího hněvu k pochopení vlastní odpovědnosti ve světě.

Metaforicky řečeno, všichni žijeme na Achillově štítu. Chvějeme se, když se válečníci připravují do bitvy. Máme-li přežít nové hrozby současnosti, musíme doufat, že destruktivní zlobu, která nás pohání, lze zvládnout rozumem, usmířením a především soucitem.“

Dočetl svůj esej a spustil ruku s papíry.

Profesor v křesle s vysokým opěradlem vypadal, jako kdyby spal. „Povězte mi,“ promluvil nakonec, „věříte Homérovi?“

Student se poplašeně nadechl. Na tuto otázku se nepřipravoval. „Tedy, ehm, nálezy pana Schliemanna evidentně kladou řadu otázek. A Mykény.“ Zoufale přemýšlel, až k vlastnímu překvapení přišel na odpověď. „Myslím, že na tom vlastně nezáleží.“

Profesor povytáhl bílé obočí. „Že ne?“

„Záleží na poezii. Ta je skutečná. Přežila dva a půl tisíce let, daleko déle než cokoliv vyrobeného z kovu nebo ze dřeva. A…“ Pokoušel se vymyslet něco dalšího, co by podpořilo jeho argument. Zachránilo ho zaklepání na dveře.

„Promiňte, pane profesore. Na vrátnici je nějaký pán, který vás přišel navštívit. Prý přijel z Londýna.“

Zdálo se, že to Reeda nepřekvapilo; čekal podobnou návštěvu od okamžiku, kdy se vrátil do Oxfordu. Nemělo smysl oddalovat nevyhnutelné.

„Vadilo by vám, kdybyste se vrátil asi tak za hodinu?“ zeptal se omluvně studenta. „Nepotrvá mi to dlouho.“

Student, který dokázal sotva uvěřit vlastnímu štěstí, rychle posbíral papíry a spěšně vyklouzl z místnosti. O několik okamžiků později vrátný uvedl návštěvníka, mladíka v modrém obleku, který si sedl na pohovku a klobouk si položil do klína.

„Jmenuji se Wright,“ představil se. Jeho tvář byla spíše milá než pohledná, ale v očích mu svítila bystrá inteligence a smysl pro humor, který však mladík držel na uzdě. „Děkuji, že jste souhlasil s naší schůzkou, pane profesore.“

Reed vlídně mávl rukou.

„Jde o mého kolegu, pana Muira. Nemýlím-li se, dříve jste s ním spolupracoval.“

„Pracovali jsme spolu ve válce. Přijel za mnou před několika týdny a chtěl, abych mu pomohl vystopovat jeden starořecký artefakt. Mám pocit, že v tom nějakou roli hráli i Američané.“

„To jsme zjistili.“ Wright zvedl klobouk z klína a pootočil jím v prstech. „O moc víc toho bohužel není. Muir byl tak trochu podivín. Upřímně řečeno existuje podezření, že se možná zapletl do jistých nekalých záležitostí.“

Reed se pokusil nasadit výraz mírného překvapení. „Vždycky na mě působil poněkud… neortodoxním dojmem. Co provedl tentokrát?“

„To se právě snažíme zjistit. Chápete, slehla se po něm země. Doufali jsme, že nám pomůžete jeho zmizení osvětlit.“

Wright zůstal zhruba hodinu. Reed odpovídal na jeho otázky, jak uměl nejlépe – což znamenalo, že říkal co možná nejméně jednoznačných nepravd či snadno vyvratitelných údajů. Wright si pořídil řadu poznámek a zamračeně se pokoušel vstřebat, co právě slyšel.

„Také se snažíme najít toho pana Granta.“

„Ano,“ řekl Reed. „To mě nepřekvapuje. Pochybuji ale o tom, že byste ho objevili.“

„Máte tušení, kde by mohl…“

„Moc ne. Jestli se nepletu, zmiňoval se o Kanadě.“

Wrighta to podle všeho zarazilo. „Ach. To je pro nás rozhodně novinka. Děkuji.“

Vstal a potřásl Reedovi rukou. U dveří se ještě na okamžik zarazil. „Tenhle… homérský artefakt. Nemyslíte si, že na tom mohlo něco být, že ne? Není šance, že by se dal objevit?“

Reed se usmál. „Domnívám se, že ne.“

Hydroplán letěl jihozápadním směrem vysoko nad nočním mořem, které zažilo cesty tolika bohů a různých hrdinů. Grant seděl u řízení a Marina ležela za ním na podlaze pod přikrývkou. Zlomenou nohu měla nataženou před sebou a vyztuženou provizorní dlahou.

Reed přešel dopředu ke Grantovi a usedl do místa pro druhého pilota. „Kde jsme?“

Grant se podíval na hodinky. „Kousek za Dardanelami. Za další dvě hodiny bychom měli dorazit do Athén.“

Reed se zavrtěl a rozhlédl se po kabině. V zadní části letadla mu pohled oplácel otlučený štít připevněný k ocelové přepážce. Vedle něj ležel plátěný pytel napěchovaný všemi možnými předměty různých tvarů i velikostí.

Grantovi profesorův pohled neunikl. „Představujete si, jak se bude štít vyjímat v Britském muzeu?“

Reed si povzdychl. „Víte dobře, že si ho nebudeme moci nechat. Američani by ho vmžiku zabavili pro sebe.“

Grant pohnul ovládáním a stroj se nepatrně naklonil. „Opravdu si myslíte, že se z něj dá vyrobit bomba?“

„Chcete to risknout?“

Grant neodpověděl a několik minut letěli v tichu. Reed ukázal k malému ostrůvku světel ve tmě před nimi. „To je určitě Lemnos.“

„Třeba bychom tam měli přistát a schovat štít v tom chrámu, co jsme objevili, dokud se to všechno nepřežene.“

„Ne. I tam by ho někdo nakonec našel.“

„Někdo ho stejně jednou najde. Věci se nedají jen tak navždy schovat.“

„Už se pohřešuje tři tisíce let. Kdyby zůstal ztracený další tři tisíciletí, nijak bych si nestěžoval.“

Grant se na něj překvapeně podíval. „Ale ten štít všechno mění. Dokazuje, že to byla pravda: Homér, Achilles, Trója, všechno. Je to… jsou to dějiny.“

Reed hleděl z okénka. „To je přesně ono. Svět má dějin až dost a každým dnem přibývají nové. Nikdo už ale nevytváří žádné báje. A přitom je potřebujeme. Když jsem slyšel Schliemannovu přednášku v Kensingtonu, nešlo o to, že to byla všechno pravda. Šlo o to, že jsem mohl věřit, že to celé pravda být může. Inspirují nás divy a zázraky, i jedinečná nejistota, která je doprovází. Pocit, že máme něco těsně mimo dosah. Dějiny nám pocit nejistoty berou.“

Rozepnul si bezpečnostní pás a přešel k zadní části stroje. Grant se ho nepokoušel zastavit. Do kabiny vtrhl kvílivý poryv větru a venkovní dveře se pomalu otevřely. Marina se pod přikrývkou pohnula a otevřela oči. Reed se přidržoval vzpěr na stropě, přistoupil ke štítu a odvázal ho. Strhl z něj olověné povlaky, na chvíli si před ním klekl a prohlížel si výjevy zdobící jeho kovový povrch. Pak se zvedl, překulil štít k otevřeným dveřím a postrčil ho do vířící temnoty.

Hydroplán dál letěl nocí. Dole to jen tak trochu šplouchlo, když štít dopadl na hladinu. Nikdo nic neviděl – a kdyby ano, usoudil by, že z moře jen na okamžik vyskočil delfín. Voda tu byla hluboká a štít se rychle ponořil. A dějiny se nikdy nedoví, jestli někdy k místu jeho posledního odpočinku hluboko na mořském dně dolehne píseň Sirén, jestli kolem propluje Kraken nebo zda se nad štítem mihne stín mořské nymfy.

Poznámka k historii

Lineární písmo B ve skutečnosti roku 1952 vyluštili Michael Ventris a John Chadwick. Příběh jejich úspěchu, jednoho z největších intelektuálních výkonů dvacátého století, je s elegantní přehledností zaznamenán v Chadwickově knize The Decipherment of Linear B (Rozluštění lineárního písma B) a do posledních akademických detailů v jejich společné práci Documents in Myceneaean Greek (Dokumenty v mykénské řečtině).

Všichni klasičtí autoři, o nichž se román zmiňuje, jsou skuteční a jejich citáty jsou přesné. Citáty z Homérových děl pocházejí z překladů Otmara Vaňorného (Odysseia, Odeon, 1967) a Rudolfa Mertlíka (Ilias, Odeon, 1980).

Poděkování

Shánění informací pro tuto knihu vyžadovalo téměř tolik cest, kolik musely podniknout její postavy. Ačkoliv mi při mých cestách obvykle nehrozilo takové nebezpečí, rozhodně mi poskytly právě tak velký pocit objevitelského úžasu. Za to dlužím poděkování Colinu Macdonaldovi, který mě ochotně provedl po Villa Ariadne u paláce Knossos, když jsem se objevil na jeho prahu; Lucy a Niku Ftochogiannisovým z Apollonova pavilonu na Lemnu, jimž jsem slíbil, že se zmíním o jejich domácím víně; Jamesi Harropovi, se kterým jsem objevil ztracená města a smažené palačinky na přírodních plynových plamenech u Cirali; i mé řecké rodině – Helen, Georgeovi a Panoši Hayiosovi – za jejich pomoc a pohostinnost, s níž mě přijímali na mých cestách.

Překlady z ruského a německého jazyka mi poskytly Julia Kovacsová a Isabella Paulová, zatímco má sestra Iona mi pomohla s klasickými odkazy. Doktor Jonathan Burgess byl natolik laskavý, že mi půjčil první verzi své monografie The Death and Afterlife of Achilles (Achillova smrt a posmrtný život), patrně aniž by měl tušení, jak jeho výzkumy zneužiji. Má agentka Jane Conway-Gordonová mi poskytovala neustálou podporu a pravidelnou stravu. Editor u nakladatelství Random House, Oliver Johnson, mě podporoval při formování představ o této knize a dával mi jako obvykle mistrovské rady. Charlottě Haycocková zajišťovala hladký průběh vzniku celé knihy. Oba mi významně pomáhali s plněním skličujícího rozvrhu a ušetřili mi spoustu času. Jsem rovněž vděčný Richardu Ogleovi, Rodneymu Paulovi, Claire Roundové, Louise Campbellové, Johnovi Kellymu a Richardu Foremanovi za jejich úsilí, které vyvíjeli v můj prospěch.

Má žena Marianna mi byla jako vždy nenahraditelnou společnicí ve všech mých tvůrčích snahách.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai