Hannibal

Thomas Harris

I.

W A S H I N G T O N, D. C.

KAPITOLA

1

Člověk by si myslel, že toho dne by se i slunce bálo vyjít…

MUSTANG CLARICE STARLINGOVÉ prudce zabrzdil u

nakládací rampy na Massachusetts Avenue před Úřadem pro alkohol, tabákové výrobky a zbraně.

Kanceláře pronajal reverend Sun Myung Moon pro hospodářské

účely.

Úderné síly čekaly ve třech vozidlech: skupině velela krycí

omšelá dodávka a dále zde byly dvě černé dodávky SWAT1. Všechny tři vozy a jejich posádky vyčkávaly v podzemní garáži. Starlingová vytáhla ze svého auta tašku se svým nářadíčkem a běžela k hlavnímu vozidlu, špinavé bílé dodávce, která měla po bocích vylepené reklamy MARCELL´S CRAB HOUSE. Ve služebním stejnokroji vypadala štíhlá a křehká, s těžkou taškou se pohybovala rychle a vlasy se jí leskly v záři blikajících světel.

„ženský. Pozdě, jako vždycky,“ prohlásil washingtonský

policista.

Akci velel zvláštní agent FBI a zaměstnanec Úřadu pro alkohol, tabákové výrobky a zbraně John Brigham.

„Nejde pozdě, zavolal jsem ji, až když nám vyhlásili pohotovost,“ odpověděl Brigham, „navíc se sem musela vláčet až z Quantika, ahoj, Starlingová, podej mi tu tašku.“

Zamávala na něj. „Ahoj, Johne.“

Brigham zavelel tajnému policistovi za volantem, a ještě než

stačili zavřít zadní dveře, dodávka už pomalu vyjížděla ven do příjemného podzimního odpoledne.

Clarice Starlingová už měla velké zkušenosti z práce sledovacích dodávek, takže teď se sklonila k okuláru periskopu a zaujala pozici

1 SWAT, (Speciál Weapons and Tactics), speciální protiteroristická polovojenská

policejní jednotka; pozn. překl.

vzadu poblíž asi sedmdesátikilového bloku suchého ledu, který

sloužil jako klimatizace, když museli čekat a sledovat s vypnutým motorem.

Ve staré dodávce to páchlo jako v pavilonu opic a puch potu a strachu se nedal nikdy ničím vydrhnout. Vozidlo už na sobě neslo mnoho nalepených nápisů. Špinavá a vybledlá reklama na dveřích byla třicet minut stará. Díry po kulkách, zamaskované kulatými nálepkami, byly mnohem starší.

Zadní okna tvořila jednostranná zrcadla a byla záměrně

zaprášená. Starlingová sledovala, jak za nimi jedou dvě velké černé

dodávky SWAT. Doufala jen, že neztvrdnou v dodávkách celé

hodiny.

Když se dívala ven z okna, policisté si ji vždycky tajně

prohlíželi.

Zvláštní agentce FBI Clarice Starlingové bylo třicet dva a vypadala na to, ale dělala, co mohla, aby i v tomto věku zaujala, i když na sobě měla služební stejnokroj.

Brigham se natáhnul na přední sedadlo spolujezdce a vzal si své

spisy.

„Starlingová, jak to, že se vždycky dostaneš do takovejch sraček?“ zeptal se a usmíval se přitom.

„Protože si mě pokaždé vyžádáš,“ odpověděla.

„Protože tě potřebuju. Jenže vidím, jak doručuješ zatykače při zásahovejch akcích, proboha. Neptám se, ale mám dojem, že tě

někdo v Buzzarďs Pointu dost nenávidí. Měla bys jít dělat ke mně. Tohle jsou mí lidi, agenti Marquez Burke a John Hare, tady to je důstojník Bolton z washingtonského policejního oddělení.“

Zásahová jednotka skládající se z příslušníků Úřadu pro alkohol, tabákové výrobky a zbraně, Protidrogového komanda, posádek SWAT a FBI byla důsledkem přiškrcování státního rozpočtu v období, kdy kvůli nedostatku financí zavřeli i Akademii FBI. Burke a Hare jako agenti vypadali. Policista Bolton měl spíše vzezření soudního zřízence. Asi pětačtyřicetiletý, obtloustlý a naducaný.

Washingtonskému starostovi dost záleželo na tom, aby se jevil jako tvrdý odpůrce drog (sám byl kdysi z užívání drog obviněn), takže vyžadoval od washingtonského policejního oddělení aktivní

účast při každém zásadním zásahu ve městě. Proto tedy Bolton.

„Drumgovic gang dneska pálí,“ prohlásil Brigham.

„Evelda Drumgová, já to tušila,“ řekla Starlingová bez známky nadšení.

Brigham přikývl. „Otevřela si palírnu zmrzliny u řeky za rybí

tržnicí Feliciana. U nás zjistili, že dneska zpracovává celou várku. Navíc si rezervovala letenku na noční let na Kajmanské ostrovy. Už

nemůžeme čekat.“

Krystalky methamfetaminu, kterým se v ulicích říká „zmrzlina“, skýtají silné a maximální

narkotické omámení a jsou smrtelně

návykové.

„Drogy jsou záležitost pro Narkotika, ale my hledáme Eveldu kvůli mezistátní přepravě zbraní třetího stupně. V zatykači se uvádí

samopaly Beretta, MAC 10 a Evelda navíc ví, kde hledat další. Starlingová, chci, aby ses zaměřila na Eveldu. Už jsi s ní měla dřív co do činění. Tady chlapci tě budou krýt.“

„To bude hračka,“ prohlásil důstojník Bolton a v jeho hlase bylo slyšet jakési uspokojení.

„Starlingová, mám takový dojem, že bys jim asi měla o Eveldě

něco říct,“ zareagoval Brigham.

Starlingová počkala, až auto překodrcá železniční přejezd.

„Evelda se jen tak nevzdá,“ řekla. „Nevypadá na to, dělala dřív modelku, ale bude bojovat. Je to vdova po Dijonu Drumgovi. Dvakrát jsem ji zatýkala v případě RICO, ještě když byla s Dijonem.“

„Poprvé u sebe měla devítku, zabalenou do tří časopisů, v kabelce sprej se slzným plynem a v podprsence schovaný

vystřelovací nůž. Netuším, co od ní čekat tentokrát.“

„Při druhém zatčení jsem ji velice slušně požádala, aby to vzdala, a ona to udělala. Pak ale ve washingtonském nápravném zařízení

zavraždila rukojetí od lžíce jednu vězenkyni, Marshu Valentinovou. Takže prostě nevíte, člověk se v ní těžko vyzná. Velká porota to označila jako sebeobranu.“

„První bod obžaloby v případě RICO vyhrála, u dalších byla zproštěna viny. Některá obvinění z nelegálního držení zbraní se úplně vynechala, protože tehdy měla malé děti a právě jí zavraždili manžela v bistru na Pleasant Avenue, asi gang distributorů

marihuany.“

„Požádám ji, aby se vzdala. Doufám, že to udělá, necháme ji, ať

se předvede. Ale, a teď mě dobře poslouchejte, jestli budeme muset Eveldu Drumgovou nějak zneškodnit, potřebuju, abyste mi skutečně

pomohli. Ne že mi budete jen krýt záda, je třeba jí to pořádně zavařit. Ať vás ani nenapadne, pánové, že se budete jen tak dívat, jak se válím s Eveldou v blátě a snažím se ji přeprat.“

Bývaly doby, kdy se Starlingová mužům v týmu podřizovala. Její proslov se jim určitě vůbec nelíbil, jenže ona věděla, že tady je třeba hlídat spoustu věcí.

„Evelda Drumgová je přes Dijona napojena na gang Cripů, co jsou přes tvrdý drogy,“ řekl Brigham. „Chlapci od nás zjistili, že má

od Cripů ochranku, Cripovi jsou distributory drog na pobřeží. Chrání

ji asi hlavně před distributory marihuany. Nevím, co Cripovi provedou, když zjistí, že jsme to my. Pokud to není vyloženě nutné, s tajnými si raději nic nezačínají.“

„Něco byste měli vědět, Evelda je HIV pozitivní,“ řekla Starlingová. „Nakazila se od Dijona, z jeho jehly. Zjistila to ve vězení a naprosto zešílela. Toho dne zabila Marshu Valentinovou a poprala se i s vězeňskými dozorci. Když u sebe nebude mít žádnou zbraň, dá se čekat, že na vás zaútočí všemi dostupnými tekutinami. Bude plivat, kousat, když se při rvačce dostane nad vás, počůrá vás nebo pokadí, takže rukavice a masky jsou v tomto případě standardní

operační postup. Až ji budete nakládat do policejního vozu, dejte si pozor na její vlasy, jestli v nich nemá schovanou jehlici, a také jí

svažte nohy.“

Burkemu a Hareovi se postupně protahovaly obličeje. Důstojník Bolton vypadal přímo zoufale. Svou laločnatou bradou ukázal na pistoli Starlingové, často používaný kolt ráže 45,

vládní model s páskem zdrsnělé izolepy na rukojeti, zasazený do pouzdra u jejího pravého boku. „Chodíte všude s touhle věcičkou pořád nabitou?“

zajímal se.

„Nabitou a zajištěnou, čtyřiadvacet hodin denně,“ odpověděla Starlingová.

„Nebezpečné,“ řekl Bolton.

„Důstojníku Boltone, pojďte se mnou na střelnici a já vám to všechno vysvětlím.“

Brigham jejich debatu přerušil. „Boltone, trénoval jsem Starlingovou, když třikrát za sebou vyhrála střeleckou soutěž mezi jednotlivými bezpečnostními oddíly. Pokud jde o její pistoli, nemusíš

si dělat starosti. Jak ti tehdy říkali ti chlapíci z Oddílu pro záchranu rukojmích, ti frajírci, když jsi jim to nandala, Starlingová? Annie Oakleyová?“

„Jedovatá Oakleyová,“ odpověděla a dívala se z okna.

Starlingová se cítila zranitelná a osamělá v té páchnoucí

sledovací dodávce přecpané samými muži. Chaps, Brut, Old Spice, pot a kůže. Trochu se bála a napadaly ji myšlenky, kterých se nedokázala zbavit.

Obraz: Její otec, který voněl po tabáku a laciném mýdle, jakloupe svým kapesním nožem pomeranč. Širokou ostrou čepelí se s ní

v kuchyni dělí o kousky pomeranče. Vzdalující se koncová světla jehododávky, když odjížděl na noční hlídku, kde ho potkala smrt. Jehooblečení ve skříni. Jeho košile pro lidový řadový tanec pro čtyři páry.Pár hezkých kousků v její skříni, které už na sebe nikdy

nevzala.Smutné společenské šaty na ramínkách, hračky na půdě.

„Ještě asi deset minut,“ oznámil řidič.

Brigham se podíval ven čelním sklem a zkontroloval si čas na svých hodinkách. „Tady je situační plán,“ prohlásil. Měl u sebe jen hrubý náčrtek nakreslený zvýrazňovačem a rozmazaný plánek, který

mu přišel faxem ze stavebního úřadu. „Budova rybí tržnice je v jedné

řadě s dalšími obchody a sklady u břehu řeky. Parcel Street vede na tohle malé náměstí před rybí tržnicí a tam pak přechází do Riverside Avenue.“

„Vidíte sami, že zadní část budovy rybí tržnice je u vody. Mají

tam vzadu i přístav, který se rozprostírá podél celého zadního traktu, tady. Vedle tržnice v přízemí má Evelda svou laboratoř. Vchod je tady vepředu, hned za roletou rybí tržnice. Když Evelda pálí, má

všude kolem své hlídače, určitě tak tři bloky na obě strany. Včas ji upozorní, aby když tak mohla všechno vylít. Takže, klasická

zásahová protidrogová jednotka ve třetí dodávce na ni půjde zezadu z rybářského člunu v přístavu v 15.00. Naše dodávka se může dostat blíž než kdokoli jiný, po ulici až ke dveřím, a to několik minut před zásahem. Pokud Evelda vyjde ven, dostaneme ji. Když zůstane uvnitř, vnikneme těmito dveřmi dovnitř přesně ve chvíli, kdy druhá

skupina vyrazí zezadu. Druhá dodávka nás bude jistit, sedmičlenná

posádka, nastoupí přesně v 15.00, pokud nezavoláme dřív.“

„Jak půjdeme na ty dveře?“ zeptala se Starlingová.

Promluvil Burke: „Když bude klid, tak tam vrazíme. Pokud uvidíme záblesky z výstřelů nebo zaslechneme střelbu, pak je ta pravá chvíle pro ,Avona’.“ Burke klepnul na svou pistoli. Starlingová už ,Avona’ viděla: jedná se o třípalcovou velikou nábojnici naplněnou jemným práškovým olovem, která rozstřelí

zámek a přitom nezraní lidi v místnosti.

„A co Eveldiny děti? Kde jsou?“ zeptala se Starlingová.

„Náš informátor viděl, že je dala do školky,“ odpověděl Brigham. „Náš informátor zná situaci v rodině velice dobře, je to blízký přítel, velice blízký, jak jen může být bezpečný sex.“

Brighamovi v uchu píplo sluchátko, a jak jen mu dovolovalo zadní okno, pátral na obloze. „Možná je to jen dopravák,“ řekl do mikrofonu před ústy. Zavolal na řidiče: „Druhé vozidlo spatřilo před chvílí novou helikoptéru. Viděls něco?“

„Ne.“

„Ať jsou to jen dopraváci. Takže oblékat a jde se na to.“

Sedmdesátikilový blok suchého ledu nezchladí pět lidí v zadní

části kovové dodávky, když je venku teplý den a tito lidé si navíc na sebe navlékají speciální oděv do boje. Bolton v jednu chvíli zvedl ruku a předvedl všem, že nacákat na sebe kolínskou je něco jiného než si dát sprchu.

Clarice Starlingová si do vnitřku pracovního stejnokroje všila nárameníky, aby unesla váhu Kevlarovy vesty, údajně neprůstřelné. Vesta byla těžká, protože na přední i zadní straně do ní byly všity pláty z keramického materiálu.

Tragické zkušenosti každého přesvědčily o výhodách plátu na zádech. Když provádíte zásah s týmem, kde se navzájem příliš

neznáte a kde je každý jinak vycvičen, může to být poměrně

nebezpečný podnik. Dobře míněný výstřel vám může roztříštit páteř, když se ocitnete v čele vyděšeného týmu zelenáčů.

Třetí dodávka se zastavila asi tři kilometry od řeky, kde vystoupil tým z

protiteroristického, který se zde měl nalodit na rybářský člun. Automobil s pomocným týmem se držel v patřičné

vzdálenosti od první bílé maskované dodávky.

Přijížděli do čtvrtě, která vypadala velice zanedbale. Třetina budov měla okna pobitá prkny a vypálená a nabouraná auta odpočívala na dřevěném bednění na obrubnících. Mladíci se bezcílně

potulovali po nárožích kolem barů a obchůdků. Na chodníku si děti hrály u hořící matrace.

Pokud měla Evelda venku své hlídače, dobře zapadali mezi normální chodce na ulici. U obchodů s lihovinami a na parkovištích u prodejen potravin seděli muži v autech a vyprávěli si. Pomalu jedoucí kabriolet Impala se čtyřmi Afroameričany se vmísil do dopravního ruchu a přejížděl ze strany na stranu za bílou dodávkou. Jakmile šla kolem po chodníku nějaká děvčata, auto vyjelo čumákem na chodník a hudba z rádia byla tak ohlušující, že rezonovaly i kovové pláty v dodávce.

Starlingová pozorovala auto zrcadlovým zadním oknem a došla k závěru, že mladíci v kabrioletu pro ně nepředstavují žádnou hrozbu ozbrojené vozidlo drogového gangu bývá téměř vždycky velice silný

veliký sedan nebo dodávka, dost stará na to, aby dobře zapadla svým vzhledem do takového prostředí, a zadní okna se dají stahovat. Zpravidla v něm jedou tři, někdy čtyři lidé. Pokud si nedáte dobrý

pozor, skupinka basketbalistů v buicku může představovat velké

nebezpečí.

Když čekali na červené u semaforu, Brigham stáhl víčko z hledí

periskopu a poklepal Boltonovi na koleno.

„Rozhlédni se, jestli se tu někde po chodnících nepotuluje někdo známý,“ řekl Brigham.

Čočka objektivu periskopu je schovaná ve ventilátoru na střeše vozidla. Vidí jen do stran.

Bolton projel celé okolí, nechal toho a protíral si oči. „Strašně se to třese, když je puštěný

motor,“ řekl.

Brigham se vysílačkou spojil s týmem v člunu. „Čtyři sta metrů

od místa a přibližují se,“ opakoval pro posádku své dodávky. Asi blok od tržnice na Parcel Street chytila bílá dodávka červenou, stála a tržnici měla přímo před sebou, všem to čekání

připadalo moc dlouhé. Řidič se otočil a předstíral, že si upravuje zpětné zrcátko. Koutkem úst mluvil k Brighamovi. „Zdá se, že ryby si moc lidí nekupuje. Tak jedeme. “

Světla na semaforu se přepnula ve 14.57, tři minuty před hodinou H, a bílá dodávka zastavila před rybí tržnicí Feliciana, našli si poměrně dobré místo na zaparkování těsně u obrubníku. V zadní části dodávky zaslechli, jak řidič zajistil ruční brzdu. Brigham odstoupil od periskopu a pokynul Starlingové:

„Zkontroluj to.“

Starlingová pomalým pohybem zkoumala přední část budovy. Za plátěnou roletou na chodníku se na stolech a pultech blýskaly ryby a led. Celá hejna ryb z pobřeží Karolíny byla umělecky vyrovnána na kostkách ledu, v otevřených přepravkách hrabali krabi nohami a v nádrži lezli humři jeden přes druhého. Mazaný obchodník s rybami pokryl oči velkých ryb vlhkým hadrem, aby zůstaly zářivé, než se večer přižene vlna všemi mastmi mazaných manželek pocházející z karibské oblasti, které sem vždycky přijdou všechno okukovat a očichávat.

Sluneční paprsky protínaly proud vody nad stolem na čištění ryb a vznikla duha. Muž s mohutnými svalnatými pažemi, který vypadal, že pochází z Latinské Ameriky, porcoval žraloka mako graciézními pohyby svého zakřiveného nože a proudem vody z hadice porce oplachoval. Krvavá voda proudila do odtokového žlabu a Starlingová

zaslechla, jak protéká pod dodávkou.

Starlingová pozorovala, jak si řidič povídá s obchodníkem v tržnici, na něco se ho zeptal. Prodavač se podíval na hodinky, pokrčil rameny a ukázal směrem k místnímu obchůdku s občerstvením. Řidič ještě chvíli okouněl v tržnici, zapálil si cigaretu a pak odkráčel do kavárničky.

Reproduktory v tržnici vyřvávaly Macarenu tak nahlas, že ji Starlingová zcela zřetelně registrovala i v dodávce. Tuhle písničku už

nechce nikdy v životě slyšet. Dveře, o které všem šlo, se nacházely napravo: zdvojené kovové dveře v kovovém rámu, před nimi jeden betonový schod.

Starlingová už chtěla dát oko pryč od periskopu, když tu se dveře otevřely. Vyšel vysoký běloch ve slavnostní havajské košili a sandálech. Přes hrudník měl kabelu. Jednu ruku měl schovanou za brašnou. Za ním vyšel druhý muž, vysoký a vyzáblý, přes ruku měl pršiplášť.

„Jsou tady,“ řekla Starlingová.

Za oběma muži vyšla ven Evelda Drumgová, krk překrásně

dlouhý jako Nefertiti a její půvabný obličej vykukoval za rameny jejích průvodců.

„Evelda jde ven, před ní dva muži, zdá se, že to balí,“ řekla Starlingová.

Nestačila od periskopu uskočit dost rychle, takže Brigham do ní

vrazil. Starlingová si nasadila helmu.

Brigham u vysílačky: „Vůz jedna všem jednotkám. Jde se na to. Jedeme. Máme ji tady na naší straně, jdeme ven.“

„Zatkněte je pokud možno bez povyku,“ přikázal Brigham. Odepjal si pásek na pouzdru své pistole. „Člun je tady za třicet sekund, jdeme na to.“

První vyskočila Starlingová. Evelda rychle otočila hlavu jejím směrem, až jí copy létaly kolem obličeje. Starlingová si uvědomovala, že za ní stojí muži s pistolemi. Vyštěkla: „K zemi! K

zemi!“

Evelda prošla mezi oběma muži.

Na popruhu kolem krku nesla zabalené mimino.

„Počkejte, počkejte, nechci žádné potíže,“ řekla mužům za sebou. „Klid. Klid.“ Vykročila kupředu a předvedla nádherný, přímo královský výstup, ve výšce prsou držela před sebou v natažených pažích miminko, kousek deky visel dolů.

Dej jí šanci. Starlingová uložila pistoli do pouzdra, ruce rozpřáhla před sebou, rozevřela dlaně. „Eveldo, vzdej se. Pojď ke mně.“

Za Starlingovou se ozvalo burácení velkého auta a kvílení brzd. Jenže ona se teď otočit nemohla. Ať je to někdo od nás. Evelda ji ignorovala a kráčela dál k Brighamovi, jen deka se lehce zachvěla, když zpoza ní vytáhla MAC 10, a Brigham šel k zemi, kryt před obličejem celý zakrvácený.

Velký běloch upustil brašnu. Burke spatřil jeho samopal a střílel kolem dokola neškodné obláčky olověného prachu ze své pistole Avon. Sahal po druhé pistoli, ale nebyl dostatečně rychlý. Obr vypálil dávku a rozstřílel Burkemu slabiny pod vestou. Otáčel se směrem ke Starlingové, která se objevila za zástěnou a stihla ho dvakrát zasáhnout doprostřed jeho havajské košile, dříve než mohl vůbec vypálit.

Za Starlingovou zněly výstřely. Vyzáblý muž odhodil pršiplášť

ze své zbraně a přikrčil se někde v budově. Náhle Starlingová dostala do zad ránu jakoby pěstí, byla vymrštěna dopředu a vyrazilo jí to dech. Otočila se a spatřila bojové vozidlo drogového gangu stát bokem v ulici, sedan cadillac, okna otevřená, dva střelci seděli jako indiáni na postranních oknech a stříleli přes auto, třetí pálil ze zadní

sedačky. Střelba a kouř ze třech hlavní, kulky svištící všude ve vzduchu kolem ní.

Starlingová se přikrčila mezi dvě zaparkovaná auta. Viděla, jak se Burke škube v křečích. Brigham nehybně ležel a kolem jeho helmy se zvětšovala kaluž krve. Hare a Bolton se schovali mezi auta přes ulici a stříleli odtamtud. Muži v cadillaku pálili: u jednoho auta rozstříleli přední sklo, které se s rachotem sypalo na silnici, jinému zase po zásahu vybuchla pneumatika.

Starlingová stála jednou nohou v odtokovém kanálu a nazdvihla se, aby se porozhlédla.

Dva střelci seděli v oknech a pálili přes střechu auta, řidič střílel jednou volnou rukou. Čtvrtý muž na zadním sedadle měl otevřené

dveře u auta a pomáhal Eveldě s miminem dovnitř. Evelda nesla ještě

brašnu. Všichni stříleli po Boltonovi a Hareovi na druhé straně ulice; náhle se u zadních pneumatik zaprášilo a auto se začalo rozjíždět. Starlingová se rázně vztyčila a střelila řidiče přímo do hlavy. Dvakrát vypálila na jednoho ze střelců u předních dveří. Ten se rázem zvrátil dozadu. Vyrazila zásobník své pětačtyřicítky a zasunula do ní další, ještě než prázdná kazeta dopadla na zem. Přitom nespustila ani na chvilku oči z auta.

Cadillac bočně narazil do vozů zaparkovaných po straně ulice a s velkým řinčením se nakonec o ně zastavil.

Starlingová se vydala směrem ke cadillaku. Na zadním sedadle zůstával další střelec s očima plnýma hrůzy. Rukama chtěl odtlačit střechu vozidla, která mu stlačila hrudník mezi cadillakem a jedním ze zaparkovaných vozidel. Jeho zbraň spadla ze střechy na zem. V

jednom ze zadních oken se objevily dvě prázdné ruce. Vylezl muž ve velkém modrém pestrém šátku, který si ho uzpůsobil jako pelerínu, ruce držel nad hlavou a dal se na útěk. Starlingová si ho nevšímala. Zprava zaslechla střelbu, která uprchlíka vymrštila kupředu, a on se s obličejem přitisknutým k zemi snažil zalézt pod auto. Nad hlavou jí pleskaly lopatky vrtulníku.

V tržnici s rybami někdo křičel: „Zůstaňte na zemi! Zůstaňte ležet!“ Lidé poschovávaní pod pulty a voda nad prázdným stolem tryskala do vzduchu.

Starlingová se blížila ke cadillaku. V zadní části auta se něco pohnulo. Cadillac se hýbe. Auto se pohupuje. Uvnitř pláče dítě. Výstřely a zadní okno se rozlétlo na kousky, které padaly do auta. Starlingová zvedla paži, nikam se neohlížela a vykřikla:

„PŘESTAŇTE! Zastavte palbu. Hlídejte ty dveře. Za mnou. Dávejte pozor na dveře do tržnice.“

„Eveldo.“ Vzadu v autě se cosi pohnulo. Uvnitř ječelo dítě.

„Eveldo, vystrč ruce z okna.“

Evelda Drumgová začala vylézat. Dítě plakalo. Do toho všeho burácela Macarena z amplionů tržnice. Evelda už stála venku a kráčela ke Starlingové. Půvabná skloněná hlava, pažemi objímala dítě.

Mezi oběma ženami sebou na zemi škubal Burke. Záchvěvy už

byly slabší, hodně vykrvácel. Macarena držela rytmus s Burkeho křečemi. Kdosi se pomalu přiblížil, aby poskytl Burkemu první

pomoc, ležel teď vedle něj a dlaní tlačil na krvácející ránu. Starlingová mířila svou zbraní na zem před Eveldu. „Eveldo, ukaž mi ruce, tak dělej, prosím, ukaž mi ruce!“

Na dece byl v jednom místě malý hrbolek. Evelda se svými copy a tmavýma egyptskýma očima zvedla hlavu a pohlédla na Starlingovou.

„Takže to budeš ty, Starlingová,“ prohlásila.

„Eveldo, nedělej to. Mysli na své dítě.“

„Vyměníme si tělní tekutiny, ty mrcho!“

Deka se zachvěla, vzduchem projel hluk palby. Starlingová

zasáhla Eveldu Drumgovou do horního rtu a výstřel jí navíc urazil zadní část hlavy.

Starlingová najednou zjistila, že sedí na zemi a cítí nesnesitelné

pálení na spánku a že má vyražený dech. Evelda také seděla na silnici, tělo překlopené dopředu na nohy, krev jí crčela z úst na miminko. Pláč dítěte tlumilo Eveldino tělo. Starlingová se k nim doplazila a chtěla přetrhnout kluzké sponky na přenosném závěsu pro mimina. Z Eveldiny podprsenky vytáhla nůž, bez mrknutí oka ho otevřela a vyprostila dítě z popruhů. Miminko bylo kluzké a rudé, dokázala je udržet jen stěží.

Starlingová držela dítě a v jejích očích se zračila mučivá úzkost. Spatřila proud vody v rybí tržnici a rychle tam utíkala, krvavé dítě v náručí. Jedním pohybem odhrnula nože a rybí vnitřnosti a položila dítě na porcovací stůl. Namířila na mimino proud vody: dítě s temnou pletí leželo na bílém porcovacím stole uprostřed nožů a rybích vnitřností. Těsně u něj ležela hlava žraloka. Všechno teď

smývala voda: HIV pozitivní krev společně s krví Starlingové, která

na dítě kapala shora, voda teď smývala obě krve pryč v jednom společném proudu, slaném jako samo moře.

Nad proudem vody se vznášely drobné kapičky a v nich se objevila výsměšná duha boží zaslíbenosti, třpytivá standarta chvalořečící práci jeho slepého cejchovadla. Starlingová si malého chlapečka prohlédla a zjistila, že není nijak zraněný. Ampliony stále halekaly Macarenu, fotoaparát rušil bleskem, až než se Hareovi podařilo fotografa odtáhnout pryč.

KAPITOLA

2

SLEPÁ ULICE v obytné čtvrti Arlingtonu ve státě Virginia, chvilka po půlnoci. Je teplá

podzimní noc po deštivém dni. Vzduch je téměř nehybný před nastupující studenou frontou. Vlhká zemina i listí voní a cvrček si vede svou. Ztichne, jakmile zachytí silné

vibrace: tlumený hukot pětilitrového mustanga s tryskami z ocelových trubiček. Auto se blíží do slepé ulice a za ním jede vůz federálního šerifa. Obě auta zajíždějí na příjezdovou cestu k úhlednému domku se dvěma byty a zastavují. Mustang se trochu chvěje, když běží na neutrál. Jakmile motor ztichne, cvrček ještě

chvilku vyčkává a pak si zase notuje svou melodii, poslední před příchodem mrazu, svou vůbec poslední.

Z mustangu vystupuje od volantu šerif v uniformě. Obejde auto a otevírá dveře, na místě spolujezdce sedí Clarice Starlingová. Vystupuje. Bílá síťka na hlavě přidržuje obvaz na uchu. Na krku má

červeno-oranžové skvrny od tinktury a místo košile má na sobě

nemocniční zelenou blůzu.

Umělohmotná kabela na zip ukrývá její osobní věci, oblečení, několik větrových bonbónů, klíče, identifikační kartu zvláštní

agentky Federálního úřadu pro vyšetřování, automatický zásobník na pět válců s náboji a malý sprej se slzným plynem. Kromě tašky nese ještě svůj pásek a prázdné pouzdro na pistoli.

Šerif jí podává klíčky od auta.

„Díky, Bobby.“

„Nechceš, abychom s Pharon přišli a chvilku u tebe zůstali?

Anebo ti mám radši sehnat Sandru? Čeká na mne. Přivedu ji během chvilky, potřebuješ nějakou společnost…“

„Ne, to je dobré. Za chvíli se vrátí Ardelia. Díky, Bobby.“

Šerif nasedne do druhého vozidla ke svému parťákovi, a když se ujistí, že Starlingová je konečně v bezpečí uvnitř domu, policejní

auto odjíždí.

Prádelna v domě Starlingové je vyhřátá a voní to tam aviváží. Hadice od pračky a sušičky jsou spojené a připevněné na zdi plastikovými pásky. Starlingová položí všechny věci na pračku. Klíčky od auta zarachotí při dopadu na kovové víko. Vytáhne z pračky čisté prádlo a nacpe ho do sušičky. Svlékne ze sebe kalhoty služební uniformy a hodí je do pračky, pak zelenou blůzu z chirurgie a zakrvácenou podprsenku. Pračku zapne. Na sobě má jen ponožky, kalhotky a osmatřicítku speciál se zakrytým kohoutkem v pouzdře na kotníku. Na zádech a žebrech se vyjímají modrošedé modřiny a na lokti odřenina. Pravé oko a tvář má oteklé.

Voda v pračce se zahřívá a začíná se s čvachtáním přelévat. Starlingová se zabalí do velké plážové osušky a odkráčí do obývacího pokoje. Vrací se do prádelny a v ruce drží hezkou skleničku, v níž má asi pět centimetrů Jacka Danielse. Posadí se na gumovou předložku před pračkou a opře se o ni. Sedí ve tmě u teplé

pračky, která vibruje a šplouchá v ní voda. Sedí na podlaze, obličej obrácený ke stropu. Několikrát zavzlyká a teprve pak přicházejí slzy. Horké slzy stékají po tvářích, po celém obličeji.

Ardelii Mappovou přivezl její přítel až čtvrt hodiny po půlnoci. Z

Cape May to byla dlouhá cesta a Ardelia se s ním rozloučila hned u dveří. Mappová byla právě v koupelně, když zaslechla v potrubí

vodu, jak pračka pokračovala ve svém cyklu.

Zašla do zadní části domku a rozsvítila v kuchyni, kterou měly se Starlingovou dohromady. Viděla odtud do prádelny. Spatřila Starlingovou, jak sedí na zemi, kolem hlavy obvaz.

„Starlingová! Kristepane!“ Rychle k ní poklekla: „Co je ti?“

„Prostřelili mi ucho, Ardelie. Ve Walter Reed mi to dali dohromady. Prosím tě, nerozsvěcuj, ano?“

„Dobře. Něco ti připravím. Neslyšela jsem, v autě jsme si pouštěli kazety, povídej.“

„Ardelie, John je mrtvý.“

„Snad ne Johnny Brigham!“ Brighama obě zbožňovaly, když

byl na Policejní akademii FBI jejich instruktorem střelby. Tajně se pokoušely přes rukáv košile rozeznat tetování na jeho paži. Starlingová přikývla a jako malé dítě si hřbetem ruky setřela slzy. „Evelda Drumgová a pár chlápků z drogového gangu. Zastřelila ho Evelda. Dostali i Burkeho, Marqueze Burkeho z Alkoholu, tabáku a zbraní. Byli jsme tam všichni. Eveldě dal někdo předem tip a taky se tam hned objevila i televize. Evelda zbyla na mne. Ardelie, ta se nechtěla vzdát ani za nic. Nechtěla kapitulovat a držela v náručí

mimino. Jedna jsme po druhé střelily. Je mrtvá.“

Mappová ještě nikdy neviděla Starlingovou plakat.

„Ardelie, dneska jsem zabila pět lidí.“

Mappová seděla na podlaze vedle Starlingové a objala ji kolem ramen. Opíraly se spolu o teplou, předoucí pračku. „A co je s tím Eveldiným děckem?“

„Smyla jsem z něho všechnu krev, a jestli jsem se dívala dobře, nevšimla jsem si, že by měl nějak poraněnou kůži. V nemocnici řekli, že jeho zdravotní stav je dobrý. Za pár dnů ho předají Eveldině

matce. Ardelie, víš, co mi Evelda řekla? Její poslední slova?

,Vyměníme si tělní tekutiny, ty mrcho.’“

„Něco ti připravím,“ prohlásila Mappová.

„Co?“ zeptala se Starlingová.

KAPITOLA

3

ŠEDIVÉ SVÍTANÍ přineslo noviny a první ranní zprávy.

Jakmile Mappová zaslechla Starlingovou nervózně přecházet po bytě, zašla za ní s koblihami a společně sledovaly televizi. CNN a všechny ostatní kanály zakoupily film natočený kamerou v helikoptéře, na který měla vysílací práva televizní společnost WFUL. Byl to skutečně mimořádný šot zabíraný přímo nad místem dění.

Starlingová se podívala jen jednou. Musela se přesvědčit, že první vystřelila Evelda. Pak se podívala na Mappovou a spatřila v jejím hnědém obličeji zlost.

Potom Starlingová odběhla zvracet.

„To je hrůza, takhle se na to dívat,“ prohlásila Starlingová, když

se vrátila, nohy roztřesené, obličej celý bledý.

Mappová se jako obvykle vyjádřila ihned k jádru věci. „Asi se chceš zeptat, jaký je můj názor na to, že jsi zastřelila tu Afroameričanku s miminem v náručí. Zde je má odpověď: První

vystřelila ona po tobě. A já tě chci mít naživu. Ale Starlingová, přemýšlej, kdo tady vymýšlí takovýhle hovadiny? Kterýho idiota mohlo vůbec napadnout, abyste se s Eveldou setkaly na tak ubohým místě a pomocí pistolí jste vy dvě řešily problém drog? Co je na tom chytrého? Doufám, že se zamyslíš nad tím, jestli chceš za ně dál dělat tuhle špinavou práci.“ Odmlčela se a nalila čaj. „Chceš, abych tady s tebou zůstala? Vezmu si volno.“

„Díky. To není třeba. Jen mi zavolej.“

National Tattler, který měl největší zásluhu na konjunktuře bulvárních plátků v 90. letech, přišel s mimořádným vydáním, které

bylo skutečně mimořádné i dle standardu časopisu samotného. Časně

dopoledne někdo hodil jeden výtisk k domu. Starlingová ho našla, když pátrala, co to bylo za hluk. Byla připravena na nejhorší, takže teď to tu měla:

„POSEL SMRTI: FBI MÁ STROJ NA ZABÍJENÍ, CLARICE

STARLINGOVOU“ hlásal National Tattler obrovským titulkem vypraveným velikými tiskacími písmeny. Na titulní straně byly tři fotografie: Clarice Starlingová, jak pálí ve služební výstroji při střelecké soutěži z pětačtyřicítky, Evelda Drumgová se svým dítětem na ulici, v podivném předklonu, s hlavou nachýlenou jako madona a s ustřeleným mozkem, a nakonec ještě jednou Starlingová, jak pokládá nahé miminko na bílý porcovací stůl mezi nože, rybí

vnitřnosti a hlavu žraloka.

Popisky k obrázkům pravily: „Zvláštní agentka FBI ClariceStarlingová, která zabila masového vraha Jame Gumba, si můžepřipojit na svou pušku přinejmenším dalších pět zářezů. Pozfušovaném protidrogovém zásahu zůstaly na místě mrtvoly matky sdítětem v náručí a dva policejní důstojníci.“

Článek se zabýval drogovou minulostí Eveldy a Dijona Drumgových a jak na území WashingtonuD. C. zuří válka drogových gangů. Byla zde i stručná zmínka o zastřeleném důstojníkovi Johnu Brighamovi, o jeho vojenské službě a uvedli i přehled jeho vyznamenání.

Starlingové věnovali jen kratičký článek a připojili fotku, jak se vesele baví v restauraci, na sobě šaty s hlubokým výstřihem.

Clarice Starlingová, zvláštní agentka FBI, si vydobylasvých patnáct minut slávy, když před sedmi lety zastřelilamasovéhovraha Jame Gumba, alias „Buffalo Billa“ uněj ve sklepě. Teď před ní asi stojí vládní vyšetřování,jakož i občanskoprávníspor kvůli itvrteiní vraždě jedné

matky z Washingtonu, podezřelé z ilegální výrobyamfetaminu. (Viz článek na titulní straně.)

„Může to znamenat konec její kariéry,“ sdělil námzdroj z Úřadu pro alkohol, tabákové výrobky a zbraně,sesterské organizace FBI. „Zatím neznáme podrobnosti,jak celá akce proběhla, ale John Brigham mohl být dnesnaživu. Po Ruby Ridgeovi tohle FBI potřebuje ze všehonejméně,“ prohlásil zdroj, který odmítl být jmenován.Pestrá kariéra Clarice Starlingové začala krátce pojejím přijetí ke studiu na Akademii FBI. Absolvovala svyznamenáním psychologii a kriminologii na Universityof Virgima, takže ji vybrali, aby si promluvila s šílenýmzabijákem, doktorem Hannibalem Lecterem, kterému náš

list dal přezdívku „Hannibal kanibal“. Získala od nějtehdy informace, které významně pomohly při pátrání poJame Gumbovi a vedly k záchraně jeho rukojmí, Kateřině

Martinové, dceři bývalé senátorky Spojených států zTennessee.

Agentka Starlingová zvítězila tři roky po sobě vestřelecké soutěži mezi pohotovostními jednotkami, pak sejiž této soutěže neúčastnila. Ironické na tom je, žedůstojník Brigham, který se stal obětí čtvrteční akce,pracoval jako instruktor střelby v Quantiku právěv době,kdy zde Starlingová studovala, a ve střelecké soutěži byljejím trenérem.

Mluvčí FBI prohlásil, že agentka Starlingová budeuvolněna ze služby u pohotovostní jednotky a dostaneodstupné. Podrobnosti budou známy až po internímvyšetřování FBI. Výslech v Úřadu pro profesionální

zodpovědnost, neblaze proslulé inkvizici FBI, se plánujena některý den v tomto týdnu.

Příbuzní zesnulé Eveldy Drumgové se nechali slyšet, žebudou po vládě Spojených států a

po Starlingové osobně

žádat odškodné v soudním sporu pro neoprávněné zabití.Tříměsíční syn Drumgové, kterého lze spatřit v matčině

náručí na místě dramatické střelby, nebyl zraněn.Advokát Telford Higgins, který obhajoval Drumgovy vmnoha procesech, naznačil, že zvláštní agentkaStarlingová používá modifikovanou poloautomatickoupistoli Colt 45, jež není schválena pro používání

vbezpečnostních složkách města Washingtonu. ,Je tosmrtonosný a nebezpečný nástroj, zcela nevhodný propotřeby policie,“ řekl Higgins. „Použití takové zbraně

představuje naprosto bezohledné ohrožování lidskéhoživota,“ uvedl dále známý obhájce.

Tattler dále uvedl soukromé telefonní číslo Starlingové domů, které získal od nějakého informátora. Telefon vyzváněl tak dlouho, než ho Starlingová vyvěsila. Dále už pak používala jen svůj mobil od FBI, aby byla v kontaktu s úřadem.

Když se nedotýkala obvazu a oteklé části obličeje, necítila žádnou bolest. Ani se nijak netřásla. Asi jí pomohly ty dva tylenoly. Doktor jí ještě předepsal percocet, ale ten ani nepotřebovala. Opírala se o pelest postele a chvílemi usínala. Washington Post sklouzl z přikrývky na podlahu. Na rukou měla zbytky spáleného střelného prachu a na tvářích zaschlé stopy po slzách.

KAPITOLA

4

Zamilujete si FBI, ale FBI si nezamiluje vás.

MOTTO PORADENSTVÍ PŘI PROPOUŠTĚNÍ ZE SLUžBY

V TUTO RANNÍ DOBU byla tělocvična FBI v budově J. Edgara Hoovera téměř prázdná. Dva postarší muži pomalu klusali po běžecké dráze. Z rohu se ozývaly kovové nárazy strojů z posilovny a z haly sem doléhala ozvěna výkřiků a úderů nějaké míčové hry s raketami.

Hlasy dvou běžců se nijak nerozléhaly. Ředitel FBI Tunberry požádal Jacka Crawforda, aby si šli spolu zaběhat. Už měli za sebou přes tři kilometry a oba začínali funět.

„Blaylock z Alkoholu, tabáku a zbraní se teď musí kvůli těm provokacím ve Wacu pěkně ohánět. Zatím se nic neděje, ale už se stalo, a on to ví,“ prohlásil ředitel. „Možná by mohl klidně zaslat reverendovi Moonovi výpověď, že ty prostory vyklidí.“ Skutečnost, že Úřad pro alkohol, tabákové výrobky a zbraně si pronajímá

kanceláře ve Washingtonu od reverenda Sun Myung Moona, byla pro FBI zdrojem zábavy.

„A Farriday je pořád posedlý Ruby Ridgem,“ pokračoval ředitel.

„To nechápu,“ řekl Crawford. V 70. letech sloužil s Farridayem v New Yorku, když demonstranti obléhali pobočku FBI na Třetí

Avenue a Šedesáté deváté ulici. „Farriday je dobrej člověk. Ten přece neurčuje pravidla boje.“

„Včera ráno jsem mu to říkal.“

„Nedělá při tom moc dusno?“ zeptal se Crawford.

„No, dá se to říct asi tak, že zatím o místo nepřijde. Nebezpečné

časy, Jacku.“

Oba muži běželi s lehce zakloněnou hlavou. Jejich tempo se trochu zrychlilo. Koutkem oka Crawford viděl, jak ředitel odhaduje jeho fyzičku.

„Kolik ti je, Jacku, padesát šest?“

„Přesně.“

„Ještě jeden rok a už musíš do důchodu. Spousta lidí odchází už

v osmačtyřiceti, v padesáti, kdy ještě můžou sehnat nějakou práci. To tys nikdy nechtěl. Co umřela Bella, pořád jsi musel mít něco na práci.“

Crawford neřekl ani slovo přes půl okruhu a ředitel pochopil, že to přehnal.

„Jacku, neberu to na lehkou váhu. Doreen zrovna tuhle říkala, jak moc…“

„V Quantiku je pořád ještě dost práce. Chceme vložit VI CAP do sítě, aby to mohl používat každý policista. Bylo to i v rozpočtu, viděls to.“

„Jacku, nechtěl ses někdy stát třeba ředitelem?“

„Nikdy mě to nenapadlo, to by nebyla práce pro mě.“

„To tedy ne, Jacku. Ty totiž vůbec nejsi politik. Ty bys nikdy ředitelem ani být nemohl. Ty bys nemohl být ani Eisenhowerem nebo Omarem Bradleym.“ Pokynul Crawfordovi, aby se zastavili, a tak stáli u dráhy a oba popadali dech. „Mohl bys ale být klidně

Pattonem, Jacku. Dokážeš lidi prohnat peklem a oni tě za to ještě

milujou. To je dar, který já nemám. Já je musím donutit.“ Tunberry se rychle rozhlédl kolem sebe, sebral z lavičky svůj ručník a hodil si ho frajersky na ramena, jako když soudce v taláru vyhlašuje rozsudek smrti. Měl pronikavé oči.

Někteří lidé musí svou zlost ventilovat, aby byli tvrdí, uvědomil si Crawford, když pozoroval pohyby Tunberryho úst.

„Co se týče zesnulé paní Drumgové, její zbraně MAC 10 a její

laboratoře, té, jak byla zastřelena s děckem v náručí, tak justiční

dozor chce obětního beránka. Něco čerstvého. Stejně tak média. Protidrogové jim musí něco předhodit. Alkohol, tabák a zbraně jim taky musí něco předhodit. A my musíme udělat totéž. Pokud jde o nás, mohlo by jim stačit jen nějaké kuřátko. Krendler se domnívá, že jim můžeme dát Clarice Starlingovou a budeme mít pokoj. Já s ním souhlasím. Svůj díl zodpovědnosti za plán akce nese protidrogové a alkohol, tabák a zbraně. Starlingová stiskla spoušť.

„Na vražedkyni policisty, která po ní vystřelila jako první.“

„Jacku, to jsou detaily. Ty to prostě nechápeš, viď? Veřejnost neviděla, jak Evelda Drumgová zastřelila Johna Brighama. Nikdo neviděl, že Evelda vystřelila po Starlingové první. Nic takového nevidíš, když nevíš, na co se máš dívat. Dvě stě milionů lidí, z nichž

jedna desetina jde k volbám, vidělo Eveldu Drumgovou s ustřelenou hlavou, jak sedí na ulici a sklání se protektorsky nad svým dítětem. Ne, Jacku, nic neříkej, vím, že sis jednu chvíli myslel, že Starlingová bude tvojí chráněnkou. Jenže ona má dost prořízlou pusu, Jacku, a u některých lidí nezačala zrovna dobře…“

„Krendler je poseroutka.“

„Poslouchej mě a buď zticha, ještě jsem neskončil. Kariéra Starlingové se už stejně rýsovala dost bledě. Bude to jen administrativní propuštění bez jakéhokoli obvinění. Její papíry nebudou vypadat o nic hůř, než kdyby tam měla důtku za pozdní

příchod, klidně si sežene nějakou jinou práci. Jacku, ty jsi v behaviorálním výzkumu u FBI odvedl obrovský kus práce. Spousta lidí si myslí, že kdybys své osobní zájmy prosazoval trochu obratněji, byl bys víc než sekčním šéfem, že si zasloužíš víc. Jsem první, kdo je pro. Jacku, do důchodu půjdeš jako zástupce ředitele. Máš na to moje slovo.“

„Myslíš, když dám od tohoto případu ruce pryč?“

„Za předpokladu normálního průběhu událostí, Jacku. V

království bude panovat mír a klid, tak to bude. Jacku, podívej se na mě.“

„Ano, pane řediteli Tunberry?“

„Já se tě neptám, já ti dávám přímý rozkaz. Ruce od toho. Jacku, nezahazuj tuhle příležitost. Někdy prostě musíš otočit hlavu a nedívat se. Dělám to i já. Poslechni mě, vím, jak je to těžké, věř mi, vím, jak se asi cítíš.“

„Jak se cítím? Asi bych si dal sprchu,“ řekl Crawford.

KAPITOLA

5

STARLINGOVÁ BYLA SCHOPNÁ HOSPODYNĚ, ale žádná

puntičkářka. V jejím bytě bylo čisto a vždycky všechno našla, ale tak nějak se jí hromadily věci, čisté neroztříděné prádlo, stále více časopisů nebylo kam dát. Byla světovou špičkou, pokud se muselo něco na poslední chvíli vyžehlit, jenže měla volnou pracovní dobu, takže jí vždycky všechno prošlo.

Když zatoužila po opravdovém pořádku a řádu, prošla společnou kuchyní do bytečku Ardelie Mappové. Pokud tam Ardelia byla, vždycky Clarice v něčem poradila a pokaždé dobře, přestože to občas bylo víc na tělo, než by si přála. A když Ardelia doma nebyla, rozumělo se samo sebou, že Starlingová může v Ardeliině dokonale uklizeném bytě posedět a v klidu přemýšlet. Jen jedna podmínka: nesmí tam po sobě nic nenechat. Dnes toho využila. Je to totiž ten typ bytu, ve kterém vždycky jeho uživatele najdete, ať už je fyzicky přítomen nebo ne.

Starlingová seděla a hleděla na zeď, kde visela v ručně

zhotoveném rámečku životní pojistka babičky Ardelie Mappové. Stejně tak kdysi visela uvnitř babiččiny propachtované farmy a v budoucím bytě, o němž Ardelia snila v dětství. Babička prodávala zeleninu a ovoce ze zahrady a z ušetřených desetníků dokázala platit pojistku. V době, kdy se nedalo studovat na splátky, půjčila Ardelii peníze, díky kterým mohla dostudovat, a překonat tak ve škole nejhorší období. Také zde visel obrázek drobné stařenky, která se ani nesnažila usmívat. Měla krásně naškrobený bílý límeček a z černých očí pod obrubou slamáku vysílala tisíciletou moudrost. Ardelia měla své zázemí, kořeny a nacházela v nich sílu pro každý nový den. Starlingová se teď snažila najít své, dát se dohromady. Luteránský sirotčinec v Bozemanu jí poskytoval stravu a oblečení a dal jí dobré základy slušného chování. Jenže teď

potřebovala něco jiného, musela hledat vlastní krev.

Čeho se dopátráte, když pocházíte z chudinského bělošského prostředí? A z míst, kam se období Rekonstrukce dostalo až v 50. letech? O takových lidech se v prostředí vysokoškolských kolejí

mluvilo jako o buranech a cvocích anebo blahosklonně o dělnících a apalačské bělošské chudině. Z jaké tradice máte čerpat svůj vzor, když i pochybná jižanská šlechta, která si fyzické práce nevážila ani v nejmenším, mluvila o vašich krajanech jako o chudácích běloších. že jsme jim to poprvé nandali tehdy v Bull Run? že se prapradědečkovi dařilo ve Vicksburgu tak dobře, že se jedna čtvrť v Shilohu dodnes nazývá Yazoo City?

Daleko větší smysl a hrdost člověk najde v tom málu, co zbylo, co všechno se dalo podniknout se čtyřiceti akry a zablácenými mulami, jenže musíte to chtít hledat. Nikdo jiný vám o tom vyprávět nebude.

Starlingové se podařilo vystudovat Akademii FBI, protože neměla žádné jiné zázemí.

Většinu svého života přežívala v nejrůznějších zařízeních, respektovala jejich řády a pravidla a byla velice pilná. Vždycky dosáhla všeho: získala stipendium, dala dohromady tým. Její start u FBI byl brilantní, takže nynější fiasko a tedy žádná vyhlídka na další postup pro ni znamenaly novou a dost hroznou zkušenost. Narážela na skleněný strop jako včela v lahvi. Měla čtyři dny na to, aby držela smutek za Johna Brighama, zastřeleného přímo před jejíma očima. Už je to dost dávno, kdy ji John Brigham o cosi požádal, a ona řekla ne. Pak ji poprosil, jestli by mohli zůstat přáteli, a myslel to vážně, a ona řekla ano a myslela to také vážné.

Musela se vyrovnat s faktem, že u rybí tržnice Feliciana sama zastřelila pět lidí. Pálila jednu za druhou na gangstera, kterému dvě

auta drtila hrudník, a on se snažil vydrápat na střechu vozu. Až pak mu upadla zbraň na zem.

Aby mělo její svědomí klid, zašla se jednou podívat do nemocnice na Eveldino dítě. Byla tam Eveldina matka, držela vnoučka v náručí a měla si ho právě odnést domů. Podle fotek z novin Starlingovou poznala, podala dítě sestřičce, a než si Starlingová mohla uvědomit, co se vlastně děje, dostala obrovskou facku přes obvázanou část hlavy.

Starlingová jí ránu nevrátila, ale přitiskla postarší ženu proti oknu nemocničního dětského oddělení a zkroutila jí ruku, než se zklidnila. Obličej ženy se tiskl znetvořeně o poplivané okno. Starlingové tekla krev až na krk a bolest jí podlamovala kolena. Na pohotovosti si nechala udělat nové stehy na uchu a odmítla kohokoli obvinit z útoku. Pomocník na pohotovosti předal tip časopisu Tattler a dostal za to tři sta dolarů.

Musela vyjít z domu ještě dvakrát: zařídit záležitosti týkající se Johna Brighama a zúčastnit se jeho pohřbu na Arlingtonském národním hřbitově. Brigham měl jen pár vzdálených příbuzných a ve své poslední vůli jmenoval Starlingovou, aby jeho pohřeb zařídila ona.

Rozsáhlá zranění obličeje vyžadovala zavřenou rakev, přesto Starlingová dohlédla na jeho uložení co nejpečlivěji. Oblékla ho do jeho nádherné modré námořnické uniformy a na kabát dala Stříbrnou hvězdu a další vyznamenání.

Po obřadu doručil Brighamův velicí důstojník Starlingové

krabici, obsahující vlastní zbraně Johna Brighama, jeho odznaky a pár věcí z jeho věčně zaneřáděného stolu, včetně hloupého ptáčka, který pil ze skleničky.

Za pět dní čeká Starlingovou slyšení, které ji může zničit. S

výjimkou jediné zprávy od Jacka Crawforda byl její telefon němý a už neexistoval žádný Brigham, se kterým by se dalo popovídat. Zatelefonovala svému zástupci v Asociaci agentů FBI. Poradil jí, aby si k výslechu nebrala přívěskové náušnice a boty s otevřenou patou.

Televize i noviny omílaly příběh smrti Eveldy Drumgové každý

den.

Starlingová se uchýlila do absolutního klidu a míru v bytě

Mappové a pokoušela se přemýšlet.

Zabije tě jed obsažený v pokušení souhlasit s tvými kritiky, abys od nich získala požehnání či pochvalu.

Nějaký hluk.

Starlingová se snažila vzpomenout si, co přesně tehdy říkala ve sledovací dodávce. Neřekla víc, než bylo nezbytné? Opět hluk. Brigham jí zavelel, aby ostatní stručně informovala o Eveldě. Vyjádřila se nějak nenávistně, vylezla z ní nějaká poml, Opět ten hluk.

Zpozorněla a uvědomila si, že vedle u ní v bytě řinčí zvonek u dveří. Asi nějaký reportér. Také očekávala obsílku k výslechu. Poodhrnula závěs v bytě Mappové a vyhlédla ven. Spatřila pošťáka, jak se vrací ke svému náklaďáku. Otevřela domovní dveře, dostihla ho, obrátila se zády k autu s novináři, zaparkovanému přes ulici, kde měli teleobjektivy, a podepsala převzetí

expresního dopisu. Obálka byla světlefialová s tenkými vlákny v kvalitním lněném papíře. Nedokázala se soustředit, ale něco jí to připomnělo. Uvnitř domu, mimo záblesky fotoaparátů, se podívala na adresu. Hezká a pevná

ruka.

Starlingové se hlavou neustále honily obavy, a teď pocítila přímo varování. Měla pocit, jak se jí pokožka na žaludku neustále chvěje, jako by si ji polila něčím studeným.

Starlingová uchopila obálku za rohy a odnesla ji do kuchyně. Z

kabelky vytáhla všudypřítomné bílé chirurgické rukavice pro zabavování důkazů. Položila obálku na tvrdý povrch kuchyňského stolu a opatrně ji přejížděla hmatem. Obálka byla poměrně silná, ale rozeznala by výčnělek baterie do hodinek, která by dokázala dopis odpálit. Věděla, že by to chtělo prosvěcovací rentgenovou aparaturu. Jestli to otevře, může mít problémy. Problémy. Správně. Odvahu. Rozřízla obálku kuchyňským nožem a vytáhla jediný list tenkého dopisního papíru. Nemusela se podívat na podpis: ihned poznala, kdo jí napsal.

Milá Clarice,

se zalíbením sleduji průběh Tvého ponížení a veřejné

pohany. Má vlastní mi nikdy nevadila, s výjimkounepohodlného pobytu ve vězení, ale Ty možná ztrácíš

perspektivu. Během našich debat tam dole v kobce mi bylozcela patrné, že Tvůj otec, onen mrtvý noční hlídač, hraje veTvém hodnotovém žebříčku poměrně velkou roli. Myslím si,že ze všeho nejvíc Tě potěšilo, když jsi tak úspěšně

zlikvidovala Jame Gumba a jeho kariéru módního krejčího,protože sis představovala, že takhle by to udělal otec.Teď máš u FBI špatnou pověst. žes vždycky dumala, jaké byto bylo, kdyby tam byl Tvůj otec už před Tebou, představilasis ho někdy jako sekčního šéfa anebo ještě v lepší pozici, než

má Jack Crawford, jako ZÁSTUPCE ŘEDITELE, který spýchou sleduje Tvé pokroky? A vidíš ho nyní zahanbeného azdrceného Tvým ponížením? Tvým neúspěchem? Smutný ahloupý konec tak slibné kariéry? Představuješ si sebe sama,jak plníš všechny posluhovačské práce, ke kterým se muselasnížit Tvá matka, když ti narkomani sejmuli Tvého TÁTU?

Hmmmm? Ovlivní je nějak Tvůj neúspěch, budou lidé navždypokládat Tvé rodiče za bělošský odpad, kočující z místa namísto a sužovaný tornády? Pověz mi upřímně,zvláštníagentko Starlingová.

Dopřej mi chvilku, než budeme pokračovat. Dokážu Ti teď,že máš jednu vlastnost, která Ti pomůže: Nejsi přeceoslepená slzami, máš dost kuráže číst dál.

Nabízím jedno cvičení, které Ti snad přijde užitečné. Chci,abys teď přesně sledovala mé instrukce.

Máš nějakou černou železnou pánev? Jsi přece děvče z horna jihu, nedokážu si představit, že bys žádnou neměla. Polož

ji na kuchyňský stůl. Rozsviť světla na stropě.

Mappová zdědila po babičce pánev a často ji používala. Měla lesklé černé dno, kterého se nikdy nedotkl žádný saponát. Starlingová ji položila před sebe na stůl.

Clarice, do té pánve se podívej. Nakloň se a pohlédni nadno. Kdyby to byla pánvička Tvé matky, a možná že je,odrážela by mezi svými molekulami vibrace všech rozhovorů,které se kdy v přítomnosti té pánve odehrály. Veškeré

výměny názorů, nervózní debaty, tíživá odhalení, prosté

zdrcující zprávy, mrzoutské bručení a poezii lásky.Sedni si ke stolu, Clarice. Dívej se do té pánvičky. Pokud jedobře udržovaná, je krásně černá, že? Je to, jako bys hledělado studny. Na dně není Tvůj odraz tak zřetelný, ale nejasně

se tam cosi rýsuje, že? Světlo nad Tebou, Tvůj černý obličeja kolem hlavy aureola, Tvé vlasy jako v ohni. Všichni jsmestvořeni z uhlíku, Clarice. Ty, pánvička i mrtvý táta v zemi,chladné jako ta kovová pánev. Je tam všechno. Konkrétní

vzpomínky, nikoli obrazy zahlcující Tvé srdce. Proč se Tvůjotec nestal zástupcem šerifa, proč byl na kordy s těmihlupáky od soudu? Proč Tvoje matka uklízela v motelech,aby Tě mohla vychovávat, i když to stejně nedokázala takdlouho, než jsi vyrostla?

Jaká je Tvá nejživější vzpomínka z Vaší kuchyně? Ne znemocnice, z kuchyně.

Jak matka omývá krev z tátovy čepice.

Jaká je Tvá nejhezčí vzpomínka z Vaší kuchyně?

Jak otec svým starým kapesním nožem se zlomenou špičkou čepele loupe pomeranče a rozděluje nám jednotlivé plátky.

Clarice, Tvůj otec byl noční hlídač. Tvá matka bylauklízečka. Čí to byla naděje udělat velkou kariéru vefederálním úřadu, Tvoje nebo jejich? Jak hluboko by se Tvůjotec ohnul, aby byl zadobře se zpuchřelou byrokracií? Dokolika zadků by lezl? Zažila jsi někdy, že by se k někomu lísala šplhal? Clarice, předvedli Ti Tví nadřízení nějaké kladné

vlastnosti? A co Tví rodiče, předvedli nějaké oni? Pokudano, jsou stejné? Podívej se do ryzího kovu a odpověz.Zklamala jsi svou mrtvou rodinu? Chtěli by, abys někomupodlézala? Jaký byl jejich názor na odvahu? Můžeš být taksilná, jak si budeš přát. Ty jsi bojovnice, Clarice. Nepřítel jemrtev, dítě v bezpečí. Jsi bojovnice.

Nejpevnější prvky, Clarice, se nacházejí uprostředperiodické tabulky, zhruba mezi železem a stříbrem. Meziželezem a stříbrem. Myslím, že se to k Tobě hodí.

Hannibal Lecter

P. S. Víš, že mi pořád dlužíš jednu informaci. Dej mi vědět,jestli Tě v noci pořád ještě probouzí křik jehňátek. Dokteréhokoli nedělního vydání celostátních novin dej inzerátdo rubriky vzkazů, Times, International Herald Tribune,China Mail. Adresuj to pro A. A. Aarona, aby to bylo naprvním místě, a podepiš to Hannah.

Při čtení slyšela Starlingová všechna slova pronášená hlasem, kterýji ponižoval a pronikal do ní, studoval její život a povznášel tehdy v oddělení s maximální ostrahou ve vězení pro duševně choré

zločince. Musela tam tehdy rychle vyměnit s Hannibalem Lecterem detaily ze svého života za jeho významné poznatky o Buffalo Billovi. Kovový nádech jeho málo používaného hlasu stále slýchá ve svých snech.

V kuchyni nahoře v rohu stropu byla nová pavučina. Starlingová

na ni zírala, zatímco se jí hlavou honily myšlenky. Radost a lítost. Radost a lítost. Radost z pomoci, radost, že ví, jak se z toho dostat. Lítost, že dr. Lecter tak lacino pomohl poštovnímu úřadu v Los Angeles, tentokrát používali frankotyp. Tenhle dopis potěší Jacka Crawforda,

poštovní úřad i laboratoř.

KAPITOLA

6

MÍSTNOST, v níž tráví Mason svůj život, je tichá, ale má svůj vlastní mírný puls: syčení a vzdychání respirátoru, které Masonovi zajišťují dech. Je tady tma, září jen obrovské akvárium, ve kterém exotický úhoř donekonečna opakuje své osmičky, a stín jeho těla se hýbe po celé místnosti jako stuha.

Masonovy spletené vlasy spočívají na silné spirále konstrukce dýchacího přístroje, který pokrývá jeho hrudník na zvýšené posteli. Před ním se tyčí soustava trubiček, které vypadají jako Panovy flétny.

Mezi Masonovými zuby se objeví dlouhý jazyk. Ovine jej kolem konce jedné z trubiček a s dalším pulsem respirátoru foukne. Z reproduktoru na zdi se ihned ozve hlas: „Ano, pane.“

„Tattler.“ Počáteční t nejsou slyšet, ale jinak je zvuk hluboký a rezonuje, je to hlas z rádia.

„Na straně jedna je…“

„Nečti mi. Dej to na monitor.“ M a d v Masonově řeči neexistují. S rachotem se vysune monitor s velikou obrazovkou. Její

modrozelená záře zrůžoví, jakmile se objeví tiráž časopisu Tattler.

„POSEL SMRTI: FBI MÁ STROJ NA ZABÍJENÍ, CLARICE

STARLINGOVOU“. Mason čte během tří pomalých nádechů a výdechů respirátoru. Může si zaostřit na obrázky a zvětšit je. Na pokrývce jeho postele leží jen jedna paže. Ruka projevuje známky pohybu, vypadá jako druh bledého kraba, zvaného mořský

pavouk. Spíše se hýbe díky prstům nežli síle zničené paže. Mason nemůže hýbat hlavou, takže ukazováček a prostředníček míří

kupředu jako antény a jejich pohyb sleduje palec, prostředníček a malíček. Najdou dálkový ovladač, kterým může Mason zvětšovat obrázky a obracet stránky.

Mason čte pomalu. Ochranný kryt nad jeho jedinou oční bulvou dvakrát za minutu slabě zasyčí a sprej navlhčí oko bez víčka, takže současně zamlčí čočku oka. Než si přečte článek na titulní straně a jednu kratší novinovou zprávu, uplyne dvacet minut.

„Dej tam rentgen,“ řekl po přečtení novin.

Chvíli to trvalo. Velký rentgenový snímek vyžadoval světelnou desku, aby byl na monitoru dobře viditelný. Byla to lidská ruka, zjevně poškozená. Další snímek ukazoval ruku a celou paži. Znaménko přilepené na snímek označovalo starou zlomeninu pažní

kosti asi v polovině mezi ramenem a loktem.

Mason si snímek prohlížel a trvalo to mnoho nádechů a výdechů.

„Dej tam ten dopis,“ řekl konečně.

Na obrazovce se objevil pevný rukopis, přestože zvětšený

vypadal absurdně.

Milá Clarice, četl Mason. Se zalíbením sleduji průběh Tvéhoponížení a veřejné pohany, Rytmus hlasu v něm probudil staré

myšlenky, které obestíraly jeho samého, jeho postel, pokoj, strhával strupy z jeho nepopsatelných snů, zrychloval tep jeho srdce, kterému dech nestačil. Stroj jeho vzrušení zaznamenal a plnil plíce rychleji. Prošel díky čtecímu stroji tímto bolestným tempem celý dopis,

jako by jel na koni. Mason nemohl zavřít oko, ale když dočetl, myšlenky mu utekly od oka a odlétly někam pryč. Pak se zpomalil i respirátor. Zafoukal do trubičky.

„Ano, pane.“

„Brnkni kongresmanovi Vellmoreovi. Přines mi sluchátko. Vypni reproduktor.“

„Clarice Starlingová,“ řekl si sám pro sebe s dalším výdechem, který mu přístroj povolil. Ve jméně nebyly žádné explozivní hlásky a vyslovil je velmi pěkně, všechny hlásky. Zatímco čekal na telefon, chvilku si zdřímnul a stín úhoře kroužil po jeho pokrývce i obličeji a jeho zapletených vlasech.

KAPITOLA

7

BUZZARĎS POINT, úřadovna FBI pro Washington a okres Columbia, je název pro shromaždiště supů a nachází se zde i nemocnice Civil War.

Dnes se koná shromáždění vedoucích pracovníků střední úrovně

z Úřadu pro potírání drog, Úřadu pro alkohol, tabákové výrobky a zbraně a z FBI. Mají se dohadovat o osudu Clarice Starlingové. Starlingová postávala osaměle na silném koberci v kanceláři svého šéfa. Pod obvazem na hlavě slyšela svůj vlastní tep. Také

slyšela hlasy mužů tlumených dveřmi s mléčným sklem, které vedly do sousední zasedací místnosti.

Na skle byl vkusně namalovaný na zlatém listu velký znak FBI i jeho heslo: „Poctivost, statečnost a integrita“.

Hlasy za znakem FBI stoupaly a klesaly v záchvěvech vášně; Starlingová nerozuměla vůbec ničemu, jen vždycky zaslechla své

jméno.

Kancelář měla hezký výhled přes přístaviště jachet na Fort McNair, kde byli popraveni spiklenci obvinění z atentátu na Lincolna.

Starlingové proletěly hlavou fotografie, které kdysi viděla a nanichž byla Mary Surrattová, jak kráčí kolem vlastní rakve a vystupujek šibenici ve Fort McNair, jak stojí s kápí na hlavě nad sklápěcí

dírou, sukni ovázanou kolemnohou, aby se předešlo nemravnostem,až přijde osudný okamžik a ona spadne dolů do tmy. Starlingová zaslechla z vedlejší místnosti šoupání židlí, jak muži vstávali od stolu. Přicházeli teď do kanceláře. Některé obličeje znala. Panebože, tohle je Noonan, zástupce ředitele celého oddělení

vyšetřování.

A támhle je její úhlavní sok, Paul Krendler ze Spravedlnosti, se svým dlouhým krkem a kulatýma ušima, které má posazené vysoko na hlavě, až se podobá hlavě hyeny. Krendler byl šplhoun, šedá

eminence ve stínu generálního inspektora. Od chvíle, kdy dříve než

Krendler dopadla masového vraha Buffalo Billa v tom slavném případu před sedmi lety, kápl trochu jedu do její osobní složky při každé příležitosti a neustále cosi našeptával Profesnímu kolegiu. Ani jeden z těchto mužů s ní nikdy nebyl v žádné akci, nebyl s ní

při zatýkání, nestál po jejím boku v nějaké přestřelce, nevyčesával si s ní střepy z vlasů.

Nikdo na ni nehleděl, ale pak se podívali všichni najednou, asi tak, jako když pasoucí se stádo náhle obrátí svou pozornost na mrzáka v jejich houfu.

„Posaďte se, agentko Starlingová.“ Její šéf, zvláštní agent Clint Pearsall, si po škrábal silné zápěstí, jako by mu vadily náramkové

hodinky.

Nedíval se jí při tom do očí, jen pokynul rukou ke křeslu postavenému směrem k oknu. židle není při takovém výslechu dost nóbl.

Sedm mužů zůstalo stát a Clarice viděla jen jejich tmavé siluety proti zářícím oknům. Starlingová jim teď neviděla do obličeje, ale pod světlem si mohla prohlédnout jejich nohy a boty. Pět z nich si obulo zdobené mokasíny s vysokou podrážkou, které rádi nosí

chytráci z venkova, co to dotáhli až do Washingtonu. Jeden pár bot do špičky značky Thom McAn s podrážkou Corfam a vrcholem všech sedmi párů byly špičaté boty Florsheim.

„Agentko Starlingová, pro případ, že byste neznala všechny přítomné, toto je zástupce ředitele Noonan, jsem si jist, že víte, o koho jde zde je John Eldredge z Úřadu pro potírání drog, Bob Sneed z Úřadu pro alkohol, tabákové výrobky a zbraně, Benny Holcomb je zástupcem starosty a Larkin Wainwright je vyšetřovatelem v našem Úřadu profesionální odpovědnosti,“ prohlásil Pearsall. „Paul Krendler, Paula znáte, přišel neoficiálně z Úřadu generálního inspektora na ministerstvu spravedlnosti. Paul nám chce tak trochu pomoci, současně tu je i není, jen se nás pokusí vytáhnout z bryndy, jestli mi rozumíte.“

Starlingová věděla, co si pod tím má představit: federální

vyšetřovatel je někdo, kdo se dostaví na bitevní pole až po bitvě a doráží zraněné. Hlavy některých siluet pokynuly na pozdrav. Muži ohnuli své zátylky a odhadovali tuto mladou ženu, kvůli které se shromáždili. Chvíli nikdo nemluvil.

Bob Sneed prolomil mlčení. Starlingová si ho pamatovala jako rychlého posla z Úřadu pro alkohol, tabákové výrobky a zbraně, který měl za úkol vyvětrat vše, co smrdělo po aféře v Davidianské

pobočce ve Wacu. Kamarádil se s Krendlerem a prý to byl kariérista.

„Agentko Starlingová, máte informace z novin a televize, všichni vás označili jako osobu, která zastřelila Eveldu Drumgovou. Bohužel z vás udělali tak trochu zloducha.“

Starlingová neodpovídala.

„Agentko Starlingová?“

„S médii nemám nic společného, pane Sneede.“

„Ta žena držela v náručí své děcko, tušíte, že zde vzniká určitý

problém.“

„Nikoli v náručí, ale na popruhu zavěšeném kolem krku a paží, ruce měla volné pod dekou a v nich samopal MAC 10.“

„Seznámila jste se s pitevním protokolem?“ zeptal se Sneed.

„Ne.“

„Ale nikdy jste nepopřela, že jste střílela vy.“

„Myslíte, že bych to popřela jen proto, že jste nenašli náboj?“

Otočila se ke svému šéfovi. „Pane Pearsalle, toto je přátelské setkání, nemám pravdu?“

„Samozřejmě.“

„Proč má tedy pan Sneed u sebe odposlouchávací zařízení?

Technický úsek už léta tyhle mikrofony do kravat nevyrábí. Má v náprsní kapse štěnici a všechno nahrává. Cožpak my teď chodíme jeden za druhým do kanceláře a nosíme s sebou odposlech?“

Pearsallův obličej zrudl. Pokud měl skutečně Sneed u sebe štěnici, byl to skutečně odporný podraz, ale nikdo z přítomných nechtěl, aby bylo na pásce zaznamenáno, jak říká Sneedovi, aby přístroj vypnul.

„Vy zde nejste proto, abyste nám říkala své názory nebo nás z něčeho obviňovala,“ prohlásil Sneed, bledý vzteky. „Jsme zde proto, abychom vám pomohli.“

„Pomohli v čem? Váš úřad zavolal do této kanceláře a vyžádal si, abych já pomohla při zátahu vám. Dala jsem Eveldě Drumgové dvě

šance, aby se vzdala. Mimino měla v dece a pod ní MAC 10. To ona zastřelila Johna Brighama. Chtěla jsem, aby se vzdala. To neudělala. Střelila po mně. Já střelila po ní. Je mrtvá. Možná byste si měl zkontrolovat své zařízení hned teď na místě, pane Sneede.“

„Vy jste věděla předem, že tam bude Evelda Drumgová?“ chtěl vědět Eldredge.

„Věděla předem? Agent Brigham mne informoval až v dodávce, když jsme jeli na místo, že Evelda Drumgová pálí amfetamin ve své

laboratoři. Pověřil mne, abych si ji vzala na starost.“

„Mějte na paměti, že Brigham je mrtev,“ prohlásil Krendler,

„stejně tak Burke, oba vynikající agenti. Nejsou tady, aby to potvrdili, nebo vyvrátili.“

Starlingové se zvedl žaludek, když zaslechla Krendlera vyslovovat jméno Johna Brighama.

„Pane Krendlere, jen stěží se mi podaří zapomenout, že John Brigham je mrtev, a skutečně to byl dobrý agent, navíc i můj velký

přítel. Faktem zůstává, že mne pověřil vzít si Eveldu na starost.“

„Brigham vás tím pověřil, přestože jste měla již dříve s Eveldou Drumgovou konflikt?“ zeptal se Krendler.

„Nech toho, Paule,“ okřikl ho Clint Pearsall.

„Jaký konflikt?“ zeptala se Starlingová. „Normální zatčení. Jindy kladla při zatýkání policistům odpor. Když jsem ji zatýkala já, byla klidná, dokonce jsme si i popovídaly, byla chytrá. Chovaly jsme se jedna k druhé zdvořile. Doufala jsem, že se mi to podaří i tentokrát.“

„Učinila jste nějaké prohlášení, že vaším cílem je Evelda Drumgová?“ zeptal se Sneed.

„Potvrdila jsem zadaný úkol.“

Holcomb z Úřadu starosty a Sneed dali hlavy dohromady. Po chvilce Sneed zaútočil: „Slečno Starlingová, máme informace od důstojníka Boltona z washingtonského policejního oddělení, že jste v dodávce jedoucí na místo konfrontace mluvila o paní Drumgové dost dopáleně. Chcete se k tomu nějak vyjádřit?“

„Agent Brigham mne pověřil, abych ostatním důstojníkům v dodávce popsala Eveldinu zločineckou minulost, upozornila, že mívá

u sebe zbraň a že je HIV pozitivní. Řekla jsem, že jí dáme příležitost vzdát se dobrovolně. Požádala jsem je o výpomoc při jejím zatčení, pokud by to neprobíhalo hladce. Mohu prohlásit, že ke splnění tohoto úkolu se moc dobrovolníků nehlásilo.“

Pokusil se Clint Pearsall: „Když se gangsterské auto nabouralo a jeden z pachatelů unikl, všimla jste si, že vozidlo se hýbe a že uvnitř

pláče dítě, je tomu tak?“

„Ječí,“ odpověděla Starlingová. „Zvedla jsem ruku, aby všichni přestali střílet, a vyšla jsem z úkrytu.“

„To je porušení standardního postupu,“ prohlásil Eldredge. Starlingová ho ignorovala. „Přiblížila jsem se k autu v pohotovostní pozici, zbraň po boku, hlaveň skloněnou. Marquez Burke ležel na zemi mezi námi a umíral. Někdo vyběhl a dával mu obvaz. Vystoupila Evelda s dítětem. Vyzvala jsem ji, aby ukázala ruce, a řekla něco jako ,Eveldo, nech toho.’“

„Ona vystřelila, vy jste vystřelila. Šla hned k zemi?“

Starlingová přikývla. „Podlomily se jí nohy, padla na ulici, skloněná nad svým dítětem. Byla mrtvá.“

„Popadla jste dítě a utíkala k vodě. Mimořádný zájem,“ řekl Pearsall.

„Nechápu, co je na tom tak mimořádného. Bylo celé od krve. Netušila jsem, jestli je dítě HIV pozitivní nebo ne, věděla jsem to jen o ní.“

„A napadlo vás, že vaše kulka mohla zasáhnout i to dítě,“ řekl Krendler.

„Ne. Věděla jsem, kam mířím. Mohu mluvit otevřeně, pane Pearsalle?“

Ani se na ni nepodíval, takže pokračovala.

„Celý tenhle zátah bylo pěkný svinstvo. Dostala jsem se do situace, kdy jsem si m ěla vybrat, jestli zemřu, anebo zastřelím matku s dítětem v náručí. Zvolilaj sem a sžírá mě, co jsem provedla. Zastřelila jsem ženu, která měla u sebe své dítě. Něco takového by nikdy neudělal žádný nižší živočich. Pane Sneede, možná byste si měl opravdu zkontrolovat svůj odposlech, hned teď, když se přiznávám. Jsem k smrti znechucena, že jsem se do takové situace vůbec dostala. Jsem znechucena tím, co jsem nucena zde podstupovat.“ Hlavou se jí mihnul Brigham ležící obličejem na silnici, a to ji dodalo kuráže. „Když vás tak tady všechny pozoruju, jak od toho dáváte ruce pryč, zvedá se mi žaludek.“

„Starlingová…,“ vyděšený Pearsall se jí poprvé podíval přímo do očí.

„Vím, že jste doposud neměla příležitost sepsat svou zprávu,“

řekl Larkin Wainwright. „Až to probereme…“

„Pane, zprávu jsem už sepsala,“ řekla Starlingová. „Jedna kopie je na cestě na Úřad profesionální zodpovědnosti. Pokud se vám nechce čekat, mám kopii zde. Je tam všechno, co jsem tam viděla a provedla. Pane Sneede, vy máte všechno k dispozici, a to od samého počátku.“

Starlingová byla skutečně bystrá, uvědomila si známek jistého nebezpečí, takže záměrně zklidnila hlas.

„Tenhle zátah se nezdařil z několika důvodů. Informátor Alkoholu, tabáku a zbraní lhal, pokud jde o přítomnost dítěte, protože ten práskač už byl zoufalý, chtěl, aby zátah proběhl co nejdříve, datum jeho výslechu před federální velkou porotou v Illinois se blíží. Evelda Drumgová navíc věděla, že tam jedeme. Vyšla ven s penězi v jedné kabele a s drogami ve druhé. Na jejím beeperu bylo stále číslo televize WFUL. Signál se ozval pět minut před naším příjezdem. Helikoptéra WFUL tam byla stejně jako my. Nechejte soudu předložit telefonní záznamy společnosti WFUL a uvidíme, kde došlo k úniku informací. Jde o někoho, jehož zájmy jsou čistě místní, pánové. Pokud by k úniku došlo v Alkoholu, tabáku a zbraních nebo v Protidrogovém, dali by to celostátním médiím, ne místní televizní společnosti.“

Benny Holcomb promluvil za město. „Neexistují žádné důkazy, že by někdo z městské administrativy nebo washingtonského policejního oddělení cokoli prozradil.“

„Předvolejte je před soud a uvidíme,“ řekla Starlingová.

„Máte beeper Drumgové?“ zeptal se Pearsall.

„Je v bezpečí zabaveného důkazního materiálu v Quantiku.“

Zazněl beeper zástupce ředitele Noonana. Pohlédl na signalizované číslo, zamračil se, omluvil se a odešel z kanceláře. Netrvalo dlouho a přizval si k poradě i Pearsalla.

Wainwright, Eldredge a Holcomb se dívali z okna na Fort McNail a ruce měli v kapsách. Vypadali, jako by čekali na jednotce intenzivní péče. Paul Krendler zachytil Sneedův pohled a pobídl ho jednat se Starlingovou.

Sneed položil ruku na opěradlo křesla Starlingové a naklonil se k ní.

„Pokud má vaše dnešní výpověď vyznít tak, že vás na tento zásah vybrala FBI a vaše zbraň usmrtila Eveldu Drumgovou, Úřad pro alkohol, tabákové výrobky a zbraně je ochoten celou záležitost uzavřít prohlášením, že vás Brigham pověřil, zvláštním dozorem nad Eveldou Drumgovou, aby zatčení proběhlo klidně. Zabila ji vaše zbraň, to je zodpovědnost, která vyplývá z vašeho nasazení. Naše úřady se nebudou mezi sebou malicherně dohadovat, jaká jsou pravidla

při takovém zásahu, a nebudeme muset vyprávět o nějakých nenávistných či dopálených větách, které jste říkala v dodávce, když

jste měla ostatním popsat, co je to za ženu.“

Starlingová na chvilku spatřila ve své hlavě Eveldu Drumgovou, jak vychází ze dveří, jak nese hrdě hlavu vzhůru, a navzdory zbytečné a hloupé smrti Eveldy pochopila přesně, proč se rozhodla vzít s sebou před své nepřátele vlastní dítě a neutíkat od něj. Starlingová se naklonila blízko k mikrofonu u Sneedovy kravaty a zřetelně prohlásila: „Jsem velice ráda, že mohu potvrdit, jaký typ člověka Evelda byla, pane Sneede. Byla lepší než vy.“

Pearsall se vrátil do kanceláře bez Noonana a zavřel dveře.

„Zástupce ředitele Noonan musel do svého úřadu. Pánové, domnívám se, že můžeme toto shromáždění ukončit. S každým z vás se ještě spojím telefonicky,“ prohlásil Pearsall.

Krendler zvedl hlavu. Náhle zbystřil pozornost, protože cítil ve vzduchu nějaké politikaření.

„Musíme určité záležitosti rozhodnout,“ začal Sneed.

„Nemusíme.“

„Ale…“

„Bobe, věř mi, nic rozhodovat nemusíme. Ještě si s tebou promluvím. A Bobe…“

„Ano?“

Pearsall uchopil štěnici za Sneedovou kravatou a prudce ji odmrštil, trhal knoflíky ze Sneedovy košile a chňapl po pásce, kterou měl přilepenou k tělu. „Ještě jednou sem přijdeš s odposlechem a nakopu tě do prdele.“

Při odchodu se žádný z nich na Starlingovou nepodíval, kromě

Krendlera.

Blížil se ke dveřím a šoupal nohama o podlahu, aby se nemusel dívat, kam šlape. Využil maximálních schopností svého krku a neustále ji pozoroval pohledem, jako když hyena obchází stádo a vybírá si svého kandidáta. V jeho obličeji se odrážely smíšené tužby; takovou měl Krendler povahu, současně obdivoval nohy Starlingové, ale nejraději by ji je zmrzačil.

KAPITOLA

8

BEHAVIORÁLNÍ VÝZKUM je oddělení FBI, které se zabývá

masovými vraždami. Své kanceláře má v podzemí, kde se udržuje stálá teplota vzduchu. V uplynulých letech se malíři pokoušeli svými nástroji poněkud oživit tyto podzemní prostory. Výsledek nebyl o nic lepší nežli kosmetické úpravy v pohřebním ústavu.

Kancelář sekčního šéfa zůstala jako dříve hnědá a na vysoko umístěných oknech visely kostkované tmavohnědé závěsy. Jack Crawford seděl za svým stolem a všude kolem něj ležely spisy plné

hrůzy.

Zaťukání, Crawford zvedl o či a pohled ke dveřím ho potěšil, stála tam Clarice Starlingová.

Crawford se usmál a vstal ze židle. Často spolu se Starlingovou probírali věci vestoje; byla to jedna z jejich nepsaných formalit, které

utvářely jejich vztah. Nemuseli si potřásat rukama.

„Slyšela jsem, že jste byl v nemocnici,“ řekla Starlingová. „To mě mrzí, že jsem vás

nezastihla.“

„Byl jsem jen rád, že vás pustili tak brzy,“ odpověděl. „Povězte, co dělá vaše ucho, je v pořádku?“

„Je. Říkali mi, že to splaskne, velká část.“ Ucho jí překrývaly vlasy. Nenabídla mu, aby se podíval.

Chvíle ticha.

„Pane Crawforde, chtěli na mě hodit celý ten zátah. Kvůli smrti Eveldy Drumgové, to hlavně. Chovali se jako hyeny a pak to najednou přestalo a všichni se odplížili. Něco jim v tom zabránilo, odradilo je.“

„Možná máte anděla strážného, Starlingová.“

„Možná. Co to stálo vás, pane Crawforde?“

Crawford zavrtěl hlavou. „Starlingová, prosím, zavřete dveře.“

Crawford vytáhl z kapsy zmuchlaný hadřík Kleenex a vyleštil si brýle. „Kdybych mohl, něco bych určitě podnikl. Jenže já sám nemám vůbec žádný politický vliv. Kdyby byla senátorka Martinová

stále ve funkci, asi by vás podpořila, Při zásahu přišli o Johna Brighama, úplně ho vyškrtli. Byla by to pěkná ostuda, kdyby ztratili i vás, jako to udělali s Brighamem. Měl jsem pocit, jako bych obě

vaše mrtvoly nakládal na korbu džípu.“

Crawfordovi trochu zčervenaly tváře a ona si vzpomněla na jeho obličej v ostrém větru nad hrobem Johna Brighama. Crawford s ní

nikdy nemluvil o válce, kterou vedl.

„Něco jste ale přece udělal, pane Crawforde.“

Přikývl. „Něco přece. Nevím, jak moc vás to potěší. Jde o práci.“

Práce. Práce mělo v jejich soukromém slovníku dobrý význam. Představovalo konkrétní a okamžitý úkol a pročišťovalo vzduch. Nikdy spolu nemluvili, jak si mají poradit s

problematickou centrální

byrokracií v FBI. Crawford a Starlingová fungovali jako lékařští

misionáři, s teologií si moc starostí nedělali, spíše se každý staral o novinku, která na ně čeká, přičemž věděli, ale nikdy neřekli nahlas, že Bůh jim v ničem nepomůže ani za mák. Přece nesešle déšť jen proto, že novorozeně zvané Informační systém je za čtyřicet tisíc naživu.

„Starlingová, vaším dobrodincem je nepřímo ten, co vám nedávno poslal dopis.“

„Doktor Lecter.“ Už dlouho si všímala, jak nerad Crawford vyslovuje tohle jméno.

„Ano, přímo ten. Celou dobu nám uniká, vytírá nám zrak, a najednou vám pošle dopis. Proč?“

Uplynulo už sedm let, kdy dr. Hannibal Lecter, známý vrah deseti osob, utekl z vazby v Memphisu a jeho zmizení stálo život dalších pět lidí.

Vypadalo to, jako by se po Lecterovi slehla zem. Případ zůstával pro FBI stále otevřený a zůstane asi otevřený navěky, pokud ho někdo nechytne. Totéž platilo pro stát Tennessee a další jurisdikce, ale nikdo nebyl pověřen úkolem dál po něm pátrat, přestože příbuzní

obětí zalévali hořkými slzami státní legislativu v Tennessee a požadovali čin.

Daly se sehnat stohy učených pojednání o jeho mentalitě; většinu z nich sepsali psychologové, kteří se s doktorem nikdy osobně

nesetkali. Objevilo se i pár prací psychiatrů, které Lecter setřel v odborných časopisech a kteří měli nyní dojem, že jim nehrozí žádné

nebezpečí, když o něm budou publikovat. Někteří z nich tvrdili, že ho jeho úchylky nevyhnutelně doženou k sebevraždě a že je s největší pravděpodobností už mrtev.

Zájem o doktora Lectera však nijak neutichal v počítačovém světě. V soukromém plénu internetu přibývalo Lecterových teorií

jako hub po dešti a informace o Lecterovi svým počtem těžce konkurovaly spekulacím o Elvisovi. Podvodníci zamořovali konverzační sítě a v blikající bažině tajných webovských stránek se tajně kopírovaly policejní fotografie Lecterových násilných činů pro sběratele tohoto obludného tajemství. V popularitě obsadily hned druhé místo za popravou Fou-Ču-Lia.

Sedm let trvalo, než se po doktorovi objevila první stopa: jeho dopis Clarice Starlingové, který jí zaslal, když ji chtěly ukřižovat bulvární plátky.

Na dopise nebyly žádné otisky prstů, ale FBI byla jednoznačně

přesvědčena, že dopis je pravý. Clarice Starlingová si tím byla naprosto jistá.

„Proč to udělal, Starlingová?“ Vypadalo to, že se na ni Crawford až zlobí. „Nikdy jsem se netajil tím, že ho nechápu o nic víc než

všichni cvokaři dohromady. Povězte mi to vy.“

„Napadlo ho, že to, co se mi stalo, by mohlo zničit, že bych ztratila o FBI své iluze, a jeho těší pozorovat ztrátu důvěry či víry, to má v oblibě. Je to, jako když sbíral články o zřícených kostelech. Ta hromada sutin v Itálii, kde se při mimořádné mši zřítil kostel na všechny ty babičky uvnitř a někdo pak nahoru na tu hromadu zapíchnul vánoční stromek, to ho nadchlo. Já jsem jeho zábava, hraje si se mnou. Když jsem s ním prováděla ty pohovory, velice rád kladl důraz na mezery v mém vzdělání, myslí si, že jsem dost naivní.“

Za Crawforda promluvil jeho věk a osamělost, když se zeptal:

„Starlingová, napadlo vás někdy, že vás má třeba rád?“

„Myslím, že ho bavím. Jeho něco buď baví, nebo ne. Když ne…“

„Třeba jen pocit, že vás má rád?“ Crawford tvrdošíjně lpěl na rozdílu mezi myšlenkou a pocitem, jako baptisté při křtu trvají na úplném ponoření.

„Na to, že mě znal tak krátce, mi o mně řekl pár věcí, které jsou pravdivé. Myslím, že se velice snadno zaměňuje porozumění za vcítění, a my tak hrozně potřebujeme, aby někdo cítil jako my. Možná že asi patří k dospívání naučit se, jaký je mezi tím rozdíl. Je moc těžké a příšerné, když víte, že vám někdo dokáže porozumět, a ani vás třeba nemusí mít rád. Nejhorší snad je, když se porozumění

používá jen jako nástroj predátora. Já, prostě nevím, jak mě bere doktor Lecter.“

„Co třeba říkal, jestli vám to nevadí.“

„Prohlásil, že jsem ambiciózní holka z vesnice, co to chce někam dotáhnout, a že moje oči září jako laciné korálky. Řekl mi, že nosím levné boty, ale jinak že trochu vkus mám, ale jen trochu.“

„To vám připadalo pravdivé?“

„Jo. A možná to platí i teď. V botách jsem se polepšila.“

„Starlingová, myslíte si, že ho třeba zajímalo, jestli ho prásknete, když vám pošle povzbuzující dopis?“

„Věděl, že ho prásknu, měl by to vědět.“

„Po vynesení rozsudku zabil dalších šest lidí,“ řekl Crawford.

„Zabil Miggse ve vězení, protože vám hodil ejakulát do obličeje, a při svém útěku dalších pět. Jestli se podaří doktora chytit, tak za daného politického klimatu by dostal smrtící injekci.“ Při té

myšlence se Crawford usmál. Byl průkopníkem ve studiu masových vrahů. Teď ho čekal povinný odchod do důchodu, ale netvor, který

mu dal zabrat nejvíc, je pořád na svobodě. Představa trestu smrti pro dr. Lectera ho velmi potěšila.

Starlingová věděla, že o Miggsovi Crawford mluví proto, aby znovu vzbudil její zájem, aby se vrátila do oněch hrůzných dnů, kdy se v kobkách Baltimorské státní nemocnice pro duševně choré

zločince snažila získat informace od Hannibala kanibala. Kdy si s ní

Lecter zahrával, zatímco se jiná dívka choulila na dně studny Jame Gumba a čekala na smrt. Crawford zpravidla získával pozornost druhých, když se blížila pointa. Jako například teď.

„Starlingová, věděla jste, že jedna z prvních obětí doktora Lectera je stále naživu?“

„Ten bohatý. Rodina nabídla odměnu.“

„Ano, Mason Verger. Je v Marylandu připojený na respirátor. Jeho otec letos zemřel a odkázal mu obrovský majetek, podniká v masném průmyslu, vyrábí konzervy. Starý Verger také nechal Masonovi jednoho kongresmana a jednoho člena výboru pro justiční

dozor, kteří se bez jeho finanční podpory neobejdou. Mason tvrdí, že má něco, co by nám mohlo pomoci doktora najít. Chce s vámi mluvit.“

„Se mnou?“

„S vámi. Přesně to Mason chce a najednou všichni souhlasí a berou to jako vynikající nápad.“

„Mason to chce, protože jste s ním mluvil a nabídl mu to?“

„Starlingová, chtěli vás vyhodit, mávali s vámi jako s hadrem na holi. Byla byste ztracen á jako John Brigham. Jen aby se zachr ánilo několik byrokratů na Alkoholu, tabáku a zbraních. Strach. Tlaky. Oni u ž rozumějí jen tomuhle. Našel jsem někoho, kdo dal Masonovi vědět a řekl mu, jak silně by to ohrozilo pátrání po Lecterovi, kdyby vám dali padáka. Ať už se dál dělo cokoli, jestli Mason potom někomu volal, o tom nechci nic vědět, snad je v tom reprezentant Vollmer.“

Před rokem by Crawford takovou hru nerozehrával. Starlingová

pátrala v jeho obličeji po známkách krátkodobého pomatení mysli, ke kterému občas dojde u lidí, jimž hrozí brzký odchod do důchodu. Nic takového nenašla, ale vypadal dost unaveně.

„Pohled na Masona není nic pěkného, Starlingová, a to nemluvím jen o jeho obličeji. Zjistěte, co má. Přineste to sem, budeme na tom dělat. Aspoň něco.“

Starlingová věděla, že se Crawford snaží už dlouhá léta, od chvíle, kdy absolvovala Akademii, aby mu ji přidělili do oddělení

behaviorálního výzkumu.

Dnes už patřila v FBI mezi veterány, kterým se přidělují jen úkoly druhotného významu. Pochopila, že její úvodní triumfální

dopadení masového vraha Jame Gumba se stalo součástí jejího pomalého odrovnávání u FBI. Zrodila se hvězda a uvízla někde cestou vzhůru. Během pátrání po Jame Gumbovi si znepřátelila minimálně jednoho velice vlivného člověka a vzbudila žárlivost u mnoha mužských kolegů. Všechno to a její zvláštní umíněnost přinesly léta služby u zásahové jednotky, kde prováděla různé

přepadovky, jezdila k bankovním loupežím, zatýkala a Newark viděla přes hlaveň své pistole. Nakonec ji někdo označil za neschopnou pracovat v týmu, tak se stala agentem u techniky: odposlouchávala telefony, sledovala gangsterská vozidla a pátrala v dětské pornografii. Znamenalo to dlouhé a osamělé chvíle u odposlouchávacího zařízení. A vždycky byla k dispozici, když

sesterská agentura potřebovala někoho spolehlivého při zátahu. Měla úžasnou sílu, byla rychlá a s pistolí to uměla.

Crawford pro ni našel novou příležitost. Předpokládal, že si vždycky přála Lectera dostat.

Pravda byla ovšem daleko složitější. Crawford si ji prohlížel. „Vám se ještě nepodařilo zbavit se toho střelného prachu na tváři.“

Zrnka, spáleného prachu z revolveru zesnulého Jame Gumba vytvořila na její lícní kosti černé znaménko.

„Neměla jsem čas,“ řekla Starlingová.

„Víte, jak říkají Francouzi takovému znaménku krásy, co je takhle vysoko na tváři? Víte, co to znamená?“ Crawford měl rozsáhlou knihovnu o tetování, symbolice těla a rituálním mrzačení. Starlingová zavrtěla hlavou.

„Takové znamínko znamená ,odvahu’,“ oznámil Crawford. „To můžete klidně mít. Být vámi, nechám si ho tam.“

KAPITOLA

9

FARMA MUSKRAT oplývá až čarovnou krásou, je to panství

Vergerovy rodiny u řeky Susquehanna na severu Marylandu. Vergerovi dobyli trh svými masovými konzervami už po roce 1930, kdy se přestěhovali z Chicaga na východ, aby byli blíž Washingtonu, a ani jim to nedalo moc práce. Obchodní a politická prozíravost Vergerových jim umožnila hromadit bohatství z vládních zakázek pro americkou armádu už od občanské války.

Skandál s „masovými konzervami“ během španělsko-americké

války Vergerovy nijak zvlášť nepoznamenal. Když Upton Sinclair se svými novinářskými špiony zkoumal nebezpečné podmínky na jatkách v Chicagu, zjistil, že nedopatřením vyškvařili společně se sádlem i několik Vergerových zaměstnanců. Toto sádlo se pak dávalo do konzerv a prodávalo jako Durhamovo jemné čisté sádlo, které si oblíbili zejména pekaři. Na Vergerovy však žádná vina nepadla. Nepřišli ani o jednu vládní zakázku.

Vergerovi předcházeli podobným možným obviněním a skandálům tak, že si podpláceli politiky, jediným zklamáním snad pro ně bylo přijetí zákona o inspekci masa v roce 1906. Dnes Vergerův podnik poráží 86 000kusů hovězího dobytka a přibližně 36 000 kusů prasat denně; čísla se mírně odchylují v závislosti na roční době.

Na farmě Muskrat to nepáchne jako ve skladech, ba právě

naopak, šíří se zde vůně čerstvě posekaných trávníků a šeříků

kývajících se ve větru. Ze zvířat se zde nachází jen poníci pro děti, které přijdou na návštěvu, a v trávě se vesele pasou hejna hus, zadky se jim kolébají a zobáky hledají v trávě. Nejsou zde žádní psi. Dům, stodola a celý pozemek se nachází téměř uprostřed státního lesa o rozloze asi patnácti kilometrů čtverečních, který zde má na základě

výjimky, udělené ministerstvem pro vnitřní záležitosti, zůstat zachován navždy.

Stejně jako jiné soukromé pozemky bohatých lidí, i farmu Muskrat je dost obtížné najít hned napoprvé. Clarice Starlingová

sjela z dálnice o jeden výjezd dál. Vracela se zpátky po normální

silnici a narazila na vstup do pracovních prostor, obrovskou bránu zajištěnou řetězem a zámkem. Vysoký plot se táhnul kolem lesa. Za bránou vedla obslužná komunikace, která se ztrácela ve vysokém lesním porostu. Nikde žádná telefonní budka. Jela dál asi tři kilometry a našla vrátnici umístěnou na velmi pěkné příjezdové

cestě, dlouhé asi devadesát metrů. Vrátný v uniformě měl v poznámkovém zápisníku zaznamenané její jméno.

Další tři kilometry dobře udržované silnice ji dovedly přímo k farmě.

Starlingová zastavila auto a nechala přejít přes cestu hejno hus. Asi pět set metrů od domu stála velice hezká stodola, ze které právě

vyjíždělo několik dětí na pěkně vypasených shetlandských ponících. Hlavní budova bylo bílé panské sídlo stanfordského stylu hezky zasazené mezi okolní kopce. Všechno tu vypadalo prostorně a úrodně jako krajina z příjemného snu. Starlingovou to trochu vzalo za srdce.

Vergerovi měli dost rozumu, aby udržovali dům v původním stavu, byla zde však jediná výjimka, kterou Starlingová z místa, kde stála, nemohla vidět. Moderní křídlo, vystupující z východní strany domu, vypadalo jako končetina navíc v nějakém groteskním lékařském experimentu.

Starlingová zaparkovala pod hlavním sloupovím. Vypnula motor a slyšela vlastní dech. Ve zpětném zrcátku spatřila, jak někdo přijíždí

na koni. Když vystupovala z auta, kopyta koní klapala po dláždění

vedle ní.

Ze sedla seskočil nějaký člověk se širokými rameny a krátkými blond vlasy a podal otěže sluhovi, aniž by se na něj vůbec podíval.

„Odveď ho zpátky,“ pronesl hluboký skřípavý hlas. Jsem Margot Vergerová.“ Při pozornějším pohledu bylo znát, že je to žena, podala Starlingové ruku a natáhla při tom celou paži. Margot Vergerová evidentně provozovala kulturistiku. Šlachovitý krk, masivní ramena i paže těsně obepínala tkanina tenisového trička. Oči vypadaly suše a podrážděně, jako by trpěla nedostatkem slz. Na sobě

měla keprové rajtky a vysoké jezdecké boty bez ostruh.

„Co to máte za auto?“ zeptala se. „Starého mustanga?“

„Ano, rok osmdesát osm.“

„Pětilitr? Jako by chtěl předjet vlastní kola.“

„To ano. Je to model Roush.“

„Máte ho ráda?“

„Moc.“

„Kolik udělá?“

„Nevím. Dost, řekla bych.“

„Bojíte se v něm?“

„Ne, mám k němu úctu. Řekla bych, že ho používám s jistým respektem,“ prohlásila Starlingová.

„Znáte ho dobře, anebo jste ho jen tak koupila? “

„Věděla jsem o něm dost, a když jsem ho na jedné dražbě

spatřila, koupila jsem ho. Pozd ěji jsem zjistila dal ší věci.“

„Myslíte, že by vyhrál s mým porsche?“

„Záleží na typu. Slečno Vergerová, potřebuji si promluvit s vaším bratrem.“

„Během pěti minut ho připraví. Můžeme jít dovnitř.“ Margot Vergerová šla po schodech nahoru a keprové kalhoty šustily na jejích silných stehnech. Vlasy vypadaly jako kukuřičné šošolky. Měla dost vysoké čelo, takže Starlingovou napadlo, že možná bere nějaké

steroidy, a dumala, jestli si musí přilepovat zvětšující se klitoris. Starlingov á strávila většinu svého dětství v luteránském sirotčinci, takže tento dům jí připadal jako nějaké muzeum, obrovské prostory, malované trámy na stropě a stěny plné portrétů

významně vyhlížejících mrtvých osob. Na odpočívadlech postávaly čínské emailované keramické nádoby a podlahy na chodbách pokrývaly dlouhé orientální běhouny.

Nové křídlo Vergerova sídla se svým stylem ostře odlišovalo. Moderní funkční stavební

konstrukce začínaly u dvojitých dveří z mléčného skla, které se do klenuté chodby vůbec nehodily. Margot Vergerova se u dveří zastavila. Svým suchým a podrážděným pohledem se podívala na Starlingovou.

„Pro některé lidi je rozhovor s Masonem dost problematický,“

řekla. „Pokud by vám něco vadilo nebo byste to nevydržela, můžu vám toho pak říct víc. Třeba se na něco zapomenete zeptat.“

Všichni lidé mají společnou jednu emoci: uvědomujeme si ji, ale nemáme pro ni ještě jméno, šťastné očekávání, že dokážeme pocítit opovržení. Starlingová to spatřila v obličeji Margot Vergerové. Starlingová jí na to řekla jen: „Děkuji.“

Překvapilo ji, že první místností v tomto křídle je obrovská a kvalitně vybavená herna. Dvě černošské děti si tu hrály mezi obrovskými vycpanými zvířaty. Jedno dítě jezdilo na velkém pohyblivém zvířeti a druhé před sebou tlačilo nákladní auto. V rozích byly zaparkovány všelijaké tříkolky a vozíky a uprostřed byla veliká

tělocvična s nádherně vypolstrovanou podlahou.

V rohu herny na sedací soupravě do tvaru písmene L držel službu vysoký muž v uniformě. Četl si Vogue. Po stěnách, vysoko i nízko, bylo připevněno obrovské množství videokamer. Jedna z nich vysoko v rohu u stropu sledovala Starlingovou a Margot Vergerovou. Čočka kamery se při zaostřování otáčela.

Starlingová už v sobě potlačila nepříjemné pocity, když se na ni podívalo černošské dítě. Tady v herně se jí děti líbily. Byla radost pozorovat, jak hodně jsou zaneprázdněné všemi těmi hračkami. S

Margot Vergerovou prošla místností.

„Mason se rád dívá na děti,“ řekla Margot Vergerova. „Kromě

těch úplně nejmenších všechny děti pohled na Masona děsí, takže si to zařídil jinak. Pak půjdou jezdit na ponících. Jsou to děti z Baltimoru, posílají je sem každý den na hlídání.“

Do místnosti Masona Vergera se dá jít jen přes jeho koupelnu, která je vybavena jako lázně a táhne se po celé šířce tohoto nového křídla. Vypadá to zde jako v nějakém profesionálním zařízení, vše z oceli a chrómu, běžně prodávaná podlahová krytina, široké dveře do sprch, ocelové vany bez poskvrnky se zvedacím aparátem, svinuté

oranžové hadice, parní komory a obrovské zasklené skříně plné mastí

z lékárny Santa Maria Novella ve Florencii. Vzduch v koupelně byl stále ještě plný páry z nedávného použití a všude se linula vůně

balšámu a libavky.

Starlingová spatřila v mezeře pod dveřmi do Masonova pokoje světlo. Jakmile se jeho sestra dotkla kliky, světlo zmizelo. V rohu pokoje Masona Vergera byla sedací souprava, kterou ostře ozařovalo shora světlo. Nad pohovkou visel běžný grafický list

„Dávnověk“ od Williama Blakea. Obraz byl ozdoben černou lemovkou, která měla připomínat nedávné úmrtí patriarchy Vergera. Jinak byla celá místnost naprosto temná.

Ze tmy se ozýval zvuk rytmicky fungujícího přístroje, který při každém záběru vzdychl.

„Dobré odpoledne, agentko Starlingová.“ Uměle zesílený

rezonující hlas, kde v pozdravu scházely hlásky b a p.

„Dobré odpoledne, pane Vergere,“ odpověděla Starlingová do šera a stropní silné světlo jí hřálo nahoře na hlavě. Odpoledne bylo někde jinde. Sem nevstoupilo.

„Posaďte se.“

Musíš to udělat. Teď to jde. Teď nebo nikdy.

„Pane Vergere, rozhovor, který mezi námi proběhne, bude mít váhu svědecké výpovědi a potřebuji si ho nahrát. Mohu použít magnetofon?“

„Jistě.“ Hlas zazněl mezi výdechy respirátoru a ve slově chyběla sykavka s. „Margot, myslím, že teď už můžeš jít.“

Margot nevěnovala Starlingové ani pohled a za šustění

jezdeckých kalhot odkráčela.

„Pane Vergere, potřebovala bych upevnit tento mikrofon k vašemu oblečení nebo polštáři nebo jak vám to bude vyhovovat. Anebo mohu zavolat ošetřovatelku, aby to provedla, jestli to tak pro vás bude lepší.“

Jak si přejete,“ odpověděl bez p. Vyčkal na sílu z dalšího mechanického dechu. „Můžete to klidně udělat sama, agentko Starlingová. Jsem tady.“

Starlingová nikde nenašla žádný vypínač, kterým by si mohla posvítit. Napadlo ji, že až oči přivyknou tmě, uvidí lépe, a tak opustila osvícený prostor a s jednou rukou napřaženou před sebe kráčela za vůní balšámu a libavky.

Byla blíž u postele, než si myslela, když Mason rozsvítil. Nehnula ani brvou. Jen trochu škubla rukou, ve které držela připínací mikrofon.

Její první myšlenka vůbec nesouvisela s pocity v jejím hrudníku a žaludku; bylo to zjištění, že jeho vady řeči souvisejí s tím, že nemá

vůbec žádné rty. Následovalo zjištění, že není slepý. Hledělo na ni jedno modré oko přes jakýsi druh monoklu napojeného na trubičku, která udržovala vlhkost oční bulvy, protože chybělo oční víčko. Se zbytkem si poradili už dávno chirurgové a udělali, co bylo v jejich silách, přes kosti natáhly kožní transplantáty.

Mason Verger, bez nosu a rtů, bez jakékoli měkké svalové tkáně

v obličeji, se skládal jen ze zubů a vypadal jako nějaké stvoření z mořských hlubin, jež jsou skutečně hodně hluboko. Jsme zvyklí vidět všelijaké masky, takže šok z pohledu na Masona se dostavuje později. Šok z pomyšlení, že to je lidský obličej a za ním lidské

myšlenky. Děsí vás, že se hýbe, že čelisti artikulují, že vás pozoruje jedno oko. že vidí váš normální obličej.

Vlasy Masona Vergera jsou krásné; absurdní je, že nejhorší je pohled právě na ně. Černé, místy prošedivělé, zapletené do copu, který sahá až na podlahu, když ho sundáte z polštáře. Dnes má vlasy zapletené do copu a smotané do kruhu na hrudi spočívají na respirátoru, který vypadá jako krunýř želvy. Lidské vlasy okolo cyanotické trosky, copy lesknoucí se jako vycíděné váhy. Pod pokrývkou se dlouhé a paralyzované tělo Masona Vergera vytrácí do špičky na vyvýšené nemocniční posteli.

Před obličejem je kontrolní panel, který vypadá jako Panovy píšťaly nebo varhany z umělé hmoty. Skroutil jazyk kolem jedné

trubičky a s dalším výdechem fouknul. Jeho postel s hukotem zareagovala, otočila ho více ke Starlingové a nazdvihla trochu hlavu.

„Děkuji Bohu za to, co se stalo,“ řekl Verger. „Byla to moje spása. Vzýváte Ježíše, slečno Starlingová? Je ve vás víra?“

„Vyrůstala jsem ve velice uzavřeném pobožném prostředí, pane Vergere. Je ve mně všechno, co je ve vás,“ odpověděla Starlingová.

„Jestli vám to nebude vadit, připnula bych teď ten mikrofon tady k polštáři. Nebude to tady překážet, viďte?“ Její hlas zněl energicky a pečovatelsky, hodil se k ní.

Starlingové neulehčila situaci její ruka za jeho hlavou, když

viděla kus jeho a jejího těla pohromadě, ani puls v jeho žilách připevněných k obličejovým kostem, aby krev vyživovala mozek; jejich pravidelné roztahování vypadalo jako pohybující se červi. Díkybohu už natáhla šňůru a vrátila se ke stolu a magnetofonu a svému mikrofonu.

„Hovoří zvláštní agentka Clarice M. Starlingová, číslo FBI 5143690, vyslýchající Masona R. Vergera, číslo sociálního pojištění

475989823. K výpovědi došlo u dotyčného doma v den uvedený

výše, místopřísežně prohlášeno a potvrzeno. Pan Verger je srozuměn s tím, že mu státní návladní Spojených států pro okres třicet šest a místní úřady společným prohlášením udělili imunitu, a nemůže být tudíž žalován, místopřísežně prohlášeno a potvrzeno. Nyní, pane Vergere.“

„Chci vám vyprávět o táboře,“ přerušil ji při dalším nádechu.

„Byl to nádherný zážitek z dětství, ke kterému jsem se v podstatě

vrátil.“

„K tomu se můžeme ještě dostat, pane Vergere, ale myslela jsem si, že bychom…“

„Ale, můžeme to udělat teď, slečno Starlingová. Víte, záleží

úplně na všem. Tak jsem totiž potkal Ježíše a už vám určitě neřeknu nikdy nic důležitějšího.“ Na chvíli se odmlčel, aby dal respirátoru čas. „Byl to křesťanský tábor a platil to táta. Úplně všechno, pro všech sto dvacet pět účastníků u jezera Michigan. Bylo tam několik chudáků, co by za kousek cukroví udělali cokoli. Možná jsem toho zneužíval, možná jsem byl na ně ošklivý, když si nevzali čokoládu a neudělali, co jsem chtěl, nic netajím, protože teď už je všechno v pohodě.“

„Pane Vergere, pojďme probrat nějaké materiály se stejným…“

Neposlouchal ji, jen čekal na přístroj, až mu přidělí dech. „Mám imunitu, slečno Starlingová, takže všechno je v pohodě. Dostal jsem dar imunity od Ježíše, imunitu od státního návladního Spojených států, dostal jsem imunitu od okresního státního návladního v Owings Mills, aleluja. Jsem volný, slečno Starlingová, a teď je všechno v pohodě. Jsem zadobře s Ním a všechno je teď v pohodě. On vstal z mrtvých a v táboře jsme mu říkali Zmrtvola. Nikdo není

lepší než Zmrtvola. Víte, trochu jsme si to přizpůsobili době, Zmrtvola. Sloužil jsem mu v Africe, aleluja, sloužil jsem mu v Chicagu, chválil jeho jméno a sloužím mu i teď a on mne jednoho dne zvedne z této postele a potrestá mé nepřátele, přivede je ke mně, já uslyším nářek jejich žen, a teď je všechno v pohodě.“ Zalykal se slinami a odmlčel se, žíly na čele měl temné a pulsující. Starlingová vstala, aby přivolala ošetřovatelku, ale jeho hlas ji zarazil, než došla ke dveřím.

„Jsem v pořádku, už je to dobré.“

Přímá otázka by možná byla lepší než se ho snažit někam dovést.

„Pane Vergere, setkal jste se někdy s doktorem Lecterem předtím, nežli soud rozhodl, že k němu půjdete na terapii? Znal jste ho jako člověka, ze společnosti?“

„Ne.“

„Oba jste byli ve správní radě Baltimorské filharmonie.“

„Ne, já tam měl místo jen proto, že jsme je finančně podporovali. Poslal jsem tam právníka, když se volilo.“

„V soudním procesu doktora Lectera jste neučinil žádné

prohlášení.“

Učila se načasovat své otázky tak, aby měl dobu potřebnou na nadechnutí a mohl odpovědět.

„Řekli, že toho mají dost, aby ho usvědčili šestkrát, devětkrát. A stejně vyhrál kvůli námitce, že je nepříčetný.“

„Soud ho seznal nepříčetným. Doktor Lecter se nehájil.“

„Vám připadá ten rozdíl důležitý?“ zeptal se Mason.

Díky té otázce poprvé pronikla do jeho mysli, chápavé a zatvrzelé, diametrálně odlišné od

způsobu konverzace, kterou spolu vedli.

Velkého úhoře teď probudilo světlo, zvedl se z kamenů na dně

akvária a začal svůj nekonečný a neúnavný tanec do kruhů, vlnící se pruh hnědi, na které byly nahodilé krémové skvrnky.

Starlingová si neustále uvědomovala přítomnost úhoře, koutkem oka vnímala jeho pohyb.

„To je muarena kidako“ řekl Mason. „V zajetí je ještě jeden, ten je ještě větší, v Tokiu. Tenhle je druhý největší. Normálně se mu říká

Brutální Moray, chtěla byste vědět proč?“

„Ne,“ odpověďěla Starlingová a obrátila list ve svém bloku.

„Takže v době terapie, která vám byla nařízena soudem, pane Vergere, jste pozval doktora Lectera k sobě domů.“

„Už se nemám za co stydět. Povím vám, co budete chtít. Teď už

je všechno v pohodě. Za všechna ta falešná obvinění ze sexuálního obtěžování a zneužívání jsem dostal podmínku, když udělám pět set hodin veřejně prospěšné práce, budu pomáhat v psím útulku a chodit na terapii k doktoru Lecterovi. Napadlo mě, že když doktora do něčeho namočím, bude mi muset trochu polevit v terapii a přitom to nijak nenaruší mé podmínečné propuštění, když třeba nebudu chodit pravidelně anebo budu při sezeních trochu zfetovanej.“

„Tehdy jste měl dům v Owings Mills.“

„Ano. Doktoru Lecterovi jsem pověděl úplně všechno, o Africe, o Idi, všechno, a řekl jsem mu, že mu ukážu některé své věcičky.“

„že mu ukážete co…?“

„Parafernálie, výstroj. Hračky. Tamhle v rohu je malá přenosná

gilotina, co jsem použil na Idi Aminovou. Můžete si ji klidně dát dozadu do džípu, jet kamkoli, do nejvzdálenější vesničky. Sestavená

je za patnáct minut. Asi deset minut trvá, než natáhnete odsouzence na naviják, o trochu déle, když je to žena nebo dítě. Už se za to nestydím, protože jsem očištěn.“

„Doktor Lecter přišel do vašeho domu.“

„Ano. Když jsem mu otevíral, měl jsem na sobě takový kožený

obleček, víte. Sledoval jsem jeho reakce, ale nic se nedělo. Zajímalo mě, jestli se mě bude bát, ale zdálo se, že ne. Bát se mě, to teď zní

dost směšně. Pozval jsem ho nahoru. Ukázal jsem mu, vzal jsem si k sobě z útulku dva psy. Ti psi se měli rádi a já je dal spolu do jedné

klece. Měli spoustu čerstvé vody, ale žádné žrádlo. Zajímalo mě, co se nakonec stane.

Ukázal jsem mu svou výbavu na věšení, znáte to, autoerotická

asfyxie, tak trochu se přidusíte, ale ne doopravdy, a je vám fajn, když

při tom, rozumíte mi?“

„Rozumím.“

„No, zdálo se, že on moc ne. Ptal se mě, jak to funguje, a já řekl, že je divnej psychiatr, když tohle nezná, a on řekl, nikdy nezapomenu, jak se při tom usmíval, řekl: ,Předveď mi to.’ Hned mě

napadlo: ,Tak a mám tě!’“

„A předvedl jste mu to.“

„Nestydím se za to. Chybami se učíme. Jsem očištěn.“

„Pane Vergere, prosím, pokračujte.“

„Tak jsem stáhl oprátku dolů před své veliké zrcadlo, nasadil si ji a stahovák jsem měl v jedné ruce. Druhou rukou jsem masturboval a pozoroval jeho reakci, ale nic jsem neviděl.

Normálně lidi odhadnu. Seděl na židli v rohu místnosti, nohu přes nohu a prsty rukou měl propletené na koleně. Pak vstal, sáhl do kapsy saka, velice elegantní jako když James Mason sahá po zapalovači, a řekl: ,Nechceš pro povzbuzení trochu amylu?’ Napadlo mě, panečku, dá mi teď jednou a bude mi muset dávat navěky, aby si udržel licenci. Město lékařských předpisů. Jestli jste četla zprávu, víte, že toho bylo mnohem víc než

jen nitrát amylu.“

„Andělský prach, další metamfetaminy a LSD,“ řekla Starlingová.

„To je, co! Došel k zrcadlu, ve kterém jsem se pozoroval, kopnul do něj a vytáhnul střep. Já jsem byl hotovej. Lítal jsem. Přišel ke mně, dal mi ten střep, díval se mi přímo do očí a navrhnul mi, že by se mi možná líbilo, kdybych si tím střepem odřezal obličej. Pustil psy. Nakrmil jsem je svým obličejem. Říkali, že to trvalo dlouho, než

se ořezalo všechno. Nic si nepamatuju. Doktor Lecter mi oprátkou zlomil krk. Podařilo se jim pak najít nos, když psům v útulku vypumpovali žaludky, ale tkáně se už spojit nedokázaly.“

Starlingové trvalo trochu déle než obvykle, než si přerovnala na stole své papíry.

„Pane Vergere, vaše rodina vypsala odměnu na doktora Lectera, když utekl z vazby v Memphisu.“

„Ano, milion dolarů. Jeden milion. Dali jsme inzeráty po celém světě.“

„A také jste nabízeli zaplatit za jakoukoli užitečnou informaci, ne přímo zatčení a usvědčení. Bylo dohodnuto, že nám informace předáte. Udělali jste to vždy?“

„To zase ne, ale často nebylo vlastně ani co sdělit.“

„Jak to víte? Sledovali jste sami některé stopy?“

„Jen tak dlouho, než vyšlo najevo, že nemají cenu. A proč

bychom měli, ani lidi od vás nám vždycky neřekli všechno. Měli jsme třeba jeden tip z Kréty, a nic z toho nebylo, pak zase z Uruguaye, ale to jsme si nikdy nedokázali ověřit. Slečno Starlingová, chci, abyste pochopila jedno: Tady nejde o pomstu. Doktoru Lecterovi jsem odpustil stejně, jako náš Spasitel odpustil římským vojákům.“

„Pane Vergere, naznačil jste našemu úřadu, že snad teď něco máte.“

„Podívejte se do zásuvky toho posledního stolu.“

Starlingová vytáhla z kabelky bílé bavlněné rukavice a navlékla si je. V zásuvce ležela veliká obálka. Byla tvrdá a poměrně těžká. Vytáhla rentgenový snímek a přidržela si jej proti světlu na stropě. Šlo o rentgen levé ruky, která byla patrně zraněná. Spočítala prsty. Čtyři plus palec.

„Podívejte se na záprstní klouby, víte, o čem mluvím?“

„Ano.“

„Spočítejte je.“

Pět kloubů. „Když přičteme palec, tenhle člověk měl na levé ruce šest prstů. Jako doktor Lecter.“

„Jako doktor Lecter.“

Růžek rentgenu, kde by mělo být číslo případu a původ, byl pryč.

„Odkud to přišlo, pane Vergere?“

„Z Ria de Janeira. Abych věděl víc, musím zaplatit. Hodně. Můžete mi říct, jestli je to doktor Lecter? Potřebuju to nutně vědět, jestli mám zaplatit.“

„Pokusím se, pane Vergere. Uděláme, co je v našich silách. Máte obal, ve kterém byl ten rentgenový snímek?“

„Margot ho má v igelitovém sáčku, dá vám to. Slečno Starlingová, jestli vám to nevadí, jsem dost unavený a potřebuju trochu péče.“

„Pane Vergere, naše kancelář se vám ozve.“

Starlingová nebyla venku z místnosti dlouho, když Mason Verger zafoukal do trubičky a řekl: „Cordelle?“ Hlídač z herny vešel a předčítal Masonovi ze složky označené ODDĚLENÍ SOCIÁLNÍ

PÉČE O DĚTI, MĚSTO BALTIMORE.

„Franklin, je to tak? Pošli sem Franklina,“ řekl Mason a zhasnul světlo.

Malý chlapec stál sám pod rozzářeným světlem u sedací

soupravy a mžoural do dýchající tmy.

Dorazil k němu rezonující hlas: „Ty jsi Franklin?“

„Franklin,“ řekl chlapec.

„Kde bydlíš, Frankline?“

„S mámou a Shirley a Stringbeanem.“

„Stringbean tam bydlí pořád?“

„Někdy jo, někdy ne.“

„Řekl jsi: ,Někdy jo, někdy ne?’“

„Jo.“

„Máma není tvoje opravdová máma, viď, Frankline?“

„Nevlastní.“

„A není to tvoje první nevlastní máma, viď?“

„Ne.“

„Líbí se ti ve vašem domě, Frankline?“

Ožil. „Máme kočku Kitty. A máma dělá zapejkanou paštiku v troubě.“

„Jak tam bydlíš dlouho, u mámy v domě?“

„Nevím.“

„Už jsi tam měl narozeniny?“

„No, jednou. Shirley udělala dort.“

„Máš rád dorty?“

„S jahodama.“

„Máš rád mámu a Shirley?“

„Hmmm, mám, a kočku Kitty.“

„Chceš tam bydlet? Cítíš se v bezpečí, když jdeš večer spát?“

„Hmmm. Spím v pokoji se Shirley. Vona už je velká.“

„Frankline, už nemůžeš dál bydlet s mámou, Shirley a kočkou Kitty. Musíš jít pryč.“

„Kdo to řek?“

„Vláda to tak chce. Máma přišla o práci, takže ztratila právo být tvou pěstounkou. A policie našla ve vašem domě cigaretu s marihuanou. Už jen tenhle týden a pak mámu nikdy neuvidíš. Zbývá

jen tenhle týden a už nikdy neuvidíš ani Shirley, ani kočku Kitty.“

„Ne,“ řekl Franklin.

„Anebo tě možná už nechtějí, Frankline. Je ti něco? Máš nějakou nemoc neboje na tobě něco špatného? Myslíš, že máš příliš tmavou kůži, že tě nemůžou mít rádi?“

Franklin si vytáhnul košili a podíval se na své malé hnědé bříško. Zavrtěl hlavou. Plakal.

„Víš, co se stane s kočkou Kitty? Policajti vezmou Kitty do útulku a doktor jí tam dá injekci. Dostal jsi někdy ve školce injekci?

Dávala ti někdy nějaká sestřička injekci? Takovou dlouhou tenkou jehlou? Tak takovou injekci dají Kitty. Ta kočka se bude hrozně bát, když tu jehlu uvidí. Oni k ní tu jehlu přilepí a kočce Kitty to hrozně

ublíží a umře.“

Franklin si vytáhl cíp košile a utřel si jím obličej. Dal si do pusy palec, což už neudělal asi rok, od té doby, co mu máma řekla, aby to nedělal.

„Pojď sem,“ řekl hlas ve tmě. „Pojď sem a já ti řeknu, jak to můžeš udělat, aby kočka Kitty nedostala injekci. Nechceš přece, aby kočka Kitty tu injekci dostala, Frankline, že ne? No tak pojď sem, Frankline.“

Franklinovi tekly slzy proudem, cucal si palec a pomalu kráčel do tmy. Když byl necelé dva metry od postele, Mason zafoukal do harmoniky a rozsvítilo se.

Snad díky vrozené odvaze anebo snaze pomoci Kitty anebo zoufalému poznání, že už nemá kam utéct, Franklin se ani nehnul. Neutekl. Stál na místě a zíral na Masonův obličej.

Masonovo obočí by se patrně nazdvihlo, kdyby měl nějaké obočí

, to nebyl moc uspokojivý výsledek.

„Kočku Kitty můžeš zachránit od injekce tak, že jí dáš sám jed na krysy,“ řekl Mason. Sykavky z a s nebyly moc srozumitelné, ale chlapec pochopil.

Franklin vytáhl palec z pusy.

„Seš mizernej starej blbec,“ řekl Franklin. „A taky hnusnej.“

Otočil se a odešel z místnosti přes halu plnou hadic zpátky do herny. Mason ho pozoroval na videu.

Hlídač se na chlapce díval, velice bedlivě ho pozoroval, i když

předstíral, že si čte svůj Vogue.

Franklina už hračky nezajímaly. Přešel hernu, sedl si pod žirafu a díval se do zdi. Nic jiného už dělat nedokázal, kromě cucání palce. Cordell pečlivě hlídal kvůli slzám. Jakmile spatřil, že se chlapci otřásají ramena, šel k němu a otíral mu slzy jemně sterilními hadříky. Mokré odstřižky pak dával do Masonovy sklenice na Martini, které

se chladilo uvnitř ledničky hned vedle pomerančového džusu a cocacoly.

KAPITOLA

10

NEBYLO SNADNÉ NAJÍT lékařské záznamy o dr. Hannibalu Lecterovi. Když se vezme v potaz jeho naprosté pohrdání

zdravotnictvím a většinou lékařů, nijak nepřekvapí, že nikdy neměl svého vlastního lékaře.

Státní nemocnici pro duševně choré zločince v Baltimoru, kde věznili dr. Lectera až do osudného převozu do Memphisu, už zrušili a teď to byla zchátralá budova, která čekala na demolici. Státní policie vTennessee byla poslední institucí, která držela dr. Lectera ve vazbě před jeho útěkem, ale tam tvrdili, že nikdy jeho zdravotní záznamy nedostali. Policisté, kteří ho převáželi z Baltimoru do Memphisu, už nežili a podepsali jen převzetí vězně, bez jakýchkoli zdravotních dokladů.

Starlingová strávila celý den u telefonu a počítače, pak sama prohledávala sklady s důkazními materiály v Quantiku a v budově J. Edgara Hoovera. Celé jedno dopoledne se probírala zaprášenou a páchnoucí hromadou ve skladu důkazních materiálů na policejním oddělení v Baltimoru a strávila příšerné odpoledne v Právnické

knihovně ve Fitzhughu, kde pročítala nezkatalogizovanou sbírku Hannibala Lectera, čas se zde zastavil a knihovníci měli problémy najít správné klíče.

Všechno to úsilí jí nakonec přineslo jediný list papíru, záznam z běžné lékařské prohlídky dr. Lectera, když byl poprvé zatčen státní

policií v Marylandu. Další lékařská anamnéza připojena nebyla. Inelle Coreyová přežila pád Státní nemocnice pro duševně choré

zločince v Baltimoru a povýšila do Státní správy nemocnic v Marylandu. Nechtěla, aby s ní Starlingová mluvila v kanceláři, tak si domluvily schůzku v kavárně v přízemí.

Starlingová jezdila na domluvené schůzky zpravidla o trochu dřív a zdálky pozorovala místo budoucího setkání. Coreyová byla přesná jak hodinky. Bylo jí asi třicet pět, silnější, bledá, nebyla nalíčená a neměla na sobě žádné klenoty ani bižuterii. Vlasy měla dlouhé skoro až do pasu, tak je kdysi asi nosívala na střední škole, a na nohy si obula bílé sandály.

Starlingová si u stojanu vzala několik balíčků s cukrem a pozorovala, jak Coreyová usedá k domluvenému stolku.

Hluboce se mýlíte, pokud nevěříte, že všichni protestanti vypadají stejně. Právě naopak. Jako vám někdo z karibské oblasti dokáže říct, ze kterého ostrova je některýjeho soukmenovec, stejně

tak Starlingová, vychovávaná luterány, pohlédla na tuto ženu a ihned si řekla: církev Kristova, možná nazaréna.

Starlingová sundala své šperky, obyčejný náramek a zlatou pecku ze zdravého ucha. Schovala je do kabelky. Hodinky má z umělé hmoty, fajn. Jinak už svůj vzhled upravit nemohla.

„Inelle Coreyová? Dáte si kávu?“ Starlingová přinášela dva šálky.

„Vyslovuje se to Eyenelle. Kávu nepiji.“

„Dám si obě, chcete něco jiného? Jsem Clarice Starlingová.“

„Ne, nic nechci. Můžete mi ukázat nějaký doklad s vaší

fotografií?“

„Samozřejmě,“ řekla Starlingová. „Slečno Coreyová, smím vám říkat Inelle?“

žena jen pokrčila rameny.

„Inelle, potřebuji trochu pomoci v záležitosti, která se vás osobně

vůbec netýká. Jen poradit při pátrání po určitých záznamech ze Státní

nemocnice v Baltimoru.“

Inelle Coreyová se vyjadřovala přehnaně přesně, aby bylo ihned jasné, že je poctivý člověk a že má zlost.

„Procházeli jsme všechno se státní správou v době, kdy se nemocnice rušila, slečno…“

„Starlingová.“

„Slečno Starlingová. Zjistíte, že neexistuje pacient, který by odešel z nemocnice a nebyla by o něm registrace. Zjistíte, že z nemocnice nešla pryč žádná dokumentace, kterou by nejprve neschválil dozorčí orgán. Pokud se týká mrtvých, jejich složky nechtělo ani ministerstvo zdravotnictví, ani statistický úřad, takže pokud je mi známo, mrtvé složky, to znamená složky zemřelých zůstávaly ve Státní nemocnici v Baltimoru, a to i po mém odchodu, přičemž já jsem byla jednou z posledních. Uprchlíci šli městské

policii a na oddělení šerifa.“

„Uprchlíci?“

„To když někdo z nemocnice utekl. I ti nejdůvěryhodnější to někdy provedou.“

„Mohl by být doktor Hannibal Lecter veden jako uprchlík?

Domníváte se, že by jeho záznamy mohly jít bezpečnostním složkám?“

„Nebyl uprchlík. U nás uprchlíkem nebyl. Nebyl u nás ve vazbě, když utekl. Jednou jsem zašla tam dolů podívat se na doktora Lectera, ukázat ho své sestře, když přišla na návštěvu se svými chlapci. Hrůza, když na to pomyslím. Pobláznil tam jednoho z trestanců, který po nás

hodil…,“ ztišila hlas, „, semeno. Víte, co to je?“

„Už jsem to slovo slyšela,“ řekla Starlingová. „Nebyl to náhodou pan Miggs? Měl v rukou sílu.“

„Vymazala jsem ihned to jméno ze svých vzpomínek. Vás si pamatuji. Přišla jste do nemocnice, mluvila s Fredem, doktorem Chiltonem, a šla dolů do podzemí k Lecterovi, že?“

„Ano.“

Dr. Frederick Chilton byl ředitelem Státní nemocnice pro duševně choré zločince v Baltimoru. Pohřešuje se od doby, kdy byl na dovolené, došlo k tomu po útěku dr. Lectera.

„Víte, že Fred zmizel?“

„Ano, slyšela jsem.“

Slečně Coreyové se vyhrkly slzy z očí. „Byli jsme zasnoubeni,“

řekla. „Odešel, pak se zavřela nemocnice, jako by se mi zhroutil celý

svět. Nemít svou víru, nepřežila bych to.“

„To je mi líto,“ řekla Starlingová. „Teď máte ale dobrou práci.“

„Ale nemám Freda. Byl to hodný, moc hodný člověk. Naše láska, to bylo něco, s čím se nesetkáte každý den. Na střední škole v Cantonu ho zvolili Chlapcem roku.“

„No, to si budu pamatovat. Inelle, zeptám se vás na jedno: Nechával si záznamy ve své kanceláři, anebo byly u příjmu, u vás…?“

„V kanceláři měl u zdí skříně a tam jich měl plno. Když už se tam nevešly, dával je do skříní u příjmu. Vždycky bylo všechno pochopitelně zamčené. Když jsme se stěhovali, dočasně se přesunuly na kliniku metadonu a pak spousta materiálů šla neznámo kam.“

„Viděla jste někdy složku doktora Lectera?“

„Jistě.“

„Vzpomínáte si, byly v ní i rentgenové snímky? Přikládaly se rentgenové snímky do složek anebo se evidovaly někde jinde?“

„Byly ve složkách. Snímky bývaly větší než písemnosti a dělalo to problémy. My jsme měli rentgen, ale nepracoval u nás člověk na plný úvazek, takže se neevidovaly rentgeny odděleně. Opravdu si nevzpomenu, jestli v jeho složce nějaký rentgen byl nebo ne. Byl tam záznam z EKG, který Fred lidem často předváděl. Doktor Lecter, vůbec se mi nelíbí říkat mu doktor, byl celý přidrátovaný k EKG, když zaútočil na tu nebohou ošetřovatelku. Víte, bylo to dost divné, při útoku se mu ani nezrychlil tep. Zaměstnanci mu vyhodili rameno, víte, když ho z ní strhávali a táhli pryč. Kvůli tomu ho pak museli rentgenovat. Jestli k tomu můžu něco říct, měli mu udělat něco daleko horšího než jen vyhodit rameno.“

„Pokud by vás něco napadlo, nějaké místo, kde by ta složka mohla být, zavolala byste mi?“

„Budeme provádět cosi jako globální pátrání?“ zeptala se slečna Coreyová a řádně si to slovní spojení vychutnala. „Stejně si myslím, že nic nenajdeme. Spousta toho se prostě ztratila, my jsme nic neztratili, ale lidi z metadonu.“

Šálky měly široké okraje a káva z nich stékala. Starlingová

pozorovala, jak Inelle Coreyová odchází, těžkopádně, jako by ji samo peklo vybavilo něčím navíc, a vypila půl šálku s ubrouskem pod bradou.

Starlingová o sobě začala trochu přemýšlet. Věděla, že jí něco vadí. Možná jakási upatlanost, možná ještě něco horšího, nedostatek stylu. Lhostejnost k věcem, které potěší oko. Asi jí chyběla stylovost. I styl mrtvé královny by byl lepší než nic, k tomu došla, ať se to někomu líbí nebo ne.

Starlingová pátrala, jestli není snob, a zjistila, že toho není příliš, kvůli čemu by mohla ze sebe dělat snoba. Jak tak dumala o stylovosti, přišla jí na mysl Evelda Drumgová, která jí měla

nadbytek. Když se dostala až sem, silně zatoužila, aby s tím přemýšlením raději přestala.

KAPITOLA

11

TAK SE STARLINGOVÁ VRÁTILA na místo, kde to pro ni všechno začalo, Státní nemocnice pro duševně choré trestance v Baltimoru, nyní mimo provoz. Starou hnědou budovu, dům bolesti, chrání řetězy a mříže, na omítce graffiti a čeká se jen na první úder demoliční koule.

S nemocnicí to šlo z kopce ještě před zmizením jejího ředitele, dr. Fredericka Chiltona, když odjel na dovolenou. Následná odhalení

zbytečných výdajů, špatného vedení, jakož i zchátralost budovy vedly brzy k tomu, že legislativa přiškrtila fondy. Některé pacienty přesunuli do jiných institucí, někteří zemřeli a pár se jich potulovalo Baltimorem. Začlenili je do špatně pojatého programu pro ambulantní pacienty, byli závislí na thorazinu, takže vypadali jako chodící mrtvoly, a mnozí zmrzli na ulici.

Clarice Starlingová čekala před budovou a uvědomila si, že zřejmě vyčerpala všechny ostatní možnosti proto, že se nechtěla vracet právě sem.

Vrátný přišel o čtyřicet pět minut později. Byl to zavalitý starší

muž s vyztuženou botou, která při chůzi klapala, a s východoevropským sestřihem, provedeným patrně svépomocí. V

plicích mu sípalo a vedl ji k vedlejšímu vchodu, kam se šlo z chodníku po několika schodech dolů. Zámek vyrazili chuligáni, takže dveře zabezpečoval řetěz a dva visací zámky. Mezi články řetězu byly chlupaté pavučiny. Tráva ve škvírách na schodech lechtala Starlingovou na kotnících a vrátný si nervózně pohrával s klíči. Bylo pozdní odpoledne, zataženo, málo světla a žádné stíny. „Já se v tom domě moc nevyznám. Jen hlídám alarm kvůli požáru,“ řekl muž.

„Nevíte, jestli se tu někde skladují doklady, papíry? Nějaké

skříně, záznamy?

Pokrčil rameny. „Po nemocnici tady byla metadonová klinika, pár měsíců. Všecko dali do sklepa, postele, prádlo, nevím, co všechno. Tam je to špatný na moje astma, plíseň, ta je moc špatná, ta plíseň. Matrace na postelích byly plesnivý, všude na matracích hnusná plíseň. Já tam nemůžu dejchat. A schody jsou špatný na moje nohy. Ukázal bych vám to, ale…“

Starlingové by nějaká společnost prospěla, i jeho doprovod, ale jen by ji zdržoval. „Ne, nemusíte. Kde máte kancelář?“

„Dole na rohu bloku, kde dřív bejval dopravní inspektorát.“

„Když se do hodiny nevrátím…“

Podíval se na hodinky. „Mám jít za půl hodiny pryč.“

Tak teď už toho mám až po krk. „Pane, vy teď pro mne uděláte následující: počkáte v kanceláři na klíče. Jestli se během hodiny nevrátím, zavolejte číslo tady na té navštívence a řekněte jim, kam jsem šla. Jestli tu nebudete, až se vrátím, jestli zavřete a půjdete domů, osobně zajdu zítra ráno za vaším nadřízeným a nahlásím mu to. Navíc, navíc si vás pozve Daňový úřad a vaši situaci zváží i Úřad pro přistěhovalectví a, naturalizaci. Rozumíte? Ráda bych slyšela vaši odpověď, pane.“

„Dyť já bych na vás počkal. Takový věci nemusíte říkat.“

„Velice vám děkuji, pane,“ odpověděla Starlingová.

Vrátný se chytil svýma velkýma rukama zábradlí, aby se zase vyškrábal na chodník, a Starlingová slyšela, jak se jeho nepravidelný

klapot pozvolna vytrácí. Strčila do dveří a vešla na odpočívadlo požárního schodiště. Zamřížovaná okna vysoko v šachtě schodiště

vpouštěla trochu šedého světla. Dumala, jestli má dveře za sebou zamknout, ale jen lehce zamotala zevnitř řetěz, aby se dostala ven, kdyby klíč ztratila.

Při svých dřívějších návštěvách blázince, kdy chodila zpovídat dr. Hannibala Lectera, vstupovala vždy hlavním vchodem, takže teď

jí chvíli trvalo, než se zorientovala.

Vyšla požárním schodištěm do vstupní haly. Mléčná skla v oknech propouštěla ještě méně šedého světla a místnost byla téměř

ve tmě. Starlingová s sebou měla silnou baterku, našla vypínač a stiskla. V rozbitém osvětlení se rozzářily tři žárovky. Uštípnuté

konce telefonních drátů ležely na pultu u příjmu.

Někdy dříve sem vnikli vandalové s barevnými spreji. Stěnu přijímací místnosti zdobil dvou a půl metrový falus a varlata a pod tím nápis FARON, VYHOŇ MI HO.

Dveře do kanceláře ředitele byly dokořán. Starlingová zůstala stát ve vchodu. Sem přišla nejdřív, když ji FBI vyslala, ještě tehdy studovala, stále všemu věřila, dosud si myslela, že pokud děláte svou práci dobře, když se vám podaří něco rozseknout, budete přijati bez ohledu na rasu, vyznání, barvu pleti, původ a jestli jste poslušný či nikoli. Z toho všeho už věřila jen jedné věci. Byla přesvědčena, že to rozsekne.

Zde jí ředitel Chilton podal svou pomádou upadanou ruku a vyjel po ní. Tady prodával informace, odposlouchával a v přesvědčení, že je stejně tak mazaný jako Hannibal Lecter, učinil rozhodnutí, která

umožnila Lecterovi uprchnout a způsobila velké krveprolití. V kanceláři byl stále Chiltonův stůl, ale židle zmizela, byla dost malá na to, aby se dala ukrást. Zásuvky byly prázdné, jen rozdrcená

jedlá soda. Zůstaly zde dvě skříně. Měly obyčejné zámky a agentce Starlingové, pracující kdysi v technickém úseku, netrvalo ani minutu, aby je otevřela. Ve spodní přihrádce byl vyschlý chlebíček v papírovém sáčku, pár úředních formulářů z metadonové kliniky, osvěžovač vzduchu, tuba kondicionéru na vlasy, hřeben a několik kondomů.

Starlingová přemýšlela o kobkách v podzemí této psychiatrické

léčebny, kde dr. Lecter strávil osm let. Tam dolů jít nechtěla. Mohla použít mobil a požádat městskou policejní jednotku, aby tam šli s ní. Mohla zavolat pobočce v Baltimoru, aby jí poslali jednoho agenta FBI. Bylo pozdní odpoledne a ona v žádném případě nemohla nijak ovlivnit dopravní špičku ve Washingtonu. Kdyby čekala, bylo by to ještě horší.

Opřela se o Chiltonův stůl, i když byl celý zaprášený, a snažila se rozhodnout. Opravdu byla přesvědčená, že tam v podzemí najde nějaké spisy, anebo ji to táhlo k místu, kde poprvé spatřila Hannibala Lectera?

Během svého působení u FBI o sobě Starlingová zjistila jednu věc: Nebyla typem člověka, který vyhledává dobrodružství, a byla by štěstím bez sebe, kdyby už nikdy nemusela mít strach. Ale tam dole by mohly být nějaké složky. A to zjistí klidně za pět minut. Pamatovala si dobře zadunění vrat do areálu s maximální

ostrahou, když tam před lety chodívala. Kdyby se teď za ní někde dveře zabouchly, zavolala by do baltimorské pobočky a řekla jim, kde je, a zařídila by to tak, že za hodinu jim zase zavolá, jestli je venku.

Světla fungovala na schodišti do podzemí, kudy ji kdysi Chilton doprovázel. Tady jí vysvětloval bezpečnostní opatření týkající se Hannibala Lectera a tady se zastavil, právě pod tímto světlem, aby vytáhl z peněženky fotografii ošetřovatelky, které dr. Lecter ukousnul jazyk

během zkušebního zdravotního vyšetření. Jestli dr. Lecterovi při rvačce vyhodili rameno, musí existovat nějaký rentgen. Lehký závan větru jí přeběhl po krku, jako by někde bylo otevřené okno.

Na odpočívadle ležela krabice na hamburgery od McDonalda a povalovaly se tu ubrousky. Špinavý kelímek, ve kterém byly fazole. Náhražka jídla. V rohu šňůrky vyschlých hoven a ubrousky. Světlo dosáhlo jen na konec odpočívadla, před velké ocelové dveře do oddělení maximální ostrahy, teď byly dokořán a hákem upevněné ke zdi. Svítilna Starlingové byla na pět silných baterií a kužel světla byl víc než postačující.

Posvítila si dolů do dlouhé chodby bývalého oddělení maximální

ostrahy. Vzadu na konci chodby bylo cosi velkého. Cítila obavy, aby dveře do chodby zůstaly otevřené. Podlaha byla zaneřáděná obaly od chleba a pohárky. Na stole bývalého dozorce ležela plechovka od sodovky, zčernalá z toho, jak sloužila coby vodní dýmka na kokain. Starlingová mačkala vypínače za místností dozorců. Nic. Vytáhla svůj mobil. Červené světélko zářilo ve tmě velice jasně. V podzemí

bylo použití mobilu k ničemu, stejně do něj hlasitě promluvila:

„Barry, přistavte dodávku k bočnímu vchodu. Přivez reflektor. Budete potřebovat nějaký vozík, abyste tady ten hnůj vyvezli ven, jo, přijď sem dolů.“

Pak Starlingová vykřikla do tmy: „Haló, vy tam, prosím pozor!

Jsem federální agentka. Pokud zde ilegálně bydlíte, můžete klidně

odejít. Nezatknu vás. Nezajímáte mě. Je mi jedno, jestli se vrátíte, až

tu dokončím svou práci. Teď můžete vyjít ven. Pokud budete klást odpor, přivodíte si vážné zranění, až vám prostřelím prdel. Děkuji vám.“

Ozvěna jejího hlasu létala chodbou, kde dříve tolik jiných mumlalo své nesmysly až do ochraptění, a když přišli o zuby, žužlali mříže.

Starlingová si vzpomněla na ubezpečující všudypřítomnost jednoho velikého dozorce. Barney. Byl tu vždy, když si přišla s dr. Lecterem promluvit. Ta zvláštní zdvořilost, kterou si Barney a dr. Lecter navzájem prokazovali. Teď žádný Barney. Do hlavy jí vniklo cosi ze školy, a aby se procvičila a uklidnila současně, přinutila se vzpomenout si:

Ve vzpomínkách kroků ozvěna

Po cestě dolů, kterou jsme nikdy nepodnikli Směrem ke dveřím, které jsme nikdy neotevřeli Do růžové zahrady.

Růžová zahrada, výborně. Tak tohle tedy žádná růžová zahrada skutečně nebyla.

Starlingovou sice nedávné články vyzývaly, aby nenáviděla svou zbraň i sebe, ale teď, když se necítila bezpečněji dotek pistole připadal velice příjemný. Držela svou pětačtyřicítku u stehna a vydala se chodbou dolů za světlem své baterky. Těžko se sledují obě

strany současně, a navíc je tu imperativ, že vám nikdo nesmí zůstat za zády. Odněkud kapala voda.

V celách byly uskladněny rozmontované rámy postelí. Jinde matrace. V chodbě stála místy voda a Starlingová, která si na boty dávala pořád pozor, překračovala z jednoho místa na druhé, aby se vyhnula kalužím. Vzpomněla si na dávnou Barneyho radu, když byly cely ještě obydlené. Držte se uprostřed chodby, až tam půjdete. Skříně, výborně. Uprostřed chodby až vzadu baterka osvětlovala mdlou olivovou zeleň.

Tady je cela, kterou přidělili Miggsovi, kterého obcházela plná

hrůzy. Deprivovaný Miggs, co jí šeptal sprosťárny a hodil po ní své

sperma. Miggs, kterého dr. Lecter zabil tak, že mu dal návod, jak spolknout vlastní sprostý jazyk. A po Miggsově smrti žil v této cele Sammie. Dr. Lecter si vážil Sammieho poezie natolik, že to básníka silně ovlivnilo. I teď si vybavovala, jak Sammie kvílí své verše:

CHCI JÍT ZA JEžÍŠEM, ZA KRISTEM CHCI JÍT, S KRISTEM MOžNÁ PůJDU, KDYž HO BUDU CTÍT.

Ještě měla někde schovaný text napsaný uhlem.

Cela teď byla přecpaná matracemi a balíky ložního prádla svázaného do prostěradel.

A nakonec, cela dr. Lectera.

Masivní stůl, u kterého si četl, byl stále přišroubovaný k podlaze uprostřed místnosti. Zmizela prkna z polic, kam si rovnal knihy, ale držáky dodnes vyčnívaly ze zdí.

Starlingová by se měla věnovat skříním, ale táhlo ji to do té cely. Zde došlo k

nejpozoruhodnějšímu setkání v jejím životě. Tady byla vyplašená, šokovaná, překvapená.

Tady se o sobe dozvěděla věci tak hrozně pravdivé, že jí srdce znělo jako obrovský zvon.

Chtěla vstoupit dovnitř. Chtěla jít dál, toužila po tom tak silně, jako když chceme vyskočit z balkonu, jak nás lákají lesknoucí se kolejnice, když slyšíme přijíždějící vlak.

Starlingová baterkou ohledala okolí, podívala se i dozadu na řadu skříní, světlem projela i okolní cely.

Přes práh cely ji vedla zvědavost. Stála uprostřed cely, kde dr. Hannibal Lecter strávil osm let života. Obývala jeho prostor, kde ho viděla stát, myslela si, že se začne chvět, ale nestalo se tak. Položila pistoli i baterku na stůl, dala pozor, aby svítilna nespadla na zem, a opřela otevřené dlaně o plochu stolu. Ucítila jen nějaké drobečky. Celkový dojem ji neuspokojil. V cele chyběl její pán, jako když

najdete kůži z hada. Starlingová náhle pochopila něco nového: Smrt a nebezpečí nemusí nutně přijít, když jste v plné polní. Mohou se dostavit, když vás objímá váš nejmilejší. Za slunného odpoledne na rybím trhu, kde se z reproduktorů line Macarena.

Do práce. Stála tu asi dvoumetrová řada kancelářských skříní, celkem byly čtyři, sahaly jí po bradu. Každá měla pět zásuvek, zajištěných v první zásuvce obyčejným zámkem. Zamčená nebyla ani jedna. Všechny byly plné složek, některé byly velice silné, některé měly dokonce zvláštní šanony. Staré mramorované papírové

složky časem zvlhly a změkly, byly tu i novější manilové pořadače. Složky se zdravotními záznamy mrtvých, které se zde uchovávaly od vzniku nemocnice v roce 1932. Uspořádány byly téměř podle abecedy, některé materiály ležely volně za složkami vzadu v zásuvkách. Starlingová se jimi rychle probírala, jednou rukou si držela svítilnu na rameni, prsty volné ruky se prohrabovaly složkami; přála si, aby u sebe měla menší baterku, kterou by mohla držet mezi zuby. Po chvilce přišla na to, jak jsou složky zhruba seřazeny, takže mohla úplně vynechat některé zásuvky, J, některá K až k L, a je to tu! Lecter, Hannibal.

Starlingová vytáhla dlouhý manilový pořadač a ihned ucítila tvrdý negativ rentgenového snímku. Položila složku na ostatní, a našla zdravotní záznamy zesnulého I. J. Miggse. Krucinál. Miggs ji hodlá trápit i z hrobu. Odložila záznamy na skříňku a rychle pátrala po pořadačích s písmenem M. Byl tu i Miggsova manilová složka, na místě, kam podle abecedy patřila. Byla prázdná. Chyba při ukládání?

Cožpak někdo jen tak náhodou vložil Miggsovy záznamy do složky Hannibala Lectera? Prošla všechny záznamy písmene M, jestli nenajde nezařazené dokumenty. Vrátila se k písmenu

J. Uvědomovala si svou vlastní rostoucí zlost. Zatuchlé prostory jí

vadily čím dál víc. Vrátný měl pravdu, že se tady špatně dýchá. Byla asi v polovině složek J, když zjistila, že zápach je, čím dál intenzivnější.

Za jejími zády něco šplouchlo, rychle se otočila, čapla svítilnu a druhá ruka automaticky sjela k pistoli v pouzdře. Ve světelném kotouči stál vysoký muž ve špinavých hadrech, jednou oteklou nohou stál ve vodě. Jednu ruku skrýval za zády. V druhé držel kus rozbitého talíře. Jednu nohu a obě chodidla měl omotaná kusy prostěradel.

„Ahoj,“ řekl, jazyk oteklý boláky. I ze vzdálenosti dvou metrů

cítila Starlingová jeho ohavný dech. Ruku pod sakem přesunula od pistole k slznému spreji.

„Ahoj,“ řekla Starlingová. „Zůstal byste, prosím, tam u těch mříží?“

Muž se ani nehnul. „Ty jsi Ježíš?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla Starlingová. „Nejsem Ježíš.“ Ten hlas. Starlingová přece zná tenhle hlas.

„Seš Ježíš!“ Obličej předváděl všelijaké grimasy.

Ten hlas. No tak, přemýšlej. „Ahoj, Sammie,“ řekla. „Jak se máš? Zrovna jsem na tebe myslela.“

Co ví o Sammiem? Informace, rychle, chvilku trvalo, než si vše vybavila. Přispěl do sbírky kostela hlavou své matky, zrovna když

shromáždění zpívalo „To nejlepší, co máš, dej svému Pánu“. Říkal,že to bylo to nejdůležitější, co měl. Nějaký baptistický kostel. DoktorLecter říkal, že Sammie je nespokojený, protože Ježíš stálenepřichází.

„Seš Ježíš?“ zeptal se, tentokrát naříkavě. Sáhl do kapsy a vytáhnul nedopalek cigarety, pěkný, asi pět centimetrů dlouhý. Položil ho na střep talíře a nataženou rukou jí ho nabízel.

„Sammie, je mi líto. Nejsem, Já…“

Sammie najednou zbledl a rozzuřil se, že Starlingová není Ježíš; chodbou burácelo jeho:

CHCI JÍT ZA JEžÍŠEM, ZA KRISTEM CHCI JÍT!

Vzal svůj kus talíře, okraje ostré jako motyka, a vykročil ke Starlingové. Stál teď oběma nohama ve vodě, obličej celý

znetvořený, volnou rukou mával ve vzduchu mezi nimi.

Starlingová cítila tvrdé skříňky za svými zády.

„S KRISTEM MOžNÁ PůJDU, KDYž HO BUDU CTÍT,“

recitovala Starlingová, zřetelně a velmi hlasitě, jako by ho přivolávala zdaleka.

„Hmmm, uhmmm,“ tiše promluvil Sammie a přestal.

Starlingová hledala v kapse a našla sladkou tyčinku. „Sammie, mám tu dobrotu. Máš rád sladké?“

Nic neříkal.

Položila tyčinku na manilovou složku a podala mu ji, jako jí on prve nabízel talíř.

Poprvé se zakousnul, aniž by stáhl obal, vyplivl papír a jedl dál. Snědl polovinu.

„Sammie, je tady dole ještě někdo?“

Její otázku ignoroval, zbytek tyčinky položil na talíř a zmizel za hromadou matrací ve své staré cele.

„Sakra, co to je?“ Nějaký ženský hlas. „Díky, Sammie.“

„Kdo jste?“ zvolala Starlingová.

„Do toho je vám prdlajs.“

„Vy tady žijete se Sammiem?“

„To se ví, že ne. Přišla jsem na rande. Co takhle nechat nás o samotě?

„Jistě. Odpovězte mi. Jak dlouho už jste tady?“

„Čtrnáct dní.“

„Byl tady ještě někdo?“

„Pár flákačů, ale Sammie je vyhodil.“

„Sammie vás chrání?“

„Zkuste si něco se mnou a uvidíte. Dobře mi to chodí. Seženu něco k jídlu, voň má zas klidný místečko, kde se to dá sníst. Spousta lidí si takhle pomáhá.“

„Přihlásili jste se do nějakého programu? Chcete? Mohu vám pomoci.“

„Zkoušel to. Vylezete ven, děláte všechny ty hovadiny, ale pak dete zase tam, kde to znáte. Co hledáte? Co chcete?“

„Nějaké záznamy.“

„Jestli tu nejsou, někdo je ukrad, to ste teda moc chytrá, když na to nepřijdete sama.“

„Sammie?“ zavolala Starlingová. „Sammie?“

Sammie neodpovídal.

„Spí,“ řekla jeho přítelkyně.

„Když tu nechám trochu peněz, koupíte si jídlo?“ zeptala se Starlingová.

„Ne, koupím chlast. Jídlo si můžu najít. Chlast nenajdete. Až

pudete ven, dejte bacha, ať nechytíte vo ty dveře.“

„Nechám peníze na stole,“ řekla Starlingová. Měla pocit, že utíká, vzpomněla si, jak odcházela od dr. Lectera, jak se musela držet, když kráčela k Barneyho dozorčí místnosti, která jí připadala jako ostrov klidu.

Ve světle schodištní šachty vytáhla Starlingová z peněženky dvacetidolarovou bankovku. Položila ji na Barneyho poškrábaný a prázdný stůl a zatížila ji prázdnou lahví od vína. Rozbalila igelitovou tašku a dala do ní Lecterovu složku se záznamy Miggse a prázdnou Miggsovu složku.

„Sbohem, Sammie,“ zavolala na muže, který se v bludných kruzích pohyboval po světě a pak se vracel do pekla, jediného místa, které znal dobře. Chtěla mu říct, že doufá v brzký příchod Ježíše, ale kdyby to řekla, vypadalo by to hloupě.

Starlingová vystoupila zpátky na světlo světa a pokračovala ve vlastních bludných kruzích.

KAPITOLA

12

POKUD EXISTUJÍ ZASTÁVKY na cestě do pekla, musí

připomínat vchod na pohotovost Všeobecné nemocnice Misericordia v Marylandu. Ozývají se zde sirény, kvílení umírajících, klapání

berlí, pláč a křik a sloupy páry z šachet, označených červeným nápisem POHOTOVOST, stoupají jako Mojžíšův sloup ohně do tmy a za dne se mění v mrak.

Barney vyšel časně ráno z té páry, soukal svá široká ramena do bundy, ostříhanou hlavu měl ohnutou dopředu, jak dával pozor na díry v chodníku, a dlouhými kroky kráčel směrem na východ. Z práce odcházel o pětadvacet minut později, policie přivezla jednoho postřeleného opilého pasáka, který se chtěl prát se sestřičkami, a hlavní sestra Barneyho požádala, aby ještě

zůstal. Pokaždé, když přijímali nějakého rozzuřeného pacienta, poprosili Barneyho, aby chvíli počkal.

Clarice Starlingová pozorovala Barneyho, schovaná hluboko v kapuci své bundy, a nechala ho odejít asi půl bloku na druhé straně

ulice, než si hodila přes rameno svou nákupní tašku a vydala se za ním. Minul parkoviště i zastávku autobusu, takže se jí dost ulevilo. Barneyho bude lepší sledovat pěšky. Nevěděla, kde přesně bydlí, a potřebovala to vědět, než ji spatří.

Okolí nemocnice bylo klidné, bydleli zde většinou dělníci a žili zde lidé všech ras. Prostředí, kde si můžete dát do auta alarm, ale nemusíte na noc vymontovat baterii. I děti si mohou venku hrát. O tři bloky dál Barney čekal, až odjede dodávka z přechodu, a odbočil na sever do ulice s úzkými domky, kde některé měly schody z mramoru a pěkné malé zahrádky. Několik prázdných obchodů

mělo okna natřená na bílo. Pár obchodů právě otvíralo a venku bylo málo lidí. Vozy parkovaly po obou stranách ulice a asi na půl minuty bránily Starlingové ve výhledu, jak kráčela za Barneym, až jí došlo, že se zastavil. Stála naproti na chodníku, přímo proti němu, když ho spatřila. Možná ji také zahlédl, nebyla si jistá.

Stál s rukama v kapsách bundy, hlavu skloněnou a hleděl, jak se něco hýbe uprostřed silnice. Mrtvá holubice ležela na dlažbě a pírka na jednom křídle se zachvívala, když kolem projelo nějaké auto. Druh mrtvé holubice chodil kolem jejího tělíčka, nakláněl k ní oko, hlavička se mu kývala při každém krůčku jeho růžových nohou. Pořád chodil dokola a vrkal tichou holubí řečí. Kolem projelo několik aut a jedna dodávka a holub vždy jen tak tak stačil uskočit na poslední chvíli a odletět.

Barney se po ní možná podíval, Starlingová to nevěděla jistě. Musela buď jít dál anebo se nechat poznat. Když se podívala přes rameno, spatřila Barneyho, jak sedí na bobku uprostřed silnice s rukou zdviženou, aby zastavil projíždějící dopravu.

Zašla za roh, kde na n í nebylo vidět, svlékla si bundu s kapuci, obl ékla si svetr, baseballovou čepici a z nákupní tašky vytáhla sportovní kabelu. Proměna byla okamžitá, bundu a nákupní tašku zasunula do sportovní kabely, vlasy pod čepici. Vypadala jako normální žena v domácnosti, zašla zpátky za roh a vešla do Barneyho ulice.

Držel mrtvou holubici v dlaních. Holub poletoval okolo, jeho křídla vždy zasvištěla kolem drátů, a pozoroval Barneyho. Ten položil mrtvou holubičku na trávník a upravil jí peří. Obrátil svůj veliký obličej vzhůru k holubovi na drátě a něco mu řekl. Pak si šel dál svou cestou, holub seskočil do trávy a neustále vykračoval dokola kolem své zesnulé družky. Barney se už neotočil. Když asi po devadesáti metrech vkročil na schody jednoho obytného domku a hledal klíče, Starlingová se rozeběhla a dostihla ho, než stačil dveře otevřít.

„Barney. Ahoj.“

Beze spěchu se otočil a podíval se z výšky dolů. Starlingová

zapomněla, že Barneyho oči jsou posazené až nepřirozeně daleko od sebe. Spatřila v nich inteligenci a malou jiskřičku porozumění. Sundala čepici a vlasy jí spadly na ramena. „Jsem Clarice Starlingová. Vzpomínáte? Jsem…“

„Tajná agentka,“ prohlásil nevzrušeně Barney.

Starlingová sevřela dlaně a přikývla: „Ano, jsem tajná agentka. Barney, potřebuju s vámi mluvit. Není to nic oficiálního, jen jsem se vás chtěla na něco zeptat.“

Barney sešel ze schodů. I když stál před ní na chodníku, Starlingová musela zvednout hlavu, aby mu viděla do obličeje. Nebála se jeho výšky a rozměrů, jako by se bál třeba nějaký muž.

„Agentko Starlingová, zaznamenala byste, že jste mne neinformovala o mých právech?“

Měl vysoký a drsný hlas jako Tarzan v podání Johnnyho Weismullera.

„Samozřejmě. Porušila jsem zákon z roku 1966. To nepopírám.“

„Co kdybyste to nahlásila do své kabely?“

Starlingová otevřela tašku a hlubokým hlasem, jako by uvnitř byl nějaký skřet, prohlásila: „S Barneym jsem nedodržela zákon z roku 1966, není si vědom svých práv.“

„Na konci ulice je docela pěkná kavárna,“ řekl Barney. „Kolik čepic v té tašce máte dohromady?“ zeptal se během chůze.

„Tři,“ odpověděla.

Okolo projel autobus s označením tělesně postižených a Starlingová si uvědomovala, jak si ji všichni cestující prohlížejí, ale takoví lidé jsou často dost neomalení, a mají na to právo. Mladíci v autě na další křižovatce po ní také pokukovali, ale nedovolili si nic říct, to díky Barneymu. Jakmile by cokoli vyčnívalo z okna, Starlingová by si toho hned všimla, pořád si byla vědoma, že gang narkomanů touží po pomstě, ale tiché hladové pohledy se dají

vydržet.

Vešli s Barneym do kavárny, dodávka s postiženými odbočila do blízké ulice, otočila se a vracela se, odkud přijela. Kavárna, kde se dalo posnídat, byla přeplněná, takže museli chvíli čekat, až se uvolní nějaký box. Číšník pokřikoval v hindštině

na kuchaře, který se potil s kleštěmi nad připravovaným masem a ve tváři měl provinilý výraz.

„Dáme si něco k jídlu,“ řekla Starlingová, když konečně usedli.

„Platí Strýček Sam. Jak se vede, Barneyi?“

„Práce je fajn.“

„Co děláte?“

„Zřízence. Nižší zdravotnický personál.“

„Myslela jsem si, že už budete mít řádnou ošetřovatelskou registraci anebo studovat medicínu.“

Barney pokrčil rameny a natáhnul se po smetaně. Pohlédl na Starlingovou: „Dávají vám dost zabrat, že jste zastřelila Eveldu?“

„To se ještě uvidí. Znal jste ji?“

„Viděl jsem ji jen jednou, když k nám přivezli jejího manžela Dijona. Byl mrtev, vykrvácel, ještě než ho naložili do sanitky. Když

k nám dorazil, nebyla v něm kapka krve. Nechtěla se ho pustit a prala se se sestřičkami. Musel jsem, víte, Hezká ženská, taky měla dost síly. Nepřivezli ji sem, když…“

„Ne, byla na místě mrtvá.“

„To bych řek.“

„Barneyi, když jste předával dr. Lectera lidem z Tennessee…“

„Nechovali se k němu slušně.“

„Když jste…“

„A teď jsou všichni mrtví.“

„Ano. Jeho strážným se podařilo zůstat naživu tři dny. Vy jste se o doktora Lectera staral osm let.“

„Šest let, už tu byl, když jsem nastoupil.“

„Jak jste to dokázal, Barneyi? Jestli vám nevadí, že se ptám, jak se vám podařilo to s ním vydržet? To přece nebyla jen slušnost.“

Barney se podíval na svůj odraz ve lžíci, napřed na vypouklé

straně, pak na druhé a na chvilku se zamyslel. „Doktor Lecter měl vybrané chování, nebyl nijak upjatý, ale příjemný a elegantní. Zapsal jsem se tehdy do nějakého korespondenčního kurzu

a on mi pomáhal přemýšlet. To neznamená, že by mě nezabil hned, jak by k tomu měl příležitost, jedna lidská vlastnost nevylučuje u člověka jakoukoli jinou. Mohou existovat jedna vedle druhé: dobré i špatné. Sokrates to vyjádřil mnohem lépe. Dole v oddělení maximální ostrahy si nemůžete dovolit na tohle nikdy zapomenout. Když to máte pořád v hlavě, všechno je v pořádku. Doktor Lecter možná lituje, že mě

seznámil se Sokratem.“ Barneymu chybělo všeobecné vzdělání a Sokrates pro něj znamenal nový zážitek, významné bylo hlavně

setkání s ním.

„Bezpečnost byla něco naprosto jiného než naše rozhovory. Dva různé světy,“ řekl. „Bezpečnost nebylo nikdy nic osobního, i když

jsem mu musel rozdělávat poštu nebo ho upevňovat do jeho vozíku.“

„Povídali jste si často s doktorem Lecterem?“

„Někdy uběhly celé měsíce, kdy vůbec nemluvil, jindy jsme si zase povídali hodně; pozdě v noci, když ustal všechen ten křik a pláč. Vlastně to jsem zrovna dělal ten korespondenční kurz a vím, že jsem to dost flákal, a on mně ukázal úplně nový svět, doslova, všechno možné -Suetonius, Gibbon, to všechno.“ Barney zvedl svůj hrnek. Přes ruku měl na čerstvém škrábanci oranžovou tinkturu.

„Napadlo vás někdy po jeho útěku, že si vás třeba najde?“

Barney zavrtěl svou velkou hlavou. „Jednou mi řekl, že pokud je to ,dostupné’, dává přednost neslušným sprosťákům. ,Nevázaným hnusákům’, tak jim říkal.“ Barney se zasmál, vzácný pohled. Měl malé dětské zoubky a jeho radost vypadala trošku podivínsky, jako se raduje děcko, když vyprskne svému ohavnému strýčkovi jídlo do obličeje.

Starlingová dumala, jestli Barney nestrávil tam dole s těmi šílenci příliš dlouhou dobu.

„A co vy, měla jste někdy pocit, schovávala jste se, ohlížela, když zmizel? Napadlo vás, že by po vás šel?“ zeptal se Barney.

„Ne.“

„Proč?“

„Řekl mi, že to neudělá.“

Kupodivu oběma taková odpověď stačila.

Donesli jim vajíčka. Barney i Starlingová měli hlad, takže několik minut jedli bez jediného slova. Pak…

„Barneyi, když převezli doktora Lectera do Memphisu, poprosila jsem vás o jeho kresby, co měl v cele, a vy jste mi je přinesl. Co se stalo s ostatními věcmi, s knihami, papíry? V nemocnici není ani jeho zdravotní záznam.“

„Bylo tam velké pozdvižení.“ Barney se odmlčel, osolil si jídlo.

„Víte, v nemocnici z toho byla hrozná mela. Já jsem dostal padáka, propustili tehdy dost lidí a věci se všelijak poztrácely. Nemusím vám říkat…“

„Promiňte,“ přerušila ho Starlingová, „je tu hrozný rámus, neslyšela jsem, co jste teď říkal. Včera večer jsem zjistila, že před dvěma lety se na jedné soukromé dražbě objevil Kuchařský slovník od Alexandra Dumase. Knihu poznámkami opatřil a podepsal doktor Lecter. Dostal ji jeden soukromý sběratel za šestnáct tisíc dolarů. Místopřísežné prohlášení majitele bylo podepsáno jménem Cary Phlox. Znáte Caryho Phloxe, Barneyi? Doufám, že znáte, protože podepsal i vaši žádost o zaměstnání v nemocnici, kde teď pracujete, ale napsal tam ,Barney’. Sepsal vám i daňové přiznání. Bohuželjsem neslyšela, co jste prve říkal. Můžete začít znovu? Kolik jste za tu knížku dostal, Barneyi?“

„Asi deset,“ řekl Barney a díval se jí přímo do očí.

Starlingová přikývla. „Na potvrzení stojí deset, pět set. A kolik vám dal Tattler za to

interview o útěku doktora Lectera?“

„Patnáct táců.“

„Bezva. Moc dobře. Vymyslel jste si všechny ty kraviny, co jste těm lidem napovídal.“

„Věděl jsem, že doktoru Lecterovi to vadit nebude. Zklamalo by ho, kdybych si z nich blázny nedělal.“

„Tu ošetřovatelku v nemocnici napadl ještě před vaším příchodem?“

„Ano.“

„Vyhodili mu rameno.“

„To mi taky říkali.“

„Dělal se nějaký rentgen?“

„S největší pravděpodobností ano.“

„Ten rentgen chci.“

„Hmmm.“

„Zjistila jsem, že podpisy doktora Lectera se dají rozdělit do dvou skupin: jedny jsou perem, to je z období před uvězněním, a další křídou nebo fixem, to je z nemocnice. Křída se cení víc, ale domnívám se, že tohle víte. Barneyi, já si totiž myslím, že máte všechny jeho věci a uvažujete, jak je časem prodáte na trhu s autogramy.“

Barney pokrčil rameny a neříkal nic.

„Asi čekáte, až se z něj zase stane hvězda dne. Co vlastně chcete, Barneyi?“

„Než umřu, chci vidět všechny Vermeery na světě.“

„Musím se ptát, kdo vás s Vermeerem seznámil?“

„Po nocích jsme mluvili o spoustě věcí.“

„Vyprávěl vám, co by chtěl dělat, kdyby byl na svobodě?“

„Ne. Doktora Lectera nezajímají hypotézy. Nevěří v sylogismy, syntézy, ničemu absolutnímu.“

„Čemu vlastně věří?“

„Věří v chaos. A ani tomu nemusíte věřit. Je naprosto samozřejmý.“

Starlingová teď chtěla Barneyho nechat mluvit.

„Říkáte to, jako byste tomu věřil i vy,“ řekla, „ale vaší prací v baltimorské nemocnici bylo udržovat pořádek a řád. Byl jste hlavní

dozorce. Vy i já děláme práci, která udržuje řád. Dr. Lectera jste se nikdy nezbavil.“

„Vždyť jsem vám to vysvětlil.“

„Protože jste nikdy nepřestal být dozorcem. I když jste se v jistém smyslu sbratřili…“

„Já jsem se nesbratřil,“ prohlásil Barney, „Nemá žádného bratra. Jen jsme si povídali o věcech, které nás oba zajímaly. Alespoň o věcech, které mě zaujaly, když jsem se o nich dozvěděl.“

„Dělal si z vás doktor Lecter někdy legraci, že něco nevíte?“

„Ne. Z vás si utahoval?“

„Ne,“ odpověděla, aby neurazila Barneyho pocity, jelikož si až

teď uvědomila, že komplimenty toho netvora pokládala za zesměšňující. „Mohl si ze mne dělat legraci, kdyby chtěl. Barneyi, víte, kde všechny ty věci jsou?“

„Je vypsaná nějaká odměna?“

Starlingová složila papírový ubrousek a dala ho pod okraj talíře.

„Odměnou bude, že vás neobviním z bránění výkonu spravedlnosti. Nechala jsem vás na pokoji i tehdy, když jste dal v nemocnici pod můj stůl štěnici.“

„Ta patřila zesnulému doktoru Chiltonovi.“

„Zesnulému? Jak víte, že jde o zesnulého doktora Chiltona?“

„No, každopádně už tu sedm let není,“ odpověděl Barney. „A ani ho v brzké době nečekám. Zeptám se vás na něco: Co by uspokojilo vás, zvláštní agentko Starlingová?“

„Chci vidět ten rentgen. Chci ten rentgen. A jestli existují knihy od doktora Lectera, musím je vidět.“

„Řekněme, že se k těm věcem dostaneme; co se s nimi bude dít dál?“

„No, popravdě řečeno, nejsem si jistá. Státní návladní může všechno zabavit jako průkazní materiál pro vyšetřování útěku. Pak to bude hnít v jeho obrovském skladu důkazů. Pokud ty věci prošetřím já, zjistím, že tam není nic důležitého, a učiním oficiální prohlášení, můžete pak tvrdit, že doktor Lecter vám to všechno věnoval. Už se pohřešuje sedm let, takže své právo můžete uplatnit v občanskoprávním řízení. Nejsou známi žádní jeho příbuzní. Doporučila bych, aby vám byly vydány veškeré bezvýznamné věci. Měl byste ale vědět, že mé doporučení je na seznamu až úplně dole. Možná už nikdy nedostanete jeho rentgen nebo zdravotní záznamy, protože mu v podstatě nikdy nepatřily a neměl je co rozdávat.“

„A když vám budu tvrdit, že ty věci nemám?“

„Lecterovy materiály se budou těžko prodávat, protože to zveřejníme v policejním bulletinu a trh upozorníme, že příslušné věci zabavíme a převzetí a vlastnění těchto materiálů budeme stíhat. Vyžádám si povolení k domovní prohlídce u vás a provedu ji.“

„Teď, když už víte, kde bydlím.“

„Povím vám to takhle: Když ty materiály předáte, nebudete litovat, že jste si je kdy vzal, vezmete-li v úvahu, co by se s nimi stalo, kdybyste je nechal, kde byly. Pokud jde o sliby, jestli to dostanete zpátky, nemůžu nic slíbit najisto.“ Starlingová potřebovala trochu času, tak se chvíli hrabala v tašce. „Víte, Barneyi, mám takový pocit, že ve zdravotnictví nemůžete postoupit výš, protože možná máte nějaký vroubek. Možná jste někdy někde něco provedl. Co? Takže přemýšlejte, já jsem vás nikdy z ničeho neobvinila, nikdy jsem nic nezjišťovala.“

„Ne, jen jste se podívala na moje daňové přiznání a dotazník pro přijetí do nemocnice. Cítím se dotčeně.“

„Jestli je něco černého ve vaší minulosti, možná se státní

návladní v dané jurisdikci přimluví a všechno se urovná.“

Barney vyčistil svůj talíř kouskem chleba. „Už jste dojedla?

Trochu se projdeme.“

„Viděla jsem Sammieho, pamatujete, byl v cele po Miggsovi. Pořád tam bydlí,“ řekla Starlingová, když byli venku.

„Myslel jsem, že to místo je zabavené a zavřené.“

„To je.“

„Je Sammie v nějakém programu?“

„Ne, jen tak si tam ve tmě živoří.“

„Myslím, že byste ho měla prásknout. Je těžký diabetik, umře. Víte, proč donutil doktor Lecter Miggse, aby spolknul vlastní jazyk?“

„Myslím, že vím.“

„Zabil ho, protože vás urazil. Jen kvůli té jediné příhodě. Nedělejte si kvůli tomu výčitky, možná by to beztak udělal.“

Kráčeli dál kolem Barneyho bytu k trávníku, kde holub stále kroužil kolem těla své mrtvé družky. Barney ho rukou odehnal. „Tak běž,“ pokřikoval na holuba. „Na smutek máš času ještě dost. Budeš

tady chodit tak dlouho, až tě chytne nějaká kočka.“ Holub se svištěním odletěl. Neviděli kam.

Barney sebral mrtvou holubici. Tělíčko s hladkým peřím snadno vklouzlo do jeho kapsy.

„Víte, že o vás doktor Lecter trochu mluvil, to už je dávno. Možná to bylo zrovna naposled, co jsem si s ním povídal. Ten pták mi to připomněl. Chcete vědět, co říkal?“

„Samozřejmě,“ řekla Starlingová. Snídaně v žaludku se jí trochu převalila, ale rozhodla se, že neustoupí.

„Povídali jsme si o zděděném, pevně zakotveném chování. Jako příklad genetiky si vybral holuby kotrláky. Vyletí vysoko do vzduchu a pak se ve velkých kruzích vracejí k zemi, předvádějí se. Jsou dva druhy: jedni padají přímo k zemi, druzí dělají velké kruhy. Nemůžete dát dohromady dva kotrláky, co padají přímo, protože jejich potomek by vyletěl, pak padal dolů a na zemi se rozdrtil. On řekl následující: ,Agentka Starlingová je kotrlák, co létá přímo k zemi, Barneyi. Doufejme, že jeden z jejích rodičů takový nebyl.’“

Starlingová se nad tím musela zamyslet. „Co uděláte s tou holubicí?“ zeptala se.

„Oškubu a sním,“ odpověděl Barney. „Pojďte ke mně, dám vám ten rentgen a knížky.“

Starlingová nesla plnou tašku kolem nemocnice ke svému autu a stále slyšela ze stromů naříkání opuštěného truchlícího holuba.

KAPITOLA

13

DÍKY ÚVAHÁM JEDNOHO ŠÍLENCE a posedlosti jiného měla teď Starlingová na chvíli to, po čem vždycky toužila, kancelář

v jednom patře podzemí, v chodbě Oddělení behaviorálního výzkumu. Bolelo to získat kancelář zrovna takhle.

Starlingová nikdy nepočítala s tím, že by se do elitního behaviorálního výzkumu dostala ihned po absolvování Akademie FBI, ale doufala, že si místo v tomto oddělení časem zaslouží. Věděla, že nejprve ji čeká několikaletá práce v různých pobočkách. Starlingová dělala svou práci dobře, ale rozhodně ji nebavily všelijaké kancelářské pletichy, a trvalo několik let, než jí došlo, že se do behaviorálního výzkumu nikdy nedostane, navzdory přání šéfa oddělení, Jacka Crawforda.

Hlavní důvod jí zůstal dlouho skryt, až náhle, jako když

astronom objeví nějakou černou díru, zjistila, jak silně ovlivňuje zástupce generálního inspektora Paul Krendler všechny důležité

osoby ve svém okolí. Nikdy jí neodpustil, že našla masového vraha Jame Gumba dříve než on, a neunesl skutečnost, jakou slávu jí to přineslo v tisku.

Jedné deštivé zimní noci jí Krendler zavolal domů. Když zvedala telefon, měla na sobě župan, chlupaté bačkory a mokré vlasy zabalené do ručníku. Datum si bude vždycky pamatovat, protože to byl právě týden, co začala operace Pouštní bouře. Starlingová tehdy pracovala jako agentka u techniků a právě se vrátila z New Yorku, kde vyměnila rádio v limuzíně mise OSN do Iráku. Nové rádio bylo jako to star é, ale rozhovory z vozidla p řenášelo přímo přes satelit na ministerstvo obrany. Jednalo se o riskantní manévr, který se odehrával v soukromé garáži, a Starlingová byla stále ještě rozčílená. Jednu bláhovou vteřinu si myslela, že volá Krendler, aby jí

sdělil, že odvedla dobrou práci.

Pamatovala si, jak déšť bušil do oken, i Krendlerův hlas v telefonu, při řeči trochu polykal slova a v pozadí slyšela hluk z baru. Zval ji, aby si s ním vyšla. Řekl, že během půlhodinky by mohl být u ní. Byl ženatý.

„Raději ne, pane Krendlere,“ řekla a stiskla na svém záznamníku nahrávací tlačítko, takže

v telefonu to začalo pípat tak, jak to vyžaduje zákon. Hovor okamžitě ukončil.

Starlingová teď seděla v kanceláři, po níž léta toužila, na odstřižek papíru napsala své jméno a lepicí páskou připevnila lísteček na dveře. Nebyla to žádná legrace, tak papír odtrhla a hodila do odpadkového koše.

Měla něco v přihrádce s došlou poštou. Byl to dotazník z redakce Guinnessovy knihy rekordů, kde plánovali zařadit Starlingovou jako ženu z bezpečnostních složek, která zabila nejvíce zločinců v dějinách Spojených států. Slovo zločinec použili úmyslně, vysvětloval redaktor, neboť všichni zabití byli obviněni z těžkých hrdelních několikanásobných zločinů a tři měli příkaz k uvěznění, který ještě nebyl vykonán. Dotazník putoval do koše za její

jmenovkou.

Právě pracovala už druhou hodinu u počítače a odhrnovala si volný pramen vlasů z obličeje, když na dveře zaťukal Crawford a strčil hlavu do místnosti.

„Volal Brian z laboratoře, Starlingová. Masonův rentgen a ten, co jste získala od Barneyho, k sobě padnou. Je to Lecterova paže. Ještě budou oba snímky digitalizovat, ale Brian říká, že není pochyb. Všechno dáme do bezpečnostní Lecterovy složky VICAP.

„A co Mason Verger?“

„Řekneme mu pravdu,“ odpověděl Crawford. „Oba dobře víme, že spolupracovat nebude, jen když se dostane na něco, s čím si sám nebude vědět rady. Jestli se ale v této chvíli pokusíme přebrat jeho tip z Brazílie, všechno ztratíme.“

„Říkal jste mi, abych zjistila, co má, a jinak nic. To jsem udělala.“

„Vždyť jste tam něco dokázala!’

„Masonovi přišel ten rentgen expresní službou DHL. Zaznamenali si čárkový kód a údaje o adrese a připojili informaci o místě doručení. Je to hotel Ibarra v Riu.“ Starlingová zdvihla ruku, aby předešla jakémukoli přerušování. „To všechno mám od zdroje v New Yorku. V Brazílii žádné pátrání. Mason obchoduje po telefonu poměrně dost a používá při tom ústřednu jedné sportovní sázkové

kanceláře v Las Vegas. Umíte si představit, kolik hovorů tam projde.“

„Mám vědět, jak jste tohle zjistila?“

„Přesně v mezích zákona,“ řekla Starlingová. „No, nebylo to nezákonné, v domě jsem nic nenechala. Znám kódy, abych si mohla prohlédnout jeho telefonní účet, to je všechno. Všichni agenti z techniky je mají. Dá se říct, že brání výkonu spravedlnosti. Má

vlivné známosti, jak dlouho budeme muset žadonit, než dostaneme povolení ke sledování? I kdyby ho usvědčili, co by se mu dalo udělat? Jenže využívá sportovní sázkovou kancelář.“

„Chápu,“ řekl Crawford. „Komise pro hazardní hry v Nevadě by mohla napíchnout telefon anebo vyčmuchat v kanceláři to, co potřebujeme vědět, tedy kam jdou všechny ty telefonní hovory.“

Přikývla. „U Masona jsem dělala jen to, co jste mi řekl.“

„To vidím,“ řekl Crawford. „Můžete Masonovi povědět, že jsme ochotni pomoci přes Interpol a ambasádu. Řekněte mu, že tam potřebujeme přesunout pár lidí a začít pracovat na vydání hledané

osoby. Lecter možná páchá trestnou činnost v Jižní Americe, takže asi napřed požádáme o jeho vydání, než policie v Riu začne pročítat svoje složky Cannibalisimo. Pokud vůbec v Jižní Americe je. Starlingová, bylo to hodně zlé mluvit s Masonem?“

„Musím se do toho dostat. Už jste s tím začal, když jsme pracovali na tom utopenci v Západní Virginii. Co to říkám,

,utopenec’. Byl to člověk, žena, jmenovala se Frederika Bimmelová. Ano, s Masonem to

bylo zlé. Dělá se mi teď špatně ze spousty věcí, Jacku.“

Starlingová ztichla překvapením nad sebou samotnou. Ještě

nikdy neoslovila sekčního šéfa Jacka Crawforda jeho křestním jménem, nikdy ani neměla v plánu mu říkat ,Jacku’, a to ji šokovalo. Pátrala v jeho obličeji, v obličeji pověstném svou neprůhledností. Přikývl, usmíval se pokřiveně a smutně: „Mně taky, Starlingová. Nechcete nějaké prášky, než si půjdete s Masonem promluvit?“

Mason Verger se neobtěžoval, aby přijal telefonát od Starlingové. Sekretářka jí za zavolání poděkovala a řekla, že její

vzkaz vyřídí. Osobně se však na ni už neobrátil. Pro Masona, který

byl na seznamu lidí, kterým se mají předávat důležité zprávy, umístěný výše než Starlingová, už nebyl vzkaz o shodě obou rentgenových snímků žádnou novinkou.

KAPITOLA

14

MASON VĚDĚL MNOHEM DŘÍVE než Starlingová, že jeho rentgen patří skutečně paži dr. Lectera, protože Masonovy zdroje na ministerstvu spravedlnosti byly lepší nežli ty její.

Mason se to dozvěděl prostřednictvím emailové zprávy podepsané na obrazovce Token287. Bylo to emailové jméno asistenta amerického reprezentanta Partona Vellmorea v kanceláři justičního dozoru. Z Vellmoreovy kanceláře emailoval Cassiusl99, druhé jméno Paula Krendlera z ministerstva spravedlnosti. Mason byl celý bez sebe. Tušil, že dr. Lecter není v Brazílii, ale rentgen potvrdil, že teď má doktor na levé ruce normální počet prstů. Tato informace potvrzovala novinku získanou z Evropy o tom, kde se doktor nachází. Mason byl přesvědčen, že tento tip přišel od italské policie, a během těch dlouhých let to byla nejlepší zpráva o Lecterovi.

Mason neměl v úmyslu se o své novinky podělit s FBI. Vzhledem k sedmiletému neúnavnému úsilí, přístupu k přísně tajným vládním souborům, intenzivnímu pátrání v novinách, nulovým omezením ze zahraničí a velkým vlastním výdajům měl Mason při pátrání po dr. Lecterovi před FBI náskok. S FBI se podělil o informace jen tehdy, když potřeboval získat cosi z jejich zdrojů. Aby všechno navenek vypadalo normálně, dal své sekretářce instrukci požadovat od Starlingové informace o dalším vývoji. Masonův rozpis úkolů nutil sekretářku telefonovat Starlingové

minimálně třikrát denně.

Mason ihned nechal poslat pět tisíc dolarů svému informátorovi v Brazílii, aby šel dál po původu rentgenového snímku. Mimořádně

vysoký obnos zaslal do Švýcarska a byl ochoten poslat mnohem víc, až získá ty správné informace.

Věřil, že jeho člověk v Evropě už dr. Lectera našel, ale Masonovi už mnohokrát dali falešnou stopu, takže se naučil být opatrný. Důkaz však dorazí už brzy. Nežli se tak stane, Masonovu agónii rozptýlí

představy, co se bude dít, až se mu dostane Lecter do rukou. Tyto přípravy už trvaly velmi dlouho, vždyť Mason utrpení sám studoval…

Způsob, jak Bůh sesílá utrpení, nás nemůže uspokojit. Nelze to ani pochopit, snad jen případy, kdy se potupí Jeho nevinnost. Evidentně potřebuje nějakého pomocníka, který ho vyšle správným směrem, když v zaslepeném hněvu bičuje tuto zem.

Mason pochopil, jaká je jeho vlastní role v této hře, po dvanácti letech rozkladu, když se

mu postupně ztrácelo pod prostěradlem vlastní tělo a došel k poznání, že už nikdy nevstane. Na farmě

Muskrat dokončili výstavbu jeho prostor a měl prostředky, ale nebyly neomezené, neboť stále vládl patriarcha Molson Verger. O Vánocích před útěkem dr. Lectera, a vánoční čas je doba, kdy lidé vyslovují svá přání, Mason si trpce přál, aby mu vyšly jeho plány na vraždu dr. Lectera v psychiatrické léčebně. Teď Mason věděl, že dr. Lecter si chodí volně po světě sem a tam a s největší

pravděpodobností si dost užívá.

Oproti tomu Mason ležel u svého respirátoru, vše přikrývala lehká deka, stála u něj ošetřovatelka a přešlapovala z nohy na nohu, přála si, aby si mohla sednout. Na farmu Muskrat nechali přivézt autobusem chudé děti, aby zazpívaly koledy. Lékař dovolil, aby se na chvíli otevřela okna, do místnosti vnikal čerstvý ledový vzduch a pod okny děti držely v dlaních svíčky a zpívaly.

V Masonově pokoji byla tma a hvězdy na černém nebi visely nízko nad farmou.

„Ó, městečko Betléme, jak klidně si tu spočíváš!“

Jak klidně si tu spočíváš. Jak klidně si tu spočíváš.

Dolehla na něj absurdita tohoto v&rše. Jak klidně si tu spočíváš,Masone.

Vánoční hvězdy na noční obloze za oknem zářily mdle a všude bylo ticho. Hvězdy mu neodpovídaly, když na ně hleděl přes čočku svým žadonícím okem a něco jim naznačoval pohybujícími se prsty. Mason nedoufal, že bude někdy schopen dýchat sám. Napadlo ho, že kdyby se venku dusil, to poslední, co by viděl, by byly krásné tiché

hvězdy. Myslel si, že se zrovna začíná skutečně dusit, protože se respirátor nedokáže přizpůsobit, musel počkat na dech –jak pravil vánočně zelený nápis na přístroji, znázorňující chod jeho vitálních funkcí, malé věčně zelené čárky jako les na pozadí černé obrazovky. Hroty jeho srdečního tepu, systolické, diastolické.

Pečovatelka se vyděsila, chtěla stisknout poplašný signál a málem sáhla po adrenalinu.

Ten verš se mu posmívá: Jak klidně si tu spočíváš, Masone. A o Vánocích pak Zjevení Páně. Než ošetřovatelka stačila zazvonit nebo sáhnout po léku, první hrubé nárysy Masonovy pomsty zbarvily trochu jeho tvář a ohavná krabí ruka se začala pohybovat, začínal se zklidňovat.

O Vánocích jsou všichni zbožní lidé přesvědčeni, že díky zázraku proměny přijímají skutečné tělo a krev Páně. Mason začal s přípravami daleko velkolepějšího obřadu, při kterém nebude žádné

proměny zapotřebí. Začal plánovat, jak bude dr. Lecter zaživa sněden.

KAPITOLA

15

MASONOVI SE DOSTALO zvláštního vzdělání, které však perfektně odpovídalo představám jeho otce o Masonově budoucím životě a úloze, kterou měl splnit.

Jako chlapec navštěvoval internátní školu, které otec přispíval vysokými částkami a kde omlouvali Masonovy časté absence. Čas od času vzal Verger starší výchovu svého syna na pár

týdnů do svých rukou a skutečným vzděláním pro něj byly časté návštěvy skladů a jatek, kde se skrýval základ jeho obrovského jmění.

Molson Verger byl průkopníkem v mnoha oblastech chovu dobytka, zejména ve sféře ekonomické. Jeho první experimenty s laciným krmivem patří mezi pokusy, které podnikal Batterham už

padesát let před ním. Molson Verger míchal do krmení pro prasata sešrotovanou ovčí vlnu, rozemleté drůbeží a hnojivo, a to v míře, která v té době vypadala dost odvážně. Ve 40. letech ho pokládali za bezohledného snílka, když jako první odebral prasatům čerstvou pitnou vodu a nutil je pít tekutinu z výplachových žlabů, kterou nechal zkvasit, chtěl tak dosáhnout rychlého přibývání na váze. Všichni se přestali smát, když se mu zisky jen hrnuly, a konkurence ho začala rychle napodobovat.

Vedoucí pozice Molsona Vergera v masném průmyslu se nezastavila jen u toho. Bojoval statečně a vsadil vlastní peníze proti Zákonu na humánní porážení dobytka, a to čistě z ekonomického hlediska. Podařilo se mu prosadit cejchování dobytka žhavým železem, přestože draze zaplatil za legislativní kompenzaci. S

Masonem po boku vedl rozsáhlé experimenty týkající se ustájení

dobytka, které měly určit, jak dlouho před porážkou není třeba dávat zvířatům jíst a pít, aniž by docházelo k zásadnímu úbytku na váze. Právě Verger sponzoroval genetický výzkum, který nakonec vyústil ve vyšlechtění velikých sviní belgického chovu s dvojnásobnou hmotností, přitom během výzkumu neutrpěl žádné

větší ztráty. Zruinovalo to však Belgičany. Molson Verger zakoupil chovná prasata z celého světa a sponzoroval řadu zahraničních programů na šlechtění.

Jatka jsou však ve své podstatě lidskou záležitostí a nikdo to nepochopil lépe než právě Molson Verger. Podařilo se mu vystrašit předáky odborů, když chtěli díl z jeho zisků a vyslovili požadavky týkající se mzdy a bezpečnosti práce. Molsonovy solidní vztahy s organizovaným zločinem mu v této sféře dobře sloužily celých třicet let.

Mason se svému otci velice podobal, temné lesklé obočí nad světle modrýma řeznickýma očima, nízkým čelem a vlasy padající

do čela zprava doleva. Molson Verger často brával s láskou do rukou hlavu svého synka a chtěl se jí jen tak dotýkat, jako by toužil potvrdit své otcovství fyziognomií, stejně tak dokázal chytit hlavu prasete a podle struktury kostí přesně určit jeho genetický původ. Mason se vyučil dobře, a i když ho zranění upoutala na lůžko, dokázal činit taková správná obchodnická rozhodnutí, která pak za něj realizovali jeho oblíbenci. Byl to Masonův nápad, aby Spojené

státy a OSN zlikvidovaly všechna domorodá prasata na Haiti, tvrdil, že hrozí nebezpečí epidemie africké horečky sviní. Byl schopen prodat vládě velká bílá americká prasata, která měla nahradit domorodé druhy. Velká hladká svině nedokázala v tropických podmínkách na Haiti přežít a umírala velice záhy. Mason musel dodávky prasat neustále obnovovat, než sami Haiťané nahradili svá

domorodá prasata odolným druhem malých prasat z Dominikánské

republiky.

Mason si nyní se svými celoživotními zkušenostmi a vědomostmi připadal jako Stradivari, když kráčí ke svému pracovnímu stolu, jak tak promýšlel všechny detaily své pomsty. Jaké bohatství informací a pramenů měl Mason ve své lebce bez obličeje! Ležel v posteli a skládal své kompozice jako hluchý

Beethoven, vzpomínky, když se s otcem procházeli po areálech, kde se vystavovala a prodávala prasata, a hlídali konkurenci. Molson měl vždy s sebou stříbrný nožík, který hbitě vytáhl a píchl praseti do zadku, aby změřil tukovou vrstvu. Klidně kráčel dál od kvičícího zvířete,

příliš vážený na to, aby si ho někdo dovolil obvinit. Ruku měl zpátky v kapse a palcem si označil na čepeli dané místo. Mason by se usmíval, kdyby měl rty, když si vzpomněl, jak píchnul jedno velké prase na soutěži, které si myslelo, že se může s každým kamarádit. Prase patřilo jednomu děcku, které se rozplakalo. Přišel rozlícený otec, ale Molsonovi chlapci si ho vytáhli ven ze stanu. Ó ano, bývaly to krásné a veselé časy.

Na trzích se Mason seznámil s exotickými prasnicemi z celého světa. Pro svůj nový plán si pořídil to nejlepší, s čím se kdy setkal. Mason zahájil svůj chovatelský program ihned po Vánocích, po Zjevení Páně, a vybral si pro svůj cíl malou prasečí farmu, kterou Vergerovi vlastnili na Sardinii blízko italského pobřeží. Toto místo si vybral kvůli jeho odlehlosti, a hlavně proto, že bylo v Evropě. Mason se domníval, a správně -, že první zastávkou dr. Lectera po jeho útěku ze Spojených států bude Jižní Amerika. Ale od samého počátku byl přesvědčen, že muž se zájmy, vkusem a chutěmi dr. Lectera se určitě usadí v Evropě. Každoročně proto vysílal své

pozorovatele na Hudební festival do Salzburgu a na další kulturní

akce.

Pro divadelní představení smrti dr. Lectera poslal Mason svým chovatelům na Sardinii následující:

Obří lesní prase, Hylochoerus meinertzhageni, šest cecíků a třicet osm chromozomů, vydatný zdroj mléka, naprostý všežravec jako člověk. U některých horalů našel kusy dlouhé až dva metry s váhou až dvě stě sedmdesát pět kilogramů. Obří lesní prase znamenalo pro Masonovu kompozici základní bas.

Klasické evropské prase divoké, S. scrofa scrofa, třicet šest chromozomů v nejčistší variantě, žádné bradavice na hlavě, spousta štětin a obrovské tesáky na rýpání, velké, rychlé a divoké zvíře, které svými ostrými kopýtky zabije i zmiji a hada pak klidně slupne jako malinu. Pokud je vyrušíte, nebo v době říje anebo když pečují o selata, napadnou všechno, co pro ně představuje nějakou hrozbu. Prasnice mívají dvanáct cecíků a jsou to vynikající matky. Pro Masona znamenala S. scrofa scrofa ústřední melodii a výraz tohoto zvířete mu připadal vhodný kvůli tomu, že poskytne dr. Lecterovi poslední, pekelný obraz, jak konzumuje sám sebe.

Koupil prase z ostrova Ossabaw pro jeho agresivitu a černý druh Jiaxing pro vysokou hladinu estradiolu.

Falešná nota se vloudila, když přidal babirusu, Babyrousababyrussa, z východní Indonésie, prase známé přílišnou délkou svých tesáků. Na chov to bylo pomalé zvíře, protože prasnice má jen dva cecíky, a při váze sto kilogramů ho to stálo moc peněz. Neztratil však čas, protože existovaly jiné vrhy, do kterých babirusu nezařadil. Pokud šlo o chrup, Mason si nemohl moc vybírat. Téměř

všechny druhy mají zuby odpovídající funkci: tři páry ostrých řezáků, jeden pár prodloužených špičáků, čtyři páry zubů třenových a tři drtící páry stoliček, nahoře i dole, dohromady tedy čtyřicet čtyři zubů.

Kterékoli prase sežere mrtvého člověka, ale donutit ho sežrat člověka zaživa, to chce trochu výcviku. Mason měl na to na Sardinii své lidi.

Nyní, po sedmi letech zkušeností a mnoha vrzích, se dostavily výsledky, pozoruhodné.

KAPITOLA

16

NA SARDINII BYLI na místě v horách Gennargentu už všichni aktéři s výjimkou dr.

Lectera, takže Mason věnoval svou pozornost tomu, aby zaznamenal doktorovu smrt pro potomstvo a pro své

vlastní potěšení. Všechno už zorganizoval dávno, ale teď bylo zapotřebí vyhlásit pohotovost.

Vedl své citlivé obchody po telefonu přes legitimní ústřednu sázkové kanceláře poblíž Castaways v Las Vegas. Jeho hovory byly jen tenkými nitkami v obrovském množství hovorů odehrávajících se během víkendů.

Masonův rádiový hlas bez frikativních a explozivních hlásek se ozval z národního parku poblíž pobřeží Chesapeake, zamířil do pouště a zpátky přes Atlantik, nejdříve do Říma.

V jednom z bytů v sedmém patře budovy na Via Archimede hned za stejnojmenným hotelem vyzvání telefon, chraplavé dvojité

zazvonění. Ze tmy se ozývají ospalé hlasy:

„Cósa? Cósa s’é?“

„Accendi la luce, idiota.“

Rozsvítí se lampa u postele. V posteli jsou tři lidé. Nejblíž k telefonu je mladík, který zvedne sluchátko a podá ho tělnatému staršímu muži, ležícímu uprostřed. Na druhé straně leží asi dvacetiletá blondýna. Zvedne ospalý obličej ke světlu, ale pak jí

hlava znovu spadne.

„Fronto, chi? Chipária?“

„Oreste, příteli. Tady Mason.“

Korpulentní muž zpozorní a gestem požádá mladíka o sklenici minerálky.

„Á, Masone, příteli, promiň, už jsem spal, kolik hodin je tam u vás?“

„Všude je pozdě, Oreste. Pamatuješ si, co jsem ti říkal, že pro tebe udělám, a co musíš udělat ty pro mě?“

„No samozřejmě.“

„Je čas, příteli. Víš, co chci. Chci na scéně dvě kamery, chci lepší ozvučení, než mají ty tvé pornofilmy, a musíš si zařídit vlastní

zdroj elektřiny, takže chci generátor daleko od místa natáčení. Rád bych také nějaké hezké přírodní prostředí, až to budeme stříhat, a zpěv ptáků. Chci, abys zítra prohlédl scénu a dal všechno dohromady. Můžeš tam všechno nechat, zajistím hlídání a ty se vrátíš

do Říma, než se začne točit. Musíš být ale připravený, aby ses dostal na místo do dvou hodin po zavolání. Rozumíš tomu dobře, Oreste?

Příkaz k výplatě na tebe čeká v Citibank, máš to v euro, rozumíš?“

„Masone, já v současnosti dělám…“

„Oreste, chceš to udělat? Říkal jsi mi, že už tě nebaví dělat pornofilmy, hloupý detektivky a historický bláboly pro RAI. Chceš

vážně udělat hraný film, Oreste?“

„Ano, Masone.“

„Pak se dneska vydej na cestu. Hotovost máš v Citibank. Chci, abys jel.“

„Kam Masone?“

„Na Sardinii. Leť do Cagliari, někdo tě tam vyzvedne.“

Další hovor byl do Porto Torres na východním pobřeží Sardinie. Telefonát byl velmi krátký. Nebylo třeba toho příliš vysvětlovat, protože všechno už tam bylo dlouho zaběhnuté a velice dobře to fungovalo, stejně jako Masonova přenosná gilotina. Bylo to zároveň

i spolehlivější, z ekologického hlediska, i když ne tak rychlé.

II.

F L O R E N C I E

KAPITOLA

17

NOC V CENTRU FLORENCIE, staré město je uměle osvětleno. Palazzo Vecchio dominuje temnému náměstí, je nádherně

osvětlený, velice středověký se svými klenutými okny a zubatým cimbuřím, kde světla lamp vytvářejí dojem poletujících světlušek. Věž se zvonem se prudce zvedá k černé obloze.

Netopýři budou lovit komáry poletující kolem zářícího ciferníku hodin až do svítání, kdy dunění zvonu probudí vlaštovky. Hlavní vyšetřovatel Questury Rinaldo Pazzi v černém pršiplášti, který kontrastuje s mramorovými sochami znázorňujícími znásilnění

a vraždu, vyšel ze stínu loubí a přešel náměstí, bledý obličej obrátil jako slunečnici k osvětlenému paláci. Zastavil se na místě, kde upálili reformátora Savonarolu, a pohlédl vysoko do oken, kde byli zlikvidováni jeho prapředci.

Z támhletoho okna vysoko nahoře vyhodili nahého Franceska de’

Pazziho se smyčkou kolem krku. Při pádu se kroutil a otáčel, až

zemřel po nárazu do tvrdé zdi. Arcibiskup visel vedle Pazziho, celý

oděný ve svém svátečním rouchu, jež mu neposkytlo žádnou duchovní útěchu; oči měl vyboulené, jak se dusil, a v zoufalství zaťal své zuby do Pazziho těla.

Onu neděli, 26. dubna 1478 svrhli jeho rod za zabití Giuliana Medicejského a za pokus o zabití Lorenza Velkolepého při mši v katedrále.

Rinaldo Pazzi, ten z rodu Pazziů, nenáviděl vládu stejně jako většina jeho předků, zneuctěný a bez majetku, jen naslouchal, jak jeho myšlenky spřádají tiché plány na pomstu, došel až k tomuto místu, aby se rozhodl, jak nejlépe využít ten drobek štěstí, co mu spadl do klína.

Hlavní vyšetřovatel Pazzi byl přesvědčen, že našel Hannibala Lectera, jak si žije ve Florencii. Měl teď příležitost získat zpět svou pověst a užívat si všech poct vyplývajících ze zatčení tohoto zločince. Pazzi měl současně příležitost prodat Hannibala Lectera Masonu Vergerovi za částku, kterou si ani nedokázal představit, pokud byl podezřelý skutečně Lecter. Tím by Pazzi pochopitelně

prodal i svou zchátralou pověst.

Pazzi nestál v čele vyšetřovacího týmu Questury pro nic za nic. Měl talent a bývaly doby, kdy se jako hladový vlk honil za kořistí, aby to ve svém povolání někam dotáhnul. Nechyběly mu

ani jizvy uspěchaného muže, kterého jeho ambice nejednou donutily, aby si naběhl přímo na čepel nože.

Svůj osud spojil s tímto místem proto, že už jednou zde prožil moment zmrtvýchvstání, který mu přinesl věhlas a pak ho zase srazil na kolena.

Italský smysl pro ironii byl u Pazziho silně vyvinutý. Jak příhodné, že k jeho osudovému odhalení došlo právě za tímto oknem, kde možná rozlícený duch jeho předka stále naráží na zeď. Na stejném místě by mohl jednou provždy naklonit Štěstěnu na stranu Pazziů.

Jednalo se tehdy o lov na jiného masového vraha, Il Mostra, který Pazziho proslavil, a na jeho věhlasu se přiživilo stádo hyen. Ten zážitek umožnil jeho dnešní objev. Konec případu Il Mostro zanechal v Pazziho ústech hořkou pachuť, takže se nijak nebránil tomu, pustit se do nebezpečné hry, která byla tak trochu mimo zákon. Il Mostro, florentský Netvor, pronásledoval milence v Toskánsku celých sedmnáct let v období 1980 až 1990. Netvor se plížil za páry objímajícími se v četných toskánských uličkách. Jeho zvykem bylo zabít pár pistolí s malým kalibrem, pečlivě naaranžovat mrtvoly do živého obrazu s květinami a ženě bylo vždy vidět levé ňadro. Takto vytvořený živý obraz působil podivně důvěrně, zanechával v člověku pocit, že už něco takového někdy někde viděl.

Netvor si také odnášel anatomické trofeje, s výjimkou jediného případu, kdy zabil jeden německý pár homosexuálů s dlouhými vlasy

, určitě tak učinil omylem.

Tlak veřejnosti na dopadení Il Mostra sílil a vedl k odvolání

předchůdce Rinadla Pazziho z vedoucí pozice Questury. Jakmile se ujal velení vyšetřování Pazzi, měl pocit člověka, který neustále odhání včely, kolem jeho úřadu a kanceláře se rojili lidé od tisku, pokud se jim to podařilo, vtrhli i dovnitř, a fotografové byli neustále na svých místech na Via Zara vedle štábu Questury, odkud museli k případu vyjíždět.

Turisté, kteří zavítali do Florencie právě v této době, asi nikdy nezapomenou, jak všude visely plakáty, které varovaly páry před Netvorovým řáděním.

Pazzi byl tímto případem přímo posedlý.

Telefonoval do americké FBI, do oddělení behaviorálního výzkumu, aby mu pomohli s psychologickým profilem tohoto zabijáka, a přečetl si všechno o metodách profilování u FBI. Přijal energická opatření. V některých uličkách milenců a na hřbitovech bylo nakonec více policistů nežli milenců, kteří raději posedávali v autech. Policie neměla dost žen, které by mohla zapojit do pátrání. Během veder se museli muži-policisté převlékat a nosit paruky a za oběť padlo mnoho knírků. Pazzi šel sám příkladem a oholil si vlastní knír.

Netvor byl opatrný. Zabil, ale jeho potřeba ho nenutila vraždit zase až tak často.

Pazzi zaznamenal, že v uplynulých letech se objevovaly dlouhé

přestávky, kdy Netvor nezaútočil vůbec, jednou mu přestávka trvala celých osm let. Pazzi se k tomu upnul. Usilovně a pečlivě sháněl všechny možné informace od kdejakých institucí, kterým mohl něčím vyhrožovat, a svému synovci zabavil počítač, aby jej mohl používat společně s jediným počítačem Questury. Pazzi si udělal seznam všech zločinců v severní Itálii, jejichž období uvěznění

odpovídalo přestávkám v řádění Netvora. Nakonec získal devadesát sedm jmen.

Pazzi si zabavil rychlou, pohodlnou, starší Alfu Romeo GTV po jednom uvězněném bankovním lupiči. Měsíčně najezdil zhruba pět tisíc kilometrů a osobně se setkal s devadesáti čtyřmi odsouzenci a vyslechl je. Zbývající byli nějak postižení či mrtví. Na místech činu nenašli nikdy téměř žádné důkazy, které by jim pomohly zúžit seznam podezřelých. žádné vrahovy tělesné tekutiny, žádné otisky prstů.

V Impruetě našli na místě vraždy jednu nábojnici, šlo o Winchester-Western ráže .22 a

byly zde i stopy po vyhazovači, které

by odpovídaly poloautomatické pistoli kolt, pravděpodobně

Woodsman. Na náboji nebyly žádné šrámy po tlumiči, ale jeho použití se stejně nedalo vyloučit.

Pazzi byl především Pazzim, takže byl nejprve ambiciózní, a měl tehdy mladou, milující manželku, která neměla nikdy ničeho dost. Jeho úsilí ho tehdy stálo šest kilogramů na váze, přitom byl již

beztak dost hubený. Mladší příslušníci Questury si z něj v soukromí

dělali legraci a přirovnávali ho k postavě Wile E. Coyota z jednoho kresleného seriálu.

Jeden chytrý žertéř pozměnil šetřič obrazovky na počítači Questury ze tří obličejů na portrét osla, prasete a kozla; Pazzi zíral do obrazovky celé minuty a několikrát se mu změnil výraz obličeje, až

připomínal právě toho osla.

Okna laboratoře Questury jsou olemována česnekem, aby odehnal zlé duchy. Po návštěvě posledního podezřelého, která

nepřinesla žádné výsledky, stál Pazzi u okna a zoufale hleděl na zaprášený dvůr.

Přemýšlel o své novomanželce, o jejích pěkných tvrdých kotnících a hnědém znaménku až dole na útlých zádech. Představoval si, jak se jí při čištění zubů natřásala a kolébala ňadra a jak se smála, když zjistila, že ji pozoruje. Uvažoval o věcech, které

by jí chtěl dát. Představoval si, jak otevírá dárky. O své ženě

přemýšlel vizuálně; voněla a bylo nádherné se jí dotýkat, ale v jeho mysli převládaly vizuální dojmy.

Zvažoval, jak by chtěl vypadat v jejích očích. Určitě ne ve své

současné podobě, kdy se stal terčem žertů všech novinářů, štáb Questury ve Florencii sídlí v bývalém blázinci a z tohotofaktu těžilo mnoho karikaturistů.

Pazzi měl představu, že úspěch se dostaví náhle jako vnuknutí. Měl vynikající vizuální paměť, a jako mnozí lidé, u nichž je zrak primárním smyslem, dumal, že odhalení se rozvine v obraze, nejdříve trochu rozmazaném, který se pak vyostří. Pátral tak, jako většina z nás hledá ztracenou věc. Vybavujeme si její obraz ve své

mysli, osvěžujeme svou paměť stále dokola a pořád se snažíme na ni rozpomenout.

Pak pozornost veřejnosti zaujal výbuch bomby u muzea Uffizi, což zabralo dost času i Pazzimu na úkor pátrání po Netvorovi. Přestože pracoval velice intenzivně na případu výbuchu u muzea, Pazziho mysl stále zaměstnávaly nejrůznější výjevy týkající se Netvora. živé obrazy mrtvol měl Pazzi neustále v mysli, ve svém periferním vidění, jako když se díváme na něco ve tmě. Zvláště se mu honil hlavou jeden pár, který našli zohavený v posteli karavanu v Imprunetě, těla Netvor pečlivě naaranžoval, vystlal jejich lože květinami a ženě bylo vidět levé ňadro.

Jednou brzy odpoledne odcházel Pazzi z muzea Uffizi a přecházel nedaleké náměstí Signoria, když ho náhle zarazil jeden výjev, inspirovaný vystavenými pohlednicemi u pouličního prodavače.

Pazzi si nebyl jistý, odkud ten výjev zná, ale zastavil se přesně v místě, kde upálili Savonarolu. Otočil hlavu a pak se několikrát na místě obrátil. Pazzi cítil mrazení v zádech. Možná se to všechno odehrávalo jen v jeho hlavě, představa, která zaujala jeho pozornost. Šel zpátky ve svých stopách a zase dopředu.

A tam to viděl: malý plakát, špinavý od muších výkalů a pokrouceriý od deště, Botticelliho obraz „Primavera“. Originál byl vystaven za ním v muzeu Uffizi. „Primavera“. Napravo ozdobená

nymfa s obnaženým levým ňadrem, z úst jí padají květiny a z lesa ji pronásleduje Zefyrus.

Tak je to. Obraz mrtvého páru v posteli karavanu, ověnčeného květinami, květiny měla dívka i v ústech. To sedí, zapadá to. Napadlo ho to právě tady, zde se zjevil ten pravý obraz, který

Pazzi neustále hledal, v místě, kde se jeho předek udusil u zdi. Navíc to byl obraz, který namaloval před pěti sty lety Sandro Botticelli, tentýž umělec, který za čtyřicet florinů vymaloval obraz oběšeného Franceska de Tazziho na zeď vězení Bargello, smyčku, všechno. Jak mohl Pazzi neodolat takové inspiraci, s tak vznešeným původem?

Pazzi byl u vytržení ze dvou důvodů. Bylo triumfální odhalit obraz, který Netvor napodoboval, ale daleko důležitější bylo, že Pazzi někde u svých podezřelých zločinců kopii „Primavery“ viděl. Dokázal něco lepšího než jen pátrat v paměti; opřel se, zamyslel se a nechal se inspirovat dál. Vrátil se do muzea Uffizi a stál před originálem „Primavery“, ne však příliš dlouho. Zašel na tržiště a dotkl se rypáku bronzového prasete „Il Porcellino“, odjel do Ippocampa, tam se opřel o kapotu svého zaprášeného auta, nasával pach horkého oleje, pozoroval děti, jak hrají fotbal, Nejprve si v mysli vybavil schodiště a odpočívadlo nad ním, jak stoupal po schodech nahoru, nejdříve spatřil vršek plakátu

„Primavery“. Na vteřinku se v myšlenkách vrátil ke vchodovým dveřím, ale nic se mu nevybavilo, ani ulice, žádné obličeje. Při výsleších si vedl dobře, takže kladl sám sobě otázky, které

měly zapojit i ostatní smysly:

Když jsi ten plakát viděl, co jsi slyšel?, V kuchyni v přízemí

rachotily hrnce. Když jsi dosel až na odpočívadlo a stál před tímplakátem, co jsi slyšel? Televizi v obýváku. Robert Stack hrál EliotaNesse v „Gli intoccabili“. Cítil jsi, co se vaří? Ano, něco se vařilo. Cítil jsi ještě něco jiného? Pořád jsem cítil Alfu, bylo hrozné horko,měl jsem nos plný olejových výparů, horký olej, horký z jízdy…z Raccarda, jel jsem rychle po dálnici z Raccardy, kam ? SanCasciano. V San Cascianu jsem také slyšel štěkat psa, nějaký zloděj anásilník, snad se jmenoval Girolamo nebo tak.

To je ten moment, kdy dojde ke spojení, ta synaptická křeč

propojení, kdy myšlenka je jako roznětka, tenhle moment skýtá

maximální potěšení. Rinaldo Pazzi prožíval nejlepší chvíli svého života.

Po hodině a půl měl Pazzi Girolama Toccu ve vazbě. Toccova manželka házela kameny po malém průvodu, který jí odváděl manžela.

KAPITOLA

18

TOCCA BYL UČEBNICOVÝ PODEZŘELÝ. V mládí si

odseděl devět let za vraždu muže, zabil ho v zapadlé uličce milenců, kde objímal svou snoubenku. Obvinili ho rovněž ze sexuálního zneužívání svých dcer a z dalšího hrubého zacházení a seděl ještě

jednou za znásilnění.

Questura téměř zničila Toccův dům ve snaze najít nějaké

důkazy. Nakonec šel sám Pazzi prohledat majetek Toccy a našel jednu nábojnici, která byla jedním z mála konkrétních důkazů, jež

obžaloba předložila.

Proces se stal senzací. Probíhal za maximální ostrahy v budově

zvané Bunkr, kde se v 70. letech odehrávaly procesy s teroristy; Bunkr stojí naproti

florentské redakci novin La Nazione. Bezúhonní

soudci pod přísahou, pět mužů a pět žen, odsoudili Toccu hlavně

kvůli jeho charakteru, nikoli konkrétním důkazům. Většina veřejnosti byla přesvědčena o jeho nevině, ale mnozí říkali, že Tocca je zvrácený člověk a patří do vězení. Ve věku šedesáti pěti let byl odsouzen na čtyřicet let do věznice Volterra.

Následovaly měsíce plné lesku. žádný Pazzi nebyl tak oslavován

, snad před pěti sty lety, kdy se Pazzo de’ Pazzi vrátil z první

křižácké výpravy a ze Svatého hrobu přivezl křemínky. Při tradičních oslavách Velikonoc stál Rinaldo Pazzi se svou nádhernou manželkou vedle arcibiskupa v Dómu a ony slavné

křemínky byly použity k zapálení drátku k modelu holubice se střelným prachem, která vyletěla z chrámu a spustila pro rozjásaný

dav ohňostroj.

Novináři hltali každé Pazziho slovo, neboť bezmyšlenkovitě

upřel zásluhy svým podřízeným, kteří se s případem pachtili stejně

jako on. Seňora Pazziová se stala středem zájmu ve věcech módy a vypadala skutečně báječně v oblečení, které pro ni vymysleli módní

návrháři. Pazziovi nesměli chybět na žádném večírku v domech mocných a slavných, a dokonce je pozval sám hrabě na oběd na svůj zámek, kde byli obklopeni služebnictvem v dobových uniformách. Pro Pazziho se hledalo nějaké uplatnění na politické scéně, přes bouřlivé protesty byl vychvalován v italském parlamentu, a nakonec ho pověřili, aby za Itálii vedl ve spolupráci s americkou FBI boj proti mafii.

Toto pověření a stipendium ke studiu kriminologie na Georgetown University přivedly Pazziovy do Washingtonu, D. C. Hlavní inspektor strávil dost času v Quantiku v oddělení

behaviorálního výzkumu a snil, jak vytvoří behaviorální oddělení v Římě.

Potom po dvou letech, pohroma: bez nátlaku veřejnosti, v naprosto klidné atmosféře, odsouhlasil apelační soud přezkoumání

Toccova rozsudku. Pazzi musel domů, čekal ho výslech. Jeho bývalí

kolegové, na které kdysi zapomněl, rozehráli špinavou hru ve prospěch Toccy.

Apelační soud zrušil rozsudek nad Toccou a vyslovil Pazzimu vážné napomenutí, neboť soud nabyl přesvědčení, že Pazzi předložil falešné důkazy.

Pazziho bývalí přátelé na vysokých místech se od něj odvraceli, jako by páchnul. Zůstával nadále významným úředníkem Questury, ale každý věděl, jak se sám odrovnal. Italská vláda pracuje sice pomalu, ale sekyra nakonec musí dopadnout.

KAPITOLA

19

BYLA TO TĚžKÁ A BOLESTNÁ DOBA, kdy Pazzi čekal na

úder shora, když se poprvé setkal s mužem známým mezi florentskými vzdělanci pod jménem dr. Fell…

Rinaldo Pazzi stoupal po schodech v Palazzo Vecchio kvůli běžnému úkolu, kterých si pro něj jeho bývalí podřízení Questury teď vymýšleli dost, a vychutnávali si tak jeho pád. Pazzi sledoval jen špičky svých bot na vyšlapaných schodech, nevšímal si uměleckých skvostů kolem sebe, když stoupal podél zdi zdobené freskou. Před pěti sty lety táhli jeho zkrvavené předky po těchto schodech nahoru. Na odpočívadle se vzchopil, zvedl hlavu a narovnal ramena, aby byl tím

mužem, jakým měl být. Musel pohlédnout do tváří lidí na freskách, někteří z nich byli jeho příbuzní. Už slyšel rozhádané hlasy ze Sálu lilií nad sebou, kde se na společné schůzce sešli ředitel galerie Uffizi a ředitel komise Belle Arti.

Pazziho dnešní úkol byl následující: Pohřešoval se dlouholetý

kustod paláce, Capponi. Všeobecně se předpokládalo, že tento milý

stařík zmizel s nějakou ženou nebo s cizími penězi anebo s obojím. Na pravidelnou měsíční schůzku se svými nadřízenými v Pallazo Vecchio se už nedostavil čtyřikrát.

Pazziho vyslali, aby celou věc prošetřil. Hlavní inspektor Pazzi, který tak přísně nabádal tyto v obličeji zsinalé ředitele, a to jak správce muzea Uffizi, tak jeho soky, členy komise Belle Arte, kvůli bezpečnostním opatřením po výbuchu u muzea, se teď před ně musí

postavit znovu, ale jeho pozice je poněkud podřadnější: bude jim muset položit několik otázek týkajících se milostného života pohřešovaného kustoda. Vůbec se na to netěšil.

Obě komise se navzájem nenáviděly a neustále proti sobě brojily

, léta se nemohly dohodnout ani na místě společných schůzek; každá

z obou stran odmítla chodit najednání do kanceláře druhé strany. Nakonec se dohodli na skvostném Sálu lilií v Pallazo Vecchio, patrně

došel každý člen k závěru, že tato krásná místnost odpovídá jeho vlastní vznešenosti a postavení. Alespoň v tomto bodě se shodli a odmítali se setkávat kdekoli jinde, přestože v Pallazo Vecchio právě

probíhala další z tisíce oprav: všude bylo lešení, visely zde látky zachycující prach a pod nohama jim hučely stroje.

Profesor Ricci, starý spolužák Rinalda Pazziho, stál venku na chodbě, protože kvůli prachu z omítky dostal záchvat kýchání. Když

se mu trochu ulevilo, zakroutil uslzenýma očima na Pazziho.

„La solita arringa, „prohlásil Ricci, „hádají se, jako vždycky. Jdeš sem kvůli

pohřešovanému kustodovi Capponimu? Zrovna se perou kvůli jeho místu. Sogliato chce tu práci pro svého synovce. Odborníky zase fascinuje současný správce, kterého jmenovali před několika měsíci, doktor Fell. Chtějí, aby zůstal.“

Pazzi opustil svého přítele, který po kapsách hledal papírové

kapesníky, a vešel do historického sálu se zlatými liliemi na stropě. Dvě stěny pokrývaly látky, takže tlumily hluk rozhádaného hloučku. Ke slovu se dostal protekcionář Sogliato a udržel si ho jen hlasitostí svého projevu.

„Korespondenci Capponiových lze vysledovat až do třináctého století. Dr. Fellovi by se mohla dostat do ruky, do jeho neitalské

ruky, například nějaká zpráva od samotného Danteho Alighieri. Poznal by to vůbec? Myslím, že nikoliv. Zkoušeli jste ho ze středověké italštiny a nepopírám, že jeho jazykové znalosti jsou obdivuhodné. Tedy na straniero. Zná však dost dobře osobnosti předrenesanční Florencie? Myslím, že nikoliv. Co kdyby v Capponiho knihovně narazil na nějakou poznámku od, od Guida de’

Cavalcantiho, například? Poznal by to? Myslím, že nikoliv. Doktore Felle, mohl byste se k tomu vyjádřit?“

Rinaldo Pazzi projel sál rychlým pohledem, ale neviděl nikoho, kdo by mu připomínal dr. Fella, jehož fotografii si prohlížel ani ne před hodinou. Dr. Fella neviděl proto, že neseděl mezi ostatními. Pazzi nejprve zaslechl jeho hlas, až pak zjistil, kde je. Dr. Fell stál velice tiše vedle obrovského bronzového sousoší

Judity a Holoferna. Mluvčí i celé shromáždění viděli jen jeho záda. Promluvil a stále se neotáčel, takže bylo obtížné poznat, které

postavě vlastně ten hlas patří, zda Juditě, jejíž meč je navěky vztyčen, aby zasáhl opilého krále, nebo Holofernovi, kterého Judita drží za vlasy, anebo štíhlému a nehybnému dr. Fellovi vedle Donatellova bronzového sousoší. Jeho hlas protnul hádku jako laserový paprsek kouř a povykující muži ztichli.

„Cavalcanti se vyslovil veřejně k prvnímu sonetu v Dantově LaVita Nuova, kde autor líčí svůj podivný sen o Beatrici Portinarové,“

řekl dr. Fell. „Možná měl Cavalcanti i soukromé poznámky. Pokud by někomu z rodiny Capponi psal, patrně Andreovi, protože byl daleko vzdělanější než jeho bratři.“ Dr. Fell se otočil ke skupince mužů ve chvíli, kterou si zvolil sám, po odmlce, která vyhovovala jen jemu, všem ostatním to příjemné nebylo. „Profesore Sogliato, znáte Dantův první sonet? Znáte? Fascinoval už Cavalcantiho a zasluhoval by i chvilku vašeho času. Zhruba se tam praví:

„Noci vláda trvala už téměř tři hodiny, tou dobou na nás všechny hvězdy záři, však Amor náhle objevil se přede mnou, ještě teď chvěji se nad tou vzpomínkou.

Však zdálo se, že cosi nese, Amor milený, mé srdce v rukou měl, držel ho ve svých pažích, paní má spala, ležíc, okolo závoj zdobený. Amor ji probudil a ona, chvějíc se, poslušně pozřela rozpálené srdce mé z jeho dlaně; v pláci jsem spatřil pak Amora, byl mi tak vzdálený.

„Poslechněte si, jak obdivuhodně využívá italského nářečí, kterému říkal vulgari eloquentia, rozšířeného mezi prostým lidem:

„Allegro mi sembrava Amor tenendo Meo core in mano, e ne le braccia avea Madonna involta in un drappo dormendo. Poi la svegliava, e desto core ardendo Leipaventosa umilmentepascea Appreso gir lo ne vedeapiangendo.“

Ani ti nejrozhádanější Florenťané nedokázali odolat rytmu Dantových veršů, které se v čisté toskánštině dr. Fella odrážely od freskou zdobených stěn. Nejdříve aplaus, pak se hlasovalo, oči stále trochu vlhké, a nakonec členové shromáždění jmenovali dr. Fella pánem Paláce Capponiových. Sogliato jen tiše soptil. Jestli tento triumf potěšil i doktora, to Pazzi netušil, protože dr. Fell už zase stál ke všem zády. Sogliato to však ještě nevzdával.

„Jestli je to takový expert na Danteho, ať o něm udělá přednášku ve Studiolo,“ zasyčel Sogliato název skupiny, jako by šlo o inkvizici.

„Ať se s nimi utká tváří v tvář, třeba příští pátek, jestli má čas.“

Studiolo, přikrášlený název pro soukromé studium, byla skupinka vášnivých učenců, kteří už zničili nejednu akademickou pověst. Často se v paláci Vecchio setkávali. Připravit se na vstup do této skupiny znamenalo velice obtížný úkol, objevit se a debatovat s nimi pak přímo riziko. Sogliatiho strýček návrh podpořil a Sogliatiho švagr vyzval k hlasování, což jeho sestra hbitě zaznamenala do zápisu. Návrh prošel. Jmenování platilo, ale chce-li si ho udržet, musí dr. Fell

ještě uspokojit Studiolo.

Obě komise tedy měly v paláci nového kustoda, starého nijak nepostrádaly a

pošpiněnému Pazzimu členové odpověděli na otázky, takže získal o pohřešovaném muži téměř zpověď. Pazzi se obdivuhodně držel.

Jako každý dobrý vyšetřovatel zkoumal nejprve okolnosti kvůli motivu. Kdo by mohl ze zmizení starého kustoda nějak profitovat?

Pohřešovaný kustod byl starý mládenec, velice vážený tichý učenec, který vedl spořádaný život. Měl sice nějaké úspory, ale nic moc. Nejvíce ho zajímala jeho práce a s ní spojené privilegium bydlet v podkroví paláce Capponiových.

A zde je nově jmenovaný kustod, kterého komise schválila po důkladném ověření znalostí z historie Florencie a staré italštiny. Pazzi si již prošel formuláře žádosti o přijetí i jeho místopřísežné

prohlášení pro státní zdravotní pojištění.

Členové komise si balili kufříky a odcházeli domů, když Pazzi nového kustoda oslovil.

„Doktore Felle.“

„Ano, Commendatore?“

Nový kustod byl malý a uhlazený. Brýle měl v horní části tmavě

zbarvené a oblečen byl do perfektně střiženého tmavého obleku, krásného i podle italských měřítek.

„Zajímalo by mne, jestli jste se někdy setkal se svým předchůdcem?“ Zkušený policista vždy vysune antény, které pátrají

po vlnové délce strachu. Důkladně dr. Fella pozoroval, ale Pazzi zaznamenal naprost ý klid.

„Nikdy jsem ho neviděl. Četl jsem některé jeho monografie v Nuova Antologia.“ Doktorova hovorová toskánština byla stejně tak čistá jako jeho recitace. Pokud měl nějaký přízvuk, Pazzi ho nedokázal zaznamenat.

„Vím, že policisté na začátku vyšetřování prohledávali palác Capponi a hledali nějaké poznámky, dopis na rozloučenou, něco, co by napovídalo sebevraždě, ale nenašli nic. Pokud byste v listinách na něco narazil, cokoli osobního, i kdyby to vypadalo jako hloupost, zavoláte mi?“

„Samozřejmě, Commendatore Pazzi.“

„Jeho osobní majetek je stále v paláci?“

„Zabalený ve dvou kufrech, sepsaný inventář.“

„Pošlu, stavím se a vyzvednu si to.“

„Commendatore, než sem půjdete, zavolal byste mi? Odblokoval bych bezpečnostní zařízení a ušetřil vám čas.“

Ten člověk je až moc klidný. Za normálních okolností by se mě

trochu bál. Navíc mne žádá, abych mu dal vědět předem, než sempůjdu.

Sezení komise Pazziho trochu vytočilo. S tím nemůže přece nic dělat. A teď ho tady dráždí tenhle domýšlivý člověk. Nenechal si to líbit.

„Doktore Felle, mohu se vás zeptat na něco osobního?“

„Pokud to vyžaduje vaše práce, Commendatore.“

„Na spodní části levé ruky máte poměrně čerstvou jizvu.“

„A vy máte na své nový snubní prsten: La Vita Nuova?“ Dr. Fell se usmál. Měl malé zoubky, zářivě bílé. Využil momentu Pazziova překvapení, a než mohl být jakkoli osočen, dr. Fell zvedl svou zjizvenou ruku a pokračoval: „Syndrom karpálního tunelu, Commendatore. Historie je hazardní profese.“

„Proč jste neuvedl syndrom karpálního tunelu na formulářích pro zdravotní pojišťovnu, když jste sem přišel pracovat?“

„Měl jsem dojem, Commendatore, že zranění jsou relevantní jen tehdy, žádá-li zaměstnanec nějaký invalidní důchod či dávky v pracovní neschopnosti. Nic takového nechci. Nejsem invalida.“

„Operace se tedy provedla v Brazílii, ve vaší rodné zemi.“

„Nebyl jsem v Itálii a od italské vlády jsem nic nedostal,“

prohlásil dr. Fell a v jeho hlase znělo přesvědčení, že už dál odpovídat nebude, řekl všechno.

V sále zůstali sami. Pazzi došel až ke dveřím, když na něj dr. Fell zavolal.

„Commendatore Pazzi?“

Dr. Fell byl nyní jen tmavou siluetou na pozadí vysokého okna. V dálce za ním se tyčil Dóm.

„Ano?“

„Domnívám se, že jste potomkem rodu Pazziových, je tomu tak?“

„Ano. Jak jste to věděl?“ Pazziho napadlo, že přinejhorším se to dočetl v některém z nedávných ohavných novinových článků.

„Připomínáte jednu postavu z rondelů Della Robbia z vaší

rodinné kaple v Santa Croce.“

„Á, to byl Andrea de’ Pazzi vypodobněný jako Jan Křtitel,“ řekl Pazzi a jeho rozleptané srdce ucítilo krátké pohlazení. Když Rinaldo Pazzi opouštěl štíhlou postavu v sále, odnášel si poslední dojem z dr. Fella: jeho mimořádný klid.

Ke svému dojmu se brzy vrátí.

KAPITOLA

20

PŘESTOžE NÁS USTAVIČNĚ všude pronásleduje vulgarita a násilí, je poučné dozvědět se, co nám dosud připadá zlé a hanebné. Co dnes zasáhne naše otupělé a rezignující vědomí natolik, abychom tomu věnovali pozornost?

Ve Florencii to byla výstava nazvaná Kruté mučicí nástroje a právě zde se Rinaldo Pazzi setkal s dr. Fellem podruhé. Výstava předváděla více než dvacet klasických mučících nástrojů, doplněných rozsáhlou dokumentací. Konala se v odporné

pevnosti Forte di Belvedere, medicejské pevnosti ze šestnáctého století, která střežila jižní hradby města. Výstava přilákala enormní a neočekávané množství návštěvníků; rozvířila vzrušení veřejnosti, jako když děvka rozvlní pánské kalhoty.

Výstava měla trvat měsíc. Nakonec Kruté mučicí nástroje zůstaly ve Florencii půl roku a návštěvností se vyrovnaly galerií Uffizi a předčily muzeum v paláci Pitti.

Pořadateli byli dva zkrachovalí vycpavači, kterým dříve stačily k jídlu všelijaké zbytky, které pojídali z trofejí, jež dávali pomalu dohromady.

Stali se z nich milionáři a triumfálně objeli se svou výstavou celou Evropu. Oblékali se teď do nových smokingů.

Všude v Evropě přicházeli návštěvníci většinou v párech. Výstava měla prodlouženou otevírací dobu a lidem se líbilo trávit svůj volný čas mezi nástroji bolesti. Četli si pozorně v některém ze čtyř jazyků původ zařízení a způsob jeho používání. Ilustrace od Dürera a dalších,

spolu s dobovými komentáři a záznamy vzdělávaly davy v takových oborech jako například důkladné využití mučení na kole.

Na jedné popisce anglicky stálo:

Italští vladaři dávali přednost způsobu, kdy se obětizabíjely na zemi, končetiny měly připevněny na špalkya rozdrtilo je padající kolo s železnými obručemi, jakzobrazeno, zatímco v severní Evropě si oblíbilimetodu, kdy oběť připoutali ke kolu, železnou tyčí jí

zpřeráželi končetiny, které pak propletly paprsky kolapo celém obvodu; četné zlomeniny tak poskytovalynezbytnou ohebnost. Tichá či ječící hlava a trup obětiležely ve středu kola. Druhá metoda byla diváckymnohem přitažlivější, ale obveselení se mohlo zkrátit,pokud do srdce vnikl kousek morku.

Výstava Kruté mučící nástroje rozhodně nezklamala vkus jednoho z odborníků na nejhorší lidské zlo. Podstata toho nejhoršího, ďábelskost lidského ducha, se však nezjevila v železné panně nebo nabroušeném ostří; prapůvod ohyzdnosti se skrývá ve tvářích z davu. V pološeru této obrovské kamenné místnosti stál pod osvětlenou zavěšenou klecí pro odsouzence dr. Fell, znalec úpravy obličeje, brýle držel v ruce s jizvou, konec nožičky brýlí přitisknutý ke rtům, a fascinovaně pozoroval procházející davy lidí.

Spatřil ho tam Rinaldo Pazzi.

Pazziho sem vyslali vykonat další běžný úkol. Namísto oběda se svou ženou se musel prodírat zástupy lidí, aby někam umístil nové

varování pro milenecké páry o Netvorovi z Florencie, kterého se mu nepodařilo dopadnout. Stejný varovný plakát visel nad jeho stolem, kam ho umístili jeho noví nadřízení společně s dalšími portréty, zločinců hledaných po celém světě.

Bývalí preparátoři vybírali vstupné u kasy a doslova je nadchlo, že ke své výstavě mohou připojit něco ze současných hrůz, ale požádali Pazziho, aby plakát vyvěsil osobně, protože ani jednomu z nich se evidentně nechtělo nechat druhého o samotě s penězi. Pár místních lidí Pazziho poznalo a z anonymního davu po něm pokřikovali.

Pazzi propíchnul špendlíky rohy modrého plakátu, na němž bylo jedno obrovské zírající oko, a dal ho na nástěnku poblíž východu, kde si ho všimne asi nejvíce lidí. Nad nástěnkou rozsvítil světlo. Pazzi pozoroval vycházející páry a všiml si, že mnohé z nich byly na vrcholu blaha a milenci se k sobě tiskli v davu u východu. Pazzi už

nechtěl vidět žádný další živý obraz, žádnou další krev nebo květiny. Pazzi si chtěl promluvit s dr. Fellem, docela by se hodilo, kdyby si mohl vyzvednout osobní věci

pohřešovaného kustoda, protože to odsud nebylo do paláce Capponi daleko. Když se však Pazzi otočil od nástěnky, doktor byl pryč. Nebyl ani v davu u východu. Zůstala tam jen kamenná zeď, u které postával pod visací věží na vyhladovění s kostrou naaranžovanou do polohy plodu, která stále žadoní o jídlo.

Pazzi se zlobil. Prodral se davem ven, ale doktora nenašel. Hlídači u východu Pazziho poznali a nic neříkali, když překročil provazy a odešel po pěšině do tmy kolem Forte di Belvedere. Došel až na balustrádu a přes Arno se zahleděl k severu. Pod sebou měl celou starou Florencii, obrovská kopule Dómu a nasvícená věz paláce Vecchio.

Pazzi měl dost staromódní duši a takové podivné okolnosti ho silně znepokojovaly. Jeho město se mu smálo do očí.

Americká FBI navíc pootočila nožem v Pazziho zádech, když v tisku zveřejnila, že profil na Il Mostro od FBI naprosto neodpovídá

muži, kterého Pazzi zatknul. V La Nazione k tomu dodali, že Pazzi

„poslal Toccu šupem do vězení“.

Naposledy vyvěšoval Pazzi modrý plakát IlMostro právě v Americe; byla to hrdá trofej, kterou připíchnul na stěnu oddělení

behaviorálního výzkumu, a na žádost amerických agentů FBI plakát vlastnoručně podepsal. Věděli o něm všechno, obdivovali ho, pozvali si ho tam. Byl se svou manželkou na marylandském pobřeží hostem. Pazzi stál u černé balustrády, rozhlížel se po svém starobylém městě a cítil slaný vzduch od Chesapeake, viděl svou ženu na břehu, měla na sobě nové bílé tenisky.

Jako kuriozitu mu v behaviorálním výzkumu v Quantiku ukázali obrázek Florencie. Byl to tentýž pohled, který měl teď před sebou, stará Florencie z Belvederu, odtud je nejlepší výhled. Obrázek nebyl barevný. Ne, jen kresba tužkou, stínovaná uhlem. Kresba byla na jedné fotografii, vzadu na fotografii. Šlo o snímek amerického masového vraha, dr. Hannibala Lectera. Hannibal kanibal. Lecter nakreslil Florencii zpaměti a pověsil si obrázek do cely v nemocnici pro duševně choré zločince, do místa stejně tak ponurého jako toto. Kdy to vlastně Pazzimu došlo, kdy ten nápad dozrál? Dva obrazy: skutečná Florencie ležící hluboko pod ním a proti tomu kresba, na kterou si proto vzpomněl. Před několika minutami vyvěsil plakát Il Mostro. Ve své kanceláři měl vyvěšený plakát Masona Vergera o Hannibalu Lecterovi, na něm vypsaná tučná odměna a několik rad:

DR. LECTER BUDE MUSET SCHOVÁVAT SVOU LEVOU

RUKU A MOžNÁ SE POKUSÍ O CHIRURGICKÝ ZÁKROK,

NEBOŤ JEHO TYP POLYDAKTILIE, PERFEKTNÍ PRST

NAVÍC,

JE

MIMOŘÁDNÉ

VZÁCNÝ

A

IHNED

IDENTIFIKOVATELNÝ.

Dr. Fell držel brýle u rtů rukou, na které měl tu jizvu. Detailní nákres tohoto výhledu na stěně cely Hannibala Lectera. Napadlo to Pazziho, když pozoroval Florencii pod sebou, anebo to přišlo z temnot nad rozzářenými světly?

Pazzi byl vizuální typ, podivné tedy bylo, že spojení souvislostí

doprovázel zvuk, jako když kapka spadne do rozšiřující se kaluže.

Hannibal Lecter utekl do Florencie. Plesk.

Hannibal Lecter je dr. Fell.

Vnitřní hlas Rinalda Pazziho varoval, že by mohl přijít o rozum v kleci, do které ho zavřely předchozí šlamastyky; jeho šílená mysl by si mohla vylámat zuby o mříže jako ta kostra v kleci na vyhladovění. Vůbec si neuvědomoval, že by se pohnul z místa, ale najednou se octnul v renesanční bráně vedoucí z Belvederu do strmé Costa di San Giorgio, úzké uličce, která se kroutí a letí dolů do centra staré

Florencie a je to jen asi osm set metrů. Jeho kroky ho samovolně

vedly dolů po oblázcích, vůbec v tom nebyla jeho vůle, šel rychleji, než by chtěl, oči upřené dopředu, vyhlížel muže nazývaného dr. Fell. Tudy se dostane ke svému cíli, asi v

polovině uličky Pazzi zahnul do Costa Scarpuccia, která stále klesala, až došel na Via de’ Bardi poblíž

řeky. Poblíž paláce Capponi, bydliště dr. Fella.

Pazzi, udýchaný z prudkého klesání, si našel místo ve stínu, kam nesvítily lampy. Vchod do bytu byl naproti paláci. Kdyby šel někdo kolem, otočí se a bude předstírat, že hledá zvonek.

Palác byl temný. Nad křídlovými vstupními dveřmi si Pazzi všiml červené kontrolky pozorovací kamery. Nebyl si jist, zda funguje nepřetržitě, anebo jen když někdo zazvoní u dveří. Dobře pokrývala celý vchodový prostor. Pazzi došel k závěru, že kamera nesnímá prostor u fasády.

Počkal půl hodiny, slyšel vlastní dech, ale doktor nepřišel. Možná byl už uvnitř a měl zhasnuto.

Ulice byla prázdná. Pazzi rychle přešel na druhou stranu a zastavil se poblíž zdi. Zevnitř bylo slyšet velice slabě nějaké zvuky. Pazzi opřel hlavu o studené okenní mříže a naslouchal. Klavír, Bachovy Goldbergovy variace, vynikající podání. Pazzi musí čekat, pozorovat a přemýšlet. Bylo příliš brzo, mohl by kořist vyplašit. Musí se rozhodnout, co podnikne. Nechtěl ze sebe zase udělat blázna. Vracel se zpátky do stínu protější ulice, poslední

zmizel jeho nos.

KAPITOLA

21

KŘESŤANSKÝ MUČEDNÍK sv. Miniato sebral svou zmučenou

hlavu z písku římského amfiteátru ve Florencii a v podpaží ji odnesl přes řeku k horám, kde teď tiše spočívá ve svém nádherném chrámu, tak praví tradice.

Tělo sv. Miniata, ať ve vzpřímené či ležící poloze, muselo jistě

projít prastarou uličkou, v níž se teď nacházíme, Via de’ Bardi. Blíží

se večer a ulice je vylidněná. Oblázky uspořádané do vějířoví tých obrazců se lesknou v zimním mrholení, které není tak chladné, aby potlačilo kočičí pach. Jsme mezi paláci

postavenými před šesti sty lety vynikajícími obchodníky, budoucími vladaři a mecenáši renesanční Florencie. Coby šípem dostřelil přes řeku Arno, jsme na náměstí Signoria, kde jsou ostré a nelítostné hřeby, ke kterým byl připoután a pak upálen mnich Savonarola. Hlavně je zde pak palác přeplněný visícími Kristy, muzeum Uffizi.

Tyto rodové paláce se tísní ve starodávných ulicích a vládne jim novodobá italská byrokracie. Zvenku představují architektonické

vězení, ale uvnitř skrývají obrovské a spanilé prostory, vysoké tiché

sály, které nikdy nikdo nespatří, zakryté látkovými závěsy z plesnivějícího a deštěm ničeného hedvábí. Malá díla velkých renesančních mistrů zde visí už léta ve tmě a jen někdy je osvětlí

blesky, když se látkové přehozy zničí.

Vedle vás se nachází palác Capponi; tento rod ctili po tisíciletí, neboť roztrhali ultimátum francouzského krále před jeho zraky a díky jim měla Florencie papeže.

V paláci Capponi je teď za zamřížovanými okny tma. Kruhy na pochodně jsou prázdné. V jedné tabulce popraskaného starého skla je díra po kulce z roku 1940. Pojďte blíž. Opřete hlavu o chladnou železnou mříž, jako to udělal policista, a poslouchejte. Slabě

zaslechnete klavír. Bachovy Goldbergovy variace. Někdo hraje na klavír, ne perfektně,

ale mimořádně dobře, se silným zaujetím a porozuměním pro hudbu. Nehraje perfektně, ale mimořádně dobře; snad levá ruka je poněkud ztuhlá. Pokud věříte, že vám nehrozí

nebezpečí, vstoupíte dovnitř? Vejdete do tohoto paláce tak výjimečného svou slávou a krvavou historií, budete obličejem protrhávat pavučiny ve tmě a půjdete za nádhernou hrou klavíru?

Alarmy nás nevidí. Nemůže nás spatřit ani mokrý číhající policista ve dveřích. Pojďte…

Ve vstupní hale vládne téměř absolutní tma. Dlouhé kamenné

schodiště, chladné zábradlí nám klouže pod rukou, schody jsou uprostřed vyšlapané od bot, jež zde chodily stovky let, nerovné

schody pod našima nohama, když stoupáme za hudbou.

Vysoké křídlové dveře do hlavního salonu by vrzaly a kvílely, kdybychom je museli otevírat. Pro vás jsou však dokořán. Hudba se line z nejzazšího rohu a odtud vychází i jediné světlo, světlo z mnoha svící odrážející se červeně přes dvířka kaple u místnosti. Zpátky k hudbě. Jen tušíme, že míjíme velké sestavy nábytku zakrytého přehozy, nejasné tvary se všelijak vlní ve světle svící jako spící stádo. Místnost je velmi vysoká, vzhlížíme nahoru jen do tmy. Světlo rudě ozařuje zdobený klavír a muže známého znalcům renesance pod jménem dr. Fell, doktor elegance, jeho záda jsou vzpřímená, přestože se při hře naklání, světlo se odráží od jeho vlasů

a zadní části jeho prošívaného hedvábného županu, který po nás vystřeluje paprsky odraženého jasu.

Zvednuté víko klavíru zdobí spletitá scéna nějaké hostiny a ve světle svící to vypadá, že se drobné postavičky hemží sem a tam. Muž hraje se zavřenýma očima. Notový záznam nepotřebuje. Před sebou má stojan na noty ve tvaru lyry a na něm leží výtisk amerického bulvárního plátku National Tattler. Je složený, jen titulní

strana ukazuje obličej Clarice Starlingové.

Náš hudebník se usměje, přeruší hru a jen pro vlastní potěšení si ještě jednou zahraje sarabandu; poslední tón zahraje s patřičnou silou a struna vibruje do ticha obrovské místnosti. Muž otevře oči a v zorničkách očí jsou přesně vyznačené dva červené světelné body. Nakloní hlavu a podívá se na noviny před sebou.

Tiše vstane a odnáší si americký bulvární list do malé zdobené

kaple, postavené ještě před objevením Ameriky. Drží noviny ve světle svící a otevře je, a náboženské postavy nad oltářem jako by mu četly články přes rameno, jako by stál ve frontě u obchodu. Titulek je velkými tiskacími písmeny a hlásá: „POSEL SMRTI: FBI MÁ

STROJ NA ZABÍJENÍ, CLARICE STARLINGOVOU“.

Tváře u oltáře, plné agónie a blaženosti, pomalu mizí, jak muž

sfoukává svíčky. Nepotřebuje žádné světlo, aby přešel sálem. Dr. Hannibal Lecter nás míjí a cítíme jen lehký závan vzduchu. Obrovské dveře zavržou a zavřou se žuchnutím, až vibruje celá

podlaha. Ticho.

Kroky zamíří do další místnosti. Podle ozvěny se zdá, že stěny tohoto pokoje jsou blíže u sebe, ale strop je přesto vysoko, ozvěna hlučnějších zvuků se dlouho odráží od stropu. Ve vzduchu je cítit pergamen a vůně zhasnutých svíček.

Ve tmě šustí papír, křeslo při šoupám zaskřípe. Dr. Lecter sedí v obrovském křesle v legendární knihovně rodu Capponiů. Jeho oči odrážejí červené světlo, ale ve tmě zornice samy nezáří červeně, jak přísahali někteří z jeho věznitelů. Je absolutní tma. Doktor přemýšlí…

Je pravda, že dr. Lecter zajistil volné pracovní místo v paláci Capponi, odstranil bývalého kustoda. Bylo to celkem jednoduché, na staříka mu stačilo pár vteřin a pak skromný výdaj na dva pytle cementu. Jakmile se však cesta uvolnila, místo kustoda získal spravedlivě,

neboť komisi Belle Arte předvedl mimořádné

lingvistické dovednosti, když z hlavy překládal středověkou italštinu a latinu z těch nejobjemnějších rukopisů psaných černým gotickým písmem.

Tady našel mír a klid, který si hodlá udržet, během svého pobytu ve Florencii kromě svého předchůdce nikoho nezabil. Jeho jmenování překladatelem a kustodem v knihovně paláce Capponiů pro něj bylo obzvláště cenné, a to z několika důvodů. Obrovský prostor, výška místností v paláci mají pro dr. Lectera svůj význam po dlouhých letech strávených ve stísněné cele věznice. Co je důležitější, s tímto palácem cítí jakési souznění; je to jediná

soukromá budova, kterou kdy spatřil, jež se svými rozměry a detaily podobá paláci z jeho dětských vzpomínek.

V knihovně je jedinečná sbírka rukopisů a korespondence, jež

sahá až na počátek třináctého století, takže zde může v klidu ukojit zvědavost, která se týká jeho samotného.

Dr. Lecter byl z útržkovitých rodinných záznamů přesvědčen, že je potomkem jistého Giuliana Bevisangueho, obávané postavy Toskánska z dvanáctého století, a dále Machiavelliho, jakož i Viscontiho. Toto místo bylo pro pátrání ideální. Celá záležitost ho do určité míry opravdu zajímala, ale nemělo to nic společného s jeho egem. Dr. Lecter nepotřebuje nějak konvenčně posílit. Jeho ego, stejně jako inteligenční kvocient, stupeň racionálního myšlení, ani jedno se totiž nedá konvenčními způsoby nijak měřit.

Skutečností zůstává, že v profesní skupině psychiatrů se neshodnou, zda by se dr. Lecter měl chápat jako člověk. Mnozí jeho profesní kolegové, kteří se obávali jeho jedovatého pera v odborných časopisech, ho dlouho pokládali za něco Jiného. Pro zjednodušení

mu dali přízvisko „netvor .

Netvor teď sedí v temné knihovně, jeho mysl vytváří barevné

obrazy na černém pozadí a hlavou mu proudí středověký duch. Přemýšlí o tom policistovi.

Cvaknutí vypínače a rozsvítí se stolní lampa.

Vidíme teď dr. Lectera, jak sedí u stolu ze šestnáctého století v refektáři knihovny Capponiů. Za ním je stěna plná zásuvek pro rukopisy a velká inventární kniha v plátěných deskách, kde se vedou záznamy už osm set let. Před sebou má korespondenci s ministrem Benátské republiky ze čtrnáctého století, zatíženou malou slitinou, kterou udělal Michelangelo jako studii pro svého Mojžíše s rohy. Před kalamářem leží laptop, kterým se dá přímo spojit s výzkumným oddělením Milánské univerzity.

Mezi tmavohnědými a žlutými svazky pergamenu je zářivě

červený a modrý výtisk National Tattleru a hned vedle je florentské

vydání La Nazione.

Dr. Lecter zvolil italské noviny a pročítá si poslední útok na Rinalda Pazziho, inspirovaný dementi FBI v případě Il Mostro. „Náš

profil se na Toccu naprosto nehodí,“ prohlásil mluvčí FBI. V La Nazione se rozepsali o Pazziho minulosti i jeho výcviku v Americe na proslulé Akademii v Quantiku a prohlásili, že by to měl umět lépe.

Případ Il Mostro dr. Lectera ani trochu nezajímal, ale Pazziho minulost ano. Jak nešťastné, že se musel setkat právě s policistou školeným v Quantiku, kde je Hannibal Lecter učebnicovým příkladem.

Když dr. Lecter v paláci Vecchio studoval Pazziův obličej a stáli u sebe dost blízko, že mohl zaznamenat i všechny čichové vjemy, věděl s naprostou jistotou, že Pazzi nemá sebemenší podezření, přestože se vyptával na jizvu na ruce dr. Lectera. Pazzi se o něj nijak výrazně

nezajímal, jen v souvislosti s pohřešovaným kustodem. Potkali se pak na výstavě mučících nástrojů. Lepší by bylo setkání na výstavě orchidejí.

Dr. Lecter si velice dobře uvědomoval, že všechny prvky vedoucí k poznám jsou uvnitř v policistově hlavě a namátkou se objevují společně s milionem dalších informací, které zná. Měl by Rinaldo Pazzi následovat zesnulého kustoda paláce Vecchio tam dolů do vlhka? Nebo by se mělo najít Pazziho tělo po údajné sebevraždě? V La Nazione by byli potěšeni, že ho dohnali k smrti.

Teď ne, přemýšlel netvor a vrátil se k velkým svitkům pergamenových rukopisů. Dr. Lecter si nedělá starosti. Nadchl ho rukopisný styl Neriho Capponiho, bankéře a vyslance v Benátkách v patnáctém století, a do pozdních nočních hodin si četl jeho dopisy, některé pasáže nahlas, jen tak pro potěšení.

KAPITOLA

22

JEŠTĚ PŘED ROZEDNĚNlM měl Pazzi v ruce fotografie dr. Fella nutné pro udělení pracovního povolení, které byly i s negativy připevněny k jeho permesso di soggiorno ve složkách karabiniérů. Pazzi měl také vynikající policejní fotografie reprodukované na plakátu Masona Vergera. Obličeje si byly tvarem podobné, ale jestli je dr. Fell dr. Hannibal Lecter, muselo se něco provést s nosem a tvářemi, možná injekce s kolagenem.

Uši vypadaly slibně. Stejně jako Alphonse Bertillon před sto lety i Pazzi studoval uši na fotografiích pomocí lupy. Vypadaly stejně. Na starobylém počítači Questury vyťukal Pazzi svůj přístupový

kód Interpolu, aby mohl vstoupit do americké databáze VICAP, Programu profilování násilných zločinů a vytáhl si rozsáhlý soubor o Lecterovi. Jeho modem byl pomalý, ale přesto Pazzi jezdil kurzorem po souboru a snažil se pročítat rozmazaný text na obrazovce, až mu písmena splývala dohromady. O případu se dozvěděl vše podstatné. Dvě informace mu vyrazily dech. Jedna stará a jedna nová. Ta nejnovější se zmiňovala o existenci rentgenového snímku, podle něhož Lecter pravděpodobně podstoupil operaci ruky. Stará

informace, obrázek ručně psané policejní zprávy, v níž se pravilo, že když Lecter zabíjel své hlídače v Memphisu, hrála mu k tomu z kazety hudba, Goldbergovy variace.

Jedna z obětí, bohatý Američan Mason Verger, nechal kolovat plakát, kde se psalo, že informátor je povinen sdělit informace i na uvedené číslo FBI. Bylo tam rovněž běžné varování, že dr. Lecter je ozbrojen a nebezpečný. Stálo tam i soukromé telefonní číslo, hned pod odstavcem o tučné odměně za jeho dopadení.

Letenka z Florencie do Paříže je neskutečně drahá a Pazzi ji musel zaplatit ze svého. Nevěřil, že by mu francouzská policie poskytla bez dalšího vměšování provizorní telefonní spojení, a žádný

další způsob ho nenapadl. Z telefonní budky American Express u Opery zatelefonoval na soukromé číslo z Masonova plakátu. Předpokládal, že hovory se odposlouchávají. Pazzi mluvil anglicky poměrně dobře, ale věděl, že ho jeho italský přízvuk může prozradit. Ozval se mužský hlas, Američan, velice chladný.

„Sdělil byste mi, oč vám jde, prosím?“

„Možná mám informace o Hannibalu Lecterovi.“

„Ano, dobrá, děkuji za zavolání. Víte, kde teď je?“

„Jsem si jist, že ano. Odměna stále platí?“

„Ano. Máte nějaký přesvědčující důkaz, že je to on? Chápejte, volá mi dost cvoků.“

„Řeknu vám jen, že má plastiku obličeje a nechal si operovat levou ruku. I dnes ještě dokáže zahrát Goldbergovy variace. Má

brazilské doklady.“

Pauza. Pak: „Proč jste nezavolal policii? Jsem povinen vás k tomu vyzvat.“

„Platí ta odměna za všech okolností?“

„Odměna je za informace vedoucí k jeho zatčení a usvědčení.“

„Byla by ta odměna proplacena i, i za zvláštních okolností?“

„Máte na mysli nějakou mimořádnou odměnu za dr. Lectera?

Řekněme v případě někoho, kdo by za normálních okolností nebyl oprávněn odměnu přijmout?“

„Ano.“

„Oba máme společný cíl. Zůstaňte, prosím, u telefonu, něco vám navrhnu. Je to proti mezinárodním dohodám, a zákonům Spojených států nabízet mimořádnou odměnu za něčí smrt, pane. Zůstaňte u telefonu. Mohu se vás zeptat, zda voláte z Evropy?“

„Ano, a to je vše, co vám řeknu.“

„Dobrá, vyslechněte mě, navrhuji vám, abyste kontaktoval nějakého právníka, který vám poradí v záležitostech týkajících se mimořádné odměny, ale zatím nepodnikejte proti dr. Lecterovi žádné

nelegální kroky. Mohu vám jednoho právníka doporučit? Bydlí v ženevě a v těchto záležitostech se skutečně vyzná. Dám vám telefonní číslo, hovor nemusíte platit. Velice vám doporučuji, abyste mu zavolal, a mluvte s ním otevřeně.“

Pazzi si zakoupil telefonní kartu a svůj další hovor podnikl z budky obchodního domu na Bon Marché. Hovořil s mužem, jehož

hlas byl velice formální. Netrvalo to ani pět minut.

Mason zaplatí milion amerických dolarů za hlavu a ruce dr. Hannibala Lectera. Stejnou částku zaplatí za informace, které

povedou k jeho zatčení. Soukromě zaplatí tři miliony dolarů za doktora živého, žádné otázky, diskrétnost podmínkou. Předem zaplatí sto tisíc dolarů. Aby dostal víc, musí Pazzi dodat pozitivně

identifikovatelné otisky prstů dr. Lectera, otisky musí být provedeny in situ na dané osobě. Pokud k tomu dojde, najde obratem zbytek hotovosti v bezpečnostní schránce u třetí strany ve Švýcarsku. Než opustil Bon Marché, aby se vydal na letiště, koupil Pazzi své

manželce ranní župánek broskvové barvy z hedvábí v moarové

úpravě.

KAPITOLA

23

JAK SE ZACHOVÁTE, když víte, že konvenční uznání je jen škvár? Když dojdete ke stejnému názoru jako Marcus Aurelius, že názor budoucích generací nebude o nic cennější nežli názor vašich současníků? Je pak možné se zachovat správně? Je správné chování

vůbec žádoucí?

Teď se Rinaldo Pazzi, Pazzi z rodu Pazziů, hlavní inspektor florentské Questury, musel

rozhodnout, jak velké uznání by si vlastně zasloužil, anebo existuje-li ještě něco moudřejšího nežli projevy uznání.

Vrátil se z Paříže v době oběda a na chvíli si zdřímnul. Chtěl to probrat se svou ženou, ale nedokázal to, i když jistou útěchu si u ní

přece jen našel. Pak byl ještě dlouho vzhůru, až se její dech úplně

zklidnil. Pozdě v noci se už vzdal pomyšlení na spánek a šel se ven projít a popřemýšlet.

Hrabivost není v Itálii nic neznámého a Rinaldo Pazzi jí ze své

rodné atmosféry nasál dost. Jeho přirozený smysl pro zištnost a ambicióznost se ještě více vybrousil v Americe, kde každý projev moci či vlivu je ihned znát, včetně smrti Jehovy a zrození Mamonu. Pazzi vystoupil ze stínu Loggie a zastavil se na Piazza Signoria na místě, kde upálili Savanarolu. Pohlédl vzhůru do okna osvětleného paláce Vecchio, kde zemřel jeho předek, a byl přesvědčen, že přemýšlí a rozvažuje. Nebylo tomu tak. Kousek po kousku se už v podstatě rozhodl.

Přesně si vyhrazujeme chvíle pro rozhodování, abychom povýšili tento proces na výsledek racionálního a uvědomělého myšlení, učiněný ve vhodnou chvíli. Jenže rozhodnutí se skládají z propletence všech možných pocitů; spíše se jedná o šmahem posbírané části nežli o jeden celek.

Pazzi se už rozhodl, když nastupoval v Paříži do letadla. A rozhodl se před hodinou, když manželka přijala svůj nový ranní

župánek jen s vlažnou radostí. O několik minut později, když pak spolu leželi ve tmě, se k ní natáhnul, aby jí pohladil po tváři a políbil na dobrou noc, na dlani ucítil slzu na její tváři. Tehdy, aniž by si to uvědomovala, pozřela jeho srdce.

Opět projevy uznání? Další příležitost trpělivě snášet funění

arcibiskupa, až relikvie odpálí raketu v zadku holubice? Další chvála od politiků, jejichž soukromí znal bohužel příliš dobře? Jakou to má

cenu vejít ve známost jako policista, který dopadl dr. Hannibala Lectera? U policisty má uznání velice krátký život. Lepší je PRODAT HO.

Tato myšlenka Rinalda neustále bodala a pálila, připadal si vyčerpaný, ale rozhodnutý, a když si vizuální Rinaldo házel mincí, v jeho mysli se smíchaly dvě vůně: manželčina a pobřeží Chesapeake. PRODEJ HO. PRODEJ HO. PRODEJ HO. PRODEJ HO.

PRODEJ HO.

Francesco de’ Pazzi byl v roce 1478 stejně urputný, když před ním na podlaze v katedrále ležel Giuliano, a on v šílené zuřivosti bodnul, přičemž si proťal své vlastní stehno.

KAPITOLA

24

KARTA S OTISKY PRSTů DR. HANNIBALA LECTERA JE

kuriozita a něco jako kultovní předmět. Originál je zarámovaný na zdi Identifikačního oddělení FBI. U FBI se otisky prstů u osob s více než pěti prsty provádějí tak, že palec s dalšími čtyřmi prsty jsou na přední straně karty a šestý prst je na straně zadní.

Kopie této karty s otisky prstů obletěly svět při prvním útěku doktora a otisk palce byl zvětšený na plakátu Masona Vergera; bylo zde označeno i dost bodů, aby kterýkoli vyšetřovatel s minimálním výcvikem otisk identifikoval.

Vzít otisky prstů není nic složitého a Pazzi dokázal klidně vzorky odebrat a provést hrubé

porovnání, aby měl sám jistotu. Jenže Mason Verger vyžadoval čerstvé otisky prstů, in situ a navíc nezpracované, aby je mohli prozkoumat nezávisle na sobě jím vybraní experti. Masona už několikrát podvedli se starými otisky prstů, sejmutými na místě starších činů dr. Lectera.

Jak ale sehnat otisky prstů dr. Fella, a přitom nevzbudit jeho pozornost? Doktora nesmí v žádném případě nijak vyplašit. Ten člověk by mohl klidně zmizet a Pazzi by neměl ani ň.

Doktor nevycházel z paláce příliš často a další setkání komise Belle Arti bude až příští měsíc. Příliš dlouhá doba, aby na jeho místo přichystal skleničku, na všechna místa, navíc komise neměla nikdy ve zvyku doplňovat svá sezení takovým luxusem.

Jakmile se jednou Pazzi rozhodl prodat Hannibala Lectera Masonu Vergerovi, musel na tom dělat sám. Nemohl si dovolit upoutat pozornost Questury na dr. Fella tím, že by požádal o povolení k domovní prohlídce paláce. Navíc budova byla příliš dobře chráněna bezpečnostním systémem, takže nebylo možné jen tak tam vniknout a někde vzorky odebrat.

Nádoba na odpadky u dr. Fella byla mnohem čistší a novější

nežli ostatní v bloku. Pazzi koupil novou nádobu a jedné temné noci vyměnil víka u nádoby paláce Capponi. Pozinkovaný povrch nebyl právě ideální a po celonoční dřině Pazziho čekala jen deprese, neboť

získal nepřeberné množství různorodých otisků, které nebude nikdy schopen dešifrovat.

Druhý den ráno se objevil se zarudlýma očima na Ponte Vecchio. V klenotnictví na starém mostě koupil široký stříbrný náramek s vysokým leskem i se stojánkem pokrytým sametem, na kterém byl vystaven. V řemeslnické čtvrti jižně od Arna v uličkách proti paláci Pitti vyhledal jiného klenotníka a nechal z náramku vybrousit jméno výrobce. Klenotník mu nabízel povrchovou úpravu proti ztrátě lesku, ale Pazzi odmítnul.

Ponuré Sollicciano, florentská věznice na cestě do Prata. Ve druhém patře ženského oddělení se Romula Cjeskuová

nakláněla nad hlubokou nádobou na prádlo a mydlila si prsa, omývala se a pořádně vysušila, než si oblékla čistou volnou bavlněnou košili. Další cikánka, která se vracela z místnosti pro návštěvy, prohodila k Romule něco rómsky. Mezi Romulinýma očima se objevila tenká vráska. Jinak si její hezký obličej ponechal svůj obvyklý vážný výraz.

Opustit patro měla povoleno jako obvykle ráno v 8.30, ale když

přicházela k místnosti pro návštěvy, zastavil ji dozorce a odváděl ji stranou do soukromé místnosti pro výslechy v přízemí věznice. Namísto pečovatelky sem dnes přišel Rinaldo Pazzi a v náručí nesl jejího chlapečka.

„Ahoj, Romulo,“ řekl.

Šla rovnou k vysokému policistovi a bylo jasné, že jí miminko ihned předá. Dítě se chtělo mazlit a tulilo se k mámě. Pazzi pokynul bradou k zástěně v rohu místnosti. „Je tam židle. Když ho budeš kojit, popovídáme si.“

„Povídat o čem, Dottore?“ Romulina italština byla průměrná, stejně jako její francouzština, angličtina, španělština i romština. Mluvila bez afektu, ani ty nejlepší divadelní kousky ji nezachránily před tříměsíčním pobytem ve vězení za kapsářství.

Zašla za stěnu. V igelitovém sáčku schovaném mezi plenkami bylo čtyřicet cigaret a šedesát pět tisíc lir, něco přes čtyřicet jedna dolarů, ve zmuchlaných bankovkách. Musela se teď rychle rozhodnout. Pokud ten policista dítě prohledával, může ji pak obvinit, vzít jí kontraband i všechna privilegia. Chvíli uvažovala a hleděla do stropu, zatímco miminko cucalo. Proč by to ale dělal?

Stejně byl ve výhodě. Vytáhla balíček a schovala ho do spodního prádla. Za stěnou se ozval jeho hlas.

„Jseš tady jen na obtíž, Romulo. Kojící matky ve věznicích, to je jen ztráta času. Je tady hodně skutečně nemocných lidí, o které by se měly pečovatelky starat. Cožpak ti není proti srsti, když ti vždycky po návštěvní době dítě zase seberou?“

Co by mohl asi tak chtít? Věděla, co je to za chlapa, moc dobře, šéf, Pezzo dá novanta, bastard s devadesátkou. Romula trávila svůj čas tím, že si na živobytí vydělávala v ulicích, což v jejím případě znamenalo kapsářství. Byla to opotřebovaná pětatřicátnice a vystrkovala tykadla jako motýl z čeledi martináčovitých. To je ale policajt, bedlivě ho pozorovala přes zástěnu, podívej, je pěknej, snubní prstýnek, vyleštěný boty, bydlí sesvou ženou, ale má dobrou služku, jeho límeček padne přesně tak,jak byl vyžehlenej. V náprsní kapse peněženka, v pravý přední kapseu kalhot klíče, peníze v levý, složený vejpůl, možná má přes ně

gumovej pásek. Ptáček mezi nohama. Je přímej a jako mužskejvypadá dobře. Nějaký poranění na uchu a jizva na čele po nějaký

ráně. Asi nepřišel kvůli sexu, kdyby to tak bylo, určitě by jí nepřinesdítě. Za moc nestál, ale zase si myslela, že na tom není tak, aby simusel chodit kvůli sexu za holkama do vězení. Lepší bude se mu dotěch zatrpklejch černejch vočí nedívat, když kojí. Proč jí to dítě

přines? Protože chce, aby viděla, jakou má moc, možná jí začnevyhrožovat, že jí ho může vzít. Co chce? Informace? Poví mu, cobude chtít třeba o patnácti cikánech, co vůbec neexistujou. Takdobrá, co z toho můžu mít já? Uvidíme. Předvedeme mu, co jsme zač. Pozorovala jeho obličej, když vyšla, vedle obličeje miminka zářil srpeček svatozáře.

„Je tam vedro,“ řekla, „moh byste otevřít okno?“

„Mohl bych udělat něco lepšího, Romulo. Mohl bych otevřít dveře, a ty to dobře víš.“

V místnosti panovalo ticho. Mimo ni hluk ze Sollicciana jako stálá, tupá bolest hlavy.

„Řekněte mi, co chcete. Klidně něco udělám, ale ne zas všechno.“ Její instinkt jí správně prozradil, že Pazzi bude její

námitku respektovat.

„Je to jen la tua solita cosa, tvoje běžná práce,“ řekl Pazzi, „ale chci, abys to zkazila.“

KAPITOLA

25

VE DNE POZOROVALI průčelí paláce Capponi z vysokého okna s okenicemi z bytu přes ulici, Romula, jedna starší cikánka, která pomáhala s miminkem a asi patřila mezi Romuliny sestřenice, a Pazzi, který se uvolňoval z kanceláře, jak nejvíc to bylo možné. Dřevěná paže, kterou Romula při své práci používala, čekala na židli v ložnici.

Pazzimu se podařilo půjčit si tento byt od jednoho učitele ze školy Danta Alighieriho a ten jim byl během dne k dispozici. Romula měla jedinou podmínku: v ledničce museli uvolnit jednu přihrádku pro ni a jejího chlapečka.

Nemuseli čekat dlouho.

Hned druhý den v 9.30 dopoledne zasyčela Romulina pomocnice sedící na židli u okna. Spatřili, jak se naproti v paláci objevil černý

otvor, to když se otevřely jedny z masivních dveří.

A byl zde, muž známý ve Florencii jako dr. Fell, malý a štíhlý ve svém tmavém oblečení, elegantní jako norek. U vchodu na chvíli zpozorněl a prohlédl si ulici v obou směrech. Stiskl dálkový ovladač, kterým zapnul alarm, a zavřel dveře velikou železnou klikou, jež

byla od rzi celá poďobaná, a pro odebrání otisků tudíž nepoužitelná. Doktor držel v ruce

nákupní tašku.

Starší cikánka spatřila dr. Fella škvírou v okenici poprvé a hned drapla Romulinu ruku, jako by ji chtěla zastavit, pohlédla Romule do tváře a rychlým škubnutím naznačila nesouhlas, policista se v té

chvíli právě nedíval.

Pazzi věděl okamžitě, kam doktor kráčí.

V odpadcích dr. Fella Pazzi spatřil luxusní balicí papír z prvotřídního obchodu, Vela dal 1926 na Via San Jacopo poblíž

mostu Santa Trinita. Právě tam směřovaly doktorovy kroky, když na sebe Romula navlékala převlečení a Pazzi z okna vše sledoval.

„Dunque, jde do obchodu s potravinami,“ řekl Pazzi. Nemohl si pomoci, ale už asi popáté zopakoval Romule, co má dělat. „Romulo, půjdeš za ním. Počkáš na této straně Ponte Vecchia. Chytíš ho, až

půjde zpátky a ponese plnou nákupní tašku. Budu o půl bloku před ním, uvidíš napřed mě. Budu poblíž. Jestli nastane nějaký problém, kdyby tě třeba zatkli, vyřídím to. Když půjde ještě někam jinam, vrať

se sem do bytu. Zavolám tě. Dáš taxikáři tuhle kartičku a přijedeš za mnou.“

„Eminenza, „odpověděla Romula a svou italštinou trochu ironizovala jeho hodnost, „jestli bude nějakej problém a někdo mi pomůže, kamarád nic nevezme, nechte ho jít.“

Pazzi nečekal na výtah, běžel po schodech dolů. Měl na sobě

špinavý pracovní plášť a čepici. Ve Florencii je dost těžké někoho sledovat, protože chodníky jsou úzké, a na ulici si nemůžete být nikdy jisti svým životem. Pazzi měl u jednoho obrubníku zaparkovaný motorino na baterie a k němu měl přivázaný svazek košťat. Skútr nastartoval hned napoprvé a zůstal po něm jen modrý

oblak kouře. Hlavní vyšetřovatel vyrazil do uličky z oblázků, malá

motorka přes ně rachotila, jako by za nimi klopýtal malý oslík. Pazzi jel pomalu a v dopravní zácpě na něj šílenci troubili. Zastavil, koupil si cigarety, jen aby zabil čas a zůstal za doktorem, až

si byl doopravdy jistý, kam má zamířeno. Na konci Via de’ Bardi byla jednosměrná ulička Borgo San Jacopo, ale z jeho strany byl vjezd zakázán. Pazzi nechal motocykl u chodníku a dál šel pěšky. Na jižním konci Ponte Vecchio musel neustále pootáčet své štíhlé tělo, aby se prodral davy turistů.

Florenťané tvrdí, že Vera dal 1926 se svou obrovskou nabídkou sýrů a lanýžů voní jako nohy samotného Boha.

Doktor v obchodě nijak nespěchal. Dlouho si vybíral z prvních bílých lanýžů tohoto ročního období. Pazzi stál za výlohou, nádherně

vyzdobenou obrovským množstvím šunky a pastiček, a pozoroval za výlohou doktorova záda.

Pazzi se vrátil za roh a omyl si obličej ve fontáně, do které

padala voda z obličeje s knírem a lvíma ušima. „Kdybys chtěl pracovat u mne, musel by ses oholit,“ řekl kamenné postavě s obrovským chladným břichem.

Doktor právě vyšel z obchodu a v tašce měl pár lehkých balíčků. Vydal se zpátky po Borgo San Japoco směrem domů. Pazzi vyrazil po druhé straně ulice. Davy na chodníku ho donutily vejít občas do ulice a zrcátko projíždějícího hlídkujícího policejního vozu ho bolestivě udeřilo přes zápěstí, zrovna tam, kde nosil hodinky.

„Stronzo! Analfabeta!“ vykřikl řidič z okénka a Pazzi se zapřísáhl, že se pomstí. U Ponte Vecchio měl už doktor čtyřicetimetrový

náskok.

Romula stála ve dveřích, na dřevěné ruce chovala své miminko, druhou ruku natahovala k procházejícímu davu, druhou zdravou ruku schovanou pod voln ým hábitem. Dokázala tak umně vytáhnout peněženku a přidat ji k dalším dvěma stům, které až doposud ve svém životě shromáždila. Na skryté ruce měla široký a nádherně

vyleštěný stříbrný náramek.

Za chvíli se v davu, vycházejícím ze starého mostu, vynoří její

oběť. Jakmile zamíří do Via de’ Bardi, Romula ho má kontaktovat, provést svůj úkol a vklouznout do davu turistů na mostě. V zástupu lidí měla Romula přítele, na kterého se mohla spolehnout. O oběti nevěděla vůbec nic a nevěřila, že ji tenhle policista skutečně ochrání. Giles Prevert, známý v některých policejních záznamech pod jménem Giles Dumain nebo Roger LeDuc, pro místní však Gnocco, čekal mezi turisty na jižním konci Ponte Vecchio na Romulu, až sebere lup. Gnocca už jeho práce zmáhala a v hubeném, obličeji se zřetelně rýsovala jeho lebka, ale přesto byl dost silný a šikovný, aby Romule pomohl, když se něco nedařilo.

Oblečen byl jako úředník, takže splýval s davem; čas od času juknul kolem sebe, jako by turisté kolem něj byli lumpové z městečka někde v prérii. Pokud by ten muž Romulu chytil a nechtěl pustit, Gnocco by jako zakopnul, spadl by přes něj, zamotali by se do sebe, a zatímco by se Gnocco zdlouhavě omlouval, Romula by se dostala do bezpečí. Už to takhle několikrát udělali.

Pazzi ji minul a zastavil se ve frontě zákazníků u stánku s džusem, odkud mohl vše dobře pozorovat.

Romula vyšla za dveří. Zkušeným okem přejela dav pohybující

se mezi ní a štíhlou postavou muže, který se k ní blížil. Přímo bravurně se dokázala s děckem v náručí prodrat mezi turisty, v čemž

jí zdatně pomáhala její falešná dřevěná ruka. Výborně. Jako obvykle políbí prsty své jedné volné ruky a natáhne ji k obličeji oběti, kam polibek otiskne. Svou schovanou rukou prohrábne prostor kolem žeber oběti, kde bývá peněženka, dokud ji nechytne za zápěstí. Pak se od něj pokusí utéct.

Pazzi jí sliboval, že tento muž si nemůže dovolit ji zadržet a volat policii, že se jí raději bude chtít rychle zbavit. Když takhle kradla lidem peněženky, jen zřídkakdy se stalo, že by někdo chtěl obviňovat matku s miminem v náručí. Oběti se spíš domnívaly, že to udělal někdo jiný, kdo stál vedle a zmocnil se peněženky. Sama Romula několikrát obvinila naprosto nevinné kolemjdoucí, jen aby ušla trestu.

Romula se smísila s davem na chodníku, uvolnila svou schovanou ruku, ale držela ji pod děckem a kolébala ho. Mezi hlavami kolemjdoucích už spatřila svého muže, byl deset metrů od ní

a konec.

Madonna! Dr. Fell se náhle v davu obrátil a zamířil s ostatními přes Ponte Vecchio. Nešel domů. Romula rozhrnula kolemjdoucí, ale nemohla se k němu dostat. Gnoccova tvář, před doktorem, dívala se na ni, otázka v očích. Zavrtěla hlavou a Gnocco ho nechal projít. Nebylo by to k ničemu, kdyby ho obral o peněženku.

Pazzi za ní běsnil, jako by to byla její chyba. „Vrať se do bytu. Zavolám ti. Máš kartu na taxi do starého města? Běž. Běž!“

Pazzi sebral svůj moped a tlačil ho přes Ponte Vecchio, přes řeku Arno, temnou jako nefrit. Napadlo ho, že doktora ztratil, ale náhle ho spatřil, na opačném břehu řeky v podloubí vedle Lungarna, jak nahlíží jednomu pouličnímu malíři přes rameno. Pazziho napadlo, že doktor má namířeno do chrámu Santa Croce, a zdálky ho sledoval v hustém a příšerném provozu v ulicích.

KAPITOLA

26

CHRÁM SANTA CROCE, sídlo františkánů, rozsáhlé vnitřní

prostory, v nichž se mísí osm různých jazyků, jak se tudy prodírají

turisté následující pestrobarevné deštníky svých průvodců a nervózně

hledající v šeru po kapsách mince, aby si mohli připlatit za osvětlení

a prožít tak ojedinělou chvíli ve svém životě, spatřit nádherné fresky v kaplích.

Romula vešla z venkovního jasu a u Michelangelovy hrobky se musela na chvíli zastavit, než si její oči přivykly tmě. Jakmile se rozkoukala, zjistila, že stojí na náhrobní desce, zašeptala: „Midispiace!“ a rychle uskočila stranou; pro Romulu byli mrtví

nahromadění pod podlahou stejně tak skuteční jako lidé v chrámu, možná ještě významnější. Byla dcerou a vnučkou vědmy a vykladačky z ruky, takže lidi nad podlahou a pod ní vnímala úplně

stejně, rozdělovaly je jen desky smrtelnosti. Podle jejího názoru měli ti pod podlahou daleko větší vliv, neboť byli chytřejší a starší. Rozhlédla se po správci kostela, který cikány nesnášel, a rychle se schovala za prvním pilířem pod ochranu Rosseliniho „Madonny dél Latte“, zatímco její chlapeček se tulil k Romulině hrudi. Pazzi vše pozoroval od hrobu Galilea a po chvíli za ní přišel. Bradou pokynul do zadní části chrámu, kde u příčné chrámové

lodi navzdory všem zákazům cvakaly fotoaparáty a jejich blesky prořezávaly temnotu anebo rychle využívaly chvilky osvětlení

zakoupeného za dvěstělirovou minci, eventuálně nějakou falešnou minci, případně australský čtvrťák.

Kristus se zde rodil, byl zrazen a ukřižován pokaždé, když se fresky nasvítily, a davy stále nových poutníků se snažily rychle něco najít ve svých knížkách, na které ve stínu neviděly. Teplo z reflektorů smísilo pach potu a kadidla.

V levé příčné chrámové lodi byla kaple Capponiů a zde pilně

pracoval dr. Fell. Slavná kaple Capponiů je v chrámu Santa Felicita. Tahle kaple dr. Fella zajímala, protože ji předělali v devatenáctém století a díky rekonstrukčním pracím mohl pátrat v minulosti. Umělým uhlem čistil na jednom kameni nápis, který byl tak zanesený, že se nedal rozluštit ani při záblescích příležitostného světla.

Pazzi ho sledoval malým dalekohledem a přišel na to, proč

doktor opustil dům jen s nákupní taškou, své umělecké nářadíčko si schovával za oltářem v kapli. Pazzi na chvíli zvažoval, že Romulu odvolá a nechá ji jít. Možná by mohl najít nějaké otisky na nářadí. Ne, doktor měl na rukou bavlněné rukavice, aby se chránil před uhlem.

Přinejmenším to bude trapné. Romulina strategie byla vymyšlena pro práci v ulicích. Jenže všechno bylo jednou dané, a Romula se neměla vůbec čeho bát. Byla poslední, kdo by nechal doktora jen tak odejít. Ne. Jestli ji doktor přistihne, předá jí kostelníkovi a všechno pak vyřídí Pazzi.

Ten muž byl šílenec. Co kdyby ji zabil? Co kdyby zabil to dítě?

Pazzi si položil dvě otázky: Začne se s doktorem prát, když by mělo dojít k nejhoršímu? Ano. Byl ochoten riskovat menší zranění

Romuly a jejího chlapečka, jen aby dostal své peníze? Ano. Nezbývalo jim nic než čekat, až si dr. Fell stáhne rukavice a odebere se na oběd. Pazzi se s Romulou procházeli sem a tam

podél kaple a měli možnost si šeptem povídat. Pazzi spatřil v davu jednu tvář.

„Romulo, kdo tě hlídá? Raději mi to řekni. Ten obličej jsem už

viděl někde ve vězení.“

„Můj přítel, jen mu chce zatarasit cestu, kdybych musela utýct. Nic neví. Nic. Je to tak pro vás lepší. Nemusí vás to vůbec zajímat a žádný starosti z toho mít nebudete.“

Aby jim uběhl čas, pomodlili se v několika kaplích. Romula šeptala cosi v jazyce, kterému Rinaldo nerozuměl, a Pazzi měl možnost se modlit za celou řadu věcí, zejména však aby získal dům na pobřeží Chesapeake a pak se modlil za něco, na co by v kostele vůbec neměl myslet.

Nad okolní vřavou se do výšky vznášely sladké hlasy pěveckého sboru, který zde měl právě zkoušku.

Zvuk zvonu, čas na polední pauzu. Objevili se kostelníci, rachotili klíči a spěchali, aby mohli vyprázdnit kasičky na mince. Dr. Fell povstal od své práce a objevil se v kapli za Andreottiho

„Pietou“. Svlékl si rukavice a oblékl si sako. Před kaplí se shromáždila skupinka Japonců, kteří už neměli žádné drobné, stáli tam zmateně ve tmě a nechápali, proč musí odejít.

Pazzi postrčil Romulu, ale nebylo to nutné. Věděla, že přišla její

chvíle. Políbila hlavičku svého dítěte, které klímalo na její dřevěné

ruce.

Doktor se blížil. Dav lidí ho vlekl s sebou, takže musí projít těsně kolem ní, stačily tři delší kroky a už byla u něj, stála přímo před ním, natáhla ruku, aby upoutala jeho pozorost, políbila prsty a chystala se přenést polibek na jeho tvář a schovanou rukou provést daný úkol.

Ve chvíli, kdy se měla dotknout tváře dr. Fella, se díky někomu, komu ještě zbyla poslední mince, rozsvítilo světlo. Romula pohlédla doktorovi do obličeje, rudé středy jeho očí jako by ji vsákly do něj, Romula pocítila mezi žebry a srdcem ledový chlad a rychle odtáhla ruku od doktorova obličeje, aby zakryla své dítě. Jen zaslechla svá

vlastní slova: „Perdonami, perdonami, signore,“ na místě se otočila a utíkala pryč. Doktor za ní dlouho hleděl, než světlo pohaslo, a stal se jen temnou siluetou proti rozzářeným svícím v kapli. Rychlým a lehkým krokem si šel dál svou cestou.

Pazzi, nepříčetný vztekem, našel Romulu, jak se u křtitelnice uklidňuje, jak svému chlapci pořád omývá hlavu svěcenou vodou, jak mu omývá i oči pro případ, jestli se na dr. Fella podíval. Pazzi přestal nadávat ve chvíli, kdy spatřil její vyděšený obličej. Její oči byly v šeru obrovské. „Je to ďábel,“ řekla, „Satan, zbloudilý syn. Já ho viděla.“

„Půjdeš zpátky do vězení,“ prohlásil Pazzi.

Romula se zadívala na své dítě a vydala srdceryvný vzlyk, tak hluboký a plný rezignace, že se to nedalo poslouchat. Stáhla z ruky široký stříbrný náramek a omyla ho ve svěcené vodě.

„Ještě ne,“ řekla.

KAPITOLA

27

KDYBY SE RINALDO PAZZI rozhodl konat svou povinnost rukou zákona, mohl by dr. Fella zadržet a velice rychle určit, zda se jedná o Hannibala Lectera. Během půl hodiny by mohl mít zatykač, který by dostal dr. Fella z paláce Capponiů, a nezabránil by tomu žádný

bezpečnostní systém. Z titulu své funkce by mohl zadržet dr. Fella bez jakéhokoli obvinění na tak

dlouhou dobu, než by se zjistila jeho přesná identita.

Sejmutí otisků prstů na Questury by během deseti minut odhalilo, zda je dr. Fell dr. Lecter. Další testy DNA by tuto identifikaci jen potvrdily.

Všechny tyto zdroje byly teď pro Pazziho nedostupné. Jakmile se jednou rozhodl dr. Lectera prodat, stal se z policisty lovec odměn, stál mimo zákon a byl sám. Nemohl využít ani policejních čmuchalů, které měl jinak pod palcem, protože ti by si pak rychle pospíšili, aby všechno na Pazziho vyzradili.

Trvalo to velice dlouho, což Pazziho znervózňovalo, ale už se jednou provždy rozhodl. Bude si muset vystačit s těmi zatracenými cikány…

„Romulo, udělal by to místo tebe Gnocco? Mohla bys ho vyhledat?“ Byli v salonu vypůjčeného bytu na Vida de’ Bardi naproti paláci Capponiů, a od debaklu v chrámu Santa Croce uplynulo dvanáct hodin.

Stolní lampička osvětlovala místnost jen do výšky pasu. Z

pološera blýskaly Pazziho černé oči.

„Udělám to sama, ale bez děcka,“ řekla Romula. „Budete mi ale muset dát…“

„Ne. Nemůžu si dovolit, aby tě viděl ještě jednou. Udělá to pro tebe Gnocco?“

Romula seděla ve svých dlouhých pestrých šatech, byla skloněná, prsa na stehnech, hlavu měla téměř na kolenou. Dřevěná

ruka ležela vedle na židli. Závěsy byly zatažené. Pazzi občas nahlédl malou skulinkou z okna a vysoko v paláci Capponiů viděl slabé

světlo.

„Já to dokážu, můžu se nějak upravit, aby mě nepoznal. Můžu…“

„Ne.“

„Tak to může udělat Esmeralda.“

„Ne.“ Hlas se ozval z rohu, kdy starší žena poprvé promluvila.

„Romulo, budu se starat o dítě, až do smrti. Ale satana se nedotknu.“

Pazzi její italštině porozuměl jen s velkými obtížemi.

„Posaď se, Romulo,“ řekl Pazzi. „Podívej se na mě. Udělal by to pro tebe Gnocco? Romulo, ještě dnes večer se vrátíš do Sollicciana. Čekají tě tři měsíce. Může se stát, že až příště budeš vytahovat děcku z plenek cigarety a peníze, chytnou tě, Můžu klidně zařídit dalších šest měsíců ve vězení, protože jsi to udělala i posledně. Pro mě není

problém prohlásit, že jsi jako matka nespolehlivá. Stát ti dítě sebere. Když ale získám ty otisky prstů, budeš propuštěna, dostaneš dva miliony lir a smažou se záznamy z tvého rejstříku, navíc ti pomůžu získat australské vízum. Udělá to Gnocco místo tebe?“

Neodpovídala.

„Mohla bys Gnocca najít?“ Pazzi už začínal soptit. „Sentí, seber si své věci, za tři měsíce si budeš moci vyzvednout svou falešnou ruku ve skladu věznice, možná taky až příští rok. Mimino bude muset jít do kojeneckého ústavu. Tady paní na to bude moct jen zavolat.“

„TO? Zavolat na TO, Commendatore! Jmenuje se…,“ zavrtěla hlavou, nechtěla tomuto muži prozrazovat jméno svého syna. Romula si zakryla rukama obličej a cítila dvojí puls, v obličeji a v rukou, oba tepaly současně. Pak se za rukama ozval její hlas: „Můžu ho najít.“

„Kde?“

„Piazza Santo Spirito, u fontány. Dělají si tam ohýnek a někdo přinese víno.“

„Půjdu s tebou.“

„Radši ne,“ prohlásila. „Zkazil byste mu pověst. Zůstane vám tady Esmeralda a dítě, víte, že se vrátím.“

Piazza Santo Spirito je atraktivní náměstí na levém břehu Arna. V noci však zevšední, kostel potemní, v tuto pozdní hodinu je všechno zavřené, jen z oblíbené tratorie Casalinga sem doniká hluk a lákavé vůně.

Poblíž fontány plápolá ohníček a ozývá se zvuk cikánské kytary, na kterou hraje někdo, kdo má v sobě více nadšení nežli talentu. Ve skupince je jeden dobrý zpévák fado. Jakmile ho ostatní objeví, začnou ho hlasitě vychvalovat a hned z několika lahví mu nabízejí

víno. Začne zpívat nějakou píseň o osudu, ale ostatní ho přerušují, chtějí zahrát něco živějšího.

Roger LeDuc, známý též jako Gnocco, sedí na okraji fontány. Asi si něco šlehl. Oči má zakalené, ale Romuly si všimne hned, jakmile se objeví vzadu za skupinkou okolo ohně. Od pouličního prodavače koupí dva pomeranče a jde za ní směrem od zpívající

skupinky. Zastaví se pod pouliční lampou, dost daleko od ohně. Světlo zde je daleko chladnější a vrhá zajímavé stíny díky listům, které ještě přežívají na javoru vedle nich. Světlo v bledém Gnoccově

obličeji ještě zezelená a stíny listů vypadají jako pohybující se škrábance. Romula ho pozoruje a rukou mu svírá paži.

V pěsti se mu náhle objeví čepel nože jako malý světlý jazýček a Gnocco loupe pomeranč, jedním tahem odkrojí celou slupku. První

dílek dá Romule, ona oddělí polovinu a vloží ji do jeho úst, zatímco on odděluje další dílky.

Mluví spolu stručně v romštině. Pak jen pokrčil rameny. Romula mu podala mobil a ukázala mu číslo na tlačítkách. V Gnoccově uchu zněl Pazziho hlas. Po chvíli Gnocco mobil sklapl a dal si ho do kapsy.

Romula si stáhla z krku řetízek s nějakým přívěskem, amulet políbila a navlékla ho na krk malého a sešlého muže. Ten si ho prohlédl, dal se do tance a předstíral, jak ho svatý obrázek rozpálil, Romula se tomu jen tiše usmála. Stáhla z ruky široký náramek a navlékla mu ho na zápěstí. Šlo to snadno, Gnocco neměl paže o nic silnější než Romula.

„Můžeš se mnou hodinu zůstat?“ zeptal se Gnocco.

„Ano,“ odpověděla.

KAPITOLA

28

OPĚT JE NOC a dr. Fell je v obrovské kamenné místnosti na výstavě Kruté mučicí nástroje ve Forte di Belvedere, klidně se opírá

o zeď pod zavěšenou klecí pro odsouzence.

Zapisuje si do paměti všechny aspekty zatracení, které vidí v dychtivých tvářích voyerů, jak se tísní kolem mučících nástrojů a tisknou se jeden k druhému, rozpálení a s vypoulenýma očima, chloupky na pažích jim vstávají hrůzou, horce dýchají jeden druhému na krk a tváře. Někdy si doktor přitiskne k obličeji navoněný kapesník, aby vůbec snesl silný pach kolínské a vzrušení. Pronásledovatelé doktora čekají venku.

Hodiny míjejí. Dr. Fell nikdy nevěnoval příliš pozornosti vystaveným kouskům, ale nemůže se nabažit pohledu na procházející

masy lidí. Někteří si jeho zájmu všimnou a je jim to nepříjemné. Bývají to zpravidla ženy, které si ho začnou více prohlížet, než je posunující se dav donutí pokračovat v prohlídce. Doktor

zaplatil dvěma bývalým preparátorům, kteří výstavu pořádají, směšnou částku navíc, takže má teď možnost volného pohybu po výstavě, za provazy je nedotknutelný a postává nehnutě u kamenné zdi. Rinaldo Pazzi stál venku u zábradlí, vytrvale mrholilo, ale byl trpělivý a hlídal. Čekání už přivykl.

Pazzi věděl, že doktor nepůjde domů pěšky. Pod pevností na kopci stálo na malém náměstí doktorovo auto. Byl to černý Jaguár Saloon, elegantní třicetiletý značkový model, který se v drobném dešti blýskal, nejlepší, jaký kdy Pazzi viděl, a měl švýcarskou poznávací značku. Bylo evidentní, že dr. Fell nemusí pracovat kvůli penězům. Pazzi si poznamenal poznávací značku, ale nemohl riskovat a žádat další pátrání přes Interpol.

Na příkré kamenné ulici Via San Leonardo mezi Forte di Belvedere a autem čekal Gnocco. Špatně osvětlená ulice byla po obou stranách ohraničena vysokými zdmi, které chránily vily na kopci. Gnocco si našel temný výklenek před zamřížovanou vstupní

branou, kde mohl klidně stát a kde ho neobtěžovaly zástupy turistů

odcházejících z pevnosti. Každých deset minut se rozezněl mobil v kapse u stehna a on musel potvrdit svou pozici.

Někteří turisté drželi mapy a programy nad hlavami, a chránili se tak proti drobnému dešti, úzký chodník byl přelidněný, lidé se motali přes silnici a bránili v jízdě několika taxíkům jedoucím dolů z pevnosti.

V klenuté místnosti s mučícími nástroji se konečně dr. Fell odlepil od zdi, u které tak dlouho postával, očima pohlédl vzhůru na kostru v kleci, jako by oba sdíleli nějaké tajemství, a prodíral se mezi lidmi k východu.

Pazzi spatřil jeho obrys ve vratech a pak ještě jednou pod rozzářenou lucernou. Udržoval si odstup a sledoval ho. Když si byl jistý, že doktor kráčí dolů ke svému vozu, rychle nahmátl mobil a upozornil Gnocca.

Hlava cikána se vynořila z vysokého límce jako želva, oči zapadlé, a stejně jako u želvy i u něj byla dobře vidět lebka pod kůží

na hlavě. Vyhrnul si rukáv až k lokti, plivnul na náramek a hadříkem ho dobře vysušil. Teď se stříbro pěkně lesklo a plivnutí i svěcená

voda mu měly přinést štěstí. Gnocco schovával pečlivě ruku pod kabátem, aby byl náramek pěkně v suchu, a sledoval pohyb na kopci. Z davu lidí občas vystupovalo několik hlav. Gnocco se protlačil mezi procházejícími turisty na silnici, kde mohl jít proti davu a viděl lépe. Neměl žádného pomocníka, takže musel vykonat oboje, vrazit do doktora a pokusit se o krádež. Neviděl v tom žádný problém, protože nic ukrást neměl. Stihlá postava se pomalu blížila, blízko chodníku, díkybohu. Pazzi šel třicet metrů za doktorem.

Gnocco se šikovně prodral ze středu silnice. Využil toho, že zrovna projížděl taxík, uklouzl stranou, jako by chtěl uhnout, obrátil se s nadávkami na řidiče a vrazil přitom do dr. Fella, jeho prsty vjely doktorovi pod plášť. Náhle Gnocco ucítil, jak doktor jeho paži sevřel urputným stiskem, pak úder, a to bylo všechno. Gnocco se rychle obrátil a dr. Fell pokračoval v chůzi, jako by se nic nestalo, dál s ostatními turisty.

Pazzi rychle přispěchal ke Gnoccovi do výklenku u železné

brány. Gnocco se trochu předklonil, pak opět narovnal a prudce dýchal.

„Mám to. Chyt mě dobře. Cornuto, chtěl mě praštit do koulí, ale netrefil se,“ řekl Gnocco.

Pazzi klečel na jedné noze a opatrně stahoval náramek z Gnoccovy paže, když ten náhle ucítil, jak mu něco teplého stéká po noze, a když pohnul tělem, začal mu přes kalhoty stříkat horký proud krve z tepny, na Pazziho obličej, na jeho ruce, jak se snažil sundat náramek, který držel jen za okraje. Krev stříkala všude, i Gnoccovi do obličeje, když se nahnul, aby si prohlédl

vlastní nohu. Zhroutil se na bránu, zachytil se jednou rukou mříží a druhou tiskl své hadry ke zranění na noze ve snaze zastavit krev stříkající z protnuté stehenní

tepny.

Pazzi ucítil mrazivý chlad, ale tento pocit měl při každé akci. Jednou rukou objal Gnocca a odvrátil ho od procházejícího davu, krev teď stříkala přes mříže brány. Pazzi položil Gnocca na zem. Vzal do ruky svůj mobil a hovořil do něj, jako by volal sanitku, jenže nechal telefon vypnutý. Rozepnul svůj plášť a zakryl jím Gnoccu, jako když si jestřáb schová svou kořist pod křídla. Lidé

kráčeli dál a ničeho si nevšímali. Pazzi vzal náramek a vhodil ho do krabičky, kterou si přichystal. Vytáhl svůj mobil z Gnoccovy kapsy a schoval ho k sobě.

Gnoccovy rty se pohnuly: „Madonna, chefreddo.“

Pazzi předstíral zájem a odtáhl Gnoccovu ruku z jeho nohy, jako by ho chtěl utěšit, držel Gnoccovu ruku ve své a nechal ho vykrvácet. Když si byl Pazzi jistý, že je Gnocco mrtev, nechal ho ležet u brány s rukou pod hlavou, jako by spal. Pazzi vstal a vmísil se do davu. Na náměstí Pazzi zíral na prázdné místo na parkovišti, kde déšť

začal smývat suché oblázky tam, kde stál jaguár dr. Lectera. Dr. Lecter, Pazzi už ho dále nevnímal jako dr. Fella. Byl to dr. Hannibal Lecter.

Postačující důkaz pro Masona by se teď mohl nacházet v kapse Pazziho pláště. Postačující důkazy proti Pazzimu teď déšť splachoval z pláště na boty.

KAPITOLA

29

JITŘENKA NAD JANOVEM začínala mizet s východem

slunce, když stará alfa Rinalda Pazziho vjížděla pomalu do přístavu. Mrazivý vítr čeřil vlny v moři. Na nákladní lodi ve venkovním přístavišti někdo něco svařoval a oranžové jiskry pršely do černé

vody.

Romula s děckem na klíně se skrývala před větrem v autě. Esmeralda s nohama vytočenýma na stranu skřípala zuby v zadní

části dvojsedadlového vozu. Nepromluvila od chvíle, kdy se odmítla dotknout satana.

Dali si silnou černou kávu v papírových kelímcích zpasticcini. Rinaldo Pazzi odešel do přepravní kanceláře. Než se vrátil, slunce už svítilo na obloze a zbarvilo do oranžova zrezivělou příď

nákladní lodi Astra Philogenes, která v doku končila s překládkou. Pazzi pokynul ženám v autě.

Sedmadvacetitunová loď Astra Philogenes, registrovaná v Řecku, mohla při své cestě do Ria legálně vézt na palubě dvanáct pasažérů plus lodního lékaře. Pazzi vysvětlil Romule, že v Riu přesednou na loď do Sydney v Austrálii a že na to dohlédne pokladník z Astry. Cesta byla předplacená a nerefundovatelná. V

Itálii se Austrálie považuje za přitažlivou možnost, kde se dá najít práce, a žije tam dost velká cikánská populace.

Pazzi slíbil Romule dva miliony lir, což je při současném kursu asi dvanáct set padesát dolarů, a předal jí je v silné obálce. Cikánky neměly moc zavazadel, jednu malou cestovní tašku a v obalu na lesní roh vezla Romula svou dřevěnou ruku.

Obě cikánky budou na cestě téměř celý následující měsíc, tudíž

je nebude možné ani nijak kontaktovat.

Gnocco přijede, řekl Pazzi Romule už asi podesáté, ale dnes s nimi jet nemůže. Gnocco jim nechá vzkaz v Sydney na hlavní poště.

„Svůj slib dodržím, stejně jako ve vašem případě,“ řekl jim Pazzi, když stáli všichni u lodního můstku. Ranní slunce vrhalo dlouhé

stíny na hrubou zem přístaviště.

Ve chvíli loučení, kdy Romula s chlapečkem už stoupali po lodním můstku, starší cikánka promluvila k Pazzimu podruhé a naposled.

Očima černýma jako olivy z Kalamaty se mu zadívala do obličeje: „Tys dal Gnocca satanovi,“ řekla tiše. „Gnocco je mrtvej.“

Esmeralda se strnule ohnula, jako by se skláněla ke slepici s hlavou na špalku, a poplivala Pazziho stín. Pak rychle vyběhla na lodní

můstek za Romulou a děckem.

KAPITOLA

30

PŘEPRAVNÍ KRABIČKA pro expresní poštu byla zhotovena výborně. Technik na snímání otisků prstů seděl u stolu pod horkým stropním světlem v rohu Masonova pokoje. Elektrickým šroubovákem právě pečlivě vytahoval šroubky z krabičky. Široký stříbrný náramek spočíval na klenotnickém sametem pokrytém stojánku, který byl šikovně připevněn ke krabičce, aby se povrch náramku nemohl ničeho dotknout.

„Dones to sem,“ řekl Mason.

Sejmutí otisků by bylo mnohem snazší v identifikační sekci baltimorského policejního oddělení, kde pracoval technik celý den, ale Mason zaplatil v hotovosti dost vysokou částku za soukromou práci a trval na tom, aby vše mohl pozorovat na vlastní oči. Vlastně

oko, pomyslel si zatrpkle technik, když pokládal náramek, stojan a všechno ostatní na porcelánový talíř do rukou ošetřovatele. Ten přidržel talíř před Masonovou čočkou na oku. Nemohl talíř

položit na pletenec vlasů na Masonově srdci, protože respirátor neustále hýbal hrudníkem nahoru a dolů.

Těžký náramek byl zašpiněný zaschlou krví a několik suchých stroupků dopadlo na porcelánový talíř. Mason všechno dlouho studoval svým zvětšeným okem. Na obličeji mu chyběly svaly, takže se nedaly odhadnout jeho pocity, ale jeho oko se rozjasnilo.

„Poprašte to,“ řekl.

Technik měl před sebou kopii otisků dr. Lectera z karty FBI. Nezkopíroval šestý otisk z karty, ani identifikační označení. Poprášil náramek mezi zaschlou krví. Prášek, který obvykle používal, se barvou až příliš podobal zaschlé krvi na náramku, takže raději zvolil černý prášek.

„Máme otisky,“ prohlásil a přestal kroutit hlavou pod žárem světla v koutě na sezení. Světlo však bylo výhodné pro fotografování, takže udělal několik snímků otisků in situ, nežli je vzal k mikroskopickému porovnání. „Prostředníček a palec levé

ruky, shodují se v šestnácti bodech, to bude u soudu bohatě stačit,“

řekl nakonec. „Není pochyb, je to ten samej člověk.“

Masona soud nezajímal. Jeho bledá ruka už klouzala po přikrývce a hledala telefon.

KAPITOLA

31

SLUNNÉ RÁNO na horské pastvině v horách Gennargentu uprostřed Sardinie.

Šest mužů, čtyři ze Sardinie a dva z Říma, pracuje pod větraným přístřeškem vystavěném z klád stromů ze sousedního lesa. Při práci moc hluku nenadělají, ale v rozlehlých tichých horách se každý zvuk násobí.

Pod přístřeškem je na trámech, z nichž se stále ještě olupuje kůra, připevněno obrovské zrcadlo v pozlaceném rokokovém rámu. Zrcadlo visí nad pevným výběhem pro dobytek se dvěma branami, z nichž jedna vede přímo na pastvinu. Druhá je ve stylu holandských dveří, takže vrchní a spodní část se dají otevírat odděleně. Povrch pod holandskými dveřmi tvoří cementový pás, ale zbytek výběhu je vystlaný čerstvou slámou na způsob lešení u popraviště. Rám zrcadla zdobí cherubíni a zrcadlo se dá naklánět, aby odráželo celkový pohled shora na výběh, tak jako bývají zrcadla nad sporáky ve školách pro kuchaře.

Filmař Oreste Pini a Masonův zástupce na Sardinii, profesionální

únosce nazývaný Carlo, se neměli rádi už od samého začátku. Carlo Deogracias byl zavalitý brunátný muž v klobouku horala vyzdobeného štětinou z divočáka. Měl ve zvyku žvýkat chrupavky z jeleních zubů, které nosil v kapse u vesty.

Carlo byl zkušeným provozovatelem pradávného sardinského umění únosů a navíc ještě profesionálním mstitelem.

Pokud už musíte být uneseni kvůli výkupnému, bohatí Italové

vám potvrdí, že je lepší dostat se do rukou mužů ze Sardinie. Jsou to totiž odborníci a nemůže se stát, že by vás náhodou či v záchvatu paniky zabili. Pokud vaši příbuzní zaplatí, vrátíte se nezranění, neznásilněni a nezohaveni. Pokud však nezaplatí, mohou příbuzní

očekávat, že se k nim vrátíte poštou po kouskách.

Carla vůbec netěšily přesně propracované Masonovy přípravy. V

tomto oboru měl své zkušenosti, a dokonce už ve skutečnosti dal sežrat člověka prasatům, bylo to před dvaceti lety v Toskánsku. Šlo tehdy o bývalého nacistu a falešného hraběte, který sexuálně

zneužíval děti z toskánských vesnic, a to jak děvčata, tak chlapce. Carla si na tuto práci najali: unesl toho muže z jeho vlastní zahrady pět kilometrů od Badia di Passignano a na jedné farmě u Poggio alle Corti ho nabídl pěti obrovským domácím prasatům, kterým dle úmluvy neměl dát tři dny nic k žrádlu. Nácek se škubal v poutech, prosil a potil se strachy, chodidla měl ve výběhu, ale prasata stále otálela a do jeho rozklepaných nohou se jim vůbec nechtělo. Carla sice hryzalo svědomí, že porušuje domluvu, ale aby se prasata vůbec pustila do díla, musel nejdříve nacpat do nácka chutný salát z prasečí

oblíbené zeleniny a pak mu proříznout hrdlo.

Carlo měl veselou povahu a byl dost energický, ale přítomnost filmaře ho rozčilovala, dle příkazu Masona Vergera vzal Carlo zrcadlo z jednoho bordelu, který vlastnil v Cagliari, jen aby uspokojil tohoto tvůrce pornografie, Oresta Piniho.

Zrcadlo bylo pro Oresta přínosem, s oblibou užíval zrcadel ve svých pornografických filmech i v jednom skutečně dobrém filmu, který natočil v Mauretánii. Inspiroval ho varovný nápis na vlastním zpětném zrcátku v autě, takže se stal průkopníkem využití

zkresleného odrazu v zrcadle, kdy některé předměty připadají

nezkušenému oku větší, nežli ve skutečnosti jsou.

Oreste si musí připravit výbavu se dvěma kamerami a dobrým zvukem, jak nařídil Mason, a musí všechno natočit správně hned napoprvé. Mason chtěl kromě jiného také stále zabírat detail obličeje. Carlovi připadalo, že se se vším příliš nimrá a v jednom kuse jen brebentí.

Řekl Orestovi: „Hele, buď tu budeš stát a furt jen žvanit jako ňáká ženská, anebo se podíváš, jak to vypadá ve skutečnosti, a když

něco nepochopíš, zeptáš se mě.“

„Chci tu skutečnost nafilmovat.“

„Va bene. Tak si připrav to svoje zasraný nádobíčko a jde se na věc.“

Zatímco Oreste umisťoval kamery, Carlo a tři nemluvní

Sardiňané připravovali vše ostatní.

Oreste zbožňoval peníze a vždycky ho ohromilo, co všechno se dá za peníze koupit.

U jedné z bočních stěn přístřešku byl improvizovaný stůl a na něm Carlův bratr Matteo rozbalil hromadu starého oblečení. Vybral pak jednu košili a kalhoty, zatímco další dva Sardiňané, bratři Piero a Tommaso Falcionovi, vezli pomalu po tr ávě do přístřešku ambulantní lehátko. Bylo umatlané a poškrábané.

Matteo už měl nachystáno několik kbelíků mletého masa, dost mrtvých kuřat i s peřím a trochu zkaženého ovoce, které lákalo mouchy. Dále tu měli kbelík hovězích žaludků a střev. Matteo položil na lehátko khaki kalhoty a začal je vycpávat kuřaty, masem a ovocem. Pak vzal jedny bavlněné rukavice a naplnil je mletým masem a žaludky, velice pozorně vycpal každý prst a pak celé rukavice umístil ke konci nohavic. Ze své výstroje vybral jednu košili a umístil ji na lehátko, pak ji vyplnil hovězími žaludky a střevy, tvary pak vylepšil chlebem. Nakonec zapnul knoflíčky u košile a vsunul spodní cípy košile do kalhot. Na konce rukávů opět připojil vycpané rukavice. Místo hlavy použil meloun, na který

navlékl síťku na vlasy, tu pak naplnil mletým masem v místech, kde by byl obličej, a místo očí položil dvě vejce natvrdo. Zůstala po něm hezká práce: leželo tu cosi jako hromotlucký manekýn a na nemocničním lehátku vypadal lépe než mnozí sebevrazi, kteří

vyskočí z okna a vezou je pak na stejném vozítku do nemocnice. Ve finále postříkal Matteo přední část melounu a rukavice na konci rukávů nějakou dost drahou vodou po holení.

Carlo ukázal bradou na Orestova štíhlého asistenta, který se nakláněl přes hrazení ve snaze umístit mikrofon na jeřábu co nejdál.

„Řekni tomu svýmu blbečkovi, že jestli spadne dovnitř, já ho ven tahat nebudu.“

Nakonec bylo vše připraveno. Piero a Tommaso sklopili lehátko do nízké polohy a popojeli s ním do dveří výběhu.

Carlo přinesl z domku magnetofon a jeden přídavný zesilovač. Měl dost nahrávek a některé z nich pořizoval sám, když třeba unesené oběti uřezával uši, které chtěl poslat příbuzným. Carlo vždycky přehrával pásky zvířatům v době krmení. Až získá

skutečnou oběť a její strašlivý jekot, žádnou nahrávku potřebovat nebude.

Omšelé venkovní reproduktory visely na kůlech vedle přístřešku. Slunce krásně ozařovalo nádhernou louku, která se svažovala k lesu. Bylo poledne, všude klid, Oreste slyšel jen bzučení včely pod střechou kolny.

„Jste připravený?“ zeptal se Carlo.

Oreste sám zapnul napevno přidělanou kameru. „Giriamo,“

zavolal na svého kameramana.

„Pronti!“ zazněla odpověď.

„Motore!“ Kamery začaly natáčet.

„Partito!“ Začal se snímat i zvuk.

„Azione!“ Oreste strčil do Carla.

Carlo stiskl tlačítko na svém magnetofonu a začal se ozývat ukrutný jekot, vzlykání, doprošování. Kameraman sebou trhl, když

se ozvaly první výkřiky, ale pak se uklidnil. Křik byl příšerný, až k nevydržení, byla to však vhodná předehra pro stvoření, která se vynořila z lesa, přilákána jekotem, který ohlašoval oběd.

KAPITOLA

32

V JEDEN DEN rychlá zpáteční cesta do ženevy, aby viděl své

peníze.

Pravidelné letecké spojení do Milána, svištící tryskový letoun se vznesl časně ráno nad Florencii a obracel se nad vinohrady s pravidelnými širokými řadami keřů, všechno vypadalo jako architektův hrubý model Toskánska. V krajině nějak neladily barvy: nové bazény u vilek zámožných cizinců byly křiklavě modré. Pazzi vše pozoroval z okna letadla a vodní plochy mu připomínaly mléčnou modř očí starého Angličana, modř, která se nehodila mezi tmavé cypřiše a stříbřité olivovníky.

Myšlenky Rinalda Pazziho se vznášely společně s letounem. Věděl, že tady zestárnout nehodlá, nebude závislý na náladě svých policejních nadřízených a snažit se ze všech sil, jen aby dostal důchod.

Hrozně se bál, že dr. Lecter zmizí, když zabil Gnocca. Jakmile Pazzi spatřil světlo Lecterovy lampičky u psacího stolu v Santa Croce, pocítil nesmírnou úlevu: doktor žil v domněnce, že mu nic nehrozí.

Smrt cikána nijak nevzrušila klídek panující na Questury, všeobecně se mínilo, že to nějak souvisí s drogami; naštěstí se všude kolem Gnoccy našly použité injekční stříkačky, běžný pohled ve Florencii, kde se daly injekce sehnat zdarma.

Jede se podívat na své peníze. Pazzi na tom trval.

Vizuálně zaměřený Rinaldo si velice detailně pamatoval všechny své vzpomínky: jak poprvé viděl svůj ztopořený penis, když poprvé

spatřil svou vlastní krev, první ženu, kterou viděl nahou, zatmění

před očima, jak se k němu blížila první pěst, která mu kdy dala ránu do obličeje. Vzpomněl si, jak náhodou vešel do postranní kaple chrámu v Sieně a nečekaně pohlédl do obličeje svaté Kateřiny ze Sieny, její mumifikovaná hlava na neposkvrněné bílé roušce spočívala v relikviáři ve tvaru kostela.

Pohled na tři miliony amerických dolarů na něj působil úplně

stejně.

Tři stovky svázaných štočků stodolarových bankovek s nahodilými sériovými čísly.

Ve strohé místnůstce, připomínající nějakou kapli, v bance Geneva Crédit Suisse ukázal právník Masona Vergera Rinaldu Pazzimu peníze. Vyjely z trezoru ve čtyřech zamčených boxech, označených mosaznými destičkami. Crédit Suisse poskytla i počítací

stroj, váhy a jednoho úředníka na pomoc. Pazzi úředníka ihned poslal pryč. Sám si rukama bankovky osahal.

Rinaldo Pazzi byl velice zdatným vyšetřovatelem. Už dvacet let hledal a zatýkal umělce-padělatele. Stál s právníkem u peněz, naslouchal dalším instrukcím a žádnou zradu či

faleš necítil, pokud předá Hannibala Lectera, Mason věnuje peníze Pazzimu. Pazzi byl příjemně rozrušen, ale uvědomoval si dost jasně, že tito lidé ani v nejmenším nežertují a nebalamutí, Mason Verger mu opravdu zaplatí. O Lecterově osudu si Pazzi nedělal žádné iluze. Prodával tohoto muže na mučení a smrt. Na Pazziho obranu nutno uvést, že si byl plně vědom, co dělá.

Naše svoboda má větší cenu než život té zrůdy. Naše štěstí jedůležitější než jeho utrpení, uvažoval chladně a sobecky o údělu zatracenců. Zda „naše“ bylo míněno úředně či zastupovalo Rinalda a jeho manželku, to je těžká otázka, a jednoduchá odpověď na ni asi neexistuje.

V této přepečlivě poklizené a čisté místnosti učinil Pazzi svůj poslední slib. Odvrátil se od peněz a kývl na právníka jménem Konie. Z prvního boxu odpočítal právník sto tisíc dolarů a předal je Pazzimu.

Pan Konie řekl něco stručně do telefonu a podal sluchátko Pazzimu. „Je to podzemní kabel, zašifrovaný,“ prohlásil. Pazzi zaslechl americký hlas a jeho zvuk měl zvláštní rytmus, slova byla rozsekána podle nádechů a explozivní hlásky nebyly slyšet. Ty zvuky Pazzího nějak omámily, jako by sám chtěl pomoci dýchat člověku na druhé straně linky.

žádný úvod, hned otázka: „Kde je dr. Lecter?“

Pazzi tu stál, v jedné ruce peníze, ve druhé sluchátko, nezaváhal ani vteřinu: „Je to ten badatel v paláci Capponi ve Florencii. Pracuje tam jako, kustod.“

„Prokázal byste se, prosím, nějakou identifikační kartou panu Koniemu a předal mu telefon? Vaše jméno do telefonu neřekne.“

Pan Konie si prozkoumal seznam ve své kapse a řekl Masonovi několik zakódovaných slov, pak předal sluchátko opět Pazzimu.

„Zbytek peněz dostanete, až ho budeme mít živého,“ prohlásil Mason. „Vy sám nemusíte doktora zadržet, ale je třeba nám ho ukázat a pak ho dostat do našich rukou. Také bych chtěl vaši dokumentaci, všechno, co na něj máte. Vracíte se do Florencie ještě

dnes večer? V noci vám někdo sdělí, kdy proběhne schůzka poblíž

Florencie. Ke schůzce dojde velice brzy, nejpozději zítra v noci. Tam dostanete instrukce od člověka, který chytí dr. Lectera. Zeptá, se vás, jestli nevíte o nějaké květinářce. Odpovíte mu, že všechny květinářky jsou zlodějky. Rozumíte mi? Chci, abyste s tím člověkem spolupracoval.“

„Nechci, aby byl dr. Lecter u mě, nechci, aby byl blízko Florencie, až…“

„Naprosto vás chápu. Nemějte strach, nebude tam.“

Linka oněměla.

Několik minut papírování a dva miliony dolarů byly svěřeny do správy třetí osoby. Mason Verger je nemůže dostat zpět, může je však uvolnit, až si to Pazzi bude přát. Do místnosti přivolali bankovního zmocněnce Crédit Suisse, který Pazziho informoval, že banka mu bude účtovat negativní úrok, pokud si bude chtít uložit peníze zde a převést je na švýcarské franky, a zaplatí tříprocentní

úrok z úroků jen na prvních sto tisíc franků. Úředník předal Pazzimu jeden výtisk článku 47 Bundesgesetz über Banken und Sparkassen, týkajícího se bankovního tajemství, a nabídl mu telegrafický převod peněz do Royal Bank v Novém Skotsku nebo na Kajmanských ostrovech, který bude možný ihned po uvolnění finančních prostředků, pokud si to bude Pazzi přát.

V přítomnosti notáře Pazzi podepsal plnou moc, která umožní

manželce přístup ke kontu v případě Pazziho smrti. Obchod byl uzavřen a švýcarský bankovní úředník si s Pazzim potřásl rukou. Pazzi a pan Konie se jeden na druhého nedívali, přestože pan Konie pak od dveří zamával na rozloučenou.

Poslední cesta domů proběhla na pravidelné lince z Milána. Letadlo se muselo vyhýbat bouřkovým mrakům a vrtule letadla na Pazziho straně byly jen černé kruhy proti temně šedému nebi. Když

přilétali nad starobylé město, všude jen blesky a hromy, pak pod sebou měli zvonici a kopuli Dómu, v soumraku se začínala rozsvěcet světla, a opět blesky a hromy, takhle nějak si to Pazzi pamatoval z dětství, když Němci vyhodili do vzduchu všechny mosty přes řeku Arno a ušetřili jen Ponte Vecchio. Jako malý záblesk se mu v hlavě

objevil obrázek, kdy jako malý chlapec pozoroval zajatého ostřelovače, připoutaného k Madoně v řetězech, aby se ještě

naposledy pomodlil, než ho zastřelili.

Klesali ozónovou vrstvou, cítili její vůni a při hromobití se chvěla všechna vlákna trupu letadla. Pazzi ze starého rodu Pazziů se vracel do svého starého města s cílem starým jako sám čas.

KAPITOLA

33

RLNALDO PAZZI by ze všeho nejraději držel nad svou cennou kořistí v paláci Caponniů stálý dohled, ale nemohl si to dovolit. Namísto toho se musel rychle převléknout do slavnostního obleku, a přestože byl stále u vytržení z pohledu na svazky bankovek, musel na schůzku se svou ženou na dlouho plánovaný

koncert Florentského komorního orchestru.

Teatro Piccolomini, postavené v devatenáctém století, o polovinu menší kopie slavného benátského divadla Teatro La Fenice, je barokní klenot plný zlata a plyše, kde andělé na stropě porušují

zákony aerodynamiky.

Je dobré, že divadlo je samo o sobě tak nádherné, protože občas zde vystupují umělci, kteří potřebují trochu pomoci, a zde se jim jí

dostává.

Není to sice spravedlivé, ale je zcela pochopitelné, že i hudba ve Florencii se posuzuje beznadějně vysokým standardem ostatních uměleckých památek tohoto starobylého města. Florenťané jsou vynikající znalci a milovníci hudby, což je typické pro celou Itálii, ale speciálně zde je často o hudební umění nouze.

Pazzi vklouzl na sedadlo vedle své ženy během potlesku po předehře.

Nabídla mu k polibku svou voňavou tvář. Cítil, jak se mu dme srdce v hrudi při pohledu na ni v její večerní róbě, jejíž dekolt byl dostatečně decentní a z jehož nitra se linula teplá vůně. V deskách od Gucciho, které jí Pazzi věnoval, měla notový zápis.

„S tím novým houslistou hrají o sto procent lépe,“ zašeptala Pazzimu do ucha. Tohoto vynikajícího hráče na violu se jim podařilo získat na místo nesnesitelně neschopného houslisty, Sogliatova bratrance, který před několika týdny záhadně zmizel.

Dr. Hannibal Lecter shlížel dolů z lóže, osamělý, velice elegantní

v bílé kravatě, vypadalo to, jako by vysoko ve zlatem orámované

divadelní lóži jeho bledý obličej a bílá náprsenka vyplouvaly ze tmy. Pazzi si ho všiml v momentě, kdy po první větě na chvíli rozsvítili světla, a než se stačil odvrátit, doktorova hlava se obrátila jako hlava sovy a jejich pohledy se střetly. Pazzi nechtěně stiskl pevně ruku své ženy, až se na něj překvapeně podívala. Pak už Pazzi vytrvale hleděl jen na jeviště a s manželkou se drželi za ruce. O přestávce se Pazzi otočil od baru, aby podal své ženě

skleničku, a dr. Lecter stál vedle ní.

„Dobrý večer, doktore Felle,“ řekl Pazzi.

„Dobrý večer, Commendatore,“ odpověděl doktor. S hlavou mírně na stranu čekal, až dojde k představování.

„Lauro, dovol, abych ti představil doktora Fella. Doktore, signora Pazziová, moje žena.“

Signora Pazziová si už zvykla, že lidé obdivují její krásu, a to, co následovalo, jí připadalo mimořádně šarmantní, jejímu manželovi už

méně.

„Děkuji vám za takové privilegium, Commendatore“ prohlásil doktor. Špička jeho rudého jazyka se objevila chvilinku předtím, nežli se sehnul k ruce signory Pazziové, jeho rty možná blíže ke kůži, než bývá ve Florencii zvykem, ale dost blízko, aby pocítila jeho dech.

Než zvedl svou elegantní hlavu, pozvedl k ní oči.

„Mám za to, že obdivujete hlavně Scarlattiho, signoro Pazziová.“

„Ano, je to tak.“

„Byl to moc hezký pohled, jak sledujete notový zápis. To už

dneska dělá jen málokdo. Doufal jsem, že by vás mohlo zajímat toto.“ Z podpaží vytáhl portfolio. Byl to prastarý notový zápis na pergamenu, kopie psaná rukou. „To je z divadla Capranica v Římě, z roku 1688, kdy toto dílo vzniklo.“

„Meraviglioso! Rinaldo, podívej!“

„Na pauzovací papír jsem označil některé rozdíly od moderního notového zápisu, když hráli první větu,“ řekl dr. Lecter. „Možná by vás zajímalo sledovat druhou větu. Prosím, vezměte si to. Od signora Pazziho si to mohu někdy vyzvednout, dá se to tak provést, Commendatore?“

Doktor hleděl na Pazziho z nejzazších hlubin svých očí a ten odpověděl:

„Pokud ti to, Lauro, udělá radost,“ řekl Pazzi. Záchvěv myšlenky. „Doktore, čeká vás obhajoba ve Studiolu?“

„Ano, už v pátek večer. Soglioto se nemůže dočkat, až mě

zdiskreditují.“

„Musím stejně do starého města,“ řekl Pazzi, „takže vám tam mohu vrátit ten notový zápis. Lauro, představ si, že doktor Fell musí

těm saním ze Studiola zazpívat k večeři.“

„Jsem si jistá, že zpíváte velmi dobře, doktore,“ řekla a pohlédla na něj svýma temnýma očima, bylo to tak na hranici vhodného chování.

Dr. Lecter se pousmál a byly vidět jeho malé bílé zoubky.

„Madam, kdybych dokázal vyrobit Fleur du Ciel, nabídl bych vám jihoafrický diamant, abyste ho nosila k té vůni. Tak v pátek večer, Commendatore.“

Pazzi se ujistil, že se doktor vrátil do své lóže, a už se na něj ani jednou nepodíval, jen pak po představení si zdálky zamávali na dobrou noc.

„Dal jsem ti Fleur du Ciel k narozeninám,“ řekl Pazzi.

„Ano, Rinaldo, a já tu vůni zbožňuju,“ odpověděla signora Pazziová. „Máš skutečně vynikající vkus.“

KAPITOLA

34

IMPRUNETA JE STAŘIČKÉ TOSKÁNSKÉ MĚSTO, kde byly

zhotoveny tašky na střechu Dómu. Zdejší hřbitov je v noci vidět z vil na kopci na kilometry daleko, protože na hrobech září stále věčná

světla. Jsou sice při zemi, ale návštěvníkům takové osvětlení stačí, aby si našli cestu mezi mrtvými; pokud však chcete přečíst nápisy na náhrobcích, je třeba mít svítilnu.

Rinaldo Pazzi dorazil pět minut před devátou s malým svazečkem květin, které chtěl položit na nějaký nahodilý hrob. Pomalu kráčel po štěrkové pěšině mezi hrobkami.

Cítil Carlovu přítomnost, ale ještě ho nespatřil.

Carlo promluvil, jeho hlas se ozval za jedním náhrobkem, vyšším než člověk. „Neznáte ve městě nějakou dobrou květinářku?“

Ten chlap je zřejmě ze Sardinie. Fajn, asi věděl, co dělá.

„Všechny květinářky jsou zlodějky,“ odpověděl Pazzi.

Carlo se rychle objevil za mramorovou deskou, ani se předem nepodíval.

Pazzimu připadal jako divoch, malý, kulaťoučký a silný, tyto extrémy mu však nijak neubíraly na svižnosti. Měl koženou vestu a za kloboukem trčely kanci štětiny. Pazzi odhadoval, že v ramenou je asi o osm centimetrů širší než Carlo a o deset centimetrů vyšší. Oba vážili asi stejně. Carlovi chyběl jeden palec. Pazzi usoudil, že v záznamech Questury by ho našel během pěti minut. Oba muže osvětlovaly jen lampičky na hrobech.

„Jeho dům má dobré alarmy,“ řekl Pazzi.

„Viděl jsem to. Musíte mi ho ukázat.“

„Zítra večer má vystoupit na jedné schůzce, v pátek večer. Dokážete to provést tak rychle?“

„To stačí.“ Carlo chtěl policistu trochu pozlobit, zajistit si svou převahu. „Půjdeš s ním nebo z něj máš strach? Uděláš přesně to, za co jsi placenej. Ukážeš mi ho.“

„Dej si pozor, co říkáš. Udělám to, za co jsem placenej, stejně

jako ty. Anebo strávíš penzi jako nějakej vošoust ve Volteře, kam patříš.“

Carlo byl při práci netečný k urážkám, stejně jako k nářkům vyvolaných bolestí. Pochopil, že tohoto policistu špatně odhadl. Napřáhl ruce. „Povězte mi, co potřebuju vědět.“ Carlo se postavil vedle Pazziho, takže to vypadalo, jako když u hrobu truchlí společně. Po pěšině kráčel pár, vedli se za ruce. Carlo sundal klobouk a oba muži stáli se skloněnými hlavami. Pazzi položil k hrobce květiny. Carlův zahřátý klobouk odporně zapáchal, jako klobása ze zvířete, které špatně vykastrovali.

Pazzi odvrátil tvář, aby ten smrad necítil. „Umí to dobře s nožem. Utočí zespoda.“

„Má pistoli?“

„Nevím. Zatím žádnou nepoužil, pokud je mi známo.“

„Nechci, abych ho musel tahat z auta. Chci ho mít volně na ulici a aby nebylo kolem moc lidí.“

„Jak ho dostanete?“

„To je moje věc.“ Carlo si vložil do úst jelení zub a žvýkal jeho chrupavku, čas od času se mu zub objevil mezi rty.

„Je to i moje věc,“ řekl Pazzi. „Jak to uděláte?“

„Omráčím ho elektrickou pistolí, zabalím do sítě a pak mu dám injekci. Potřebuju zkontrolovat, jestli nemá pod korunkou na zubu jed.“

„Bude mít přednášku. Začíná v sedm v paláci Vecchio. Jestli bude v pátek pracovat v kapli Capponiů v Santa Croce, půjde odtamtud do paláce Vecchio. Znáte Florencii?“

„Znám to tam dobře. Můžete mi zařídit permanentku na dopravu ve starém městě?“

„Ano.“

„Nebudu ho tahat z kostela,“ řekl Carlo.

Pazzi přikývl. „Bude lepší, když se na schůzku dostaví, pak ho nikdo nebude tak čtrnáct dní shánět. Mám důvod ho po přednášce doprovodit do paláce Capponi…“

„Nechci ho dostat v jeho domě. To je jeho pozemek. Zná to tam, a já ne. Bude si dávat pozor, rozhlížet se ve dveřích. Chci ho venku na chodníku.“

„Pak poslouchejte, vyjdeme předním vchodem paláce Vecchio, Via dei Leoni je zavřená. Půjdeme po Via Neri a řeku přejdeme přes Ponte alle Grazie. Před muzeem Bardini jsou stromy a světla jsou na druhé straně ulice. Tou dobou je tam klid, když není škola.“

„Dobrá, pak tedy před muzeem Bardini, ale když bude příležitost, udělám to dřív, ještě blízko paláce anebo i během dne, kdyby začal nějak blbnout a chtěl zdrhnout. Možná budeme muset zvolit nouzový řešení. Zůstanete u něj do chvíle, kdy mu dám ránu pistolí a pak rychle zmizíte.“

„Chci, aby zmizel z Toskánska, než se mu cokoli stane.“

„Věřte mi, zmizí z povrchu zemskýho, nohama napřed,“

prohlásil Carlo a sám se svému vtipu zasmál. Z úst přitom vystrčil jelení zub.

KAPITOLA

35

PÁTEK RÁNO. Místnůstka v podkroví paláce Capponi. Tři nabílené zdi jsou prázdné. Na čtvrté stěně visí veliká madona ze školy Cimabue ze třináctého století; příliš obrovská na tuto místnost, hlavu skloněnou jako písmo, jako když si pták něco zvědavě prohlíží. Její mandlové oči pozorují malou postavu spící pod obrazem. Dr. Hannibal Lecter, vězeňský veterán a přivyklý na pryčny v psychiatrických léčebnách, leží bez hnutí na své úzké posteli, ruce složené na hrudi.

Oči se otevírají a on je náhle naprosto vzhůru, sen o sestře Mishe, dávno mrtvé a strávené, bez přerušení vstupuje do stavu bdění: nebezpečí tehdy, nebezpečí dnes.

Jeho spánek nenarušuje vědomí, že je v nebezpečí, o nic víc než

vražda toho kapsáře.

Nyní už je oblečený, štíhlý a ve svém hedvábném tmavém obleku prudce elegantní. Vypne čidla monitorující pohyb nahoře nad schodištěm pro služebnictvo a sestupuje dolů do rozsáhlých palácových prostor.

Teď se může volně pohybovat po nesčetných tichých rozlehlých místnostech paláce, což v něm pokaždé po tolika letech strávených v podzemní cele věznice vyvolává pocit opojné svobody.

Freskami vyzdobené stěny chrámu Santa Crocce nebo paláce Vecchio jsou prodchnuty duchem a něco podobného vibruje vzduchem v knihovně Capponiů, když zde pracuje dr. Lecter u dlouhé stěny s rukopisy. Vytahuje srolované pergameny, odfukuje z nich prach a ve slunečním paprsku víří drobné chomáče prachu, jako by mrtví, kteří se již v prach obrátili, soupeřili, kdo z nich mu bude vyprávět svůj a jeho osud. Pracuje pilně a bez zbytečného spěchu, pár věcí si zasune do vlastního portfolia, připravuje si knihy a ilustrace pro svou večerní přednášku ve Studiolu. Je toho tolik, co by si rád přečetl.

Dr. Lecter otevře svůj laptop a přes kriminologické oddělení

milánské univerzity si najde na internetu webovou stránku FBI na adrese www.fbi.gov, což může učinit každý. Dozvídá se, že výslech Clarice Starlingové před Justičním výborem ohledně katastrofálního drogového zásahu nedospěl k žádnému závěru. Nemá přístupové

kódy, které by potřeboval, aby si prohlédl svou vlastní složku u FBI. Ze stránky s Nejhledanějšími zločinci na něj hledí jeho vlastní

dřívější tvář a hned vedle něj je nějaký pumový atentátník a žhář. Dr. Lecter vezme z

hromádky pergamenu barevné noviny, podívá se na obličej Clarice Starlingové na titulní straně a prstem se dotkne jejího obličeje. Náhle se v jeho ruce objeví lesklá čepel, která

jako by nahrazovala šestý prst. Takovému noži se říká Harpy, jeho ostří je zoubkované a má tvar drápu. Bez problémů prořízne NationalTattler, stejně jako proťal stehenní tepnu toho cikána. Bylo to tak rychlé, že dr. Lecter nemusel čepel ani otírat.

Dr. Lecter vyřízne obrázek obličeje Clarice Starlingové a nalepí

jej na kousek čistého pergamenu.

Vezme do ruky pero a bez problémů dokreslí na pergamen tělo okřídlené lvice, gryf s obličejem Starlingové. Pod to svým pevným rukopisem napíše: Clarice, napadlo Vás někdy, proč Vám tiFilištínští nerozumějí? Protože jste odpovědí na Samsonovuhádanku: Jste medový plást v útrobách lva.

Patnáct kilometrů odtud si v Imprunetě v autě zaparkovaném kvůli soukromí za vysokou kamennou zdí kontroloval Carlo Deogracias svou výzbroj. Na měkkém trávníku si zatím jeho bratr Matteo s dalšími dvěma Sardiňany, Pierem a Tommasem Falcionovými, procvičoval některé chvaty z juda. Oba bratři Falcionovi byli rychlí a silní, Piero krátce působil v profesionálním fotbalovém mužstvu Cagliari. Tommaso kdysi studoval na kněze a mluvil plynně anglicky. Občas se s oběťmi modlil.

Carlo si zcela legálně najal bílou dodávku fiat s římskou poznávací značkou. Už si připravil nápisy, které na auto nalepí: OSPEDALE DELLA MISERICORDIA. Stěny i podlaha byly pokryty měkkými vycpávkami, které se používají při stěhování, pro případ, že by se dotyčný chtěl uvnitř prát.

Carlo měl v úmyslu provést celou akci přesně tak, jak si přál Mason, ale pokud mu plán nevyjde a bude muset zabít dr. Lectera v Itálii, a zhatí tak natáčení filmu, ještě stále není vše ztraceno. Carlo věděl, že zmasakrovat dr. Lectera pro něj není žádný problém a uříznout mu ruce a hlavu mu zabere nanejvýš minutu.

Kdyby mu chyběla i ta minuta, stačí když uřízne jen penis a jeden prst, které budou dost průkazné pro testy DNA. Mason je může dostat zatavené v igelitu a zabalené v ledu do čtyřiadvaceti hodin, což zaručuje pro Carla k běžnému platu odměnu.

Za sedadly měl pěkně poskládané všechno, co potřeboval: malou řetězovou pilu, dlouhé kovové kleště, chirurgickou pilku, ostré nože, plastikové pytle se zipy, upínák, který zajistí, aby měl doktor paže v klidu a leteckou přepravku se zaplaceným expresním poštovným, odhadoval, že hlava dr. Lectera může vážit tak šest kilo a ruce každá

po kilu.

Pokud by se naskytla příležitost a Carlo by musel natočit vraždu dr. Lectera v provizorních podmínkách, měl jistotu, že Mason klidně

připlatí za podívanou na likvidaci živého dr. Lectera i po výplatě

jednoho milionu dolarů za doktorovu hlavu a ruce. Za tím účelem si Carlo pořídil dobrou videokameru, reflektor i stativ a jen ve zkratce vysvětlil Matteovi, jak se s tím vším zachází.

Důkladně si promyslel a nachystal vše, co bude potřebovat k únosu. Piero a Tommaso dokázali bravurně zacházet se sítí, která teď

byla pečlivě složená jako padák. Carlo měl jak podkožní, tak vystřelovací pistoli naplněné dostatečným množstvím uspávacího acepromazinu, které skolí zvíře velikosti dr. Lectera během několika vteřin. Carlo řekl Rinaldu Pazzimu, že doktora dostane elektrickou pistolí, která sice byla nabitá a připravená, ale pokud bude mít možnost bodnout uspávací prostředek kamkoli do zadku nebo nohou dr. Lectera, elektrickou pistoli nepoužije.

Unosci mohli být na půdě Itálie se sv ým zajatcem jen asi čtyřicet minut, a přesně tak

dlouho potrvá cesta na letiště pro trysková letadla v Pise, kde na ně bude čekat zdravotnické letadlo. Letiště ve Florencii bylo blíž, ale provoz zde nebyl tak hustý a soukromý let by zde byl nápadnější.

Na Sardinii jim to nepotrvá ani půldruhé hodiny, kde už doktora čekal hladovějící uvítací výbor.

Carlo měl ve své inteligentní a páchnoucí hlavě promyšlené

úplně všechno. Mason nebyl žádný blázen. Odměnu vyplatí tehdy, pokud se nestane nic Rinaldu Pazzimu, Carla by stálo dost peněz, kdyby Pazziho zabil a žádal celou odměnu. Mason nechtěl, aby došlo kvůli smrti policisty k jakýmkoli komplikacím. Raději to provede podle Masona. Přesto Carla svědily prsty při pomyšlení, co všechno by mohl dostat, stačilo by jen pár úderů sekerou, kdyby našel dr. Lectera sám.

Vyzkoušel řetězovou pilu. Chytla na první pokus.

Carlo stručně instruoval ostatní a odjel na malém mopedu do města; s sebou měl jen nůž a uspávací pistoli.

Dr. Hannibal Lecter vstoupil brzy dopoledne z hlučné ulice do lékárny Santa Maria Novella, jednoho z nejvoňavějších míst na zemi. Chvíli postál se zakloněnou hlavou a zavřenýma očima a nasával aroma vynikajících mýdel, pleťových vod a krémů, jakož i ingrediencí v pracovních prostorách. Vrátný si ho už pamatoval a zaměstnanci, kteří byli zvyklí na domýšlivost a samolibost zákazníků, si doktora považovali. Elegantní doktor zde během svého pobytu ve Florencii sice utratil asi jen sto tisíc lir, ale jeho citlivý

výběr a kombinace vůní a esencí obchodníky, kteří vnímají život nosem, vždy ohromil a radostně potěšil.

Dr. Lecter si nenechal udělat plastiku nosu – jen jej poněkud upravil pomocí injekcí s kolagenem, právě proto, aby mohl dále ukájet tuto svou libůstku. Pro něj byl vzduch plný vůní tak výrazných a živých, jako by byly barevné, a dokázal od sebe rozlišit vrstvu po vrstvě a vyslídit jako ohař. Tady neexistovalo žádné vězení. Tady byl vzduch plný hudby. Zde zněl společný koncert bledých slziček kadidla, očekávajícího vyluhování, žluté bergamotové silice, santalového dřeva, skořice a mimózy. Základní tóny udávaly pravá

šedá ambra, cibet, bobří pižmo a kabar pižmový.

Dr. Lecter se někdy bavil představou, že dokáže vnímat vůně i rukama, tvářemi, že se umí celým tělem do odéru ponořit. že čichá

obličejem i srdcem.

Z dobrých anatomických důvodů čich vybavuje vzpomínky daleko lépe než kterýkoli jiný smysl.

Dr. Lecter zde stál pod příjemným osvětlením Art Deco, vdechoval a vdechoval a vnímal fragmenty vzpomínek. Tady vězení

neexistovalo. Snad jen, co to bylo? Clarice Starlingová, proč? To nebyla l’Air du Temps, co ucítil, když u mříží jeho vězeňské cely otevřela svou kabelku. Ne, to ne. Takové parfémy se ani v této lékárně neprodávají. Nebyla to ani vůně její pleťové vody. Aha. Sapone di mandorle. Slavné mandlové mýdlo z této lékárny. Kde ho jen ucítil? V Memphisu, když stála před jeho klecí, když se krátce dotkl jejího prstu, ještě než utekl. Tak tedy Starlingová. Čistá a se smyslem pro vkus. Sluncem provoněná bavlna, žehlička. Tak Clarice Starlingová. Dychtivá a pohledná. Únavná ve své pracovitosti a absurdní ve svých zásadách. Rychlé myšlení vědmy. Hmmm. Nepříjemný zápach probouzel v dr. Lecterovi naopak špatné

vzpomínky. Zde se však dokázal vždy co nejvíce vzdálit hnusným černým hladomornám pod svým palácem vzpomínek.

Oproti běžným zvyklostem zde dr. Lecter v tento šedý páteční

den nakoupil poměrně velké množství mýdel, pleťové vody a přísad do koupele. Něco si vzal s sebou a zbytek měla lékárna odeslat. Doktor sám svým pevným rukopisem označil poštovní nálepky s adresou.

„Přál by si Dottore připojit nějaký vzkaz?“ zeptal se prodavač.

„Proč ne?“ odpověděl dr. Lecter a vložil do jedné krabice složenou kresbu lvice s křídly.

Lékárna Santa Maria Novella sousedí s ženským klášterem na Via Scala a zbožný Carlo si sundal klobouk, když vykukoval za sochou Panny Marie u vchodu. Všiml si, že když nějaký zákazník odchází a otevře vnitřní dveře lékárny, tlak vzduchu vždy trochu pohne vnějšími dveřmi a ty se mírně pootevřou. To mu poskytlo čas schovat se a nenápadně vyhlížet ze svého úkrytu.

Když vyšel dr. Hannibal Lecter se svou lehkou taškou, Carlo se dobře schoval za stánek prodavače pohlednic. Doktor se vydal na cestu. Když procházel kolem sochy Panny Marie, zvedl hlavu a při pohledu na sochu se mu rozšířily nosní dírky, jimiž zkoumal vzduch. Carla napadlo, že jde o nějaký projev zbožnosti. Přemýšlel, jestli je doktor věřící, což často blázni bývají. Možná by nakonec mohl donutit doktora, aby Boha proklel, to by Masona určitě potěšilo. Napřed by ale musel poslat zbožného Tommasa pryč, to je jasné.

Rinaldo Pazzi napsal pozdě odpoledne dopis pro svou manželku a připojil i jeden sonet, který složil kdysi na začátku jejich vztahu, kdy se ještě tak styděl, že jí ho nikdy nedal. Připojil kódy nutné pro vyzvednutí peněz ve Švýcarsku a dopis, který by zaslala Masonovi, pokud by se pokoušel ji nějak podvést. Pak dopis založil na místo, kde by ho našla jen v případě, kdyby dávala dohromady jeho osobní

věci.

V šest hodin jel na svém mopedu k muzeu Bardini a přivázal ho řetězem k železnému zábradlí, kde poslední studenti nasedali na svá

kola. U muzea spatřil bílou dodávku s nápisy označujícími zdravotní

záchrannou službu a napadlo ho, že asi patří Carlovi. Uvnitř seděli dva muži. Jakmile se k nim Pazzi otočil zády, cítil na sobě jejich pohled.

Měl dost času. V ulicích se už rozsvítila světla a Pazzi se vydal pomalu k řece kolem stromů u muzea, které vrhaly užitečné temné

stíny. Když šel přes Ponte alle Grazie, na chvíli se zahleděl dolů do líně se valících vod Arna a hlavou mu táhly poslední myšlenky, které

si mohl řádně vychutnat. Noc bude temná. Výborně. Nízko nad Florencií táhla mračna směrem na východ a otírala se o úzkou špici na paláci Vecchio. Vítr rozvířil jemný písek a drobečky krmení pro holuby na náměstí před Santa Croce, kam teď Pazzi zamířil, v kapsách svou třistaosmdesátku Berettu, plochý kožený obušek a nůž

pro případ, že by bylo nutné dr. Lectera zabít.

Chrám Santa Croce zavírá v šest odpoledne, ale kostelník pustil Pazziho dovnitř dvířky vedle hlavního vchodu. Pazzi se nechtěl vyptávat toho muže, zda je „dr. Fell“ uvnitř a pracuje, chtěl se nenápadně podívat sám. Svíce u oltářů podél stěn vydávaly dost světla. Prošel dlouhou hlavní lodí, až viděl do pravého křídla chrámu postaveného do tvaru kříže. Od posvěcených svící bylo těžké

rozeznat, jestli je dr. Fell v kapli Capponiů. Sešel pomalu dolů do pravé křížové lodi. Pozoroval. Na zadní stěně kaple se náhle objevil obrovský stín a Pazzimu se zatajil dech. Byl to dr. Lecter sehnutý

nad svou lampou na podlaze, kde stále čistil nápis. Doktor se postavil, zahleděl se tmy

jako sova, tělo rovné, otočila se jen hlava osvětlená lampou zespoda, za ním na stěně neskutečně zvětšený stín. Pak se stín v kapli stáhnul, jak se doktor opět sehnul ke své práci. Pazzi cítil, jak mu středem zad pod košilí stéká pot, ale obličej měl chladný.

Do setkání v paláci Vecchio chybí ještě hodina a Pazzi měl v plánu přijít později.

Svou strohou krásou je kaple, kterou Brunelleschi postavil v Santa Croce pro rod Pazziů, jedním z klenotů renesanční

architektury. Zde se spolu snoubí kruh a čtverec. Je to zvláštní

přístavek mimo hlavní chrám Santa Croce, kam se dá vejít jen přes klenutý ambit.

Pazzi se teď modlil v kapli Pazziů, klečel na kameni a z výšky ho pozoroval jeho vlastní odraz z kruhového okna Della Robbia. Cítil, jak jeho modlitby končí v sevřeném kruhu apoštolů na stropě, a doufal, že jeho modlení kruh prorazí do temného ambitu za ním a odletí odtud vysoko do nebe a k Bohu.

Usilovně si v hlavě představoval, co dobrého by mohl provést s penězi, které dostane výměnou za dr. Lectera. Viděl sebe a svou ženu, jak dávají peníze na chudé děti, na nějaký přístroj do nemocnice. Viděl vlny galilejské, které mu připadaly velmi podobné

těm v Chesapeake. Viděl krásně tvarovanou, růžovou ruku své

manželky kolem svého penisu, jak ho svírá, aby ještě více zduřel. Rozhlédl se, a když nikoho neviděl, řekl nahlas Bohu: „Díky, Otče, že mi dovolíš, abych tohoto netvora, netvora všech netvorů

odklidil z tvé země. Děkuji ti ve jménu všech duší, které ušetříme bolesti.“ Zda se jednalo o úřední „my“, nebo jestli šlo o partnerství

Boha a Pazziho, není jasné, a jednoznačná odpověď asi neexistuje. Jeho nepřátelské, druhé já Pazzimu šeptalo, že s dr. Lecterem společně zabili, že Gnocco se stal jejich obětí, protože Pazzi neudělal nic, aby ho zachránil, a když mu smrt zavřela ústa, ulevilo se mu. V modlitbě našel jistou útěchu, uvědomoval si Pazzi, když

odcházel z kaple, když procházel temným ambitem, měl nejistý

pocit, že není sám.

Carlo čekal pod výstupkem paláce Piccolomini a přidal se nenápadně k Pazzimu. Moc toho nenamluvili.

Prošli kolem paláce Vecchio a ujistili se, že zadní východ do Via dei Leone je skutečně zavřený a okna nad ním zabedněné. Do paláce se dalo jít jen hlavním vchodem.

„Vyjdeme tudy, po schodech dolů a dokola do Via Neri,“ řekl Pazzi.

„Počkáme s bratrem na náměstí u Loggie. Půjdeme hezkej kus za váma. Další jsou u muzea Bardini.“

„Viděl jsem je.“

„Oni vás taky,“ řekl Carlo.

„Nadělá elektrická pistole hodně hluku?“

„Moc ne, ani to není jako výstřel, ale uslyšíte to a bude hned omráčenej.“ Carlo mu neřekl, že z elektrické pistole vystřelí Piero ve stínu před muzeem, zatímco Pazzi a dr. Lecter budou ještě pod světlem. Carlo nechtěl, aby Pazzi od doktora utekl, a tím ho varoval ještě před zásahem.

„Musíte Masonovi potvrdit, že ho máte. Musíte to udělat dnes v noci,“ prohlásil Pazzi.

„Nemějte strach. Ten hajzl stráví celou noc u telefonu a bude prosit Masona,“ odvětil Carlo a ze strany se na Pazziho podíval v naději, že se pokochá jeho nervozitou. „Napřed bude Masona prosit, aby ho nechal naživu, a po jistý době bude škemrat o smrt.“

KAPITOLA

36

NADEŠEL VEČER a z paláce Vecchio vyhnali poslední turisty. Trousili se po náměstí a mnozí z nich cítili v zádech obrysy středověkého paláce, museli se ještě jednou ohlédnout a naposledy se podívat na cimbuří vysoko nad nimi.

Rozzářilo se osvětlení: strohé tvrdé kamenné stěny, ostré stíny pod vysokým cimbuřím. Vlaštovky se vracely do svých hnízd a objevili se první netopýři, které více nežli světlo rušilo při lovu vysokofrekvenční bzučení restaurátorských nástrojů.

Uvnitř paláce budou ještě hodinu pokračovat nekonečné

restaurátorské a údržbářské práce, jen v Sálu lilií nikoli, dr. Lecter teď promlouval s předákem družiny restaurátorů a dělníků. Předák byl zvyklý, že členové komise Belle Arti se vždy chovali uboze a měli hloupé připomínky a požadavky, takže mu doktor připadal velice zdvořilý a mimořádně velkorysý.

Během několika minut všichni dělníci sbalili své nářadí, odsunuli velké kompresory a leštičky ke stěnám a svinuli elektrické kabely i provazy. Rychle přichystali pro setkání Studiola skládací židle, bylo jich třeba jen dvanáct, a otevřeli okna, aby vyvětrali pach malby, leštidel a materiálu na pozlacování.

Doktor si přál řádný pult, a nakonec jeden veliký pulpit našli v bývalé kanceláři Niccola Machiavelliho vedle sálu. Přivezli ho na ručním vozíku a ještě pro doktora v paláci našli zpětný projektor. K projektoru patřilo i malé plátno, ale to dr. Lecterovi nevyhovovalo a dal ho pryč. Namísto toho zkusil promítnout obrázky v životní velikosti na jeden z ochranných látkových přehozů na zdi. Nejprve upravil připevnění látky a vyrovnal záhyby, pak došel k názoru, že takhle to bude mnohem lepší.

Své místo vyznačil za pulpitem několika těžkými svazky knih, ale sám stál u okna zády do místnosti, když se začali do sálu trousit členové Studiola ve svých zaprášených tmavých oblecích. Jejich obličeje vyzařovaly skepsi učenců, což navenek vyjádřili tak, že přerovnali židle do půlkruhu. Tak jim to připadalo pro svou roli porotců asi vhodnější.

Dr. Lecter hleděl z okna, viděl Dóm s černým obrysem Giottovy zvonice na západní straně, ale Dantovu milovanou baptisterii pod ní

už nikoli. Reflektory namířené směrem vzhůru mu bránily ve výhledu na temné náměstí, kde na něj čekali jeho vrazi. Když se všichni renomovaní, světem uznávaní odborníci na středověk a renesanci usazovali na svá místa, dr. Lecter si v hlavě

dával dohromady přednášku. Příprava přednášky mu nezabrala ani tři minuty. Jako téma si vybral Dantovo Peklo a Jidáše Iškariotského.

Aby vyhověl zálibě členů Studiola pro předrenesanční období, zahájil dr. Lecter svůj výklad případem Pierra della Vigny, kancléře sicilského císaře, kterého zradil, a tudíž si vysloužil místo v Dantově

Pekle. První půlhodinu fascinoval doktor posluchače poznatky o skutečných středověkých intrikách souvisejících s pádem della Vigny.

„Della Vigna byl odsouzen do žaláře a k oslepení, neboť zradil svou lakotností důvěru svého císaře,“ prohlásil dr. Lector a blížil se tak k jádru své přednášky. „Dantův poutník nachází Della Vignu v sedmém kruhu Pekla, určeném pro sebevrahy. Stejně jako Jidáš

Iškariotský zemřel oběšením.

Jidáše, Pierra della Vignu i Achitofela, ambiciózního Absolónova rádce, řadí Dante jednoho k druhému, protože všichni vynikali svou chamtivostí a všechny čekala smrt oběšením. Lakotnost a oběšení jsou v antickém i středověkém myšlení

propojeny: svatý Jeroným píše, že Jidášovo druhé jméno, Iškariotský, znamená ,peníze’ nebo ,cenu’, zatímco Otec Origen říká, že Iškariotský se odvozuje od hebrejského ,z udušení’, takže jeho jméno značí Jidáš udušený’.“

Dr. Lecter vzhlédl od svého pultu a přes brýle se podíval ke dveřím.

„Á, Commendatore Pazzi, vítejte. Jste nejblíž ke dveřím, byl byste tak laskav a ztlumil světla? Bude vás to zajímat, Commendatore, protože v Dantově Pekle máme i dva z rodu Pazziů…“ Profesoři ve Studiolu se suše uchechtli. „Máme tady Camiciona de’ Pazzi, který zavraždil svého příbuzného, a čeká

příchod druhého Pazziho, ne, nejde o vás, bude to Carlino, pro něhož je v Pekle místo ještě hlouběji, vzhledem k jeho věrolomnosti a že zradil Bílé guelfy, v této straně byl i Dante.“

Otevřeným oknem vletěl dovnitř netopýr a několikrát zakroužil nad hlavami profesorů, což je v Toskánsku běžný jev, kterého si nikdo nevšímá.

Dr. Lecter se vrátil ke svému tématu: „Lakotnost a oběšení se tedy odpradávna úzce propojují. V umění se s tímto jevem setkáváme téměř neustále.“ Dr. Lecter stiskl tlačítko v dlani a zpětný projektor vyslal na velké bílé plátno na zdi obraz. V rychlém sledu se střídaly obrazy jeden za druhým a provázely doktorovy poznámky.

„Zde je nejstarší známé vyobrazení ukřižování, vyřezané na skříňce ze slonoviny v Galii ve čtvrtém století před Kristem. Zobrazuje i Jidášovu smrt oběšením, obličej obrácený vzhůru k větvi, na které visí. A zde na relikviáři z Milána, čtvrté století, a dále diptych ze slonoviny z devátého století, Jidáš oběšený. Všude hledí

vzhůru.“

Netopýr se mihl před plátnem, kde lovil brouky.

„Na této desce ze dveří katedrály Benevento vidíme oběšeného Jidáše s vyhřezlými střevy, přesně tak to popisuje i svatý Lukáš, lékař, ve Skutcích apoštolských. Tady visí obklopený Harpyjemi, nad sebou oblohu a měsíc s Kainovým znamením; a takto ho vyobrazil váš Giotto, opět s útrobami venku.

Nakonec zde máme vydání Pekla z patnáctého století, kde tělo Pierra della Vigny ztělesňuje krvácející strom. Nebude dále rozvíjet paralelu s Jidášem Iškariotským.

Jenže Dante nemusel vymýšlet žádné obrazy. V tom spočívá

genialita Danta Alighieriho, že nechává Pierra della Vignu, který se ocitl v Pekle, promlouvat s hrdlem staženým a hlasem skřípavým, jako by stále visel. Zaposlouchejte se do jeho vlastních slov, jimiž

líčí, jak spolu s ostatními zatracenými musejí vláčet svá mrtvá těla do ostnatých keřů:

„Surge in vermena e in planta Silvestra: l’Arpie, pascendo poi de le suefoglie, fanno dolare, e al dolorfenestra.“

Jindy bledý obličej dr. Lectera teď trochu zčervená, jak pro členy Studiola cituje koktavým a přiškrcenými slovy agónii Pierra della Vigny a přitom střídá dálkovým ovladačem vyobrazení della Vigny a Jidáše s vyhřezlými vnitřnostmi na velkém zavěšeném plátně.

„Cotne l’altre verremper nostre spoglie, ma nonperb cValcuna sen rivesta,

ché non e quisto aver do ch’om si toglie.

Qui le strascineremo, e per la města selva saranno i nostri corpi appesi, ciascuno alprun de 1’ombra sua molesta.“

Dante tedy popisuje smrt hlasem, smrt Jidášovu i Pierra della Vigny, kteří spáchali stejné hříchy: chamtivost a zradu. Achitofel, Jidáš, váš Pierre della Vigna. Lakotnost, oběšení, sebezničení, přičemž chamtění se považuje za sebezničení stejně tak jako oběšení. A co prohlašuje jeden trpící neznámý sebevrah z Florencie na konci zpěvu:

„Io fei gibetto a me de le mie čase.“

„Já udělal si z domu šibenici.“

„Při jiné příležitosti bychom se mohli více věnovat Dantovu synu Pietrovi. Zní to neuvěřitelně, ale byl jediným z prvních literátů, zkoumající třináctý zpěv, který dává dohromady Pierra della Vignu a Jidáše. Podle mého názoru by bylo též zajímavé zabývat se u Danta motivem hryzáni a ohlodávání. Hrabě Ugolino si rve maso z týla hlavy arcibiskupa. Satan zde má tři tváře a rve maso z Jidáše, Bruta a Cassia, všichni byli zrádci stejně jako Pierre della Vigna. Děkuji za vaši laskavou pozornost.“

Učenci mu věnovali svůj typický umírněný, zaprášený, avšak nadšený potlesk a dr. Lecter nechal stále světla zhasnutá, když se s nimi loučil, jmenovitě s každým zvlášť, náruč plnou knih, aby si s nimi nemusel potřást rukou. Vycházeli z tlumeně osvětleného Sálu lilií a jako by si v sobě odnášeli i kus ducha této přednášky. Dr. Lecter a Rinaldo Pazzi teď zůstali sami ve velkém sále a slyšeli vzdělance, jak cestou po schodech dolů vzrušeně debatují o přednášce.

„Co byste řekl, Commendatore, zachránil jsem si své místo?“

„Nejsem vědec, dr. Felle, ale je jasné, že jste na ně udělal obrovský dojem. Doktore, jestli vám to nebude vadit, doprovodím vás domů a vyzvednu si věci vašeho předchůdce.“

„Jsou ve dvou kufrech, Commendatore, a vy už u sebe jeden kufřík máte. To všechno unesete?“

„Nechám si k paláci Capponi poslat služební vůz.“ Pokud to bude nutné, skutečně to provede.

„Dobře,“ řekl dr. Lecter. „Ještě minutku, sbalím si věci.“

Pazzi přikývnul a odešel k vysokému oknu. Z doktora nespustil ani na vteřinku oči, v ruce mobilní telefon.

Pazzi si všiml, že doktor je naprosto klidný. Ze spodních pater se ozýval hluk pracovních nástrojů.

Pazzi vyťukal číslo, a když se Carlo Deogracias ozval, Pazzi řekl: „Lauro, lásko, za chvilku jsem doma.“

Dr. Lecter vzal z pultu knihy a naskládal je do tašky. Obrátil se ke zpětnému projektoru, jehož větrák stále hučel, v paprscích se vířil prach.

„Tohle jsem jim měl ukázat, nechápu, jak jsem na to mohl zapomenout.“ Dr. Lecter promítl na stěnu další obraz, nahého oběšeného muže, jak se houpe pod cimbuřím paláce. „To vás bude zajímat, Commendatore Pazzi, pokusím se to trochu zvětšit.“

Dr. Lecter si pohrával s přístrojem a pak přistoupil k obrazu na plátně, jeho černá silueta byla na plátně stejně veliká jako oběšenec na obraze.

„Poznáváte to? Už se to víc zvětšit nedá. Tady ho arcibiskup dostal. A pod ním je napsané jeho jméno.“

Pazzi se k dr. Lecterovi nepřiblížil, ale když doktor přicházel k plátnu, cítil nějakou chemikálii. Chvíli si myslel, že je to asi něco, co používají restaurátoři.

„Poznáváte ty postavy? Je tu napsáno „Pazzi“ a nějaká sprostá

básnička. To je váš předek Francesco, pověšený u zdí paláce Vecchio, vyhozený z těchto oken,“ prohlásil dr. Lecter. Přes paprsek světla z projektoru si hleděli do očí.

„V souvislosti s tématem, signore Pazzi, musím se vám k něčemu přiznat: Velice vážně přemýšlím, že sním vaši manželku.“

Dr. Lecter prudce strhl velký látkový přehoz přes Pazziho, Pazzi se motal v plátně, snažil se odhalit hlavu, a v hrudi se mu stejně tak motalo jeho srdce. Dr. Lecter byl rychlý. V okamžiku stál za ním, s obrovskou silou ho chytil kolem krku a k látce pokrývající Pazziho obličej přitiskl houbu nasáklou éterem.

Silný Rinaldo Pazzi bojoval, i když měl nohy i ruce zapletené do látky, ještě pořád dosáhl rukou na pistoli, když společně padali k zemi, snažil se namířit Berettu někam za plátno, stiskl spoušť a prostřelil si vlastní stehno, jak klesal ve spirále do temnoty, Malá třistaosmdesátka spadla na zem a nijak to nepřehlušilo údery a zvuky brusky v nižších patrech. Nikdo nešel po schodech nahoru. Dr. Lecter zavřel obě křídla velkých dveří do Sálu lilií a zasunul závoru…

Pazzimu se vracelo vědomí, bylo mu trochu na zvracení a nemohl mluvit, v krku cítil éter a tlačilo ho na prsou. Zjistil, že se stále nachází v Sálu lilií a že se nemůže ani hnout. Rinaldo Pazzi byl zamotaný v plátně a provazem připoutaný k vysokému ručnímu vozíku, který použili dělníci, když přiváželi pulpit. Ústa měl přelepena páskou. Na prostřeleném stehně měl tlakový obvaz, aby rána nekrvácela.

Dr. Lecter se opíral o přednáškový pult a pozoroval Pazziho, vzpomínal, že takhle vždycky spoutali jeho ve věznici pro duševně

choré, když ho chtěli někam převézt.

„Slyšíte mě, signore Pazzi? Jestli můžete, zhluboka dýchejte a pročistěte si hlavu.“

Při řeči měly jeho ruce plno práce. Přivlekl do místnosti obrovský stroj na leštění podlahy a teď ho zaměstnával jeho oranžový kabel pro přívod elektřiny. Na konci šňůry byla zástrčka a on vyráběl oprátku. Šňůra v bužírce vrzala, jak zhotovoval tradičních třináct omotávek nad smyčkou.

Poslední trhnutí a oprátka na oběšení byla hotova, položil ji na pulpit. Zástrčka vyčnívala ze záhybů nad smyčkou.

Pazziho pistole, plastikové náramky na ruce, obsah jeho kapes i kufřík teď ležely vedle oprátky.

Dr. Lecter prohrábl papíry. Otevřel desky jeho složky od karabiniérů, kde bylo jeho pracovní povolení, permesso di soggiorno, fotografie a negativy jeho nového obličeje.

Byl zde i notový záznam, který dr. Lecter půjčil paní Pazziové. Zvedl notový záznam a poklepal si jím o zuby. Jeho nosní dírky se rozšířily a zhluboka vdechoval, obličej měl teď těsně u Pazziho.

„Laura, jestli jí smím říkat Laura, určitě používá vynikající noční

krém na ruce, signore. Jemný. Nejprve chladí a pak hřeje,“ řekl.

„Vůně květů pomerančovníku. Laura, forange. Hmmm. Ještě jsem dnes nepozřel ani sousto. Játra a ledviny by vlastně k večeři postačily

, hned teď, večer, ale zbytek masa by mohl v tomto chladnu vydržet tak týden. Předpověď počasí jsem nesledoval, vy ano? Domnívám se, že to znamená „ne“.

Commendatore, pokud mi povíte, co potřebuji vědět, docela rád se dnes bez jídla obejdu; signora Pazziová zůstane ušetřena. Budu vám klást otázky a pak se uvidí. Víte, že mi můžete věřit, přestože je mi jasné, že jak znáte sám sebe, důvěřovat je pro vás asi dost obtížné. V divadle jsem pochopil, že jste mě poznal, Commendatore. Když jsem se naklonil k ruce vaší paní, nepomočil jste se? Poněvadž

za mnou nepřijela policie, došlo mi, že jste mě prodal. Komu jste mě

prodal, je to Mason Verger? Mrkněte dvakrát, jestli ano.

„Děkuji vám, myslel jsem si to. Jednou jsem zatelefonoval, jak se uvádí na tom plakátě, co visí všude, jen tak z legrace, ne odtud, zdaleka. Čekají venku jeho muži? Hmmm. A jeden z nich páchne jako zkažená prasečí klobása? Aha. Řekl jste o mně někomu na Questury? To bylo jedno mrknutí, viďte? Myslel jsem si to. Teď vám nechám asi minutu na rozmyšlenou a pak mi dáte váš přístupový kód do Programu profilování násilných zločinů v počítači Quantika.“

Dr. Lecter otevřel svůj nůž Harpy. „Sejmu vám tu pásku z úst, abyste mi to mohl říct. Myslíte, že dokážete nekřičet?“

Z éteru byl Pazziho hlas chraplav ý: „Přísahám, že ten kód neznám. Nedokážu se soustředit. Dojdeme ke mně do auta, mám tam doklady…“

Dr. Lecter otočil Pazziho na vozíku, aby dobře viděl na plátno, a rychle po sobě střídal obrazy oběšeného Pierra della Vigny a oběšeného Jidáše s vyhřezlými vnitřnostmi.

„Tak který, Commendatore? Vnitřnosti uvnitř, nebo venku?“

„Mám ten kód v diáři.“

Dr. Lecter přidržel sešit Pazzimu před obličejem, nežli záznam našli mezi ostatními telefonními čísly.

„Můžete se napojit na dálku, jako host?“

„Ano,“ zaskřehotal Pazzi.

„Děkuji vám, Commendatore.“ Dr. Lecter obrátil vozík a zamířil s Pazzim k velkým oknům.

„Poslouchejte mě! Mám peníze, člověče! Budete muset mít peníze, abyste zmizel. Mason Verger toho nikdy nenechá. Jeho nezastaví vůbec nic. Ani si nemůžete dojít domů pro peníze, váš dům hlídají.“

Dr. Lecter použil dvě desky z lešení jako rampu u nízko posazených oken a vyjel s Pazzim na venkovní balkon.

Vítr studil Pazziho zpocené tváře. Mluvil teď velice rychle: „Z

téhle budovy se nikdy nedostanete živý. Mám peníze. Mám stošedesát milionů lir v hotovosti, to je sto tisíc amerických dolarů!

Nechte mě zavolat manželce. Řeknu jí, aby sebrala peníze a dala je ke mně do auta, auto pak nechá přímo tady před palácem.“

Dr. Lecter zvedl z pulpitu oprátku a přinesl ji ven, oranžový

kabel se táhnul za ním. Druhý konec byl pevně přivázaný na mnoha místech k těžkému stroji na leštění podlah.

Pazzi stále mluvil: „Zavolá mi na mobil, hned jak bude tady, a pak vám to tu nechá. Mám na autě nálepku policie, může jet klidně

přes náměstí až ke vchodu paláce. Udělá všechno, co jí řeknu. Z auta jdou výfukové plyny, člověče, můžete se přece podívat dolů a uvidíte, že jede, klíčky vám nechá uvnitř.“

Dr. Lecter posunul Pazziho kupředu k zábradlí balkonu. Zábradlí

mu sahalo po stehna.

Pazzi viděl dolů na náměstí a skrze reflektory rozeznával místo, kde upálili Savonarolu, kde sám sobě přísahal, že dr. Lectera prodá

Masonu Vergerovi. Pohlédl vzhůru a zoufale doufal, že Bůh to vidí. Hrozné je podívat se dolů, nemohl si pomoci a zíral tím směrem, smrti vstříc, naprosto nesmyslně doufal, že paprsky světla vytvoří ve vzduchu nějakou hmotu, že budou tlačit proti němu, že se o ně

zachytí.

Oranžová bužírka na smyčce z kabelu ho zastudila na krku, dr. Lecter stál tak blízko.

„Arrivederci, Commendatore. “

Nůž Harpy se zaleskl před hrudí Pazziho, další řez ho oddělil od vozíku a už se nakláněl, převrátil se přes zábradlí, oranžový kabel ho sledoval. Země se velice rychle přibližovala, ústa mohla řvát a uvnitř

sálu se dal do pohybu obrovský stroj na leštění, zarazil se s rachotem o zábradlí, Pazzi sebou škubnul, hlava se obrátila vzhůru, vaz zlomený a z břicha se mu vyvalily vnitřnosti.

Pazzi se svými visícími střevy se houpal a kroužil u hrubé zdi nasvíceného paláce, škubal sebou v posmrtných křečích, nedusil se však, byl mrtev, jeho stín na zdi byl díky osvětlení obrovský, houpal se a před ním se houpaly o trochu rychleji jeho vnitřnosti, z roztržených kalhot vyhlíželo jeho mužství ve smrtelné erekci. Carlo vyběhl ze dveří, Matteo vedle něj, utíkali přes náměstí ke vchodu do paláce, odstrkovali turisty, dva z nich měli video a zrovna si palác natáčeli.

„To je jen trik,“ prohlásil někdo anglicky, když běželi kolem.

„Matteo, kryj zadní dveře. Jestli vyjde tam, prostě ho zabij a rozsekej,“ řekl Carlo a v běhu bojoval se svým mobilem. Teď rychle do paláce, nahoru po schodech, první poschodí, teď druhé. Velké dveře do sálu byly dokořán. Carlo uvnitř namířil svou pistoli na postavu na zdi, obrázek z projektoru, vyběhl na balkon, během několika vteřin prohledal Machiavelliho kancelář. Mobilem kontaktoval Piera a Tommase, kteří čekali v dodávce před muzeem. „Jeďte k němu domů, kryjte přední i zadní část. Zabte ho a rozřežte na kusy.“

Carlo vyťukal jiné číslo: „Matteo?“

Matteo prudce oddychoval před zavřeným zadním východem paláce, když mu v náprsní kapse zabzučel telefon. Obhlédl střechu, temná okna, vyzkoušel dveře, jednu ruku pod kabátem na pistoli v pouzdře u pasu.

Rychle zapnul telefon. „Pronto!“

„Co vidíš?“

„Dveře jsou zamčené.

„Střecha?“

Matteo se znovu podíval vzhůru, ale ne dost rychle, aby spatřil, jak se těsně nad ním otevřely okenice.

Carlo slyšel v telefonu nějaký šum a pak jen křik. Pádil dolů po schodech, na odpočívadle spadl, vzhůru a vpřed, kolem hlídačů před vchodem do paláce, kteří teď stáli venku, kolem soch zdobících vchod, za roh a rychle k zadní části paláce, vrazil při tom do několika párů. Všude kolem tma a on běžel, jeho mobil ječel, jako by v běhu svíral v dlani nějaké zvířátko. Náhle před ním přeběhla přes ulici nějaká postava celá v bílém, slepě vběhla do cesty motocyklu, který

ji srazil k zemi, opět se zvedla a narazila do jednoho obchodu v úzké

uličce proti paláci, vrhla se proti skleněné výloze, zase se obrátila a poslepu utíkala, ječela: „Carlo! Carlo!“ Na potrhaném plátně, do kterého byl člověk zahalený, byly obrovské skvrny. Carlo chytil svého bratra za paže, přeřízl plastový pásek, který pevně svíral plátno kolem hlavy, vypadalo jako krvavá maska. Sundal hadr z Mattea a zjistil, že je ohavně pořezaný a rozpáraný: přes obličej, na břiše, hluboká rána v hrudníku, krev se nedala zastavit. Carlo ho nechal chvíli na místě a odběhl na roh. Rozhlédl se oběma směry a pak se k bratrovi vrátil.

Policejní sirény ječely a na náměstí Signoria jiskřily blesky fotoaparátů. Dr. Hannibal

Lecter si upravil manžety a klidně kráčel ke gelaterii na blízkém náměstí Giudici. U chodníku parkovaly mopedy a motorky.

Došel až k jednomu mladíkovi v kožené soupravě, který právě

startoval svůj velký stroj Ducati.

„Mládenče, jsem zoufalý,“ řekl s žalostným úsměvem. „Jestli se do deseti minut nedostanu na Piazza Bellosguardo, manželka mě

zabije,“ prohlásil a ukázal mladému muži bankovku na padesát tisíc lir. „Za tolik mi moje žena stojí.“

„A to je všechno, co chcete? Jen se projet?“ zeptal se mladík. Dr. Lecter rozpřáhnul ruce: „Jen se projet.“

Rychlý motocykl se řítil dopravními pruhy po Lungarnu, dr. Lecter skrčený za mladým řidičem, na hlavě měl náhradní helmu, která voněla po laku na vlasy a parfému. Řidič věděl přesně, kudy má jet: uhnul z Via de’ Serragli k náměstí Tasso a zase ven na Via Villani, krásně se vešel do úzké uličky vedle chrámu San Francesco di Paola, která vede na klikatou silnici vzhůru do Bellosguardo, pěkné obytné části na kopci s výhledem na Florencii z jihu. Silný

motor v Ducati odrážel ozvěny od kamenných zdí kolem silnice a podobalo se to zvuku trhání velkého kusu plátna, což dr. Lectera těšilo, když se nakláněl v zatáčkách a nasával ze své přilby vůni laku a laciného parfému. Domluvil se s mladíkem, aby mu zastavil poblíž

vjezdu na náměstí Bellosguardo, což není daleko od domova hraběte Montauta, kde nějaký čas žil Nathaniel Hawthorne. Řidič si uložil svou odměnu do náprsní kapsy kožené bundy a koncová světla motocyklu se rychle vzdálila zpátky dolů po silnici plné zatáček. Dr. Lectera projížďka na motocyklu potěšila; dalších čtyřicet metrů k černému jaguáru došel pěšky, z prostoru za zadním nárazníkem vytáhl klíčky a nastartoval motor. Na jedné ruce měl na straně lehkou popáleninu od smýkající se látky, protože se mu trochu posunula rukavice, když skákal z okna v prvním patře paláce na Mattea a balil ho do plátěného hadru. Pomazal si ranku italskou mastí proti bakteriím a hned se cítil lépe.

Motor se rozehříval a dr. Lecter se probíral svými hudebními nahrávkami. Rozhodl se pro Scarlattiho.

KAPITOLA

37

LETADLO RYCHLÉ ZÁCHRANNÉ SLUžBY se zvedlo nad

červené tašky střech a zamířilo jihozápadně na Sardinii. Šikmá věž v Pise vyčnívala nad křídlem, když pilot provedl poměrně strmou otočku, což je úplně běžné, jako by vezl živého pacienta. Na lehátku určeném pro dr. Hannibala Lectera leželo vychládající tělo Mattea Deogracia. Starší bratr Carlo seděl vedle mrtvoly, oblečení prosáklé krví.

Carlo Deogracias přinutil zdravotníka v letadle, aby si nasadil sluchátka a poslouchal hudbu, zatímco sám telefonoval ze svého mobilu do Las Vegas, kde jedno slepé šifrovací translační relé

překládalo jeho hovor na pobřeží Marylandu…

Pro Masona Vergera vypadá den a noc dost stejně. Podařilo se mu usnout. Zhasla dokonce i světla v akváriu. Masonova hlava na polštáři byla otočená, jediné oko stále otevřené stejně jako oči velkého úhoře, který také spal. Ozývalo se zde jen pravidelné syčení

a vzdychání respirátoru a tiché bublání vzduchového přístroje v akváriu.

K těmto běžným zvukům se připojil další, tichý, ale naléhavý. Bzučení Masonova nejsoukromějšího telefonu. Jeho bledá ruka ťapala po prstech jako krab, aby mohl stisknout tlačítko telefonu. Reproduktor byl pod polštářem, mikrofon u Masonova zruinovaného obličeje.

Mason nejprve zaslechl hučení letadla v pozadí a pak hřmotný

hlas: „Gli Innamorati.“

„Jsem tady. Mluv.“

„Je to pěkně v prdeli,“ řekl Carlo.

„Povídej.“

„Můj bratr Matteo je mrtvej. Je tady u mě. Pazzi je taky mrtvej. Doktor Fell je zabil a zmizel.“

Mason hned neodpověděl.

„Dlužíte dvě stě tisíc dolarů za Mattea,“ řekl Carlo. „Jeho rodině.“ Obchody se Sardinií vždy zahrnují i výhody pro pozůstalé.

„Rozumím.“

„Pazzi to pěkně posral.“

„Raději to budeme chápat tak, že v tom jel,“ řekl Mason. „I pro ně to tak bude lepší, zkorumpovaný Pazzi. Byl?“

„Kromě tohohle vo ničem jiným nevím. Co když se přes Pazziho dostanou až k vám?

„O to se postarám.“

„Já se ale musim starat o sebe“ řekl Carlo. „Tohle už je moc. Hlavní vyšetřovatel Questury mrtvej, z toho se jen tak nevyhrabu.“

„Ty jsi ale nic neprovedl, že ne?“

„Nic jsme neudělali, ale jestli si to na Questury daj dohromady s m ým jménem, Panenko skákavá! Půjdou po mně až do konce života. Nikdo si ode mě žádný prachy neveme, budu muset chodit kanálama. A co Oreste? Věděl vůbec, co má natáčet?“

„Myslím, že ne.“

„Questury identifikuje doktora Fella do zítřka nebo pozejtří. Oreste si to dá všechno dohromady, jakmile uslyší zprávy, je to jen otázka času.“

„Oreste je dobře placený. Oreste je pro nás neškodný.“

„Možná pro vás, ale příští měsíc ho čeká v Římě soud kvůli pornografii. Teď má něco, s čím může vyjednávat. Jestli to ještě

nechápete, měl byste někoho kopnout do prdele. Musíte toho Oresta mít?“

„S Orestem si promluvím,“ prohlásil Mason opatrně, od jeho zmasakrovaného obličeje vycházely hlasité tóny rozhlasového zesilovače. „Carlo, jedeš v tom dál? Chceš teď určitě najít doktora Fella, nebo ne? Musíš ho najít, už kvůli Matteovi.“

„Jo, ale na vaše náklady.“

„Pak pokračuj dál v práci na farmě. Nech si vystavit potvrzení, že prasata nejsou nemocná a že jsou očkovaná proti choleře. Sežeň

na ně přepravky. Máš dobrý pas?“

„Ano.“

„Myslím skutečně dobrý, Carlo, ne nějakej šmejd vyrobenej na půdě.“

„Mám dobrej pas.“

„Ozvu se.“

Přerušil

spojení

s

hučícím

letadlem.

Carlo

úplně

bezmyšlenkovitě stiskl na svém mobilu automatickou volbu hovoru. Matteovi začal pípat telefon, který stále svíral ve smrtelné křeči ve své ruce. Carla na chvilku napadlo, že bratr vezme telefon a přiloží si ho k uchu. Došlo mu, že Matteo neodpoví, a tak Carlo otupěle stiskl tlačítko, kterým se telefon vypíná. Jeho obličej se zkroutil do ukrutné

grimasy, ani zdravotník se na něj nemohl dívat.

KAPITOLA

38

ĎÁBLOVO BRNĚNÍ se svou přilbou s rohy je vynikající

ukázkou italského kovářského řemeslnictví z 15. století. Toto brnění

visí už od roku 1501 vysoko na stěně vesnického kostela Santa Reparata jižně od Florencie. Brnění má nejen krásné rohy, které

vypadají jako kamzíci, ale ke spodní části stehenních krytů jsou připevněny železné špalíčky, které vyhlížejí jako rozštěpená satanova kopyta.

Podle místní legendy si zde jeden člověk oblékl toto brnění, a když procházel kostelem, vzal jméno Panny Marie nadarmo a pak zjistil, že své brnění nemůže svléknout, a to až do chvíle, kdy prosil Pannu o odpuštění a smilování. Jako projev díků věnoval toto brnění

kostelu. Jeho přítomnost v kostele dělá skutečně velký dojem, a navíc brnění prokázalo svou dobrou kvalitu, když se na kostel střílelo v roce 1942.

Brnění pokrývá vrstva prachu, jako by bylo oděné do plyše, a právě sleduje konec mše. Vůně kadidla se vznáší vzhůru a prochází i prázdným hledím.

Na mši přišli jen tři lidé: dvě starší ženy, obě v černém, a dr. Hannibal Lecter. Všichni tři jdou k přijímání, přestože dr. Lecter se svými rty dotkne poháru velice zdrženlivé.

Kněz všem naposledy požehná a odchází. Z kostela zmizí i dvě

ženy. Dr. Lecter se ještě chvíli modlí, než zůstane ve svatyni naprosto sám.

Z kúru s varhany dr. Lecter snadno dosáhne přes zábradlí, nakloní se mezi rohy, zvedne zaprášené hledí na přilbici Ďáblova brnění. Uvnitř drží rybářský háček v mezeře mezi rty provázek a uvnitř krunýře, v místě, kde bývá srdce, visí malý balíček. Dr. Lecter jej opatrně vytáhne.

Balíček: pasy z nejlepších brazilských dílen, identifikační karty, hotovost, vkladní knížky, klíče. Schová si vše pod plášť.

Dr. Lecter si v projevech lítosti nijak nelibuje, ale že opouští

Itálii, ho mrzí. V paláci Capponi bylo tolik v ěcí, které by rád vyhledal a přečetl. Chtěl hrát na klavír, možná i složit něco vlastního. Rád by vařil vdově Pazziové, až uplyne období smutku.

KAPITOLA

39

Z VISÍCÍHO TĚLA Rinalda Pazziho stále ještě stékala krev, škvařila se a páchla pod horkou září reflektorů umístěných pod palácem Vecchio a policie přivolala hasičský sbor, aby tělo sundali dolů.

Pompieri použili prodloužený hasičský žebřík na svém náklaďáku. Přestože to byli muži činu a bylo jisté, že visící muž je mrtev, Pazziho tělo stahovali dolů velice pomalu a pečlivě. Šlo o delikátní záležitost a bylo třeba nejprve pečlivě nazdvihnout vnitřnosti a vložit je zpět do útrob, pak celou mrtvolu zabalili do sítě, než vše připevnili k provazu, jenž oběť stáhl k zemi. Když se tělo přibližovalo ke zdviženým rukám lidí na zemi, list La Nazione získal perfektní snímek, který mnoha čtenářům připomínal vynikající obrazy Snímání z kříže.

Policie ponechala smyčku na místě, než byly sejmuty otisky prstů. Pak přestřihli tvrdý elektrický kabel uprostřed oprátky, aby udrželi pohromadě uvázání.

Mnozí Florenťané se rozhodli, že se jedná o unikátní sebevraždu, že si Rinaldo Pazzi sám svázal ruce, jako to dělají sebevrazi ve věznicích, přičemž opomněli skutečnost, že měl svázané i nohy. První hodinu vysílalo místní rádio zprávu, že Pazzi ještě kromě

oběšení spáchal harakiri a nožem si prořízl břicho.

Policie ihned vše pochopila lépe, pevné desky na balkoně a ruční vozík, nenašla se Pazziho pistole, výpovědi očitých svědků, kteří viděli, jak Carlo běží do paláce a jak se za palácem Vecchio malátně potácí zakrvácená postava, to vše vypovídalo, že Pazzi byl zavražděn.

Pak se italská veřejnost rozhodla, že Pazziho zabil Il Mostro. Questury začala u ubohého Girolama Toccy, už jednou obviněného, že je Il Mostro. Zajali ho v jeho bytě a odvezli pryč. Jeho manželka opět ječela na silnici. Měl však přesvědčivé alibi. Popíjel Ramazzotti v jedné kavárně, což mohl dosvědčit jeden kněz, který tam byl. Toccu ve Florencii propustili na svobodu a cestu domů

autobusem do San Casciano si musel zaplatit ze svého. V prvních hodinách vyslechli zaměstnance v paláci Vecchio a vypovídat museli i členové Studiola.

Policie nemohla najít dr. Fella. Až v sobotu kolem poledne se mu začalo dostávat větší pozornosti. Questury si vzpomněla, že Pazziho pověřili, aby vyšetřil záhadné zmizení Fellova předchůdce. Úředník od karabinierů nahlásil, že Pazzi si nedávno prohlížel jedno permesso di soggiorno. Záznamy dr. Fella, včetně jeho fotografií, přiložených negativů a otisků prstů v kanceláři nebyly, protože si je někdo vypůjčil na falešný podpis, podle rukopisu však bylo zřejmé, že to byl Pazzi. Itálie ještě nezanesla všechny své

záznamy do počítačové sítě po celé zemi a pracovní povolení se registrují stále ještě pouze na lokální úrovni.

Imigrační záznamy poskytly Fellovo číslo pasu, které ovšem Brazílii nic neříkalo.

Policie však stále ještě nepátrala po pravé identitě dr. Fella. Sejmuli otisky prstů na smyčkách oprátky a na pulpitu, na přepravním vozíku a v kuchyni z paláce Capponi. Měli k dispozici hodně malířů, takže trvalo jen pár minut, než byl na světě portrét dr. Fella.

V neděli ráno italského času učinil prohlášení expert na otisky: detailně, bod po bodu, uvedl, že otisky prstů z pulpitu, smyčky a z nádobí v kuchyni paláce Capponi jsou identické.

Otisk palce Hannibala Lectera visel na plakátě v kancelářích Questury, nikdo však v tomto případě otisk palce neprostudoval. Otisky z místa činu byly zaslány Interpolu v neděli v noci a v rámci běžného provozu též do štábu FBI ve Washingtonu D. C. současně se sedmi tisíci dalších otisků z místa zločinu. Otisky pak dále automaticky zpracovává a třídí klasifikační systém. Snímky z Florencie zaznamenaly nález tak nevídaných rozměrů, že se ihned v kanceláři zástupce ředitele identifikačního oddělení rozezněl hlasitý

alarm. Úředník noční směny sledoval, jakž tiskárny vylézá obličej a otisky prstů

Hannibala Lectera. Zatelefonoval do bytu zástupci ředitele, který nejprve volal řediteli a pak Krendlerovi na spravedlnosti.

Masonův telefon zazvonil ráno v 1.30. Předstíral překvapení a zájem.

Telefon u Jacka Crawforda se rozezněl v 1.35. Několikrát zabručel a překulil se přes prázdnou a děsící stranu manželské

postele, kde bývala jeho zesnulá manželka Bella. Lůžko zde bylo studené, takže Crawfordovi to hned zapálilo.

Clarice Starlingová byla poslední, kdo se dozvěděl, že dr. Lecter opět zabíjel. Když zavěsila telefon, ležela dlouhé minuty ve tmě a oči upírala neznámo kam, neznámo proč. Neplakala. Z polštáře hleděla vzhůru do temnoty a začal se jí tam objevovat obličej. Byl to samozřejmě dřívější obličej dr. Lectera.

KAPITOLA

40

PlLOT LÉKAŘSKÉ ZÁCHRANNÉ SLUžBY nechtěl přistávat za tmy na krátké a nekontrolované dráze v Arbataxu. Dosedl v Cagliari, doplnili palivo a počkali až do rána, kdy vylétli nad pobřeží

do úžasného svítání, které zbarvilo Matteův mrtvý obličej do růžova. Na letišti v Arbataxu čekalo vozidlo s rakví. Pilot se hádal o peníze a Tommaso musel zakročit, jinak by mu Carlo vrazil pár facek.

Tři hodiny a byli v horách, doma.

Carlo kráčel sám k přístřešku z hrubě opracovaných klád, postavili ho s Matteem. Všechno zde bylo připravené, kamery dobře upevněné, aby mohly natáčet Lecterovu smrt. Carlo postál u práce, již zhotovily Matteovy ruce, a pohlédl sám na sebe vzhůru do rokokového zrcadla nad prasečím výběhem. Hleděl na klády, které

společně nařezali, myslel na Matteovy obrovské ruce svírající pilu a náhle začal naříkat, to řvalo jeho zmučené srdce a hlasitý křik se odrážel od vysokých stromů. Mezi keři na horské pastvině se objevily hlavy s tesáky.

Piero a Tommaso, také bratři, ho nechali o samotě.

Na horské pastvině zpívali ptáci.

Z domu přicházel Oreste Pini. Jednou rukou si zapínal poklopec a ve druhé mával mobilním telefonem. „Takže jste Lectera nechytli. Smůla.“

Zdálo se, že Carlo ho neslyší.

„Poslouchej, nic není ztraceno. Ještě pořád to může vyjít,“ řekl Oreste Pini. „Mám tu Masona. Vezme i simulado. Něco, co může Lecterovi ukázat, až ho dostane. Tady jsme všichni připravený. Tělo máme, Mason říká, že jsi stejně najal jen nějakýho hloupýho zloděje. Mason říká, že můžeme, no, prostě strčíme to tam pod plotem, až prasata přijdou, a přidáme k tomu už nahrávky, co máme. Na, promluv si s Masonem.“

Carlo se otočil a hleděl na Oresta jako na mimozemšťana. Nakonec vzal do ruky mobil. Při hovoru s Masonem se mu tvář

trochu vyjasnila a padl na něj zvláštní klid.

Carlo rázně zavřel víčko mobilu. „Připrav se,“ řekl.

Pak si promluvil s Pierem a Tommasem a s pomocí kameramana přenesli do přístřešku rakev.

„Nechceš bejt tak blízko, aby ses dostal do záběru,“ řekl Oreste.

„Natočíme napřed prasata, jak se přicházejí nažrat, a pak půjdeme pryč.“

První prasata si všimla dění v přístřešku a rozbila bránu ohrady.

„Giriamo!“ zvolal Oreste.

A už přibíhala, divoká prasata, hnědá a stříbrná, vysoká, muži by sahala až k boku, obrovský hrudník, dlouhé štětiny, na malých kopýtkách se pohybovala rychlostí vlčí smečky, inteligentní malá

očka v ďábelských tvářích, masivní krční svalstvo pod hřbetem zježených štětin; svými dlouhými tesáky by dokázala zvednout člověka.

„Pronti!“ vykřikl kameraman.

Divočáci nežrali už tři dny. Blížili se další pěkně v šiku, přítomnost lidí za plotem je vůbec nezmátla.

„Motore!“ zavolal Oreste.

„Partito!“ vykřikl kameraman.

Prasata se zastavila asi devět metrů před přístřeškem, netrpělivě

postávala v řadě, podupávala, mračno kopýtek a tesáků, březí

prasnice uprostřed. Bez ustání chodili dopředu a zase zpátky, jako vyměřovači, a Oreste si z prstů dělal rámeček pro záběr kamery.

„Azzione!“ zakřičel na Sardiňany. Carlo stál za ním a sekl ho do kostrče; Oreste začal řvát, Carlo ho uchopil za boky a hodil ho hlavou napřed do výběhu: divočáci vyrazili do útoku. Oreste se snažil postavit, jednou nohou si klekl, ale jedna ze sviní ho nabrala do žeber a on se svalil a kroutil na zemi. A už byli nad ním, kvičeli a brumlali, dva kanci zatáhli za obličej, až mu urvali čelist, křupla jako malá kostička. Přesto se Oreste snažil stále postavit, ale už byl zase na zádech, břicho rozpárané, paže a nohy se mu zmítaly nad hemžícími se hřbety. Oreste ječel, i když mu chyběla čelist, vyslovit nic nemohl.

Carlo zaslechl výstřel a otočil se. Kameraman opustil svou pojízdnou kameru a pokusil se o útěk, ale nebyl dost rychlý, aby unikl Pierově pušce.

Prasata se už trochu uklidnila, cupovala maso po celé ohradě.

„Jdi do prdele, azione,“ prohlásil Carlo a plivnul na zem.

III.

D O N O V É H O SVĚTA

KAPITOLA

41

MASONA VERGERA obklopovalo opatrné ticho. Jeho personál s ním zacházel, jako by se mu ztratilo dítě. Na otázku, jak se cítí, odpověděl: „Cítím se, jako bych právě zaplatil spoustu peněz za mrtvého Itala.“

Mason několik hodin prospal a pak chtěl, aby mu přivedli do sousední herny děti a aby si mohl s jedním či dvěma nejubožejšími popovídat, ale nešlo ihned sehnat nějaké ubohé děti a Masonův dodavatel neměl právě čas a chuť zajít do brlohů v Baltimoru a někoho dovést.

To nevyšlo, takže Mason poručil svému ošetřovateli Cordellovi, aby omráčil okrasné kapry a hodil je úhořovi; ten se dosyta nažral, a když už dál nemohl, schoulil se zpět mezi své kameny. Voda v akváriu byla místy růžová a šedivá a plná duhových zlatých cárů

masa.

Poté chtěl potrápit svou sestru Margot, ale ta se uchýlila do své

pracovny a celé hodiny ignorovala jeho e-mailovou poštu. Byla jediným člověkem na farmě Muskrat, kdo si dovolil Masona ignorovat.

Sobotní večerní zprávy zveřejnily krátké, dost sestříhané záběry smrti Rinalda Pazziho z videozáznamu jednoho turisty, to bylo ještě

dříve, než jako vraha identifikovali dr. Lectera. Diváci byli ušetřeni pohledu na anatomické detaily, protože televize příslušná místa v obraze schválně rozmazala.

Mason okamžitě zavolal svému tajemníkovi, aby mu sehnal nesestříhanou pásku. Dorazila vrtulníkem o čtyři hodiny později. Videokazeta měla zajímavou historii.

Palác Vecchio si ve chvíli smrti Rinalda Pazziho natáčeli na video dva turisté, jeden z nich ovšem zpanikařil a v okamžiku Pazziho pádu z okna kameru upustil. Druhý turista byl ze Švýcarska a celý incident natočil velice pozorně, dokonce zabral v detailu i škubající se a kývající elektrický kabel.

Video bylo ryze amatérské a natočil ho úředník jménem Viggert. Obával se, že policie mu videopásku zabaví a italská televize RAI získá záběry úplně zadarmo. Ihned zavolal svému právníkovi v Lausanne a dohodli se na podmínkách autorských práv. Vysílací

práva pak prodal po hodinách přemlouvání televizi ABC. První

autorská práva na pořízení fotografií v Severní Americe šly do NewYork Post, hned pak je získal National Tattler. Záznam získal okamžitě své místo mezi klasickými hrůznými záběry, Zapruder, vražda Lee Harvey Oswalda a sebevražda Edgara Bolgera, jenže Viggert bude hořce litovat, že prodal tak brzy, ještě

před obviněním dr. Lectera ze spáchání tohoto zločinu. Kopie pro Masona byla kompletní nahrávka dovolené

Viggertovy rodiny. Je na ní vidět, jak Viggertovi ze Švýcarska poslušně studují Davidovy varlata ve chvíli, kdy se konala přednáška o Dantovi před událostmi v Paláci Vecchio.

Mason sledoval video svým okem s lupou a nijak zvlášť ho nezaujal nákladný kus masa, co sebou škubal na konci elektrického kabelu. Nevzrušilo ho ani stručné historické poučení v novinách LaNazione a Corriere della Sera týkající se dvou Pazziho příbuzných, které oběsili ve stejném okně před pěti sty dvaceti lety. Zaujal ho jediný okamžik, který si pak pouštěl pořád dokola. Byl to záběr škubajícího se kabelu, detailně natáčený až k balkonu, kde v pozadí

slabého osvětlení stála temná silueta štíhlého muže, a ten muž

mával. Mával na Masona. Dr. Lecter mával na Masona od zápěstí, tak jak se dělá pá pá na malé dítě. „Pá, pá,“ odpověděl ze tmy Mason. „Pá, pá,“ hluboký rádiový hlas se chvěl vzteky.

KAPITOLA

42

DR. HANNIBALA LECTERA určili jako vraha Rinalda Pazziho a Starlingová měla, díkybohu, konečně něco důležitého na práci. Na nižší úrovni udržovala komunikaci mezi FBI a italskými úřady. Bylo to dobré soustředit se intenzivně na jediný úkol.

Od protidrogového zásahu v rybí tržnici Feliciana se svět Starlingové změnil. Ona i další, co přežili, pobývali v jakémsi administrativním očistci, neboť podřízený Justiční výbor stále dlužil ministerstvu spravedlnosti zprávu.

Rentgenové snímky Lectera, které Starlingová našla, ihned označila datem, připojila výraznou poznámku „provizorní, prozatímní“ a zařadila do spisů Policejní akademie v Quantiku pro instruktory, kteří byli nemocní či měli dovolenou.

V průběhu podzimu a zimy zachvátil Washington skandál v Bílém domě. Nakvašení reformátoři naplivali na smutného malého hříšníka více, než je zdrávo, a prezident Spojených států amerických musel toho dost spolykat ve snaze předejít trestnímu stíhání hlavy státu.

Celý tento cirkus měl za následek, že na masakr v rybí tržnici Feliciana se teď pohlíželo jako na drobný incident a jaksi se dal stranou.

Ve Starlingové den po dni narůstalo nemilosrdné poznání: Služba u FBI už pro ni nebude nikdy jako dřív. Už byla jaksi poznamenaná. Spolupracovníci se při jednáních s ní chovali velice opatrně a ostražitě, jako by měla nějakou nakažlivou nemoc. Starlingová byla ještě dost mladá, takže ji takové chování

překvapovalo. Byla zklamaná.

Dobré bylo, že měla hodně práce, v behaviorálním oddělení se hromadily žádosti o informace o Hannibalu Lecterovi. Zpravidla byly z Itálie a chodily ve dvou kopiích, jedna byla určena pro ministerstvo zahraničí. Starlingová pilně vyhledávala, zahlcovala faxové linky a e-mailovala fakta z Lecterova spisu. Překvapilo ji, kolik podružného materiálu se během sedmi let od Lecterova zmizení

nahromadilo.

Její místnůstka v podzemí behaviorálního oddělení byla zavalena papíry, inkoustovými faxy z Itálie, kopiemi italské dokumentace. Co by tak mohla Italům poslat, aby to pro ně mělo nějakou cenu?

Zjistili jen, že z jediného počítače Questury se žádalo o Lecterovu složku v Programu profilování násilných zločinů, došlo k tomu několik dní před Pazziho smrtí. Italský tisk ihned pošpinil Pazziho pověst, když tvrdil, že se pokoušel na vlastní pěst a tajně sám dopadnout dr. Lectera a shrábnout odměnu.

Na druhou stranu, dumala Starlingová, které informace o smrti Pazziho mohou být užitečné zde pro případ, že se doktor vrátí do Spojených států?

Jack Crawford v úřadě často nebýval, aby jí poradil. Musel chodit na soudní přelíčení, a jak se blížilo datum jeho odchodu do důchodu, stahovali ho z mnoha otevřených případů. Vybíral si stále víc a víc dní volna, a když už do kanceláře přišel, vypadal stále odtažitěji.

Pomyšlení, že tu nebude, aby jí radil, budilo ve Starlingové

záchvaty paniky.

Během let u FBI toho Starlingová pochopila dost. Věděla, že jestli dr. Lecter bude ve Spojených státech znovu zabíjet, Kongres toho bude plný, ze spravedlnosti se budou valit hloupé, rychlé

domněnky a příkazy a s plnou vážností se zahájí stíhání typu „musíte toho hajzla dostat za

každou cenu“. Pohraniční a celní kontrola to schytá jako první, že ho vůbec pustili přes hranice.

Jurisdikce v místě činu bude vyžadovat úplně všechno o Lecterovi a práce FBI se bude přesouvat na jednotlivé pobočky. Jakmile doktor zabije znovu někde jinde, všechno se bude pořád stěhovat.

Kdyby ho chytli, úřady se začnou mezi sebou rvát o zásluhy jako medvědi kolem zkrvaveného tuleně.

Starlingová měla za úkol připravit se i na možnost, že ji vyhledá, a ať už přijde nebo ne, nesmí myslet na všechny ty otřepané

nesmysly, co všechno by se mohlo během vyšetřování stát. Sama sobě položila jednoduchou otázku, která by mnohým kariéristům v jejím okolí připadala směšná: Jak může provést přesně

to, na co přísahala? Jestli se doktor objeví, jak má chránit své

spoluobčany a chytit ho?

Bylo jasné, že dr. Lecter má dobré doklady a peníze. Dokázal se naprosto perfektně skrývat. Kupříkladu elegantní jednoduchost jeho prvního útočiště po útěku z Memphisu, zapsal se do čtyřhvězdičkového hotelu hned v sousedství vynikajícího zařízení na plastické operace v St. Louis. Polovina hotelových hostů zde chodí s obvázanými obličeji. Omotal si ten svůj a z peněz mrtvého muže si užíval.

Mezi stovkami papírů našla i jeho hotelové účty ze St. Louis. Astronomické sumy. Láhev Batard-Montrachet za sto dvacet pět dolarů. Jak sladce muselo chutnat po tolika letech vězeňské stravy. Vyžádala si kopie všeho z Florencie a Italové jí vyhověli. Podle kvality tisku usoudila, že na kopírce musí používat snad saze. Neexistovala žádná objednávka. Ležely před ní osobní papíry dr. Lectera z paláce Capponi. Několik poznámek k Dantovi psaných doktorovým typickým rukopisem, vzkaz pro uklízečku, potvrzení o dodávce z vynikajícího florentského obchodu Vera dal 1926: dvě

láhve Batard-Montrachet a nějaké tartufi bianchi. Stejné víno a co je to druhé?

Nový italsko-anglický slovník od Bantama jí prozradil, že tartuftbianchi je bílý lanýž. Zavolala šéfkuchařovi z jedné dobré italské

restaurace ve Washingtonu, aby se ho na to přeptala. Musela pak vydržet pět minut u telefonu, než se vypovídal o jejich vynikající

chuti, která svědčí o dobrém vkusu.

Chuť a vkus. Víno, lanýži. Chuť a vkus byly konstantou v životě

dr. Lectera jak v Americe, tak v Evropě, v životě lékaře a netvora na útěku. Možná jinak vypadá, ale jeho chutě a vkus jsou stejné. A on není ten typ člověka, který by si něco odepíral.

Na vkus byla Starlingová citlivá, protože právě v tomto směru se jí poprvé dr. Lecter dotknul svou zdánlivě bezvýznamnou a lichotivou poznámkou o její kabelce a hned poté se vysmál jejím laciným botám. Jak ji to tehdy nazval? Vymydlená pracovitá

vesnická husa s trochou vkusu.

A právě absence vkusu jí dráždila v její každodenní rutinní

úředničině, kde ji obklopovalo stroze funkční vybavení a ryze praktické prostředí.

Současně v ní umdlévala víra v techniku, a vyklízela tak prostor pro cosi jiného.

Starlingová na techniku dbala až neúnavně. Víra v techniku je náboženstvím všech nebezpečných profesí. Postavit se ozbrojenému zločinci v přestřelce anebo se s ním utkat v souboji, znamená, že musíte věřit své perfektní technice, tvrdému tréninku, jedině to vám zaručí nezranitelnost. Není to sice pravda, konkrétně v přestřelkách. Můžete si dělat zářezů na zbrani kolik chcete, ale když se střílí dost často, jednou vás prostě někdo zabít může.

Starlingová to zažila.

Jakmile začne pochybovat o své technice, čemu má pak věřit, kam se obrátit?

Trápila ji nahlodávající jednotvárnost jejích dnů; začala proto důkladněji pozorovat tvary předmětů. Začala věřit svým vnitřním reakcím na věci kolem sebe, aniž by se nějak omezovala nebo se pokoušela to pojmenovat. Zhruba v tétp době si všimla, jak se změnily její čtecí návyky. Dříve si vždycky nejprve přečetla text pod obrázkem a až pak si ho prohlédla. Teď ne. Někdy už popisky ani nečetla.

Léta četla vše, co bylo publikováno o chlípném dámském krejčím s jakýmsi pocitem viny, jako by šlo o pornografii. Teď si už

musela přiznat, že na těch obrázcích bylo něco, po čem lačnila. Její

myšlení, srovnané pěkně v pevném pokovaném luteránském rámu odolném proti korumpující rzi, jako by se vzdávalo a začínalo podléhat nějaké delikátní perverzi.

Svou strategii by nakonec stejně časem vymyslela, ale teď jí

vydatně pomohl náhlý příval změn v jejím nitru, rychle ji vedl k nápadu, že záliba dr. Lectera pro unikátní věci, které se nedají sehnat všude, by mohla být Achillovou patou tohoto netvora, která by prokopla povrch a vystrčila ho na světlo boží.

Starlingová může projít a vytřídit seznamy zákazníků z počítače, a tak najít alespoň jednu z jeho totožností. Musí ale poznat jeho žebříček hodnot. Potřebovala ho znát lépe, než ho znal kdokoli jiný

na světě.

Co vím o věcech, které má rád? Zbožňuje hudbu, víno, knihy,jídlo. A má rád mne.

Prvním krokem pro zdokonalení vkusu je být ochoten věřit vlastnímu názoru. Pokud šlo o jídlo, víno a hudbu, Starlingová bude muset vysledovat doktorovu minulost, jeho oběti, co v minulosti používal, ale existovala jedna oblast, v níž se mu možná vyrovnala. Automobily. Starlingová auta zbožňovala, což by potvrdil každý, kdo ji zná.

Před svým zatčením vlastnil dr. Lecter bentleye s motorem přeplňovaným Rootsovým kompresorem poháněným převodem od motoru, takže zde neexistuje žádné zpoždění činnosti turbokompresoru. Ihned si uvědomila, že zakázkový trh s automobily značky Bentley je tak malý, že kdyby se k ní chtěl vrátit, znamenalo by to dost velké riziko.

Co by si tak asi koupil teď? Chápala pocit, který měl rád. Nějaké

žihadlo, velký vidlicový osmiválec s nízkým poklesem výkonu, ne však špičkový model. Co by si asi tak na současném trhu pořídil?

Bezpochyby XJR Jaguára, sedan s přeplňovaným motorem. Zaslala fax všem

distributorům jaguárů na východním i západním pobřeží a požádala o týdenní zprávy o prodeji.

Co dalšího má dr. Lecter rád, aby o tom Starlingová dost věděla?

Má rád mne, napadlo ji.

Jak rychle zareagoval na její šlamastyku. I když se vezme v úvahu zpoždění při použití doručovací služby. Nebylo dobře, že frankotyp selhal, byl umístěný na tak veřejně dostupném místě, že ho mohl použít každý zloděj.

Jak dlouho trvá, než dojde National Tattler do Itálie? To je jedna možnost, kde se mohl o jejích potížích dozvědět, jeden výtisk našli v paláci Capponi. Udělali pro tento skandál speciální webovskou stránku? Dále, kdyby měl v Itálii počítač, mohl si klidně projít shrnutí celého případu na veřejné webovské stránce FBI. Co bychom se mohli dozvědět z počítače dr. Lectera?

V seznamu osobních věcí dr. Lectera v paláci Capponi však žádný počítač nebyl.

Přesto si něčeho všimla. Vytáhla fotografie z knihovny v paláci Capponi. Tady byla fotka nádherného pracovního stolu, na kterém jí

psal. Stál na něm počítač. Laptop Phillips. Na dalších snímcích už

nebyl.

S pomocí slovníku Starlingová obtížně sesmolila fax pro Questury ve Florencii:

Fra le cose personali del dottor Lecter, c’e un computerportatile?

Tak tedy začala drobnými krůčky pronásledovat Starlingová dr. Lectera podzemními chodbičkami jeho chutí a vkusu. Byla si jistá

svou pozicí snad víc, než by se dalo zdůvodnit.

KAPITOLA

43

POSLUHOVAČ MASONA VERGERA Cordell ihned pochopil

díky zarámovanému příkladu na svém stole, že se jedná o výjimečný

rukopis. Místo odeslání: hotel Excelsior ve Florencii, Itálie. Stejně jako neustále se zvyšující počet zámožných lidí v éře dopisů s výbušninami i Mason měl svou prosvěcovací rentgenovou aparaturu, podobnou té, jakou používají americké pošty. Cordell si natáhnul rukavice a dopis prozkoumal. Rentgen neprokázal žádné drátky ani baterie. Dle Masonových přísných instrukcí ihned pořídil na kopírce kopie dopisu i obálky, vše přidržoval pinzetou a vyměnil si rukavice, když bral kopii a odnášel ji Masonovi.

Typický rukopis dr. Lectera:

Milý Masone,

děkuji Ti, že jsi na mne vyhlásil tak obrovskouodměnu. Kéž bys ji ještě zvýšil. Jako varovný signálfunguje ten leták lépe nežli radar. Navádí úředníkyvšude na světe, aby se zpronevěřili svým povinnostema pátrali po mně soukromě, s jakými výsledky, to víš.Píšu vlastně proto, abych Ti osvěžil paměť, pokud jdeo Tvůj bývalý nos. Ve svém inspirujícím rozhovoruproti drogám jsi onehdy v Ladies’ Home Journal tvrdil, že jsi dal sežrat svůj nos, jakož i zbytek obličeje,svým čoklům, Skippymu a Spotymu, kteří ti leželi unohou a radostně vrtěli ocasy. To tedy ne. Snědl jsi tosám, pro osvěžení. Z toho křoupání, jak jsi to žvýkal,bych odhadl, že složení je podobné kuřecímu žaludku -

„Chutná to jako kuře!“, tak zněla Tvoje tehdejší

poznámka. Připomněl mi to tuhle v bistru jeden zvuk,když nějaký Francouz konzumoval kuřecí salát.

Masone, Ty si to nepamatuješ?

Když už mluvíme o kuřatech, při terapii jsi mivyprávěl, že jsi na letních táborech, kde jsi zneužívalděti ze sociálně slabších vrstev, zjistil, že čokoládadráždí Tvůj močovod. Na to si také nevzpomínáš, že?

Nemáš dojem, že jsi mi napovídal spoustu věcí, které

teď začínáš zapomínat?

Existuje zde naprosto zřejmá paralela mezi Tebou ajezabelou, Masone. Jsi přece velice nadšený čtenář

Bible, určitě si vzpomeneš, jak psi sežrali Jezabelinobličej a pak i zbytek těla, když ji eunuchové vyhodili zokna.

Tví lidé mě málem zabili na ulici. Ty jsi mne chtěl aleživého, že? Podle aroma Tvého gangstera už tuším, cojsi k mému obveselení naplánoval. Masone, Masone.Vzhledem k tomu, že

mě chceš tak hrozně moc vidět,poskytnu Ti pár slov útěchy a Ty moc dobře víš, ženikdy nelžu. Než zemřeš, spatříš ještě můj obličej.S pozdravem

Hannibal Lecter

P. S. Dělám si však starosti, že tak dlouho nevydržíš

naživu, Masone. Musíš se bránit proti novým kmenůmbakterií zápalu plic. Víš, že jsi velice choulostivý, když

tak stále ležíš v posteli(a budeš i nadále).Doporučoval bych Ti, aby ses nechal neprodlené

očkovat a připoj k tomu imunizační injekce protižloutence typu A i B. Nechci Tě předčasně ztratit.

Mason dočetl dopis a jako by byl u konce s dechem. Stále čekal, čekal a ve vhodné chvíli řekl něco Cordellovi, ale ten to neslyšel. Cordel se k němu naklonil a Mason ho celého poprskal, když

říkal: „Zatelefonuj Paulu Krendlerovi. A sežeň mi řezníka.“

KAPITOLA

44

STEJNÝ VRTULNÍK, který denně doručoval Masonu Vergerovi zahraniční tisk, přivezl navíc na farmu Muskrat i zástupce generálního inspektora Paula Krendlera.

Na Krendlera působila nepříjemně už samotná přítomnost nemocného Masona v temné místnosti, sípáni a vzdychání

respirátoru a donekonečna se vlnící úhoř, dnes však ještě musel navíc vydržet sledovat stále dokola videozáznam Pazziho smrti. Sedmkrát sledoval Krendler, jak si Viggertovi prohlížejí Davida, Pazziho pád a jeho vyhřezlé vnitřnosti. Posedmé se už Krendler obával, že vypadnou vnitřnosti i z Davida.

Konečně se rozsvítila stropní světla nad sedacím koutem v Masonově místnosti, ohřívala shora Krendlerovu hlavu a odrážela lesk kůže pod řídnoucím krátkým sestřihem.

Vergerovi měli bezpříkladné pochopení pro svinstva všeho druhu, takže Mason nejprve přistoupil k tomu, co chtěl Krendler. Masonův hlas vyšel ze tmy a délku jeho vět určoval respirátor.

„Nepotřebuji slyšet, celý stranický program, na kolik to přijde?“

Krendler si chtěl s Masonem popovídat v soukromí, ale nebyli v místnosti sami. U osvětleného akvária se rýsovala temná silueta postavy s širokými rameny a strach nahánějícími svaly. Krendlera znervózňovala představa, že by jejich rozhovor slyšel osobní strážce.

„Raději bych si s vámi popovídal sám, vadilo by vám, kdybyste ho poslal pryč?“

„To je má sestra Margot,“ řekl Mason. „Ta tu může zůstat.“

Margot vyšla ze tmy, na sobě šustící kalhoty na jízdní kolo.

„Ach, promiňte,“ omlouval se Krendler a trochu se v křesle zvedl.

„Dobrý den,“ řekla, ale namísto napřažené Krendlerovy ruky si z mísy na stole vzala dva vlašské ořechy a tiskla je k sobě v dlani tak silně, až hlasitě praskly. Pak se vrátila do přítmí u akvária, kde ořechy patrně snědla. Krendler slyšel padat na zem skořápky.

„Okay, tak si to poslechneme,“ řekl Mason.

„Chci, aby odstoupil Lowenstein z dvacátého sedmého okresu, minimálně deset milionů

dolarů.“ Krendler hodil nohu přes nohu a zahleděl se kamsi do tmy. Netušil, jestli se na něj Mason dívá.

„Potřebuju tolik jenom na masmédia. Ale ručím za to, že je zranitelný. Jsem v situaci, že znám fakta.“

„V čem jede?“

„No, řekněme, že si počíná dost…“

„No tak, jde o prachy nebo kurvení?“

Krendlerovi nebylo příjemné mluvit o „kurvení“ v přítomnosti Margot, přestože Mason si to patrně vůbec nepřipouštěl. „Je ženatý a udržuje dlouholetý vztah s jedním členem státního apelačního soudu. Líčení už několikrát rozhodlo ve prospěch jeho stoupenců. Rozhodnutí soudu jsou možná jen výsledkem shody okolností, ale když ho usvědčí televize, bude mi to stačit.“

„U toho soudu, jde o ženu?“ zeptala se Margot.

Krendler přikývl. Nebyl si jist, jestli ho viděl i Mason, tak dodal:

„Ano.“

„To je blbý,“ prohlásil Mason. „Bylo by lepší, kdyby byl teplouš, viď, Margot? Ale Krendlere, takový hovadiny nemůžete vypustit do světa vy sám. Nesmí to vyjít od vás.“

„Dali jsme dohromady plán, který vybízí voliče…“

„Ty hovadiny nemůžete vypustit do světa vy,“ opakoval Mason.

„Jen zařídím, aby soudní komora věděla, kde je co ke kontrole, a až to praskne, všechno padne na Lowensteina. Co říkáte, pomůžete mi?“

„Pomůžu vám jen napůl.“

„Pět?“

„Neházejte takhle číslama. Řekněme to tak, že jde o záležitost, která si zaslouží pět milionů dolarů. Je to boží požehnání, že mám tolik peněz. A díky jim mohu prosazovat Jeho vůli: Dostanete je jen tehdy, když se Hannibal Lecter dostane do mých rukou, a to čistě.“

Mason chvíli nabíral síly. „Jestli k tomu dojde, stane se z vás pan kongresman Krendler za dvacátý sedmý okres, spořádaně obsadíte uvolněné místo. Chci po vás jen to, aby ke všemu došlo podle zákona o humánním provádění trestu smrti. Jestli Lectera dostane FBI, policajti ho někam zašijou a on z toho vyvázne jen se smrticí injekcí

, takže by bylo hezké, kdybyste se to včas dozvěděl.“

„Nemůžu nic dělat, jestli ho dostane některá místní jurisdikce. Nemám žádnou pravomoc, kdyby měl Crawfordův tým štěstí a chytili ho.“

„V kolika státech s trestem smrti může být dr. Lecter obviněn?“

zeptala se Margot. Hlas měla nakřáplý a hluboký jako Masonův, protože užívala hormony.

„Tři státy, několikanásobná vražda prvního stupně.“

„Jestli ho zatknou, chci, aby ho soudili na státní úrovni,“

prohlásil Mason. „žádné unášení, žádné porušování lidských práv, nic federálního. Chci, aby z toho vyšel živej, chci ho ve státním vězení, žádný federální zařízení s maximální ostrahou.“

„Musím se ptát proč?“

„Ne, pokud nechcete, abych vám to řekl. Nespadá to totiž pod zákon o humánním provedení trestu smrti,“ odpověděl Mason a zachichotal se. Mluvení ho vyčerpalo. Pokynul sestře. Přinesla pod světlo pořadač a předčítala mu z poznámek.

„Chceme všechno, co máte, a chceme to mít dřív, než to uvidí

behaviorální oddělení. Chceme zprávy z behaviorálního, jak nejdříve to bude možné, a požadujeme přístupové kódy do Programu profilování násilných trestných činů a Státního informačního centra o zločinech.“

„Budete muset použít veřejný telefon pokaždé, když budete chtít vstoupit do VICAPu,“ řekl Krendler a stále hleděl do tmy, jako by tu žádná žena ani nebyla. „Jak to chcete dokázat?“

„Já si poradím,“ řekla Margot.

„Ona to dokáže,“ zašeptal Mason ze tmy. „Dělá programy pro přístroje ve fitnesech. Trochu sama podniká, takže nemusí žít z peněz svého bratra.“

„FBI má svůj uzavřený systém a něco je šifrované. Budete se muset napojit anonymně jako host přesně tak, jak vám řeknu, a stáhnout si data do laptopu naprogramovaného na ministerstvu spravedlnosti,“ řekl Krendler. „Kdyby pak program VICAP narazil na

neoprávněného uživatele a stopoval vás, vrátí se to prostě zase zpátky na spravedlnost. Kupte si laptop s rychlým modemem v obchodě za hotovost a nepotvrzujte žádný záruční list. Také si sežeňte Z-modem. Nezapojujte se s ním do sítě. Budu s ním pracovat v noci, a až si to přeberete, vezmu si data zpátky. Ozvu se vám. Tak, a je to.“ Krendler vstal a skládal si svoje věci.

„Ne tak docela, pane Krendlere…,“ řekl Mason. „Lecter se vůbec nemusí objevit. Má dost peněz, aby se schovával až do smrti.“

„Jak k nim přišel?“ zeptala se Margot.

„Kdyžještě pracoval jako psychiatr, měl dost starých a hrozně

bohatých klientů,“ odpověděl Krendler. „Přiměl je, aby na něj přepsali spoustu peněz a akcií a moc dobře to všechno schoval. Informační vyhledávací systém to vůbec nedokáže dohledat. Exhumovali těla některých jeho dobrodinců, jestli je nezabil, ale nic nenašli. Pátrání po toxinech negativní.“

„Takže se asi nenechá chytit při loupežném přepadení. Má

hotovost,“ řekl Mason. „Musíme ho na něco nalákat. Něco vymyslíme.“

„Bude vědět o všech pramenech ve Florencii,“ řekl Krendler.

„To určitě.“

„Takže půjde po vás.“

„Nevím,“ prohlásil Mason. „Líbím se mu takový, jaký jsem. Něco už vymyslím, Krendlere.“ Mason si začal broukat. Zástupce generálního inspektora Krendler slyšel už jenom broukání, když vycházel ze dveří. Mason si často broukal chvalozpěvy, když piloval své plány: Krendlere, jsi první na řadě,ale o tom si popovídáme, až si uložíš v bance svoje zkorumpovaný

peníze, až budeš patřit jenom mně.

KAPITOLA

45

V MASONOVĚ POKOJI zůstali jen rodinní příslušníci, bratr a sestra.

Mírné osvětlení a hudba. Hudba severní Afriky, jen bubny a arabská loutna gadula. Margot sedí na gauči s hlavou skloněnou, lokty na kolenou. Mohla by klidně být kladivářka nebo vzpěračka, která právě odpočívá po tréninku v tělocvičně. Dýchá o trochu rychleji než Masonův respirátor.

Píseň končí, Margot vstává a jde k bratrově posteli. Úhoř vystrčí

hlavu z díry v umělém skalisku a vzhlíží vzhůru, zda mu zvlněná

stříbrná hladina dnes opět přinese nějaké kapry. Ozve se Margotin zhrublý hlas, který šeptá: „Jsi vzhůru?“

Okamžik, a Mason je zde za svým věčně otevřeným okem.

„Přišla chvíle popovídat si,“, zasyčení dechu, „co chce Margot?

Posaď se sem Ježíškovi na koleno.“

„Vždyť víš, co chci.“

„Povídej.“

„Judy a já chceme mít miminko. Chceme malého Vergerova potomka, naše vlastní dítě.“

„Proč si nekoupíte nějaké čínské dítě? Jsou lacinější než

kříženci.“

„Je to dobrá věc. To bychom mohli také udělat.“

„Jak to stojí v tátově závěti, celý svůj majetek po smrti méhomilovaného syna, Masona. . Milovaný syn Mason, to jsem já, odkazuji

dědici

potvrzenému

Buněčnou

laboratoří

nebo

ekvivalentním testem DNA. Nebude-li existovat žádný dědic,výhradním příjemcem stanovuji Jižanskou baptistickou církev svýjimkou speciální klauzule týkající se Baylorské univerzity ve Wacov Texasu. Margot, tys teda tátu pěkně nasrala tím svým teplením.“

„Možná tomu nebudeš věřit, Masone, ale nejde o peníze, no, taky trochu, ale neříkej mi, že nechceš dědice. Vždyť by to byl i tvůj dědic, Masone.“

„Proč si nenajdeš nějakýho pěknýho chlápka a jednou mu nedáš, Margot? Neříkej, že nevíš, jak se to dělá.“

Opět zní marocká hudba, posedle opakovaný motiv gaduly zní

jejím uším, jako by vyjadřovala vztek.

„Já jsem to všechno zvorala, Masone. Scvrkly se mi vaječníky z těch svinstev, co jsem brala. A chci, aby k tomu patřila Judy. Chce to dítě porodit. Masone, říkal jsi, že když ti pomůžu, slíbil jsi mi trochu spermií.“

Masonovy pavouci prsty gestikulovaly. „Posluž si. Jestli tam ještě je.“

„Masone, pořád je tu naděje, že máš životaschopné spermie, a můžeme zařídit, abychom odebrali bezbolestně…“

„Odebrali mé životaschopné spermie? Jako bys mluvila s někým důležitým.“

„Jde o oplodňovací kliniku, je to velice spolehlivé a naprosto důvěrné.“ Margotin obličej zněžněl, bylo to vidět i ve studeném světle z akvária. „Dokázali bychom být na to dítě hodní, Masone, chodily jsme s Judy do kurzu pro rodiče a Judy pochází z veliké a tolerantní rodiny. A existuje tady podpůrná skupina osamělých matek.“

„Když jsme byli malí, Margot, dokázala jsi mi to dobře udělat. Stříkalo to ze mě jako z minometnýho pásu. A taky pěkně rychle.“

„Ty jsi mi ubližoval, když jsme byli malí, Masone. Ubližoval jsi mi a vykloubil jsi mi loket, abych to udělala i tomu druhýmu, pořád nezvednu levou rukou víc než čtyřicet kilo.“

„No, jinak bys nedostala čokoládu. Řekl jsem, že si o tom promluvíme, sestřičko, až skončí tahle věc.“

„Tak se nech jen vyšetřit,“ řekla Margot. „Doktor ti může bezbolestně odebrat vzorek…“

„Jaký bezbolestně, vždyť já tam dole vůbec nic necítím. Můžeš

mi ho kouřit, až celá zmodráš, a už to nikdy nebude jako tehdy poprvé. Už jsem donutil pár lidí, aby mi to dělali, ale nikdy se nic neděje.“

„Doktor ti může bezbolestně odebrat vzorek, jen abychom věděli, jestli jsou tvé spermie schopné pohybu. Judy už bere clomid. Zaznamenáváme její cyklus, je třeba toho ještě tolik zařídit.“

„Ještě jsem neměl potěšení se za celou tu dobu s Judy seznámit. Cordell říká, že má nohy do O. Jak dlouho jste už vy dvě spolu, Margot?“

„Pět let.“

„Proč ji někdy nepřivedeš? Mohli bychom, na něco přijít, abych tak řek.“

Severoafrické bubny zakončily skladbu náhlým zabušením a v uších Margot zanechaly zvonící ticho.

„Proč si nezařídíš ten svůj tajnej spolek s ministerstvem spravedlnosti sám?“ zeptala se, ústa poblíž jeho díry místo ucha.

„Proč se nepokusíš vlízt do telefonní budky se svým zasraným laptopem. Proč nezaplatíš o trochu víc, aby už někdo chytil toho chlápka, co udělal z tvýho vobličeje žrádlo pro psy? Říkal jsi, že mipomůžeš, Masone.“

„Pomůžu. Musím si jen promyslet správné načasování.“

Margot stiskla dva vlašské ořechy a skořápky nechala spadnout na Masonovu pokrývku. „Nepřemýšlej moc dlouho, drahouši.“ Její

kalhoty šustily jako parní stroj, když vycházela z místnosti.

KAPITOLA

46

ARDELIA MAPPOVA VAŘILA, když na to měla náladu, a výsledek byl mimořádně dobrý. Své předky měla mezi Jamajčany a Gullahy a právě teď se zabývala oškubanými kuřaty a čistila pálivou papriku, kterou opatrně držela za stopku. Odmítla platit navíc za porcované kuře a donutila Starlingovou, aby vzala do ruky řeznickou sekeru a kuřata rozsekala.

„Starlingová, když to jen tak naporcuješ na velké kusy, nevsáknou do sebe tolik koření, jako když to víc rozsekáš,“

vysvětlovala, nikoli poprvé. „Takhle,“ řekla, vzala do ruky sekerku a rozťala kuře takovou silou, že se jí kousky kostí uchytily na zástěře.

„Asi takhle. Co to děláš, proč vyhazuješ ty krky? Hezky dej ty pěkné

věcičky sem zpátky.“

O minutu později: „Dneska jsem byla na poště. Posílala jsem mámě boty,“ sdělila Mappová.

„Taky jsem byla na poště, mohla jsem je vzít.“

„Zaslechla jsi na té poště něco?“

„Ne“

Mappová přikývla, nepřekvapilo ji to. „Říká se, že ti sledujou poštu.“

„A kdo?“

„Přísně tajný příkaz od poštovního inspektora. Tos nevěděla, viď?“

„Ne.“

„Tak to musíš zjistit nějak jinak, nemůžu svýho človíčka na poště prozradit.“

„Dobře.“ Starlingová na chvíli položila sekeru. „Kristepane, Ardelie.“

Starlingová stála u poštovní přepážky a kupovala si známky, úřední tváře zaměstnaných poštovních zaměstnanců jí nic neříkaly. Většinou to byli černoši a některé znala. Evidentně jí chtěl někdo pomoct, jenže hrozil trest, pokuta a odejmutí penze. Někdo očividně

důvěřoval daleko více Ardelii než Starlingové. Dělalo jí to starosti, ale současně pocítila Starlingová i trochu radosti, že jí je nakloněn právě někdo mezi černochy. Možná tím chtěli

vyjádřit nenápadně

svůj názor na sebeobranu Starlingové při střelbě na Eveldu Drumgovou.

„Teď vezmi ty zelený cibulky a rukojetí nože je rozmačkej. Pak je dej dovnitř. Rozmačkej všechnu zeleninu, tak,“ řekla Ardelia. Starlingová skončila s přípravou, umyla si ruce a vstoupila do ideálního pořádku Ardeliina obývacího pokoje. Po chvilce přišla i Ardelia, ještě si sušila ruce utěrkou.

„Co je to, hergot za kraviny?“ zeptala se Ardelia.

Mívaly ve zvyku si hezky od srdce zanadávat, než začaly probírat něco skutečně zlověstného, v minulém století se místo toho pískalo.

„Ať se na místě propadnu, jestli o něčem vím,“ řekla Starlingová. „Co je to za hajzla, co se mi dívá na poštu, o to tu jde.“

„Úřad poštovního inspektora je nejdál, kam se můj člověk dostane.“

„Tady nejde o to střílení, nejde o Eveldu,“ dumala Starlingová.

„Jestli mi sledují poštu, musí to být kvůli dr. Lecterovi.“

„Vždyť jsi odevzdala všechno, co ti kdy poslal. A s Crawfordem vás z toho odvolali.“

„Přesně tak. Jestli po mně slídí lidi z profesionální

zodpovědnosti, tak myslím, že to brzy zjistím. Jestli je to ze spravedlnosti, tak nevím.“

Ministerstvo spravedlnosti a jeho odnož, FBI, mají každý své

vlastní oddělení profesionální zodpovědnosti, která teoreticky spolupracují, ale někdy situaci nezvládnou. Interně se zpravidla jedná

o hloupou hru, kdo koho víc naštve, a často to odnesou agenti, kteří

to hrají na obě strany. Navíc může kdykoli do hry vstoupit generální

inspektor z ministerstva spravedlnosti, dosazený politik, a může nějaký delikátní případ převzít sám.

„Jestli vědí, že má Hannibal Lecter něco za lubem, že je někde tady, měli by ti dát vědět, aby ses mohla chránit a být opatrná. Starlingová, stalo se ti, necítila jsi, že je někde blízko tebe?“

Starlingová zavrtěla hlavou. „S ním si moc velký starosti nedělám. Ne v tomhle smyslu. Už pěkně dlouho mě to ani nenapadlo. Znáš ten mrazivý pocit, takový ochromující šedivý pocit, když se něčeho bojíš? Já nic takovýho necítím. Prostě si myslím, že kdybych měla nějakej problém, určitě bych to poznala.“

„Starlingová, co bys udělala? Co bys dělala, kdyby se najednou objevil a stál před tebou? Z ničeho nic. Máš to vůbec nějak promyšlený? Vrhla by ses na něj?“

„Asi bych padla na zadek, jenže pak bych se co nejrychlejc zvedla a vrhla sena ten jeho.“

Ardelia se smála: „A pak?“

Starlingové zmizel úsměv z tváře: „To by záleželo na něm.“

„Dokázala bys ho zastřelit?“

„Jen abych si zachránila vnitřnosti, děláš si srandu? Panebože, doufám, že k tomu nikdy nedojde, Ardelie. Budu ráda, když se dostane hezky zpátky do vězení a nikomu dalšímu se už nic nestane, ani jemu. Povím ti ale jednu věc, někdy tak uvažuju, že kdyby ho nějak zahnali do rohu, vzala bych si ho na starost já a šla bych pro něj.“

„Tak tohle vůbec ani neříkej.“

„Když u toho budu já, má šanci, že to přežije. Nezastřelila bych ho, protože mě děsí. Není to žádnej vlkodlak. Prostě by záleželo na něm.“

„Tak tebe děsí, jo? Spíš bys měla říkat, že se ho hrozně bojíš.“

„Ardelie, víš, co mě děsí? Je úděsné, když ti někdo říká pravdu. Byla bych moc ráda, kdyby se dokázal ubránit injekci. Jestli se mu to povede a dostane se do nějakýho ústavu, je o něj

dost velkej vědeckej zájem, a dal by se dobře léčit. A ostatní chovanci by určitě neměli problémy. Kdyby se dostal do vězení, děkovala bych mu za dopisy. To přece nejde, přijít o člověka, kterej je tak šílenej, že ti umí říct pravdu.“

„Existuje nějakej důvod, proč ti sledujou poštu. Mají soudní

příkaz, někde schovanej a zapečetěnej. Zatím nás nevyčmuchali, to víme jistě,“ řekla Ardelia. „A já nedovolím, aby těm parchantům prošlo, že vědí, že je tady, a tobě nic neřeknou. Zítra si dávej pozor.“

„Pan Crawford by nám to řekl. S Lecterem toho moc nepoříděj, když si k tomu nepřiberou pana Crawforda.“

„Starlingová, Jack Crawford už je minulost. Tuhle maličkost jsi asi nepostřehla. A co když hledaj něco proti tobě? Jseš totiž chytrá, máš drzou pusu, nepustilas Krendlera pod sukni. Co když tě chce někdo potopit? Hele, myslím to vážně s tím svým informátorem.“

„Existuje něco, co pro tvýho miláčka na poště můžeme udělat?

Potřebujeme něco?“

„A kdo přijde na večeři, co sis myslela?“

„Výborné, Ardelie! Počkej, myslela jsem si, že večeřet budu já.“

„Můžeš si vzít kousek s sebou domů.“

„To bych ráda.“

„žádnej problém, holčičko. Upřímně řečeno, bylo mi potěšením.“

KAPITOLA

47

Už JAKO HOLČIČKA se Starlingová stěhovala z prkenného domku, který ve větru sténal, do solidního cihlového domu luteránského sirotčince.

Nejchatrnější domek jejího dětství míval teplou kuchyň, kde se s otcem dělili o pomeranč. Jenže smrt dobře ví o takových domcích, kde bydlí lidé, kteří vykonávají nebezpečnou práci za málo peněz. Otec odjel právě z tohoto domku ve staré dodávce na noční hlídku, která ho zabila.

Starlingová odjela z domu svých pěstounů na koni určeném na porážku, zabíjeli zrovna tehdy jehňátka -, a našla alespoň nějaké

útočiště v luteránském sirotčinci. Institucionální zařízení, velké a solidní, v ní od té doby probouzelo pocit bezpečí. Luteráni jsou možná skoupí na něhu a pomeranče a příliš se soustřeďují na Ježíše, ale řád byl řád, a když jste to jednou pochopili, bylo vše v pořádku. Měla pocit, že si může být jista sama sebou, pokud šlo o neosobní soutěživé testy nebo práci v ulicích. Jenže Starlingová

neměla žádné nadání, pokud šlo o institucionální politikaření. Když teď ráno vystupovala ze svého starého mustanga, vysoké

fasády Quantika už pro ni nepředstavovaly pevný ostrůvek bezpečí. Na parkovišti vládnul zmatek a i vchody do budovy vypadaly nečestně.

Chtěla se sejít s Jackem Crawfordem, ale nebyl čas. Filmování v Hogan’s Alley mělo začít, hned jak vyjde slunce.

Vyšetřování masakru v rybí tržnici Feliciana vyžadovalo nafilmovat rekonstrukci na střelnici v Hogan’s Alley v Quantiku, každý výstřel, dráha střely, každý detail hrál svou roli. Starlingová musela hrát samu sebe. Tajná dodávka, kterou použili k natáčení, byla stejná, nenatřená, se zatmelenými dírkami po střelách, zadělávaly se i otvory z poslední střelby.

Několikrát za sebou vyjížděla stará dodávka, několikrát musel agent představující

Johna Brighama padnout obličejem na zem a jiný agent v roli Burkeho se svíjel na zemi v křečích. Při natáčení se používaly slepé

náboje a Starlingová se pak cítila úplně na dně.

Skončili až odpoledne.

Starlingová uklidila svou výstroj a výzbroj a vyhledala v kanceláři Jacka Crawforda.

Vrátila se ke starému zvyku a oslovovala ho jako pana Crawforda. Vypadal teď tak odtažitě a jako by mu bylo všechno lhostejné.

„Chcete jedlou sodu, Starlingová?“ zeptal se, když ji spatřil ve dveřích své kanceláře. Crawford užíval během dne poměrně dost léků. Bral ginkgo biloba, saw palmetto, St. John’s wort a dětský

aspirin. Držel pilulky v dlani a užíval je v přesně určeném pořadí, vždycky zaklonil hlavu, jako by si dával panáka.

V posledních týdnech míval ve zvyku pověsit sako na věšák v kanceláři a oblékl si svetr, který mu upletla jeho zesnulá manželka Bella. Vypadal teď mnohem starší než všechny vzpomínky, které

měla Starlingové na svého otce.

„Pane Crawforde, někdo mi otevírá poštu. A nedělá to zrovna šikovně. Vypadá to, jako by obálku napařili nad čajovou konvicí.“

„Hlídají vaši poštu od chvíle, co vám napsal Lecter.“

„Jen zásilky rentgenovali. To bylo v pořádku, ale soukromou poštu mi nikdo číst nebude. Nikdo mi nic neoznámil.“

„Naše oddělení zodpovědnosti to nedělá.“

„Ani zástupce Dawg, pane Crawforde, je to někdo na vyšší

úrovni, kdo má třetí stupeň a právo odposlechu.“

„Ale říkáte, že to otevírají dost amatérsky?“ Mlčela tak dlouho, než dodal: „Je lepší, když budete říkat, že jste na to přišla takhle, viďte, Starlingová?“

„Ano, pane.“

Sešpulil rty a přikývl. „Podívám se na to.“ Vyrovnal si lahvičky s léky do vrchní zásuvky svého stolu. „Promluvím si s Carlem Schirmerem na spravedlnosti a urovnáme to.“

Schirmer byl naprosto neschopný člověk. Z dobře informovaných zdrojů se vědělo, že ke konci roku odejde do důchodu, všichni Crawfordovi kamarádi odcházeli do důchodu.

„Děkuji, pane.“

„Máte na akademii nějaké slibné studenty? Někdo, s kým bych si měl promluvit?“

„V soudní patologii mě nikdo nenapadá, hrozně se stydí, když

jde o sexuálně motivované zločiny. Je tam pár dobrých střelců.“

„Těch máme dost.“ Rychle se na ni podíval. „Nemyslel jsem tím vás.“

Den, kdy stále přehrávali Brighamovu smrt, se chýlil k večeru, a Starlingová odjela na Arlingtonský národní hřbitov k jeho hrobu. Položila ruku na jeho náhrobek, který byl stále ještě plný písku od nedávného opracování. Náhle ucítila na svých rtech podivnou a vzdálenou chuť polibku, který mu dala na čelo, studené jako mramor a napudrované, když ho naposledy viděla vystaveného v rakvi a vložila mu do ruky v bílé rukavici svou vlastní poslední medaili Šampióna otevřené střelecké soutěže.

Na Arlingtonu teď padalo listí a poletovalo po zemi. Starlingová

měla ruku stále na Brighamové náhrobním kameni a rozhlédla se po obrovské ploše plné hrobů. Přemýšlela, kolik životů bylo zbytečně

utraceno kvůli hlouposti, sobectví a kuplířství unavených starých mužů.

Ať už věříte v Boha či nikoliv, pokud jste bojovník, Arlington je posvátné místo a tragédií není zemřít, ale zemřít zbytečně. Cítila tak silnou spřízněnost s Brighamem, a nebyla o nic menší

jen proto, že z nich nikdy nebyli milenci. Klečela u jeho hrobu a vzpomínala: Jednou ji něco velice slušně nabídl a ona odmítla; pak ho požádala, jestli by mohli zůstat přáteli, a myslela to vážně, a on to přijal, a myslel to také vážně.

Klečela na Arlingtonu a pomyslela na hrob svého otce kdesi v dálce. Naposledy u něj byla, když poprvé absolvovala vysokou školu, a zašla k jeho hrobu, aby se mu pochlubila. Dumala, jestli je vhodná doba, aby se tam zase podívala.

Západ slunce za černými větvemi stromů na Arlingtonu byl oranžový jako pomeranč, který si s otcem rozdělovali; stále se dotýkala studeného kamene; kdesi v dálce zazněla trubka a Starlingová se zachvěla.

KAPITOLA

48

JE JASNÁ NOC nad Newfoundlandem, od úst nám stoupá pára a skrz ni vidíme jasně zářící Orion, pod nímž se nad naší hlavou rýsuje pomalá tečka, Boeing 747, který letí proti větru na západ rychlostí sto šedesát kilometrů za hodinu.

Vzadu v mezipalubním prostoru, kde cestují zájezdy, sedí

padesát dva účastníků výpravy nazvané Fantazie starého světa, cesty po jedenácti zemích za sedmnáct dní. Vracejí se do Detroitu a do Windsoru v Kanadě. Prostor pro záda činí padesát centimetrů. Opěrky na ruce jsou od sebe vzdáleny také padesát centimetrů. Je to o pět centimetrů větší prostor, nežli mívali otroci v podpalubí. Pasažérům se podávají vystydlé sendviče s rozmatlaným masem a taveným sýrem. Všichni musí vdechovat a vydechovat výpary a větry spolucestujících, neboť vzduch je zde ekonomicky ventilován na základě zásad stanovených obchodníky s dobytkem a prasaty v padesátých letech.

Dr. Hannibal Lecter sedí uprostřed střední řady, z každé strany u něj sedí dítě a na konci řady sedí matka s miminem v náručí. Po tolika letech v celách a poutech se takové omezování dr. Lecterovi ani trochu nelíbí. Vedle něj sedí chlapec, na klíně má nějakou elektronickou hru, která neustále pípá.

Jako všichni zde, poskládaní na nejlevnějších místech, i dr. Lecter má na sobě žlutou placku s usměvavým obličejem a červeným nápisem CAN-AM TOURS a jako ostatní turisté je oblečen do lesklých oteplovaček. Na těch má symbol hokejového družstva Toronto Maple Leafs. Pod oblečením si na holé tělo přilepil velké

množství bankovek.

Dr. Lecter strávil s touto výpravou už tři dny. Místo si koupil od agenta v Paříži, když jeden z turistů zrušil svou účast ze zdravotních důvodů. Muž, který měl sedět na jeho místě, cestoval do Kanady v rakvi, protože mu při výstupu do katedrály sv. Petra zkolabovalo srdce.

Až přistanou v Detroitu, dr. Lectera čeká celní a pasová kontrola. Je přesvědčen, že bezpečnostní a imigrační úředníci na všech významných letištích na západě mají pohotovost a hledají ho. Kde nevisí jeho portrét přímo na přepážce pasové kontroly, je jistě

schovaná u bezpečnostního tlačítka každého počítače celní a pasové

kontroly.

I za těchto okolností se dr. Lecter domnívá, že ho potká štěstí. Jeho portrét, který úředníci

používají, bude patrně ten z dřívějška. Falešný pas, který použil pro vstup do Itálie, nemá nikde na světě

svou složku, kde by byla jeho současná podoba. V Itálii si Rinaldo Pazzi chtěl trochu polepšit a uspokojit Masona Vergera, ukradl spis u karabiniérů, kde byla fotografie i negativ pro vydání pracovního povolení. Všechno našel dr. Lecter v Pazziho kufříku a zničil. Pokud si Pazzi nepořídil nějaké tajné fotografie „dr. Fella“, má

dost velkou šanci, že současný obličej dr. Lectera není nikde na světě. Od starší podoby se moc neliší, trochu kolagenu kolem nosu a ve tvářích, jiné vlasy, brýle, je však dost odlišný, pokud nebude příliš nápadný. Jizvu na ruce zakryl kosmetickými přípravky a opalovacím krémem.

Očekává, že na Metropolitním letišti v Detroitu rozdělí imigrační

úřad celou výpravu do dvou skupin, americké pasy a ostatní. Vybral si město na hranici, takže fronta „ostatní“ bude plná. Tohle letadlo je plné Kanaďanů. Dr. Lecter se domnívá, že proklouzne v davu výpravy, pokud ho výprava přijme za jednoho z nich. Navštívil s těmito turisty některá historická místa a galerie, letěl s nimi v zapáchajícím letadle, ale existují určité hranice: Nedokáže s nimi pojídat ta svinstva od aerolinií.

Unavení turisté s bolavými chodidly, ošoupaným oblečením a trpící ponorkovou nemocí se zabořili do svých přídělových balíčků s jídlem a odstraňovali listy salátu zčernalé z mrazáku. Dr. Lecter na sebe nechce poutat pozornost, takže čeká, až

ostatní pasažéři snědí své ubohé příděly, čeká, až si všichni dojdou na záchod a až většina z nich usne. Vpředu na plátně pouštějí nějaký

starý film. Doktor stále vyčkává s trpělivostí chřestýše. Chlapec vedle něj nad svou hrou usnul. Všude v obrovském letadle se tu a tam rozsvěcují světélka na čtení.

Teprve teď se dr. Lecter opatrně rozhlédne a vytáhne zpod sedadla před ním své vlastní jídlo v elegantní žluté krabici s hnědými proužky na okraji od Fauchona z Paříže. Balíček je ovázaný dvěma hedvábnými mašlemi v ladících barvách. Dr. Lecter se vybavil výborně vonícími lanýži s nádivkou z husích jater a fíky, z nichž

stále ještě kape u stonku šťáva, jak jsou čerstvé. Má půl láhve svého oblíbeného St. Estephe. Hedvábné mašle tiše zašustí.

Dr. Lecter si chce vychutnat fík, drží ho před ústy, nosem nasává

aroma a rozhoduje se, jestli fík pozře najednou anebo si vezme nejprve půlku, když vtom vedle něj zapípá elektronická hra. Doktor se neotočí a rychle schová fík do dlaně. Až pak se podívá na chlapce vedle sebe. Z otevřené krabice se line vůně lanýžů, paštiky z husích jater a koňaku.

Chlapec zavětří něco ve vzduchu. Jeho šikmé oči, lesklé jako oči nějakého hlodavce, sklouznou na krabici dr. Lectera. Má pronikavý

hlas podnikavého kluka:

„Hej, pane. Hej, pane.“ A nepřestává.

„Copak?“

„To je nějaká ta specialita?“

„Není.“

„Co to tam teda máte?“ Dítě obrátí rozdychtěný obličej vzhůru na dr. Lectera. „Dáte mi kousnout?“

„Rád bych,“ odpověděl dr. Lecter a povšiml si, že krk pod chlapcovou hlavou není o nic širší nežli vepřová panenka, „ale nechutnalo by ti to. Jsou to játra.“

,Játrová paštika! Bezva! Mámě je to fuk, mamiíííií!“ Výjimečné

dítě, má rádo játra a ještě kvůli nim ječí a kvílí.

žena s miminem v náručí na konci řady se probudila.

Cestující v řadě před nimi se začali na sedadlech otáčet a skulinami zkoumali, co s děje, až dr. Lecter cítil pach jejich vlasů.

„My se tady snažíme spát.“

„Mamííííí, můžu si vzít kousek jeho sendviče?“

Mimino v matčině klíně se probudilo a rozplakalo se. Matka zabořila prst do jeho plenek, zjistila, že je vše v pořádku, a dala děcku dudlík.

„Pane, co se mu to snažíte dávat!“

„To jsou játra, madam,“ řekl dr. Lecter co nejtišeji. „Ještě jsem mu nedal…“

„Játrová paštika, tu já rád, já to chci, von řek, že si můžu kousekvzít, “ Děcko protáhlo koncovou slabiku do pronikavého jekotu.

„Pane, jestli něco dáváte mému dítěti, mohla bych se na to podívat?“

U jejího sedadla s plačícím miminkem se zastavila letuška, tvář

napuchlou od spánku: „Je tady vše v pořádku? Mohu vám něco donést? Ohřát láhev?“

Matka vytáhla kojeneckou láhev a předala ji letušce. Rozsvítila lampičku na čtení, a zatímco hledala dudlík, volala na dr. Lectera.

„Poslal byste mi to? Jestli to nabízíte mému dítěti, chci to vidět. Nic proti vám, ale má choulostivý žaludek.“

Zcela běžně necháváme své děti v jeslích a školkách u neznámých lidí. Současně však, s jakýmsi pocitem viny, se chováme naprosto paranoidně vůči jiným neznámým lidem a nutíme děti, aby se jich bály. A to všechno musí pozorovat skutečný netvor, i když jde o netvora, kterému jsou děti lhostejné, o dr. Lectera. Poslal matce svou krabici.

„Hele, pěknej chleba,“ řekla a dloubala do něj prstem, kterým zkoumala plenu.

„Madam, můžete si ho vzít.“

„Kořalku nechci,“ prohlásila a rozhlédla se, jestli se někdo směje. „Netušila jsem, že tady dovolujou vzít si něco takovýho s sebou. Je to whisky? To se smí pít takovýhle věci v letadle? Hele, vzala bych si tu mašli, jestli ji nechcete.“

„Pane, na palubě letadla si nemůžete otevírat lahve s alkoholem,“ prohlásila letuška. „Schovám vám ji, můžete si ji pak vyzvednout na letišti.“

„Jistě. Děkuji vám,“ odpověděl dr. Lecter.

Dr. Lecter se dokázal přizpůsobit okolnostem. Nechtěl si nic nepřipouštět.

Pípání

elektronické

hry,

chrápání,

větry

spolucestujících, to vše neznamenalo vůbec nic ve srovnání s ďábelským vytím, které poznal v celách s násilníky. Sedadlo ho neomezovalo více, než když ho připoutali k ručnímu vozíku. Jako tolikrát předtím ve své cele dr. Lecter zaklonil hlavu, zavřel oči a hledal útěchu v tichém paláci svých vzpomínek, v místech, která byla z valné části krásná.

Na krátkou chvíli se kovový válec motoru, hučícího proti větru z východu, stává palácem o tisíci místnostech.

Už jednou jsme navštívili dr. Lectera v paláci Capponi, teď se vydáme společně s ním do paláce jeho vzpomínek…

Foyer Normanské kaple v Palermu, strohé, krásné a nadčasové, lebka vyrytá do podlahy jako prosté znamení smrtelnosti. Když

nemusí ve spěchu shromažďovat informace v paláci, dr. Lecter se zde často zastaví, jako

například nyní, aby se v kapli pokochal. Někde za jejími zdmi se skrývá struktura Lecterovy osobnosti, vzdálená a komplikovaná, jasná i temná.

Palác vzpomínek je mnemotechnický systém, který vymysleli antičtí filozofové a díky jemuž přežilo obrovské množství informací

období temna, kdy vandalové pálili knihy. Jako antičtí učenci i dr. Lecter shromažďuje mnoho informací, které se pojí s různými věcmi v tisíci místnostech, ale na rozdíl od učenců v antice slouží dr. Lecterovi palác ještě k jednomu účelu, někdy se do něj uchýlí. Mezi svými sbírkami strávil roky, zatímco jeho tělo leželo nehybně v cele s maximální ostrahou a od ocelových mříží se odrážely jako tóny z harfy v pekle.

Palác Hannibala Lectera je obrovský, i na poměry středověku. Máme-li ho porovnat s něčím skutečným, může konkurovat svou velikostí a složitostí paláci Topkapi v Istanbulu.

Připojíme se k němu ve chvíli, kdy jeho rychlé myšlení

vyklouzne z foyeru do Velkého sálu ročních období. Palác je vybudován podle pravidel vymyšlených Siménidém z Keu a propracovaných dále o čtyři sta let později Ciceronem; je vzdušný, má vysoké stropy, je vyzdobený předměty a živými obrazy, které

jsou zřetelné, zajímavé, někdy šokující a absurdní, a často nádherné. Vystavené předměty jsou dobře rozmístěny a dobře osvětleny, jako ve velikém muzeu. Stěny však nejsou barevně neutrální jako zdi v muzeu. Stejně jako Giotto i dr. Lecter nechal stěny svého myšlení

vyzdobit freskami.

Během svého výletu do paláce se rozhodl pro adresu trvalého bydliště Clarice

Starlingové, ale nemá naspěch, tak se zastavil pod obrovským schodištěm, kde stojí Riáčtí z bronzu. Tito smělí

bronzoví válečníci, jež prý vytvořil Feidias, ale byli nalezeni na mořském dně až dnes, jsou středobodem veškerého freskami vyzdobeného prostoru, který by mohl tvořit základ všeho od Homéra a Sofokla.

Dr. Lecter by mohl donutit, aby bronz promluvil jako Meleager, kdyby chtěl, ale dnes si je chce jen prohlížet.

Tisíc místností, kilometry chodeb, stovky informací o každém předmětu v každé místnosti, dr. Lectera čeká příjemné pozastavení, kdykoli se mu zachce někam se uchýlit.

Jedno však máme s doktorem společné: V klenbách našeho srdce a mozku číhá nebezpečí. Všechny místnosti nejsou malebné, světlé a vysoké. Existují díry v podlahách komor naší mysli, podobné

podlahám středověkých kobek, páchnoucí hladomorny slouží k zapomnění, do tvrdé skály vydlabané cely ve tvaru láhve mají nahoře víko, které funguje jako past. Z takových hladomoren nic jen tak tiše nezmizí, aby se nám ulevilo. Jeden otřes, zrada ochránců, a jiskřička paměti zapálí zhoubné plyny. Věci, uvězněné dlouhá léta, jsou náhle volné, mohou explodovat, vyvolat v nás bolest a přimět nás k nebezpečnému chování…

Následujeme ho, jak rychle a lehce kráčí chodbou, kterou si sám vymyslel, působí hrozivě a nádherně, obklopuje nás vůně gardénií, uvědomujeme si přítomnost nádherných soch a světlo na obrazech. Jeho cesta vede doprava kolem busty Plinia a nahoru po schodech do Sálu řečnického umění, místnosti plné soch a obrazů

uspořádaných dle přesných pravidel, mezi jednotlivými díly je dostatek prostoru a vše je nádherně osvětleno, jak předpisuje Cicero. Á, Ve třetím výklenku vpravo od dveří do sálu nás upoutá obraz sv. Františka, který krmí špačka motýlkem. Na podlaze před malbou je na barevném mramoru výjev v životní velikosti:

Průvod na Arlingtonském národním hřbitově, v čele Ježíš, třicet tři let, řídí ford, model 27-T, ,plechovou Lízu’ a vzadu stojí J. Edgar Hoover, na sobě krátkou sukničku pro baletky a

mává neviditelnému davu.

Za ním pochoduje mezi vojáky Clarice Starlingová, přes rameno pušku Eníield 308.

Dr. Lecter je rád, když vidí Starlingovou. Už dávno si sehnal její

adresu trvalého bydliště ve Spolku absolventů univerzity Virginia. Vkládá si její adresu do tohoto živého obrazu a teď si jen tak pro potěšení vybavuje název ulice a číslo domu, kde Starlingová bydlí:

3327 Tindal Arlington, VA 22308

Dr. Lecter se dokáže pohybovat obrovskými prostory svého paláce paměti až nepřirozeně rychle. Díky svým reflexům, síle, chápavosti a hbitému uvažování je dr. Lecter dobře vyzbrojen pro život v hmotném světě. Existují však místa v jeho nitru, kde to pro něj není bezpečné, kde neplatí Ciceronova pravidla logiky, dělení

prostoru a světla…

Rozhodl se navštívit svou sbírku antických textilií. Chystá si dopis pro Masona Vergera, takže si musí připomenout jeden Ovidiův text, kde se píše o vonných obličejových olejích, které se používají

jako doplněk při tkaní látek.

Kráčí dále po zajímavě tkaném kelimovém běhounu směrem k sálu s tkalcovskými stavy a textiliemi.

Ve světě letounu 747 má dr. Lecter hlavu opřenou o sedadlo, oči zavřené. Hlava sebou občas na opěrce lehce trhne, jak kolos prolétá

turbulencemi.

Na konci řady dopilo miminko svou láhev, ale dosud neusnulo. Obličej mu rudne. Matka cítí, jak tělíčko v dece zatrne a pak se náhle uvolní. Není pochyb, k čemu došlo. Už nemusí strkat prst do plenky. V řadě před nimi někdo pronese: „Ježišmarjá.“

K dosavadnímu puchu připomínající tělocvičnu sepřidává další

aroma. Chlapec vedle dr. Lectera je zvyklý na miminkovské projevy, takže klidně dál konzumuje dobroty od Fauchona.

Pod palácem vzpomínek se náhle rozevře past a z hladomorny seline odporný puch…

Letecký útok a střelbu, v niž zahynuli rodiče Hannibala Lectera akteré zpustošily rozsáhlé lesy na jejich pozemku, se podařilo několikazvířatům přežít.

Skupina dezertérů, která se schovávala ve vzdáleném loveckémsrubu, jedla, co jim přišlo do cesty. Jednou našli zuboženéhokoloucha, kost a kůže, s šípem v těle, kterému se podařilo podsněhem najít nějakou potravu a přežil. Přivlekli ho zpátky do tábora.Hannibalu Lecterovi bylo šest let a škvírou ve stodole pozoroval,jak koloucha přivedli, tahali a kroutili mu krkem připoutaným kpluhu. Nechtěli marně vystřílet náboje. Podařilo se jim srazit ho naslabé nožky a protnout mu hrdlo sekerou, nadávali jeden druhému vrůzných jazycích, než se jim podařilo najít nějakou nádobu, do které

chytali krev.

Na vyhladovělém zvířeti nebylo hodně masa, takže po dvou čitřech dnech vyrazili dezertéři v dlouhých kabátech sněhem odloveckého srubu, aby odemkli stodolu a opět si vybrali některé z dětí,poschovávaných ve slámě. žádné ještě nezmrzlo, takže si vzali jednoživé. Nahmátli stehno, paži a hrudník Hannibala Lectera, alenamísto něj si vybrali jeho sestru Mishu a odvedli ji pryč. Aby sihrála, říkali. Ani jedno z dětí, které si vybrali ke hraní, se nikdynevrátilo.

Hannibal držel Mishu tak pevně, už tehdy měl dost síly, až

práskli těžkými vraty od stodoly, čímž ho omráčili a zlomili mu pažní

kost.

Vedli ji pryč sněhem, ve kterém byly stále krvavé skvrny pokolouchovi.

Tak hrozně se modlil, aby ještě někdy Mishu spatřil, modlitbazcela ovládla jeho šestiletou mysl, ale nepřehlušila zvuk sekery. Jehomodlitba, aby ji ještě někdy spatřil, nezůstala tak zcela nevyslyšena -ještě uviděl několik jejích mléčných zubů v odtokové strouze, kterouúnosci používali mezi srubem, kde spali, a stodolou, kde drželiunesené děti, které jim měly sloužit jako potrava v roce 1944 po páduvýchodní fronty.

Od chvíle, kdy byla jeho prosba vyslyšena jen částečně, seHannibal Lecter už nikdy netrápil jakoukoli úvahou o Bohu, jen siuvědomil, jak ubohá je jeho vlastní vůle proti Jeho, kterému se vironii nikdo nemůže vyrovnat a jehož lehkovážná bezohlednost senedá s ničím měřit.

V ubohém letadle drncá hlava dr. Lectera o opěrku a jeho myšlenky uvízly v momentě, kdy naposledy spatřil Mischu kráčející

zakrváceným sněhem, a úderem sekery. Tato vzpomínka se ho drží

zuby nehty, což se nedá vydržet. Uvnitř letadla se ozve krátký výkřik vycházející z jeho zpoceného obličeje, nářek je vysoký a tenký, probodává uši všech ostatních.

Pasažéři před ním se otáčejí, někoho tím vzbudil. Kdosi z řady před ním nadává: „Kristepane, co se vám stalo? Panebože!“

Dr. Lecter otevře oči, hledí přímo před sebe, drží ho něčí ruka. Patří malému sousedovi.

„Zdálo se vám něco ošklivýho, že jo?“ Chlapec není vyděšený, ani se nezajímá o nadávky z řad před nimi.

„Ano.“

„Taky se mi někdy zdaj hrozný věci. Já se vám neposmívám.“

Dr. Lecter se několikrát zhluboka nadechl, hlavu pevně přitiskl k sedadlu. Pak se dal jakž takž dohromady, jako by klid pozvolna postupoval od vlasů a přes obličej dál dolů. Naklonil hlavu k chlapci a tajnůstkářsky mu pošeptal: „Děláš dobře, že se ti nechce jíst tyhle svinstva. Nikdy je nejez.“

Aerolinie už dávno neposkytují psací potřeby. Dr. Lecter si to dobře uvědomoval, takže si s sebou vzal pár dopisních papírů a obálek z hotelu. Vytáhl je teď z náprsní kapsy a začal psát dopis Clarice Starlingové. Nejprve nakreslil její obličej. Tento obrázek je nyní k vidění v soukromé sbírce univerzity v Chicagu a přístup k němu mají jen badatelé. Na obrázku vypadá Starlingová jako holčička a slzy jí přilepily vlasy na tvář jako Mische, Přes páru z našich úst vidíme letadlo, zářící světelný bod na jasné

noční obloze. Vidíme, jak míjí Polárku, míjí bod, odkud už není

návratu, a provádí teď velký oblouk dolů do Nového světa, kde už je zítřek.

KAPITOLA

49

STARLINGOVÉ SE V JEJÍ MÍSTNůSTCE hromadily papíry, složky a diskety už do neúnosné míry. Nikdo nereagoval na její

žádost o přidělení většího prostoru. Už dost. S drzostí prokletých si sama pro sebe zabavila jednu prostornou místnost v podzemí

Quantika. Až přijdou nějaké peníze od Kongresu, má zde být soukromá temná komora behaviorálního oddělení. Nebyla zde žádná

okna, ale zato spousta poliček, a jelikož zde měla být temná komora, místnost měla namísto dveří dvojité tmavé závěsy.

Nějaký anonym ze sousedních kanceláří vytiskl velkými písmeny nápis TADY BYDLÍ HANNIBAL a připíchnul ho zvenčí

na závěs. Starlingová měla obavy, že by mohla o místnost přijít, tak nápis sundala a pověsila ho na závěs zevnitř.

Poměrně brzy objevila přímo poklad v podobě užitečné

soukromé dokumentace v Knihovně trestního soudnictví na univerzitě Columbia, kde existovala Studovna Hannibala Lectera. V

knihovně byly originály dokumentace jeho lékařské a psychiatrické

praxe a přepisy soudních přelíčení i občanskoprávních sporů

vedených protiněmu. Při své první návštěvě knihovny čekala Starlingová čtyřicet pět minut, až knihovník najde klíče do této studovny, ale marně. Podruhé tu měl službu lhostejný student, ale zjistila, že materiály zde jsou, ale nejsou vůbec nijak katalogizované. Starlingové už táhlo na čtyřicet, ale její trpělivost se odmítala jakkoli zdokonalit. Díky sekčnímu šéfovi Jacku Crawfordovi, který ji podporoval v kanceláři amerického státního návladního, získala soudní příkaz, aby všechen nevytříděný materiál z knihovny přemístili do její podzemní místnosti v Quantiku. Ministerští soudní

úředníci vše přestěhovali v jediné dodávce.

Soudní příkaz vyvolal jisté dusno, jak se správně obávala. Nakonec se u ní objevil i Krendler…

Po dvou dlouhých týdnech měla Starlingová většinu materiálu z knihovny roztříděnou ve své vlastní Lecterově pevnosti. V pátek pozdě odpoledne smyla z obličeje a rukou prach a zašlou špínu, zhasla světla a sedla si do rohu na zem, rozhlížela se po všech policích plných knih a lejster. Možná si i na chvilku zdřímla, Probudila ji nějaká vůně a uvědomila si, že zde není sama. Takhle je cítit leštidlo na boty.

Místnost byla velice spoře osvětlená a zástupce generálního inspektora Paul Krendler pomalu procházel kolem polic, nahlížel do knih a prohlížel si fotky. Neobtěžoval se zaklepat, jednak se na závěsy zaťukat nedalo, ale i tak Krendler neměl ve zvyku klepat na dveře, zejména když vcházel do místností svých podřízených. Tady v podzemí Quantika si musel připadat určitě jako v některé chudinské

čtvrti.

Jedna stěna místnosti byla věnována dr. Lecterovi v Itálii. Visela zde i zvětšenina Rinalda Pazziho, jak visí u zdi paláce Vecchio s vyhřezlými vnitřnostmi. Protější stěnu zabíraly informace o trestné

činnosti ve Spojených státech, zde byla dominantní policejní

fotografie jednoho houslisty, kter ého dr. Lecter zabil už velmi dávno. Obrázek mrtvoly visel na nástěnce a na těle byla patrné všechny rány, které se objevovaly na středověkých vyobrazeních Mučedníka. V policích byly vyrovnané složky se všemi případy, jakož i občanskoprávní soudní záznamy z procesů, které vedly rodiny pozůstalých proti dr. Lecterovi kvůli neoprávněnému zabití. Soukromé záznamy dr. Lectera z jeho lékařské praxe zde byly seřazeny přesně tak, jak si je řadil on sám ve své bývalé

psychiatrické ordinaci. Starlingová je uspořádala s pomocí lupy, kterou zkoumala policejní fotografie z ordinace.

Většina světla ve ztemnělé místnosti vycházela z prosvěcovacího panelu na zdi, kde visel

rentgen doktorovy hlavy a krku. Druhým zdrojem světla byl monitor počítače na stole v rohu. Na obrazovce byl nápis „Nebezpečná stvoření“. Počítač každou chvíli zavrněl. Za počítačem ležela hromádka, která byla výsledkem usilovného paběrkování Starlingové. Těžce nashromážděné útržky papíru, potvrzení a účty odhalovaly, jak si dr. Lecter vychutnával v Itálii své

soukromí. Byl to provizorní katalog jeho chutí a vkusu. Pomocí jednoduchého skeneru pro automatické třídění výřezů si Starlingová vytvořila prostý obraz stolu u něj doma v Baltimoru, alespoň toho, co se dochovalo, porcelán, stříbro, křišťál, zářivě bílý

ubrus a prostírání, svícen, přes půl metru čtverečního elegance kontrastující s groteskním závěsem v místnosti.

Krendler zdvihl velkou sklenici na víno a nehtem do ni cvrknul. Krendler se nikdy nesetkal tváří v tvář se skutečným zločincem, nikdy s žádným nebojoval v terénu a o dr. Lecterovi přemýšlel jen jako o bubákovi pro média a viděl v něm příležitost pro svou kariéru. Už teď si dokázal představit svou vlastní fotografii mezi ostatními, které visí například zde, v muzeu FBI, jakmile Lecter zemře. Chápal, jak velkou to bude mít váhu v jeho kampani. Krendler studoval zblízka rentgen Lecterovy geniální lebky, a když Starlingová

promluvila, tak se polekal, že zamatlal snímek potem ze svého nosu.

„Mohu vám nějak pomoci, pane Krendlere?“

„Proč tu sedíte takhle ve tmě?“

„Přemýšlím, pane Krendlere.“

„Lidi nahoře chtějí vědět, co se kolem Lectera děje.“

„To vidíte sám.“

„Informujte mne, Starlingová, velice stručně.“

„Nechtěl byste raději pana Crawforda…“

„Kde je Crawfbrd?“

„Pan Crawford je u soudu.“

„Myslím, že už je trochu mimo, vy to tak necítíte?“

„Ne, pane, v žádném případě.“

„Co tady děláte? Z univerzity si u nás stěžovali, když jste jim z knihovny všechno sebrala. Dalo se to zařídit lépe.“

„Shromáždili jsme všechno, co souvisí s dr. Lecterem, tady, jak předměty, tak dokumentaci a záznamy. Jeho zbraně jsou ve skladu, my máme jen kopie. Máme všechno, co zůstalo z jeho osobních záznamů.“

„O co jde? Chcete toho darebáka chytit nebo píšete knihu?“

Krendler se odmlčel, aby ocenil svou vlastní řečnickou výstižnost.

„Řekněme, že se některý republikán nebo někdo z justiční kontroly zeptá, co právě vy, zvláštní agentka Starlingová, děláte pro dopadení

Hannibala Lectera, co bych jim měl říct?“

Starlingová rozsvítila. Všimla si, že Krendler si stále kupuje drahé obleky, ale šetří na košilích a kravatách. Z manžet mu byla vidět chlupatá zápěstí.

Starlingová se na chvíli zadívala na stěnu, pak skrz ni někam hodně daleko, aby se dala dohromady. Přinutila se, aby s Krendlerem zacházela jako se studenty Akademie při přednášce.

„Víme, že doktor Lecter si obstarává vynikající doklady,“

spustila. „Musí mít minimálně jednu velice stálou identitu, možná

víc. V tomto směru je velmi opatrný. Neprovede žádnou hloupou chybu.“

„K věci.“

„Je to muž s kultivovaným vkusem, libuje si v exotice, v jídle, vínech, hudbě. Pokud sem přijede, bude tyhle věci shánět. Bude je muset mít. Nebude si nic odpírat.

S panem Crawfordem jsme prošli účty a papíry, co tu po doktoru Lecterovi zůstaly, když ještě bydlel v Baltimoru, než ho poprvé

zatkli. Dále účty, které nám poskytla italská policie a právnické spisy všech jeho věřitelů pro soudní jednání. Dali jsme dohromady seznam jeho oblíbených věcí. Tady to máte. Ten měsíc, co doktor Lecter naservíroval lahůdky z masa flétnisty Benjamina Raspaila jeho kolegům z Baltimorského filharmonického orchestru, zakoupil dvě

bedny bordó Chateau Pétrus, přičemž jedna bedna stála tři tisíce šest set dolarů. Dále koupil pět beden Batard-Montrachet, jedna stála jedenáct set dolarů. Kupoval ještě další vína.

U pokojové služby si objednal stejnou značku vína v St. Louis, kam uprchl z Memphisu, a totéž si pořídil v obchodě Vera dal 1926

ve Florencii. Tahle značka je poměrně vzácná. Pátráme u dovozců a distributorů, komu tuhle značku prodávají.

V obchodě Iron Gate v New Yorku si objednal paštiku z husích jater prvotřídní jakosti, kilo stojí dvě stě dolarů, a přes Grand Central Oyster Bar sehnal čerstvé ústřice od Gironda. Hostina pro filharmonii začínala těmito čerstvými ústřicemi, pak následovaly Raspailovy vnitřnosti, ovocná zmrzlina s rumem a pak, můžete si to tady přečíst v Town & Counťry, co následovalo“, předčítala rychle a nahlas, „nezvykle tmavé a jemné ragú, ingredience nebylo možné

zjistit, příloha: žlutá rýže. Chuť to mělo tajemně vzrušující, úžasné

hluboké tóny, které se dají získat jen pečlivým a zásadním omezenímvšech dalších dochucujících přísad. Nikdy se neidentifikovala žádná

oběť, z níž by bylo to ragú. Bla, bla, bla, a tak dál, popisuje se zde úžasný smysl pro detaily stolování. Prověřujeme nákupy na kreditní

kartu u dodavatelů porcelánu a křišťálu.“

Krendler si odfrknul.

„Tady v tomto občanskoprávním soudním sporu dr. Lecter stále dluží za jeden Steubenův lustr a automobilová společnost Galeazzo v Baltimoru ho žaluje, aby získali zpět jeho bentleye. Sledujeme prodej těchto vozů, starých i nových. Není jich zas tolik. Dále prodej jaguárů s přeplňovaným motorem. Zaslali jsme faxy do restaurací

dodávajících zvěřinu, aby nám dodali seznam prodeje divokých prasat, a zpracujeme bulletin o týden dřív, než dorazí ze Skotska zásilka červenonohých křepelek.“ Ťukla na klávesnici a zkoumala svůj seznam, pak od počítače odstoupila, když ucítila, jak jí Krendler dýchá na krk.

„Zažádala jsem o finanční podporu, abychom si mohli koupit informátory z řad kuplířů se vstupenkami na kulturní premiéry, kulturní supy v New Yorku a San Francisku, existuje zde několik orchestrů a smyčcových kvartet, které má obzvlášť rád. Zpravidla sedává v šesté nebo sedmé řadě, vždy na konci uličky. Rozeslala jsem jeho patrně nejvěrohodnější portrét do Lincolnova centra a Kennedyho centra a dalších významných koncertních sálů. Možná

byste nám mohl pomoci a získat nějaké fondy z rozpočtu ministerstva spravedlnosti, pane Krendlere.“ Nereagoval, a tak pokračovala: „Prověřujeme nové předplatitele některých odborných časopisů, jež odebíral dříve, antropologie, lingvistika, PhysicalReview, matematika, hudba.“

„Vybírá si nějaké prostitutky, nebo něco podobného? Teplouše?“

Starlingová si uvědomila, jak rád Krendler klade takov é otázky.

„Pokud je nám známo, pane Krendlere, nic takov ého. Před lety byl spat řen na koncertech v Baltimoru s n ěkolika atraktivn ími ženami, některé z nich byly významnými osobnostmi v baltimorských charitativních aktivitách. Ověřili jsme si i data jejich narozenin, abychom vypátrali nákup dárků. Pokud víme, žádné z nich nikdy neublížil a všechny odmítly si s námi o něm

promluvit. Nevíme nic o jeho sexuálních preferencích.“

„Vždycky jsem si myslel, že je homosexuál.“

„Co vás k tomu vede, pane Krendlere?“

„Celá ta kulturní snobárna. Komorní hudba a pohoštění. Nemyslím tím nic osobního, pokud jsou vám takoví lidé sympatičtí

anebo máte takové přátele. Hlavní je, Starlingová, a to myslím naprosto vážně: dal bych raději přednost spolupráci. Neexistuje zde sebemenší pověření. Chci kopii každé třistadvojky, chci každou pracovní kartu, chci znát každou novou informaci. Rozumíte mi, Starlingová?“

„Ano, pane.“

Ve dveřích dodal: „To doufám. Nabízí se vám příležitost, jak si můžete vylepšit svou zdejší pozici. Vaše takzvaná kariéra by měla využít veškeré pomoci, kterou může mít.“

V budoucí temné komoře už zabudovali ventilátory. Starlingová

hleděla Krendlerovi do tváře a spustila všechny větráky najednou, aby zmizelo aroma jeho vody po holení a leštidla na boty. Krendler se protáhl tmavými závěsy, ani se nerozloučil.

Kolem Starlingové vířil vzduch jako horké návaly při cvičení na střelnici.

Na chodbě zaslechl Krendler, jak za ním Starlingová volá:

„Doprovodím vás ven, pane Krendlere.“

Na Krendlera čekal venku vůz s řidičem. Stále byl v pozici, kdy měl k dispozici služební automobil, ale musel mu stačit sedan Mercury Grand Marquis.

Než nasedl do auta, zaslechl jak za ním venku na čerstvém vzduchu křičí: „Počkejte, pane Krendlere.“

Krendler se otočil a byl zmatený. Záblesk čehosi. Zlostná

kapitulace? Nastražil všechny vnitřní antény.

„Jsme teď venku na ulici, mimo budovu,“ řekla Starlingová.

„žádné odposlouchávací zařízení, pokud nemáte něco přímo u sebe.“

Cítila určité nutkání, kterému nedokázala odolat. Při práci se zaprášenými dokumenty na sobě nosila volnou denimovou košili a pod ní jen pohodlnou přiléhavou lambadu.

Tohle by neměla. Kašlu na to.

Rozepnula knoflíky na košili a rozevřela ji. „Vidíte, já u sebe žádný odposlech nemám.“ Neměla ani podprsenku. „Možná je to jediná chvíle, kdy spolu můžeme mluvit o samotě, a já bych se vás ráda na něco zeptala. Už léta dělám jen svou práci, a kdykoli to šlo, vrážel jste mi kudlu do zad. Proč to děláte, pane Krendlere?“

„Rád si s vámi o tom promluvím, Udělám si na vás čas, pokud si to chcete probrat…“

„Mluvíme o tom teď.“

„Starlingová, vy na to přijdete.“

„Je to proto, že jsem si vás nepustila k tělu? Je to proto, že jsem vás poslala domů k vaší manželce?“

Ještě jednou na ni pohlédl. Opravdu u sebe žádnou štěnici neměla.

„Moc si o sobě nemyslete, Starlingová, tohle město je plné

obyčejných vesnických kurev.“

Posadil se vedle řidiče a poklepal na palubní desku. Velké auto se pomalu rozjíždělo. Rty se mu zkřivily, jako by si přál z nich udělat rámeček: „Obyčejný kurvy jako ty.“ Krendlera čekalo v budoucnosti mnoho politických projevů, alespoň v to doufal, takže si chtěl procvičit své verbální karate a obratnost štiplavých narážek.

KAPITOLA

50

„MOHLO BY TO VYJÍT, nechtě si říct,“ prohlásil Krendler do sípající temnoty, kde ležel Mason. „Před deseti lety by to nešlo, ale ona projede počítačem všechny seznamy zákazníků jako prd.“

Poposedl si na gauči pod stropním světlem nad sedací soupravou. Krendler viděl siluetu Margot před akváriem. Už si zvykl být sprostý i v její přítomnosti a začínalo se mu to docela líbit. Klidně by se vsadil, že Margot má jediné přání, mít pinďoura. Hrozně rád by před ní řekl pinďour nebo čurák a přemýšlel, jak to udělat: „Jde hlavně o to, že už má všechno pěkně uspořádaný a zná všechny Lecterovy záliby. Možná by vám i dokázala říct, ve který nohavici nosí svýho pinďoura.“

„To mi připomíná, Margot, přiveď dr. Doemlinga,“ řekl Mason. Dr. Doemling čekal venku v herně mezi obrovskými vycpanými zvířaty. Mason ho pozoroval na videu, když zkoumal plyšový šourek vysoké žirafy, stejně jako Viggertovi zírali na Davida. Na obrazovce vypadal mnohem menší než hračky, jako by se scvrknul, jako by se chtěl vrátit do jiného dětství, než bylo jeho vlastní. Pod světly nad sedací soupravou v Masonově pokoji vypadal psycholog jako suchar, velice čistý, ale celý ochmýřený, vlasy si česal přes hlavu, aby si zakryl pleš na hlavě. Na řetízku od hodinek rněl klíček spolku Fí Beta Kappa. Usadil se u stolku naproti Krendlerovi a už to tady zřejmě dobře znal.

V míse s ovocem a ořechy leželo přímo u něj červivé jablko. Dr. Doemling otočil jablko, aby otvor od červa byl na opačné straně. Očima za brýlemi sledoval s jistou dávkou údivu hraničící až s nemotorností Margot, jak si bere další dva vlašské ořechy a vrací se zpět na své místo u akvária.

„Doktor Doemling je šéfem katedry psychologie na univerzitě

Baylor. Patří mu čestné Vergerovo křeslo,“ řekl Mason Krendlerovi.

„Zeptal jsem se ho, jaké by tady mohlo existovat pouto mezi doktorem Lecterem a agentkou FBI Clarice Starlingovou. Doktore…“

Doemling se v křesle trochu předklonil, jako by seděl na místě

pro svědky, a otočil hlavu k Masonovi, jako by zde hrál roli soudce. Krendler v něm ihned postřehl znalce z praxe, opatrného a pečlivého soudního znalce, v případě potřeby dobrého svědka za dva tisíce dolarů.

„Pan Verger už zná mou odbornou způsobilost, chcete si to také

vyslechnout?“ zeptal se Doemling.

„Ne,“ odpověděl Krendler.

„Probral jsem si poznámky Starlingové, když chodila zpovídat doktora Lectera, znám dopisy, které jí napsal, jakož i vaše materiály týkající se jejich minulosti,“ začal Doemling.

Krendler překvapeně zamrkal, ale Mason řekl: „Doktor Doemling podepsal dohodu o důvěrných informacích.“

„Doktore, až budete chtít předvést nějaké diapozitivy, Cordell nám je promítne na velký monitor,“ řekla Margot.

„Nejprve něco z jejich minulosti.“ Doemling se zahleděl do svých poznámek. „Je nám známo, že Hannibal Lecter se narodil v Litvě. Jeho otec byl hrabě a jejich šlechtický rod pochází už z desátého století. Matka pocházela z vyšších kruhů v Itálii, Viscontiová. Když se Němci stahovali z Ruska, několik nacistických pancéřových vozů zastavilo na horské cestě a rozstřílelo jejich statek poblíž Vilniusu. Usmrtili oba rodiče a většinu služebnictva. Děti zmizely. Byly dvě, Hannibal a jeho sestra. Nevíme, co se stalo s jeho sestrou. Důležité však je, že Hannibal je sirotek

stejně jako Clarice Starlingová.“

„To jsem ale řekl já vám,“ ozval se nervózní Mason.

„Co jste však z toho vyvodil?“ zeptal se dr. Doemling. „Pane Vergere, domnívám se, že se tu nejedná o nějaký druh sympatie či účastenství mezi dvěma sirotky. Tady nejde o sympatii. Pro porozumění tu není místo. A soucit leží zakrvácený v prachu. Poslouchejte. Skutečnost, že je doktor Lecter sirotek, mu poskytuje úplně běžnou zkušenost, že jí dokáže lépe porozumět a díky tomu ovládat. V tomto případě jde o nadvládu, ovládnutí. Starlingová prožila své dětství v různých zařízeních a podle toho, co o ní víte, neexistuje žádný důkaz, že by udržovala nějaký trvalý

vztah s mužem. Bydlí se svou bývalou spolužačkou, mladou Afroameričankou.“

„Takže tady nejspíš půjde o sex,“ řekl Krendler.

Psychiatr se ani neobtěžoval na Krendlera podívat, naprosto automaticky ho odepsal. „Nikdy nemůžete s naprostou jistotou tvrdit, proč někdo s někým žije.“

„Je to jedna z těch záležitostí, která se nikdy nevyjeví, jak se praví v bibli,“ řekl Mason.

„Starlingová je ale docela pěkná ženská, jestli chcete něco vědět,“ promluvila Margot.

„Myslím, že ta náklonnost jde spíš od Lectera, ne od ní,“ řekl Krendler. „Vždyť jste ji viděli, je asi pěkně frigidní.“

„Cože? Frigidní, pane Krendlere?“ Margotin hlas zněl pobaveně.

„Margot, myslíš, že je to lesba?“ zeptal se Mason.

„Jak to mám, krucinál, vědět? Ať už je jakákoli, chová se tak, že to je její věc, takovej dojem z ní mám já. Myslím, že je tvrdá, že svou pravou tvář zakrývá, ale neřekla bych, že je frigidní. Moc jsme spolu nemluvily, ale stačilo mi to. Bylo to, ještě než jsi potřebovalmou pomoc, Masone, vyhnal jsi mě, pamatuješ? V žádným případě

o ní nechci tvrdit, že je frigidní. ženský, co vypadaj jako Starlingová, si musí udržovat určitej odstup, protože se na ni pořád lepěj všelijaký

idioti.“

V tu chvíli Krendler pocítil, že se na něj dívá Margot až příliš

dlouho, přestože viděl jen její siluetu.

Jak zvláštní, všechny ty hlasy zde v místnosti. Krendlerův opatrný úřednický,

Doemlingovo pedantské hýkání, Masonovy hluboké a rezonující tóny se špatně artikulovanými explozivními hlásky a chybějícími sykavkami. Margot se svým zhrublým a hlubokým hlasem a křečovitými ústy jako olivrejovaný poník, kterého otravuje udidlo. To vše podbarveno těžkým šípáním přístroje, který dýchá místo Masona.

„Mám určitou teorii o jejím soukromí, jde o evidentní fixaci na otce,“ pokračoval Doemling. „Stručně přiblížím. Máme k dispozici tři dokumenty, týkající se postoje doktora Lectera ke Clarice Starlingové. Dva dopisy a jedna kresba. Na obrázku máme hodinky s ukřižováním, které navrhnul, když byl ve věznici duševně chorých.“

Dr. Doemling pohlédl na plátno. „Diapozitiv, prosím.“

Odněkud z místnosti promítl Cordell na zvětšený monitor mimořádný náčrtek. Originál je uhel na balicím papíru. Masonův obrázek byl zhotoven na modré kopírce a čáry jsou zmodralé jako pohmožděniny.

„Chtěl si to nechat patentovat,“ řekl dr. Doemling. „Jak vidíte, na ciferníku je ukřižovaný Kristus a jeho paže nám ukazují čas, stejně

jako to mají hodinky s Mickey Mousem. Zajímavé na tom je, že obličej na skloněné hlavě patří Clarice Starlingové. Nakreslil si ji během jejich rozhovoru. Máme zde fotografii té ženy, vidíte?

Cordelle, je tam? Cordelle, dejte tam tu fotku, prosím.“

Nebylo pochyb, Ježíšův obličej byla tvář Starlingové.

„Další anomálie spočívá v tom, že postava není přibita ke kříži skrz dlaně, ale zápěstí.“

„Tak je to správně,“ řekl Mason. „Musíte je přibít skrz zápěstí a použít velké dřevěné podložky, jinak se začnou uvolňovat. Trvalo nám to dlouho a bylo to těžké, než jsme na to s Idi přišli, když jsme celou záležitost provedli znova v Ugandě o Velikonocích. Náš

Spasitel byl skutečně přibit ke kříži skrz zápěstí. Na všech obrazech Ukřižování je to špatně. Došlo k tomu kvůli špatnému překladu hebrejských a latinských vydání Bible.“

„Děkuji vám,“ řekl dr. Doemling znuděně. „Toto ukřižování

zcela jednoznačně symbolizuje zničený předmět obdivu. Všimněte si, že ručička označující minuty, je na šestce, a jemně tak zakrývá

přirození. Hodinová ručička je na devítce nebo trochu nad ní. Devítka zde očividně znamená tradiční odkaz na hodinu, kdy došlo k ukřižování Ježíše.“

„A když si dáte dohromady šestku a devítku, všimněte si, že to dává číslo šedesát devět, oblíbená poloha při pohlavním styku,“

Margot si nemohla tuhle poznámku prostě odpustit. Doemling se na ni příkře podíval a namísto odpovědi Margot hlasitě rozkřápla vlašské ořechy a skořápky nechala padnout na zem.

„Nyní se věnujeme dopisům doktora Lectera Clarice Starlingové. Cordelli, dejte nám to tam.“ Dr. Doemling vytáhl z kapsy laserové

ukazovátko. „Všimněte si rukopisu, je jednolitý, pevný, psaný

plnicím perem se čtvercovým profilem, svou pravidelností připomíná

nějaký stroj. Takový druh rukopisu nacházíme ve středověkých papežských bullách. Je dost pohledný, ale ve své pravidelnosti až

podivínský. Není v tom nic spontánního. Plánuje. První napsal poměrně brzy po svém útěku, během kterého zabil pět lidí. Přečtěme si kousek:

Tak co, Clarice, už přestala jehňátka naříkat? Dlužítemi jednu odpověď, to dobře víte, a já bych se ji ráddozvěděl.

Stačil by inzerát do celostátního vydám Tímesů nebo International Herald-Tribune každého prvého v měsíci.Ještě lepší by bylo dát to do China Mail.

Nezaskočí mne, ať už Vaše odpověď bude ano, či ne.Jehňátka teď na čas zmlknou. Clarice, Vy sama sebeposuzujete se vším milosrdenstvím vah v bludištiThreave, budete si to muset zasloužit znovu a znovu, topožehnané ticho. Váš totiž ženekupředu přísaha, Vy tenslib vidíte pořád před sebou a ten slib se nedá nikdysplnit, nikdy.

Nemám v úmyslu Vás navštívit, Clance. Svět je totiž

daleko zajímavější, když jste v něm Vy. Prosím, prokažtepodobnou laskavost i Vy mně…

Dr. Doemling si posunul na nose své brýle bez obrouček a odkašlal si. „Jde o typický příklad toho, co jsem nazval ve svých publikovaných pracích jako avunkulismus, brzy se o tom bude široce pojednávat v odborné literatuře jako o Doemlingově

avunkulismu. Možná to vloží i do příštího Diagnostického astatistického manuálu. Pro laiky by se to dalo definovat jako jednání, kdy se člověk staví do pozice moudrého a starostlivého patrona, který řídí soukromí někoho jiného.

Z poznámek k případu jsem zjistil, že otázka týkající se nářku jehňat se vztahuje k jednomu zážitku Starlingové z dětství, šlo o porážku jehňat na ranči v Montaně, kde žila u svých pěstounů,“

pokračoval svým přiškrceným hlasem dr. Doemling.

„Vyměňovali si s Lecterem informace,“ řekl Krendler. „On věděl něco o masovém

vrahovi Buffalo Billovi.“

„Druhý dopis, napsaný o sedm let později, se tváří jako dopis plný soustrasti a účasti,“ spustil Doemling. „Dráždí ji však svými poznámkami o jejích rodičích, kterých si ona nepochybně váží. Jejího otce označuje jako „mrtvého nočního hlídače“ a matku jako

„posluhovačku“. Pak jim přisoudí všechny ty vynikající vlastnosti, které dle jejího názoru měli, načež využije těchto vlastností k tomu, aby omluvil neúspěchy v její kariéře. Tady jde o vlichocení, o nadvládu.

Domnívám se, že Starlingová jako žena se stále dost silně upíná

na otce, což jí brání navazovat běžné sexuální vztahy a lákají to k doktoru Lecterovi, jde o jakýsi typ přenosu, čehož on ve své

perverzitě ihned zneužívá. I ve svém druhém dopise ji opět dodává

odvahy, aby ho kontaktovala přes inzerát, a ještě přidává krycí

jméno.“

Kristepane, ten člověk si nedá pokoj! Neklid a nuda byly pro Masona hrozná muka, protože se nemohl ani zavrtět. „Výborně, dobře, fajn, doktore,“ přerušil ho Mason. „Margot, otevři trochu okno. Doktore Doemlingu, mám jednoho nového člověka, který zná

velice dobře oba dva, Lectera i Starlingovou. Sledoval je, když byli spolu, a v Lecterově společnosti strávil víc času než kdokoli jiný. Chci, abyste si s ním promluvil.“

Krendler se začal na gauči kroutit, žaludek jako by mu zkameněl, protože pochopil, kam to vše směřuje.

KAPITOLA

51

MASON PROMLUVIL do domácího telefonu a do místnosti vešel vysoký muž. Svaly měl jako Margot a byl celý v bílém.

„To je Barney,“ řekl Mason. „Sloužil šest let v oddělení

násilných zločinců v Baltimorské státní nemocnici pro duševně choré

zločince v době, kdy tam byl Lecter. Teď pracuje pro mne.“

Barney by raději stál u akvária s Margot, ale dr. Doemling ho chtěl mít na světle. Barney si tedy sedl vedle Krendlera.

„Takže Barneyi? Barneyi, jaké máte vzdělání?“

„Mám kurz ošetřovatele, nižší zdravotnický personál.“

„Nižší zdravotnický personál? To máte dobré. Ještě něco?“

„Získal jsem titul bakaláře humanitních věd na Korespondenční

škole Spojených států,“ řekl bezvýrazně Barney. „A certifikát o absolvování Pohřební školy Cummins. Mám kvalifikaci pro práce v márnici. Dělal jsem to po nocích během ošetřovatelského kurzu.“

„Vy jste během ošetřovatelského kurzu pracoval jako zaměstnanec pohřebního ústavu?“

„Ano, převážení mrtvol z místa zločinu a asistence při pitvách.“

„A předtím?“

„Námořní pěchota.“

„Aha. A když jste pracoval ve státní nemocnici, viděl jste, co spolu dělají Clarice Starlingová a Hannibal Lecter, mám tedy na mysli, viděl jste je, když spolu mluvili?“

„Myslel jsem si, že spolu…“

„Začneme tím, co jste přesně viděl, ne co jste si myslel o tom, co jste vid ěl, může to tak být?“

Mason ho přerušil. „Je dost chytrý, aby nám sdělil vlastní názor. Barneyi, znáte Clarice Starlingovou.“

„Ano.“

„A s Hannibalem Lecterem jste byl šest let.“

„Ano.“

„Co mezi nimi bylo?“

Krendler měl zpočátku problémy porozumět Barneyho vysokému a chraplavému hlasu, ale stále kladl všemožné otázky.

„Barneyi, choval se Lecter jinak při rozhovorech se Starlingovou?“

„Ano. Většinou žádnému z lidí, co za ním přišli, vůbec neodpovídal,“ odpověděl Barney. „Někdy jen otevřel oči a tiše hleděl na nějakého vědce, který mu chtěl vymýt mozek. Jednoho profesora dokonce rozplakal. Někdy k ní byl dost nepříjemný, ale odpovídal jí

víc, než musel. Zajímala ho. Byla pro něj hádankou.“

„V čem?“

Barney pokrčil rameny. „ženy vídal jen zřídkakdy. A ona je skutečně moc hezká…“

„Váš názor na tyhle věci mě nezajímá,“ prohlásil Krendler. „To je vše, co víte?“

Barney neodpovídal. Připadalo mu, že Krendlerův mozek se dělí

na dvě hemisféry, které jsou jak dva do sebe zakousnutí psi. Margot rozkřápla další ořech.

„Pokračujte, Barneyi,“ řekl Mason.

„Byli k sobě upřímní. On tímhle naprosto odzbrojuje. Máte pocit, že se neopováží lhát.“

„že se co?“ zeptal se Krendler.

„Neopováží lhát, „odpověděl Barney.

„N-E-O-P-O-V-Á-ž-Í,“ hláskovala ze tmy Margot. „Nebo si nedovolí nebo se nesníží, pane Krendlere.“

Barney pokračoval. „Doktor Lecter jí řekl několik nepříjemných věcí o ní a pak ji zase kvůli něčemu chválil. Musela strávit to špatné

a pak mít o to větší radost z toho dobrého, věděla, že jen tak netlachá. Domníval se, že je okouzlující a zábavná.“

„A vy dokážete posoudit, co připadá doktoru Lecterovi

,zábavné’?“ zeptal se dr. Doemling. „Jak to jen děláte, ošetřovateli Barneyi?“

„Poslouchám, jak se směje, doktore Doemlingu. Učili nás to v kurzu, šlo o přednášku ,Léčení a šťastné vyhlídky’.“

Buď si odfrkla Margot, anebo vydalo podobn ý zvuk akvárium v pozadí.

„Nechte toho, Barneyi. Povídejte dál,“ řekl Mason.

„Ano, pane. Někdy jsme si s doktorem Lecterem v noci povídali, když už bylo všude ticho. Probírali jsme přednášky, co jsme měli ve škole, a spoustu jiných věcí. On…“

„Nemáte za sebou náhodou nějaký typ korespondenčních kurzů

psychologie?“ musel se zeptat Doemling.

„Ne, pane, psychologii nepovažuji za vědu. Doktor Lecter taky.“

Barney rychle pokračoval, než by respirátor dovolil Masonovi nějak ho napomenout. „Mohu jen zopakovat, co mi vyprávěl, pozoroval, jak se Starlingová vyvíjí, je hezká asi v tom smyslu, jako je hezké

lvíče, malé lvíče, které vyroste a jednou bude, velká lvice. Taková, se kterou si později nebudete moct hrát. Říkal o ní, že má v sobě

vážnost lvíčete. Vlastnila všechny zbraně, ale zatím mladičké a vyvíjející se, a dosud

jenom věděla, jak se má prát s ostatními lvíčaty. To ho okouzlovalo.

Něco se dá pochopit z toho, jak to mezi nimi začalo. Zpočátku byl velmi zdvořilý, ale nechtěl si s ní moc povídat, když ale odcházela, jeden ze spoluvězňů po ni hodil svoje sperma. To doktora Lectera dost pobouřilo a přivedlo do rozpaků. Tehdy jsem ho viděl poprvé a naposled rozčíleného. Ona to také pochopila a snažila se toho využít. Myslím, že obdivoval její kuráž.“

„Jaký byl jeho vztah k tomu spoluvězni, co hodil ten ejakulát?

Byl mezi nimi nějaký vztah?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Barney. „Doktor Lecter ho prostě tu samou noc zabil.“

„Byli v oddělených celách?“ zeptal se Doemling. „Jak to provedl?“

„Třetí cela od něj, na protější straně chodby,“ odpověděl Barney.

„Během noci na něj doktor Lecter pořád mluvil a pak mu přikázal, aby spolknul vlastní jazyk.“

„Takže Clarice Starlingová a Hannibal Lecter se, skamarádili?“

zeptal se Mason.

„V daném rámci, formálně,“ řekl Barney. „Vyměňovali si informace. Doktor Lecter jí dal nahlédnout do myšlení masového vraha, po kterém šli, a zaplatila za to informacemi o svém soukromí. Doktor Lecter mi řekl, že se domnívá, že má Starlingová dost silné

nervy, což je pro ni jen dobré, že je ,přehnaně horlivá’, tak to nazval. Domníval se, že bude klidně pracovat až do konce svých sil, když

bude přesvědčená, že to její poslání vyžaduje. A jednou prohlásil, že

,jejím prokletím je vkus’. Nevím, co tím myslel.“

„Doktore Doemlingu, chce ji vošukat, zabít, sníst nebo co? zeptal se Mason v domnění, že vyčerpal všechny možnosti.

„Pravděpodobně všechno,“ odpověděl dr. Doemling. „Nechci předvídat pořadí, v jakém chce tyto činy provést. To je zatížení, o kterém vám mohu něco povědět. Nezáleží na tom, jaké dobrodružství

z toho chtějí udělat bulvární plátky, a bulvární mentalita, snaží se z toho udělat cosi na způsob Krásky a zvířete, ale jeho cílem je její

ponížení, utrpení a smrt. Reagoval dvakrát: poprvé když ji pohanili tím ejakulátem a pak když ji rozcupovali v novinách, jak zastřelila ty lidi. Objevuje se v přestrojení rádce, ale v podstatě ho vzrušuje její

úzkost a strach. Až se bude psát životopis Hannibala Lectera, a k tomu určitě dojde, bude to zářný příklad Doemlingova avunkulismu. Jestli ho chcete přilákat, musíte ji dostat do úzkých.“

Na širokém čele se mezi Barneyho očima objevila hluboká rýha.

„Mohu k tomu něco dodat, pane Vergere, sám jste to po mně chtěl.“

Nečekal na souhlas. „Doktor Lecter s ní v nemocnici mluvil, i když

se musela dávat dohromady, stála tam a utírala si ten hnus z obličeje, dál dělala svou práci. V dopisech ji nazývá bojovnicí a vyzdvihuje, že při střelbě zachránila to dítě. Obdivuje její odvahu a váží si její

ukázněnosti. Sám prohlašuje, že nemá v úmyslu ji pronásledovat. A ještě jedna věc: on zásadně nikdy nelže.“

„Tak tohle je přesná ukázka mentality bulvárních plátků, o které

jsem hovořil,“ prohlásil Doemling. „Hannibal Lecter nemá žádné

takové emoce jako obdiv či úctu. Necítí vřelost či přízeň. To je romantická iluze a v tom spočívá nebezpečí nedostatečného vzdělání.“

„Doktore Doemlingu, vy si na mne nevzpomínáte, viďte?“ zeptal se Barney. „Měl jsem

službu na oddělení, když jste se zrovna vy pokoušel s doktorem Lecterem mluvit; zkoušelo to víc lidí, ale byl jste to právě vy, koho donutil k pláči, jak jsem už říkal. Pak napsal recenzi na vaši knihu do Amerického psychiatrického žurnálu. Nemohl bych vám mít za zlé, jestli vás ta recenze rozplakala.“

„To stačí, Barneyi,“ řekl Mason, „uvidíme se u obědu.“

„Nedopečený samovzdělanec, neexistuje nic horšího,“ prohlásil Doemling, když Barney odešel z pokoje.

„Doktore, vy jste mi neříkal, že jste s Lecterem mluvil,“ řekl Mason.

„V té době byl katatonický, nedalo se nic dělat.“

„A to vás rozplakalo?“

„To není pravda.“

„A neuznáváte, co tvrdí Barney.“

„Je popletený jako ta ženská.“

„Možná, že Barney je do Starlingový udělanej,“ ozval se Krendler.

Margot se sama pro sebe zasmála, ale dost nahlas, aby to zaslechl Krendler.

„Jestli chcete nalákat doktora Lectera na Clarice Starlingovou, musíte ji dostat do úzkých,“ opakoval Doemling. „Ať ty hrůzy, které

si představuje, způsobí hrůzy, které může vykonat. Když ji uvidí

poraněnou, a to jakkoli symbolicky, vyvolá to v něm touhu si s ní

pohrát. Když zaslechne liška pištění králíka, rychle přiběhne, ale ne na pomoc.“

KAPITOLA

52

„NEMůžU VÁM PŘIVÉZT CLARICE STARLINGOVOU, “

prohlásil Krendler, kdy ž Doemling ode šel. „Klidně vám řeknu, kde je a co dělá, ale nemůžu řídit úkoly FBI. A jestli ji oni sami vyšlou jako volavku, budou ji krýt, věřte mi.“

Krendler natáhl ukazováček do tmy směrem k Masonovi, aby dodal své řeči váhu. „Nemůžete se jim do takové akce vměšovat. Nedokážete obelstít jejich pole působnosti a chytit Lectera. Tajní si okamžitě vašich lidí všimnou. Za druhé, FBI nespustí žádné

předběžné akce, pokud ji znovu nekontaktuje nebo nebude důkaz, že je někde blízko, už dřív jí psal, ale nikdy se neobjevil. Museli by na to nasadit minimálně dvanáct lidí, aby ji chránili, a to je dost drahé. Radši byste měl od ní dát ruce pryč, abyste ji nemusel tahat z bryndy během střelby. Bude v tom zmatek, všechno se obrátí proti vám a nakonec to stejně padne zase na její hlavu.“

„Museli by, měl byste,“ reptal Mason, a poměrně slušně si poradil se sykavkami. „Margot, podívej se do milánskejch novin, Corriere della Sera ze soboty, to bylo den po vraždě Pazziho, zkontroluj první odstavec v osobních vzkazech. Přečti nám to.“

Margot si vzala noviny na světlo. Je to anglicky pro A. A. Aarona. Stojí tu: Vzdejte se nejbližším úřadům, nepřátelé jsou blízko.Hannah. Kdo je Hannah?“

„To je jméno toho koně, kterého měla Starlingová, když byla malá,“ řekl Mason. „A Starlingová tím varuje Lectera. V dopise jí

napsal, jak ho má kontaktovat.“

Krendler vyskočil. „Krucinááál. O Florencii se neměla nic dozvědět. Jestli o tom ví, muselo jí dojít, že vám všechno ukazuju.“

Mason vzdychl a dumal, jestli je Krendler natolik chytrý, aby se z něj stal užitečný politik. „Ona se nic nedozvěděla. To já jsem dal vytisknout ten inzerát do La Nazione a Corriere della Sera a do International Herald-Tribune, aby vyšel druhý den, co jsme na Lectera zaútočili. Když se nám to nepovedlo, bude si myslet, že se Starlingová snaží mu pomáhat.“

„Nikdo si toho nevšimnul.“

„Ne. Možná Hannibal Lecter. Možná jí za to poděkuje, dopisem, osobně, kdoví? Teď mě poslouchejte. Pořád ještě sledujete její poštu?“

Krendler přikývl. „Jasně. Jestli jí něco pošle, uvidíte to dřív než

ona.“

„Krendlere, poslouchejte dobře: Ten inzerát jsme objednali a zaplatili takovým způsobem, že Clarice Starlingová nemůže nikdy dokázat, že ho tam ona nedala, a to je závažný trestný čin. To překračuje všechny meze. Krendlere, díky tomu ji můžete dostat. A moc dobře víte, jak FBI sere na lidi, který vyhodí. Může z ní bejt klidně žrádlo pro psy. Pak nebude smět dostat ani zbrojní pas. A nikdo ji nebude sledovat, jen já. A Lecter se dozví, že ji vyhodili a musí se o sebe postarat sama. Napřed zkusíme něco jiného.“ Mason se odmlčel, aby popadl dech, a pak pokračoval: „Jestli jim to nevyjde, uděláme to tak, jak navrhoval Doemling, dostaneme ji ,do úzkých’ kvůli tomuhle inzerátu, do úzkých, hergot, vždyť ji s tím můžete rozseknout na dvě půlky. Radím vám, abyste si schoval tu s píčou. Ta druhá půlka je až moc důležitá. Aj, neměl jsem v úmyslu se rouhat.“

KAPITOLA

53

CLARICE STARLINGOVÁ si na hodinku zašla zaběhat mezi padající listí ve Virginském státním parku, bylo to její oblíbené

místo, v tento podzimní pracovní den tu nebylo ani živáčka; vzala si už tolik vytoužený den volna. Běžela po své známé trase mezi zalesněnými kopci u řeky Shenandoah. Ranní slunce na vrcholcích kopců ohřívalo vzduch, ale v roklinách byla najednou zima, takže někdy se stalo, že současně cítila v obličeji teplo a nohy ji zábly. Při chůzi nebyla půda pod nohama Starlingové tak docela pevná, připadalo jí, že při běhání je daleko schůdnější.

Starlingová běžela, začínal krásný slunečný den, světlo se prodíralo listím, cesta byla místy strakatá, jinde zase pruhovaná od stínů kmenů stromů. Náhle před ní vyskočila skupinka tří daňků, dvě

laně a jeden samec, který je vedl. Jejich zdvižené bílé ocásky prosvítaly ponurým hlubokým lesem, jak uháněli pryč. V dobré

náladě si zaskákala i Starlingová.

Hannibal Lecter, nehybný jako postava ze středověkého gobelínu, seděl mezi spadaným listím na kopci nad řekou. Ze svého místa viděl asi sto třicet metrů pěšiny pro běžce a na svůj dalekohled si sám přidělal stínítko z kartonu, aby ho neprozradily záblesky odraženého světla. Nejprve si všimnul, jak se rozeběhli daňkové, kteří skákali kolem něj nahoru do kopce, a pak, poprvé po sedmi letech, spatřil živou a zdravou Clarice Starlingovou. Obličej pod dalekohledem nezměnil svůj výraz ani na okamžik, jen se mu trochu zachvělo chřípí u nosu, jak se zhluboka nadechnul jako by dokázal i na takovou dálku zachytit její vůni. Cítil vůni vysušených listů, které v sobě měly nádech skořice, pak spodní vrstvu tlejícího listí, jemný pach umírajícího lesního

pařezu, závan králičích bobků vzdálených několik metrů, a dusivý

pižmový pach roztrhané veverčí kůže pod listím; necítil však Starlingovou, přitom její vůni by dokázal rozpoznat kdekoli. Viděl daňky, jak běží před ní, skákali dál ještě dlouho poté, co jí zmizeli z dohledu.

Mohl ji pozorovat ani ne minutu, běžela lehce, nedupala do země. Na ramenou měla batoh s nejnutnějšími věcmi na jeden den a láhev vody. Běžela mezi ním a vycházejícím sluncem, takže jasné

ranní světlo ozařovalo její siluetu, jako by měla všude na kůži vrstvu pylu. Dr. Lecter pomocí dalekohledu sledoval její dráhu a oba v jednu chvíli ozářil odlesk slunce od vodní hladiny za ní. Cesta se svažovala dolů a Starlingová zmizela, naposledy ještě viděl její hlavu zezadu, ohon poskakoval jako bílé ocásky daňků.

Dr. Lecter zůstal v klidu, ani se nesnažil jít za ní. Zachoval si vlastní obraz Starlingové, jak běží, uvnitř ve své hlavě. Jeho myslí

bude běhat tak dlouho, jak si on bude přát. Pro doktora to byl první

skutečný pohled na ni po sedmi letech, nepočítal obrázky z bulvárního plátku ani kratičké okamžiky, kdy viděl zdálky její hlavu za volantem auta. Položil se na záda do listí, ruce si dal pod hlavu a pozoroval, jak se nad ním chvěje řídnoucí listoví javoru. Obloha nad ním byla temná, tak temná, že listy byly téměř fialové. Fialové, fialové byly hrozny divoké vinné révy, které sbíral, když lezl nahoru do svého tajného úkrytu, některé bobulky vína už sesychaly, a on trhal z hroznu, několik velikých a šťavnatých kuliček snědl a další

stiskl v dlani a pak olizoval šťávu z ruky, jako to malé děti dělávají. Fialová, fialová.

Fialové lilky na zahradě.

Nahoře v loveckém srubu neměli během dne teplou vodu aMishina chůva přinesla ven na slunce otlučenou měděnou vaničku dozahrádky u kuchyně, aby ohřála vodu na koupání dvouleté holčičky.Miska seděla v lesknoucí se vodě mezi zeleninou, slunce hřálo, kolemní poletovali bělásci. Vody ve vaničce nebylo moc, měla v ní

ponořené jen své buclaté nohy, ale její důležitý bratr Hannibal avelký pes dostali přísně nakázáno, aby Mishu pohlídali, než chůvadojde do srubu a přinese osušku.

Hannibala Lectera považovala část služebnictva za děsivé dítě,hodně silného, nepřirozeně chytrého, ale starou chůvu nelekal,protože odváděla dobrou práci, a neděsil ani Mishu, která mu dávalasvé baculaté ručičky na tváře a smála se mu do obličeje. Misha senaklonila přes Hannibala a natáhla ruce po lilku, protože je rádapozorovala proti slunci. Její oči neměly kaštanovou barvu jako očibratra Hannibala, její byly modré, a když pozorovala lilek, jako byjejí oči nasákly jeho barvu, pokaždé trochu potemněly. HannibalLecter věděl, že je po barvách jako posedlá. Sestřičku pak odneslidomů a jeden z kuchařů vyšel ven a s reptáním vyléval vodu zvaničky mezi záhony. Hannibal poklekl u řádku s lilky, na kterých seještě leskly bublinky mýdla z koupele, zvýrazňovaly tak fialovou azelenou barvu, než se všechna voda vsákla do země. Vytáhl svůjkapesní nožík a odřízl lilek od stonku, kapesníkem ho vyleštil, lilekbyl ještě celý teplý od slunce a ohříval mu ruce, když ho nesl jakonějaké teplé zvířátko k Mishe do dětského pokoje. Dal ho na místo,kde ho mohla dobře pozorovat. Misha zbožňovala temně fialovoubarvu, zbožňovala lilkovou barvu, a to do konce svého života. Hannibal Lecter zavřel oči, aby si opět vybavil daňky hopsající

před Starlingovou, aby opět spatřil ji, jak poskakuje cestou dolů, orámovaná zlatým sluncem, ale tentokrát spatřil jiné zvíře, byl to ten koloušek s šípem v těle, vzpínal se na provaze, na kterém ho táhli k sekyře, koloušek, kterého snědli, než si dali Mischu, a doktor už dál nevydržel zůstat v klidu, vstal, ruce a tvář upatlané od fialové šťávy z hroznového vína, ústa zkřivená jako nějaká řecká maska. Pohlédl dolů na cestu, kudy běžela Starlingová. Zhluboka se

nosem nadechl a nasával očistnou vůni lesa. Zíral na místo, kde Starlingová zmizela. Její stezka vypadala jasněji než okolní les, jako by za sebou nechala rozzářený pruh.

Rychle se vyšplhal nahoru na kopec a pak zase dolů na druhou stranu směrem k parkovišti u kempu, kde nechal svou dodávku. Chtěl odjet z parkoviště dřív, než se Starlingová vrátí ke svému vozu zaparkovanému tři kilometry odtud na hlavním parkovišti u stanoviště strážce lesní oblasti, která byla v tuto roční dobu pro veřejnost zavřená.

Než Starlingová doběhne ke svému vozu, může to trvat tak patnáct minut.

Dr. Lecter zaparkoval vedle mustanga a nechal motor v chodu. Měl už několikrát příležitost prozkoumat její auto na parkovišti u prodejny potravin poblíž jejího bytu. Na tohle parkoviště upozornila Hannibala Lectera nálepka na čelním skle mustangu, díky níž měla Starlingová celoroční slevu na parkování. Doktor si koupil mapy parkovišť a ve svém volném čase si tohle dobře prohlédl. Mustang byl zamčený a těžce spočíval na širokých pneumatikách, jako by spal. Její auto ho okouzlovalo. Mělo své

vrtochy, ale zároveň bylo mimořádně výkonné. Na chromované klice u dveří, která byla neustále v zamčené poloze, nic necítil. Rozevřel svůj jednoduchý ocelový paklíč a přiložil ho k zámku. Nějaký alarm?

Ano? Ne? Klap. Ne.

Dr. Lecter vlezl do auta, kde byla všude velice intenzivně cítit Clarice Starlingová. Volant byl široký a pokrytý kůží. Na střední

desce volantu byla samolepka s nápisem MOMO. Pozoroval nápis s nakloněnou hlavou, vypadal teď jako papoušek, a jeho rty pomalu vyslovily: „MO MO“. Pohodlně se uvelebil na sedadle, zavřel oči a nasával, obočí zdvižené, jako by poslouchal nějaký koncert. Pak se náhle mezi jeho rty objevila růžová špička jazyka, jako by měl jeho jazyk svůj vlastní mozek. Jazyk byl malý a vypadal jako had, který si hledá cestu pryč z doktorova obličeje. Výraz dr. Lectera se vůbec nezměnil, snad si ani pohyb svého jazyka neuvědomoval, jen se trochu naklonil dopředu, po čichu našel jazykem kůži na volantu. Jazyk obtočil volant a citlivě vyhledal místo na spodní části, kde byly zřetelné otisky jejích prstů. Rty ochutnal vyleštěná místa na volantu v místech, která ukazují dvě hodiny a kde zpravidla držela při jízdě volant ve svých dlaních. Pak se opět opřel o sedadlo, jazyk se vrátil na své místo a doktor zavřel ústa, jako by vychutnával lahodné víno. Zhluboka se nadechl a zadržel dech, i když vystupoval a zamykal mustang Clarice Starlingové. Nevydechl, schovával si ji stále ve svých ústech a plicích, než jeho stará dodávka opustila parkoviště.

KAPITOLA

54

JEDEN Z AXIOMů behaviorální vědy říká, že vrazi všeho druhu působí většinou jen v určitém teritoriu, kanibalové řádí po celé

zemi.

Nomádská existence dr. Lectera nijak zvlášť nepřitahovala. Všechna úřední rizika úspěšně překonal zejména díky vynikající

kvalitě svých dlouhodobých falešných dokladů a zvláštní péči, kterou věnoval jejich zajištění, a díky snadnému přístupu k penězům. Nahodilé a časté přesuny s tím neměly nic společného. Jednak měl k dispozici dva různé dlouhodobé osobní doklady, oboje velice důvěryhodné, třetí mu pak umožnily používat dopravní

prostředek. Nebyl tudíž žádný problém, aby si pro sebe zařídil pohodlné hnízdečko ve Spojených státech, a to hned týden po svém příjezdu.

Vybral si Maryland, na farmu Muskrat Masona Vergera to bylo asi hodinu jízdy, současně to bylo poměrně příhodné místo pro návštěvy hudebních a divadelních představení ve Washingtonu a New Yorku.

žádná z veřejných aktivit dr. Lectera nikoho nezaujala a všechny jeho nejdůležitější osobní doklady by měly dost velkou šanci projít jakoukoli namátkovou kontrolou. Po návštěvě jednoho ze svých trezorů v Miami si na jeden rok najal od jednoho německého lobbisty velice příjemný a osamělý dům na pobřeží Chesapeake.

Díky kruhovým spojům v telekomunikaci mohl ze dvou různých telefonních přístrojů umístěných v jednom laciném bytě ve Filadelfii získávat jakékoli informace, kdykoli se mu zachtělo, aniž by musel opouštět komfort svého nového domova.

Platil vždy v hotovosti, takže se mu vždycky rychle podařilo sehnat na poslední chvíli od překupníků lístky na premiéry symfonií

a těch baletních a operních představení, která ho zajímala. Mezi vynikající vlastnosti jeho nového domova patřila báječná

dvojgaráž s dílnou a dobrými stahovacími vraty. Zde dr. Lecter zaparkoval svá dvě vozidla: šest let starou dodávku chevrolet s kovovým rámem nad nákladním prostorem a s různým vybavením, které odkoupil od jednoho instalatéra a malíře pokojů, a sedan jaguár s přeplňovaným motorem, který si pořídil na leasing u jedné

společnosti v Delaware. Dodávka nabízela možnosti různého vzezření, a to pro každý den a příležitost. Výbava, kterou mohl naložit na korbu nebo připevnit na rám, zahrnovala žebřík pro malíře domů a pokojů, trubky, linoleum, výbavu pro grilování a propanbutanovou láhev.

Vzhledem k tomu, že si všechny záležitosti související se zabydlením už zařídil, odměnil se jedním týdnem hudby a návštěvami muzeí v New Yorku. Zasílal katalogy nejzajímavějších uměleckých akcí svému bratranci ve Francii, vynikajícímu malíři Balthusovi.

V aukční síni Sothebys v New Yorku zakoupil dva vynikající

hudební nástroje, oba velice vzácné. První bylo vlámské cembalo z konce osmnáctého století, které bylo téměř stejné jako Smithsonionův Dulkin z roku 1745 s vrchní klávesnicí, takže se na něm dál hrát Bach, tento nástroj byl důstojným nástupcem gravicembala, které měl doktor ve Florencii. Dále si zakoupil jeden z prvních elektronických nástrojů, termenvox, sestrojený samotným profesorem Termenem v roce 1930. Termenvox fascinoval dr. Lectera už dlouho. Jako malý chlapec si sám jeden sestavil. Hraje se na něj jen gestikulací prázdnýma rukama v elektroakustickém poli. Jen gesta a nástroj vydává tóny.

Tak se hezky usadil, zařídil vše potřebné a konečně se mohl trochu bavit…

Po příjemně stráveném ránu v lesích jel dr. Lecter domů do své

příjemné skrýše na marylandském pobřeží. Pohled na Clarice Starlingovou, jak běží mezi padajícím listím po lesní pěšině, si už

našel své stálé místo v doktorově paláci paměti. Představuje pro něj zdroj potěšení a je k maní ihned, z foyeru to netrvá ani vteřinku. Pozoruje běžící Starlingovou a jeho vizuální paměť teď dokáže vnímat nové detaily v celkovém obrazu, slyší, jak vysocí a zdraví

daňkové klusají kolem něj na kopec, vidí jejich zrohovatělá kolena, trs trávy na srsti nejbližšího zvířete. Tuto vzpomínku si zakládá do slunné místnosti v paláci, který je hodně daleko od malého zraněného kolouška.

Zase doma, opět doma, vrata garáže se s tichým hučením zavírají

za doktorovou dodávkou.

Jakmile se vrata v poledne znovu otevřou, vyjíždí ven černý

Jaguár a veze doktora oblečeného do města.

Dr. Lecter velice rád nakupoval. Jel přímo k Hammacheru Schlemmerovi, dodavateli kvalitních domácích a kulinářských potřeb. Doktor zde pobyl skutečně dlouho. Měl stále ještě ranní

náladu z lesa a v kapse příruční metr, se kterým teď porovnával rozměry tří nejlepších košů na pořádání pikniků. Všechny byly upletené z vrbového proutí, nalakované, měly na sobě našité kožené

popruhy a pevné mosazné přezky. Nakonec se doktor rozhodl pro koš střední velikosti, protože bohatě stačil na uskladnění všeho potřebného pro jednu osobu.

Proutěný koš měl v sobě různé přihrádky a v nich termosku a nádobí: sklenice, masivní porcelán a příbory z nerez oceli. Koš se dal koupit jen s příslušenstvím. Museli jste si to pořídit jako celek. V dalších obchodech, u Tiffanyho a pak Christoflea, měl doktor možnost vyměnit robustní piknikové talíře gienským francouzským porcelánem vzor chasse s lístečky a poletujícími ptáčky. U Christoflea získal stříbrnou soupravu příborů z devatenáctého století, kterou měl opravdu rád, hloubkový vryp Cardinal, značka výrobce byla na dně prohlubně každé lžíce, na spodní straně rukojeti byl vyrytý ocásek pařížské krysy. Na vidličkách byly krásné rytiny, hroty daleko od sebe a nože byly velice příjemné, protože jejich rukojeti měly své těžiště až v dlani. Takový příbor sedne do ruky jako dobrá pistole na souboj. V

oddělení se sklem se doktor nemohl rozhodnout, pokud šlo o velikost jeho skleniček na aperitiv, ale nakonec zvolil lampiónový vzor ballon na brandy. U sklenic na víno neváhal ani chvilku. Vybral si značku Riedel a zakoupil dvě velikosti, přičemž v každé sklenici zbývalo od okraje dost místa na nos.

U Christoflea také objevil krásné lněné prostírání krémově bílé

barvy a také nádherné damaškové ubrousky s miniaturními damaškovými růžičkami vyšitými v rohu, jako kapičky krve. Dr. Lectera napadlo, že si zahraje na damaškového podivína a zakoupil šest ubrousků, jednak bude vždy dobře zásoben a dále mu to umožní

pravidelné zásilky do prádelny.

Zakoupil dva propanbutanové vařiče, v dobrých restauracích na nich někdy vaří přímo u vašeho stolu, a vynikající měděnou pánev a měděný kotlík fait-tout na přípravu omáček, oba kusy byly zhotoveny pro Dehillerina v Paříži, a ještě dvě metly na šlehání. Nepodařilo se mu sehnat kuchyňské nože z karbonové oceli, kterou měl daleko raději nežli nerez, ani další speciální nože, jež musel nechat v Itálii.

Jeho poslední zastávkou byl obchod se zdravotnickými potřebami, byl nedaleko Všeobecné nemocnice milosrdných, a objevil zde pravý poklad: zánovní Strykerovu sekerku určenou do piteven, mohl ji snadno umístit do svého piknikového koše namísto termosky. Sekáček byl ještě v záruční lhůtě a patřila k němu i další

výbava: univerzální nůž na lebeční kosti, jakož i lebeční klín, takže měl svou kuchyňskou výbavu téměř kompletní.

Francouzské dveře dr. Lectera jsou dokořán a vpouštějí do místnosti chladivý večerní vzduch. Pláž je pod měsíční oblohou, přes kterou se přehánějí mračna, místy zčernalá a jinde stříbřitá. Doktor si nalil do nové sklenice víno a sedl si pod svícen u cembala. Buket vína se mísil se slaným mořským vzduchem a dr. Lecter se v těch vůních vyžíval, aniž by musel sundat ruce z klávesnice. Svého času vlastnil klavichordy, virginaly a další starodávné

klávesové hudební nástroje. U cembala má však raději jeho zvuk a pocit z doteku kláves, není zde totiž možnost ovládat hlasitost strun rozezvučovaných pomocí havraních brk, takže hudba vzniká jako autentický zážitek, náhlý a neopakovatelný.

Dr. Lecter si nástroj prohlíží, procvičuje ruce. Přiblíží se ke svému nově nabytému cembalu stejně, jako by se díky nějaké

nahodilé poznámce dokázal seznámit se zajímavým neznámým člověkem, hraje árii složenou Jindřichem VIII., „Green Grows the Holly“.

Dodalo mu to odvahy a zkusil Mozartovu „Sonátu B dur“. Ještě

se s cembalem dost nesblížili, ale na ruce doktora reaguje dobře a slibuje tak, že si spolu brzy budou dobře rozumět. Zvedá se vítr a plamen svíčky se chvěje, ale dr. Lecter má oči zavřené, hlavu mírně

zakloněnou a hraje. Mishe odlétají z buclatých ručiček ve větru mýdlové bublinky, a zatímco doktor prudce spustí třetí větu, odlétá

společně s hudbou do lesa, kde běží Clarice Starlingová, běží a pod nohama jí šustí listí, šelestí i vítr vysoko v korunách ohýbajících se stromů, a daňci před Starlingovou utíkají, jeden samec a dvě laně, přeskočí cestu, jako když poskočí srdeční tep. Zem náhle ochladne a muži v hadrech vlečou kolouška s šípem v těle z lesa pryč, kolouch se vzpíná v provaze, který mu uvázali kolem krku a za který ho táhnou, je to tak lepší, protože kolouch je zraněný, jednodušší než

nosit sekyru k němu, a hudba náhle nad zakrváceným sněhem zmlkne. Dr. Lecter svírá okraje židle u cembala. Zhluboka dýchá, chvíli trvá, než opět položí ruce na klávesnici, donutí se ke kratičké

frázi, pak druhé a do ticha zazní závěrečný zvonivý tón. Slyšíme jeho tenký a sílící nářek, který zmlkne stejně rázně jako hudba. Dlouho pak sedí s hlavou skloněnou nad klávesnicí. Velice tiše vstane a odejde z místnosti. Nedá se odhadnout, kde se v tom potemnělém domě nachází. Vítr od Chesapeake nabírá na síle, bojuje s plamenem svíčky, až pohasne, ve tmě se prohání mezi strunami cembala, teď nějaký nahodilý tón, pak tenký nářek, který jsme už

slyšeli.

KAPITOLA

55

STŘEDOATLANTSKÁ REGIONÁLNÍ VÝSTAVA střelných

zbraní a nožů v sále Válečného památníku. Dlouhé řady stolů, obrovské množství střelných zbraní, většinou pistolí a bojových pušek. Rudé paprsky laserových zaměřovačů se třepetají na stropě. Na výstavu střelných zbraní se dostaví i nefalšovaní otrlí chlapíci

, je to jejich koníček. Pistole jsou teď černé a výstavy tohoto druhu jsou bezútěšné, nebarevné a neradostné, stejně jako je nitro mnohých, kteří na ně chodí.

Jen si ty chlapíky prohlédněte: zanedbaní, zvrácení, zlostní, posedlí bombami a v hrudníku jim buší záporně nabité srdce. Právě

oni nejvíce ohrožují práva prostých občanů vlastnit zbraň. Co se jim opravdu zamlouvá, jsou bojové pušky, které se vyrábějí v masových sériích; jsou to laciné výlisky, které zaručují

vysokou palebnou sílu ignorantských a netrénovaných vojenských oddílů.

Ochablá a skleslá pivní břicha střelců-teoretiků s tvarohovitými a naducanými obličeji dráždila dr. Lectera, jenž byl mimořádně

elegantní a štíhlý. Střelné zbraně ho nezajímaly. Kráčel přímo ke stánku jednoho z nejvýznamnějších obchodníků s noži.

Jmenuje se Buck a váží sto třicet kilo. Buck má spoustu pohádkových mečů a kopie

středověkých a barbarských kousků, ale jen u něj se dají najít ty nejlepší pravé nože, i zabijácké. Dr. Lecter ihned zaznamenal, že zde vidí většinu položek ze svého seznamu, věci, které musel nechat v Itálii.

„Co si přejete?“ Buck se přátelsky culil, přátelsky mluvil, ale v očích měl cosi zlověstného.

„Ano. Hodí se mi tenhle Harpy, prosím, a jeden rovný Spyderco se zubatým ostřím a deseticentimetrovou čepelí, a támhleten špičatý

nůž na stahování kůží, tam vzadu.“

Buck snášel požadované kousky na hromádku.

„Potřebuji dobrou sekyrku na zvěřinu. Ne tuhle ne, nějakou skutečně dobrou. Mohu se podívat na támhleten plochý kožený

obušek, ten černý…?“ Dr. Lecter posoudil péro v rukojeti. „Vezmu si ho.“

„Ještě něco?“

„Ano. Chtěl bych jeden nůž Spyderco Civilian, nikde ho tu nevidím.“

„O tom většinou lidi vůbec nevědí. Vždycky mám na skladě jen jeden.“

„Mně jeden stačí.“

„Normálně stojí dvě stě dvacet dolarů, nechám vám ho za devadesát i s krabičkou.“

„Dobře. Máte kuchyňské nože z karbonové oceli?“

Buck zavrtěl svou robustní hlavou. „To si budete muset sehnat nějaké starší na bleším trhu. Tam jsem našel i ty svoje. Pak se dají

dobře naostřit dnem od talíře.“

„Udělejte mi z toho balíček, vrátím se pro to za několik minut.“

Buckovi moc často lidé neříkali, aby jim zboží úhledně balil, takže teď tak činil s pozdviženým obočím.

Pochopitelně, tahle výstava ve skutečnosti žádnou výstavou nebyla, šlo o bazar. Na několika stolech ležely různé zaprášené

památky z druhé světové války, začínaly už vypadat pěkně starobyle. Mohli jste si tady koupit pušky M-l, plynové masky s popraskaným sklem v otvorech pro oči, čutory a jídelní misky. Byly zde i stánky s památkami po nacistech. Pokud by se vám zachtělo, mohli jste si tu koupit kanistr s nefalšovaným plynem cyklonem B.

Nedalo se tu sehnat téměř nic z válek v Koreji a ve Vietnamu a absolutně nic z Pouštní bouře.

Hodně zákazníků sem přišlo v maskáčích, jako by si jen na chvilku odskočili z bitevní linie omrknout tady tu výstavu, a ještě

více oblečení z maskovací látky zde bylo na prodej, včetně

kompletního oblečení pro průvodce lovců a rybářů, ideální

maskování pro ostřelovače nebo lukostřelce, další z nejvýznamnějších oddělení výstavy nabízely výbavu pro lukostřelbu anebo pro lov lukem a šípy.

Dr. Lecter si prohlížel oblečení pro průvodce lovců, když si uvědomil přítomnost uniformovaných mužů, kteří stáli dost blízko za ním. Vytáhl si rukavici pro lukostřelbu. Otočil se, aby si na světle prohlédl značku výrobce, takže viděl, že dva muži za ním byli členové Správy ochrany vysoké zvěře a rybaření státu Virginie, zde měli svůj stánek, kde propagovali péči o ochranu přírody.

„Donnie Barber,“ řekl starší z obou strážců a pokynul hlavou.

„Jestli ho někdy dostaneš před soud, dej mi vědět. Rád bych toho hajzla už nechtěl v lese ani vidět.“ Pozorovali muže kolem třicítky, který byl na druhém konci lukostřeleckého oddělení. Bylo mu sice vidět do obličeje, ale on sledoval video. Donnie Barber měl na sobě

maskáče, ale košili měl uvázanou za rukávy kolem pasu. Vzal si khaki tričko bez rukávů, aby se naparoval svým tetováním a baseballovou čepici měl obrácenou štítkem dozadu.

Dr. Lecter pomalu kráčel pryč od uniformovaných strážců a cestou si prohlížel různé předměty. Zastavil se na chvíli v další uličce u pultu s laserovými pistolemi a skrz mřížoví ověšené pouzdry na pistole pozoroval blikající video, které upoutalo pozornost Donnieho Barbera.

Video zaznamenalo lov na srnce pomocí luku a šípu.

Kromě kameramana tam byl určitě ještě jeden člověk, který

naháněl srnce lesem podél plotu, zatímco lovec natahoval luk a šíp. Lovec měl na oblečení mikrofon. Jeho dech se neustále zrychloval. Šeptal do mikrofonu. „Nic lepšího sem nikdy ještě nikdy nechyt.“

Srnec se nahrbil, když ho šíp zasáhl, a dvakrát se zachytil do plotu, než se mu podařilo ho přeskočit a utéct.

Donnie Barber pozorně sledoval a při zásahu šípu sebou trhnul a mumlal.

Následoval videozáznam pro lovce, jak v terénu zpracovat ulovenou vysokou zvěř. Muž na videu začal v místě, které nazval ANN-us.

Donnie Barber zastavil video a vrátil je zpátky na místo, kde šíp zasáhl srnce, a tento záběr si opakoval stále dokola, až ho musel nájemce napomenout.

„Jdi do prdele, blbče,“ řekl Donnie Barber. „Vod tebe bych si nekoupil ani hovno.“

U dalšího stánku si zakoupil několik žlutých šípů s širokými hroty, v nichž byla přes celou délku hrotu vmontovaná břitva. Stála zde skříňka na losování a díky svému nákupu získal Donnie Barber slosovatelný kupon. Výhrou byl dvoudenní lov na vysokou. Donnie Barber vyplnil svůj kupon a vsunul do otvoru ve skříňce. Nechal si pero prodavače, když zmizel se svým dlouhým balíkem v davu mladých mužů v maskáčích.

Jako žabí oko postřehne ihned jakýkoli pohyb, tak oko prodavače zaznamená jakoukoli zastávku v proudu procházejícího davu. Muž

před ním stál nezvykle klidně.

„To je váš nejlepší samostříl?“ zeptal se dr. Lecter prodava če.

„Ne.“ Muž vytáhl zpoza pultu bedničku. „Tenhle je nejlepší. Mám raději samonabíjecí, když to musíte nosit s sebou. Má naviják, takže se dá napojit na elektrický pohon, nebo ho můžete ovládat ručně. Víte, že na vysokou zvěř nesmíte ve Virginii používat samostříly, maj to dovolený jen invalidi,“ oznamoval prodavač.

„Můj bratr přišel o jednu ruku a hrozně rád by tou druhou něco zabil,“ řekl dr. Lecter.

„Aha, chápu.“

Během pěti minut zakoupil dr. Lecter vynikající samostříl a dva tucty střel, krátkých a silných šípů, vhodných právě pro tento typ samostřílu.

„Udělejte mi z toho balík,“ požádal dr. Lecter.

„Vyplňte tady ten lístek a možná vyhrajete loveckou výpravu na vysokou. Dva dny, vynikající podmínky,“ vybízel ho obchodník. Dr. Lecter vyplnil svůj slosovatelný kupon a vhodil jej škvírou do schránky.

Jakmile se prodavač začal věnovat dalšímu zákazníkovi, dr. Lecter se vrátil.

„Už blbnu!“ prohlásil. „Zapomněl jsem na ten kupon napsat svoje telefonní číslo. Můžu to tam dopsat?“

„Jistě, poslužte si.“

Dr. Lecter sundal víko z krabice a vytáhl dva poslední kupony. K

falešným informacím o své osobě dodal ještě jednu a dlouze se zahleděl na druhý kupon, přičemž mrknul jen jednou, jako když

cvakne spoušť fotoaparátu.

KAPITOLA

56

TĚLOCVIČNA NA FARMĚ MUSKRAT je moderně vybavená,

převládá zde černá barva a chrom a najde se zde snad všechno možné

zařízení pro posilování, činky, vybavení na aerobik a džusový bar. Barney byl téměř u konce svého tréninku, jen ještě pomalu jezdil na rotopedu, když si náhle uvědomil, že v místnosti není sám. Margot Vergerová si svlékala v rohu svou sportovní kombinézu. Pod ní měla elastické šortky a pod lambadou sportovní podprsenku. Teď

si ještě připnula k tělu stahovací pás na vzpírání. Barney slyšel z rohu všelijaké cvakání. Poslouchal, jak se Margot rozcvičuje a oddychuje. Barney jen velmi zvolna šlapal do pedálů, ručníkem si přitom otíral hlavu, když najednou prošla mezi různými přístroji a stála u něj.

Prohlédla si jeho paže, pak svoje. Vypadaly téměř stejně. „Kolik uzdvihneš vleže?“ zeptala se.

„Nevím.“

„Myslela jsem, že víš, tak fajn.“

„Možná sto padesát nebo tak nějak.“

„Stopadesát? To bych teda neřekla, kovboji. Myslím, že sto padesát nezdvihneš.“

„Možná máte pravdu.“

„Vsadím sto dolarů, že vleže sto padesát nezdvihneš.“

„Proti?“

„Sto dolarů, hergot, cos myslel? A ohlídám si tě.“

Barney se na ni zadíval a jeho veliké čelo bylo celé vrásčité.

„Okay.“

Nasunuli kotouče na tyč. Margot spočítala závaží na té straně

tyče, kam umisťoval kotouče Barney,jako by ji snad chtěl podvádět. Reagoval tak, že velice pečlivě spočítal talíře, které nasunula ona na druhou stranu tyče.

Už ležel na podložce, Margot v elastických šortkách stála nad ním, přímo u hlavy. Pokožku a svaly břicha nad stehny měla rýhované jako barokní rám a z jeho pohledu mu připadalo, že její

masivní trup sahá až ke stropu.

Barney se uvelebil, cítil podložku pod svými zády. Margotiny nohy voněly po nějaké chladivé masti. Ruce měla zlehka položené na tyči, nehty nalakované korálově červenou barvou, moc hezky tvarované ruce na to, aby v nich mohla být taková síla.

„Připraven?“

„Ano.“ Zdvihl tyč se závažím nahoru k jejímu obličeji, který nad něj skláněla.

Pro Barneyho to zase až tak namáhavé nebylo. Usadil závaží

zpátky na konzolu,ale toho už si Margot nevšímala. Vytahovala ze své sportovní tašky peníze.

„Díky,“ řekl Barney.

„Udělám víc dřepů než ty,“ byla její reakce.

„Já vím.“

„Jak to?“

„Já můžu čůrat vestoje.“

Svalnatý krk jí trochu zčervenal. „To já taky.“

„Sto babek?“ zeptal se Barney?

„Udělej mi ovocnej koktejl,“ řekla.

Na baru ležela miska s ovocem a ořechy. Zatímco Barney mixoval ovoce, Margot si vzala do pěsti dva vlašské ořechy a rozkřápla je.

„Dokážete to udělat jen s jedním, abyste ho nemusela drtit o nic tvrdého? zeptal se Barney. O okraj mixéru rozťukl dvě vejce a vhodil je do směsi uvnitř.

„A ty jo?“ zeptala se Margot a podala mu jeden ořech. Ořech ležel v Barneyho otevřené dlani. „Já nevím.“ Udělal si na baru místo a jeden z pomerančů se skutálel na zem vedle Margot.

„Promiňte,“ omlouval se Barney.

Sebrala pomeranč z podlahy a položila do misky.

Barneyho velká ruka se sevřela v pěst. Margot očima střídavě

hleděla na jeho pěst a obličej, tam a zpátky, pak zase na jeho napjatý

krk, začínal mu rudnout obličej. Už se celý třásl, když se z dlaně

ozval tichý tříštivý zvuk. Obličej Margot se uvolnil, Barney položil svou roztřesenou ruku na mixér, takže zvuk skořápek byl hlasitější. Z

mixéru vyšplouchlo trochu směsi. Barney vypnul mixér a olízl si konce prstů. Margot se musela smát, i kdyby nechtěla. Barney nalil koktejl do sklenic. Kdokoli by si mohl myslet, že jsou tu dva zápasníci, nebo vzpěrači dvou váhových kategorií.

„Máte pocit, že musíte dělat všechno, co mužský?“ zeptal se Barney.

„Některý hovadiny ne.“

„Chcete zkusit s mužem žít?“

Margot zmizel úsměv z obličeje. „Nechtěj, abych řekla něco sprostýho, Barneyi.“

Barney zavrtěl svou velkou hlavou: „Vyzkoušejte to se mnou,“

řekl.

KAPITOLA

57

DEN PO DNI se hromadil stále nový materiál, jak Clarice Starlingová pátrala v chodbičkách Hannibalova vkusu.

Ráchel DuBerryová byla o trochu starší než dr. Lecter, když

působila jako aktivní mecenáška a pravidelná návštěvnice Baltimorského symfonického orchestru, a bývala velice krásná, což

Starlingová zjistila z obrázků v časopise Vogue z té doby. Svou roli v tom hráli i dva bývalí bohatí manželé. Teď byla chotí Franze Rosencranze, textilního magnáta Rosencranze. Telefon přepojila její

sekretářka.

„Miláčku, teď už jen posílám orchestru peníze. Bydlíme dost daleko, než abych se nějak aktivněji zapojovala,“ řekla Starlingové

paní Rosencranzová, za svobodna DuBerryová. „Jestli jde o nějaké

daňové problémy, mohu vám dát čísla našich účetních.“

„Paní Rosencranzová, když jste byla aktivní členkou rady Filharmonického orchestru a školy Westover, znala jste dr. Hannibala Lectera.“

Dost dlouhá pauza.

„Paní Rosencranzová?“

„Myslím, že bude lepší, když mi dáte své telefonní číslo a já vám zavolám přes ústřednu FBI.“

„Dobře.“

Za chvíli rozhovor pokračoval.

„Ano, před lety jsem Hannibala Lectera znala z různých společenských akcí. Od té doby jsou mi novináři pořád v patách. Byl to mimořádně okouzlující muž, naprosto unikátní. Ten typ, co se ženám rozklepou konena, jestli víte, co tím míním. Trvalo mi léta, než jsem pochopila, že má i druhou tvář.“

„Dával vám někdy nějaké dárky, paní Rosencranzová?“

„Obvykle mi zasílal blahopřání k narozeninám, a to i z vězení. Před zatčením někdy nějaký dárek. Vždycky mi dal něco naprosto nádherného.“

„A dr. Lecter pro vás také uspořádal ten pověstný narozeninový

večírek. Podávala se vína, jejichž značka nějak souvisela s datem vašeho narození.“

„Ano,“ odpověděla. „Suzy říkala, že to byl ten nejpozoruhodnější večírek od Černobílého plesu, který uspořádal Capote.“

„Paní Rosencranzová, kdyby se vám ozval, zavolala byste, prosím, FBI, dám vám číslo. Ještě bych se ráda zeptala na jedno, pokud mohu, nemáte s dr. Lecterem nějaká zvláštní výročí? A paní

Rosencranzová, potřebuji znát datum vašeho narození.“

Hlas na druhé straně evidentně ochladl: „Mám za to, že takovou informaci si dokážete snadno opatřit.“

„Ano, madam, ale jsou zde určité nesrovnalosti, sociální

zabezpečení, rodný list, řidičský průkaz. V těch dokladech to nesouhlasí, datum narození je všude jinak. Omlouvám se, ale třídíme teď objednávky zákazníků, které jsou na dost vysoké částky, a nějak souvisejí s narozeninami významných známých dr. Lectera.“

„Významných známých. Takže já jsem teď významná známá, to je ale ohavné označení.“ Paní Rosencranzová se uchichtla. Patřila do generace návštěvnic koktejlových slavností a její hlas byl hluboký.

„Agentko Starlingová, kolik je vám let?“

„Třicet dva, paní Rosencranzová. Dva dny před Vánocemi mi bude třicet tři.“

„Řeknu vám jen a myslím to v dobrém: Doufám, že ve svém životě budete mít pár významných známých. Jsou skutečnou oporou, aby vám lépe utíkal čas.“

„Ano, madam, a vaše datum narození?“

Nakonec paní Rosencranzová přece jen prozradila něco správného, a to svým typickým stylem: „Dr. Lecter to datum zná.“

„Jestli se ještě mohu zeptat, madam, chápu, když si někdo mění

rok narození, ale proč měsíc a den?“

„Chtěla jsem být ve znamení Panny, hodí se to k panu Rosencranzovi, to když jsme spolu začali chodit.“

Lidé, které dr. Lecter poznal během svého věznění, ho vnímali poněkud jinak:

Starlingová vysvobodila dceru bývalé senátorky Spojených států

Ruth Martinové z hrůzné hladomorny ve sklepě masového vraha Jamea Gumba, a kdyby nebyla senátorka Martinová v dalších volbách poražena, mohla Starlingové dost významně pomoci. V

telefonu byla na Starlingovou milá, sdělila jí všechny novinky o své

dceři Kateřině a zajímala se, co je nového u Starlingové.

„Nikdy jste po mně nic nechtěla, Starlingová. Kdybyste kdykoli potřebovala nějakou práci…“

„Děkuji, senátorko Martinová.“

„Pokud jde o toho příšerného Lectera, nic, samozřejmě, že bych dala FBI ihned vědět, kdybych se o něm něco dozvěděla, a dám vaše číslo sem k telefonu. Charlsie ví, co má dělat s poštou, ale nečekám, že by se mně ozval. Poslední slova toho bastarda v Memphisu zněla:

„Líbí se, mi váš kostým.“ Byl ke mně tak nesmírně krutý, nikdo mi ještě tak neublížil, víte jak?“

„Vím, že se vám vysmíval.“

„Když byla Kateřina nezvěstná a my byli tak zoufalí a on prohlásil, že má nějaké informace o Jame Gumbovi, a já jsem ho úpěnlivě prosila, tak se mě zeptal, podíval se mi do obličeje těma svýma hadíma očima, a zeptal se mě, jestli jsem o Kateřinu pečovala já. Chtěl vědět, jestli jsem ji kojila. Odpověděla jsem mu, že ano. A on na to: „To byla žízeň, viďte?“ Najednou jsem měla všechno před očima, jak ji držím jako miminko v náručí, hladovou, jak už se chce nasytit, hrozně mě to ranilo, ještě nikdy se mi nic podobného nestalo, a on se jen tak vpíjel do mé bolesti“

„Jaký to byl druh, senátorko Martinová?“

„Jaký druh, promiňte?“

„Jaký druh kostýmu jste měla na sobě, jak se dr. Lecterovi líbil.“

„Počkejte, musím si vzpomenout, tmavomodrý, velmi dobře ušitý u Givenchyho,“ odpověděla senátorka Martinová, trochu zmatená prioritami Starlingové. „Až ho zase dostanete do kriminálu, přijeďte ke mně na návštěvu, Starlingová. Projedeme se na koních.“

„Děkuji, senátorko, nezapomenu na to.“

Dva telefonáty o dvou rysech dr. Lectera: první dokazoval jeho šarm, druhý jeho žebříček hodnot. Starlingová si poznamenala: Značky vín související s narozeninami, což už do svého programu zařadila. Do svého seznamu vybraného zboží připojila poznámku Givenchy. Hned pak napsala kojení, ale sama nechápala, proč si to napsala, a ani nebyl čas o tom přemýšlet, protože se rozdrnčel její červený telefon.

„To je behaviorální oddělení? Pokouším se sehnat Jacka Crawforda. Tady je šerif Dumas z okresu Clarendon, Virginia.“

„Šerife, jsem asistentka Jacka Crawforda. Dnes je u soudu. Mohu vám nějak pomoct? Jsem zvláštní agentka Starlingová.“

„Potřeboval jsem mluvit s Jackem Crawfordem. Máme tady v márnici nějakýho chlápka, kterej je rozřezanej, jako by chtěl někdo porce masa, jsem ve správným oddělení?“

„Ano, pane, tady jste, maso, ano, voláte správně. Když mi řeknete, kde přesně teď jste, jedu za vámi a nechám tu vzkaz pro Jacka Crawforda, až se vrátí od soudu.“

Mustang Starlingové zanechal gumové pruhy po pneumatikách, jak se vyřítil na dvojku z Quantika, až se strážný od námořnictva zamračil a pohrozil jí prstem, ale jen stěží potlačil úsměv.

KAPITOLA

58

MÁRNICE OKRESU CLARENDON v severní Virginii patří k okresní nemocnici a

spojuje je jen krátká chodba s ventilátorem ve stropě a široké křídlové dveře na obou koncích, kterými do márnice přivážejí mrtvé. Zástupce šerifa stál u dveří a snažil se odehnat pět novinářů a kameramanů, kteří se kolem něj nahromadili. Za skupinkou stála na špičkách Starlingová a rukou ve vzduchu mávala svým průkazem. Jakmile si jí zástupce šerifa všimnul a přikývl, začala se hloučkem prodírat kupředu. Za ní blesky fotoaparátů a zář jednoho reflektoru.

Pitevna je tichá, cinkají jen nástroje pokládané na kovový tác. V okresní pitevně jsou čtyři nerezové pitevní stoly, u každého jsou váhy a dřez. Dva stoly byly obsazené, prostěradla podivně

skvrnitá od toho, co skrývala. Na stole u okna probíhalo rutinní

nemocniční posmrtné ohledání. Patolog a jeho asistentka se zrovna věnovali něčemu, co vyžadovalo přesnost, takže ani nezvedli hlavy, když vešla Starlingová.

V místnosti se rozléhalo tenké kvílení elektrické pilky: netrvalo dlouho a patolog opatrně odstranil vrchní část lebky a v rukou držel mozek, který položil na váhy. Zašeptal údaj o váze do mikrofonu na plášti, orgán prozkoumal a zabodl do něj prst v rukavici. Jakmile za ramenem asistentky zaznamenal přítomnost Starlingové, zastrčil mozek zpět do lebeční dutiny mrtvoly, vyhodil gumové rukavice do koše, jako by byl chlapec, kterého přistihli, jak střílí prakem, a kolem stolu přešel k ní.

Starlingové připadalo, že jí potřásá rukou nějak zpomaleně.

„Clarice Starlingová, zvláštní agentka FBI.“

„Jsem doktor Hollingsworth, soudní lékař, nemocniční patolog, šéfkuchař a oplachovač lahví.“ Hollingsworth měl jasně modré oči, lesklé jako dobře oloupané vejce natvrdo. Nespustil ze Starlingové

oči a oslovil asistentku: „Marlene, zavolej šerifovi na kardiologickou jednotku intenzivní péče a ukaž nám támhlety ostatky, prosím, madam.“

Z vlastní zkušenosti Starlingová věděla, že soudní lékaři jsou zpravidla inteligentní, ale v běžné konverzaci často hloupí a neopatrní, a že se rádi předvádějí. Hollingsworth sledoval pohled Starlingové. „Zajímá vás ten mozek?“

Přikývla a jen otevřela své prázdné ruce.

„My tady nejsme bezohlední, zvláštní agentko Starlingová. Jen tak vypomáháme pohřebnímu ústavu, když nedáme mozek zpět do lebky. V tomto případě chtějí mít otevřenou rakev a delší dobu na rozloučení se zesnulým, a nemůžete nijak jinak zabránit tomu, aby mozková hmota nezačala prosakovat na polštář, takže vycpeme lebku plenkami nebo něčím podobným, a opět ji zavřeme, vršek lebky připevním dvěma svorkami za ušima, aby nesklouzl. Rodina dostane tělo pohromadě v pořádku a všichni jsou spokojení.

„Rozumím.“

„Tak mi řekněte, jestli rozumíte tomuhle“ řekl. Za zády Starlingové odkryla asistentka prostěradla ze dvou pitevních stolů. Starlingová se otočila a do hlavy se jí vryl obraz, na který

nezapomene, co živa bude. Na dvou sousedících pitevních stolech ležel srnec a muž. Ze srnce trčel žlutý šíp. Prostěradlo zakrývalo šíp i parůžky -vypadalo to jako kolíky od stanu.

Muž měl prostřelenou hlavu dalším žlutým šípem, kratším a silnějším, vyčníval napříč z uší. Stále měl na sobě jeden kus oblečení, baseballovou čepici obrácenou štítkem dozadu, která byla k hlavě připevněna dalším šípem.

Když to Starlingová viděla, neubránila se kratičkému výbuchu smíchu, který se jí podařilo ovládnout tak rychle, že to vyznělo jako projev nevole. Podobná poloha obou těl, na boku místo klasické

anatomické polohy, odhalovala, že oběti byly zmasakrovány téměř

stejně, velice pečlivě a úsporně odstraněná svíčková a ledviny a dále malé plátky masa nacházející se podél páteře.

Na pitevním stole srnčí srst. Parůžky mu zdvihaly hlavu na kovovém podhlavníku, hlava byla otočená a bílé oko jako by se snažilo podívat dozadu na barevné kopí, které ho zabilo. To stvoření, jak zde leželo na boku a s takovým výrazem, právě na tomto místě, kde panoval přísný řád, vypadalo daleko divočeji, daleko nepřátelštější vůči člověku nežli jiná vysoká zvěř, kterou lze v lese potkat.

Muž měl otevřené oči a ze slzných kanálků mu vytékalo trochu krve, vypadalo to jako pláč.

„Divné, mít je takhle pohromadě,“ řekl dr. Hoolingsworth.

„Jejich srdce vážila úplně stejně.“ Pohlédl na Starlingovou a ujistil se, že je v pořádku. „U toho muže je jeden rozdíl, vidíte tady byla od páteře oddělena krátká žebra a plíce jsou roztaženy na zádech. Vypadá trochu jako anděl, že?“

„Krvavý orel,“ zamumlala Starlingová po chvilce myšlení.

„Ještě nikdy jsem nic takového neviděl.“

„Já taky ne,“ řekla Starlingová.

„Pro to existuje nějaký termín? Jak jste to nazvala?“

„Krvavý orel. Ve spisech v Quantiku o tom něco je. Je to nějaký

starý severský obětní rituál. Vysekali kratší žebra, vytáhli plíce na záda a rozprostřeli je do tvaru křídel. Ve třicátých letech to dělal nějaký neoviking v Minnesotě.“

„Vy těhle věcí vídáte dost, nemyslím právě tohle, ale něco podobného.“

„Někdy ano.“

„Je to trochu víc, než dělám jindy. Normálně sem dostáváme jasné vraždy, zastřelené nebo pobodané lidi, ale chcete vědět, co si myslím?“

„Moc ráda bych se to dozvěděla, doktore.“

„Myslím, že tenhle muž, v dokladech má Donnie Barber, včera ilegálně zastřelil toho srnce, den před začátkem sezóny, vím, kdy srnec zemřel. Ten šíp je stejný jako zbytek jeho lovecké

lukostřelecké výbavy. Zvíře chtěl rychle vykuchat. Ještě jsem neprováděl antigenový test na tu krev na jeho rukou, ale je to krev srnce. Zrovna se chystal vyříznout to, čemu lovci říkají zadní pruh, a začal pěkně mizerně, tady ten krátký klikatý řez. Pak ho ale čekalo velké překvapení, a sice když mu proletěl tenhle šíp hlavou. Stejná

barva, ale jiný druh šípu. žádný zářez na hlavě šípu. Vidíte to?“

„Vypadá to na lukostřelecký souboj,“ řekla Starlingová.

„Nějaký jiný člověk, možná ten s druhým lukem, dokončil řezničinu na srnci, a že to teda uměl perfektně, a pak, kristepane, udělal to samé tomu muži. Podívejte, jak přesný je ten řez na kůži, jak odhodlané a energické ty řezy jsou. Nic nezkazil a nic nepřišlo nazmar. Michael DeBakey by to neprovedl lépe. Není zde žádná

známka pohlavního styku, ani u jednoho z nich. Prostě byli naporcováni kvůli masu.“

Starlingová si přiložila kloub prstu ke rtům. Vteřinku si patolog myslel, že snad líbá nějaký amulet.

„Doktore Hollingsworthe, chybějí játra?“

Chvilku trvalo, než odpověděl, hleděl přes brýle do svých záznamů.

„Játra chyběla u srnce. Játra pana Barbera očividně postrádala standardní kvalitu. Část jater byla odříznuta a prozkoumána, řez vede přesně podél jaterní žíly. Jeho játra jsou cirhotická a mají špatnou barvu. Jsou ještě v těle, chcete je vidět?“

„Děkuji, nechci. A co brzlík?“

„Brzlíky, ano, chybějí u obou těl. Agentko Starlingov á, ještě

nikdo neřekl jeho jméno, že?“

„Ne,“ odpověděla Starlingová, „ještě ne.“

Závan vzduchu a ve dveřích stál hubený, ošuntělý muž v tvídové

sportovní bundě a khaki kalhotách.

„Šerife, jak se daří Carletonovi?“ zeptal se Hollingsworth.

„Agentko Starlingová, to je šerif Dumas. Má bratra nahoře na kardiologické jednotce intenzivní péče.“

„Drží se. Říkají, že je stabilizovaný, že ho ,pozorují, nevím, co si o tom mám myslet,“ řekl šerif. Zavolal ven. „Wilburne, pojď sem dovnitř.“

Šerif potřásl Starlingové rukou a představil druhého muže. „To je strážce Wilburn Moody, hlídá vysokou zvěř.“

„Šerife, jestli chcete být u svého bratra, mohli bychom jít nahoru,“ navrhla Starlingová.

Šerif Dumas zavrtěl hlavou. „Pustí mě za ním zase až za hodinu a půl. Nic ve zlým, slečno, ale žádal jsem Jacka Crawforda. Přijede?“

„Nemůže se hnout od soudu, zrovna seděl na lavici svědků, když jste telefonoval. Čekám, že se brzy ozve. Skutečně si ceníme, že jste nám zavolali tak brzy.“

„Starej Crawford mě učil na Policejní akademii v Quantiku, no budou to už desítky let. Zatracenej chlap. No, jestli poslal vás, musíte vědět, do čeho se pouštíte, dáme se do toho?“

„Prosím, šerife.“

Šerif vytáhl z kapsy své bundy záznamník. „Tady ta osoba s šípem v hlavě je Donnie Leo Barber, běloch, třicet dva, bydlí v obytném přívěsu na parkovišti v Cameronu. Nenašel jsem, že by měl nějaké zaměstnání. Před čtyřmi lety propuštěn z vojenské služby u letectva bez možnosti odvolání. Správa federálního letectva mu udělila osvědčení na vrtulomotory a trupy letadel. Někdy dělá

leteckého mechanika. Platil pokutu za přestupek, když vybíjel střelnou zbraň na území města, a loni dostal další pokutu za násilné

porušení práva honitby. Shledán vinným za pytláctví vysoké zvěře v okrese Summit, kdy to bylo, Wilburne?“

„Dvě sezóny dozadu, zrovna dostal zpátky svoji licenci. U nás už

ho všichni znají. Klidně si střílí, ale už se neobtěžuje zvěř dohledat. Když prostě zvíře nepadne na zem, počká si na další, jednou…“

„Wilburne, pověz nám, co jsi našel dneska.“

„No, jel jsem dneska ráno asi v sedm hodin po okresce číslo čtyřicet sedm a asi kilometr a půl západně od toho mostu tam na mě

mával starej pan Peckman a zastavil mě. Byl celej udejchanej a držel se za srdce. Jen otevíral a zavíral pusu a ukazoval někam do lesa. Tak jsem tam šel, byl to dost hustej les, no a asi po sto třiceti metrech jsem tam našel tady Barbera, stočenýho kolem stromu, s šípem v hlavě a tady toho srnce, taky zastřelenýho šípem. Oba byli ztuhlí, asi už od včerejška.“

„Podle teploty bych to odhadoval na včerejšek, brzy ráno,“ řekl dr. Hollingsworth.

„Jenže lovecká sezóna začíná právě dneska ráno,“ řekl strážce.

„A Donnie Barber měl s sebou vysunovací žebřík a posed na strom, ale neměl ho ještě sestavenej. Vypadalo to, jako by tam jel včera, aby se připravil na dnešek, anebo šel pytlačit. Jinak nevím, proč by si s sebou bral luk a šípy, kdyby si chtěl jen sestavit posed. Jenže najednou se objevil krásnej kousek, a tomu žádnej neodolá. Znám spoustu lidí, co to takhle dělaj. Takovýhle chování už je úplně běžný. A pak ho napad ten druhej, když Barber kuchal srnce. Ze stop se nedá nic říct, protože tam začalo najednou tak hrozně pršet, všude tekla voda…“

„Proto jsme udělali jen pár fotek a těla vytáhli,“ řekl šerif Dumas. „Ty lesy vlastní starej pan Peckman. Tady Donnie u něj mohl dva dny lovit zadarmo, hned jak začne dneska sezóna.

Měl na to legitimaci a na ní byl Peckmanův podpis. Peckman vždycky prodal jednu loveckou legitimaci ročně a taky si na to dával inzeráty a jednal s různými agenturami. Donnie měl v zadní kapse dopis, kde stálo Gratuluji, že jste byl vylosován na lov vysoké. Všechny papíry jsou ale mokré. Nic proti našim chlapíkům, ale jsem zvědavej, jestli se vám podaří získat u vás v laboratoři nějaký otisky. S šípama je to stejný, všechno bylo mokrý, když jsme tam dorazili. Snažili jsme se na ně nesahat.“

„Agentko Starlingová, chcete si vzít ty šípy s sebou? Jak chcete, abych je vytáhl?“ zeptal se dr. Hollingsworth.

„Kdybyste je přidržel retraktory a uřízl pilkou napůl v místě

vpichu do kůže, tu stranu s křidélkem a zbytek normálně vytáhl, připevnila bych si to svorníky na svou destičku,“ požádala Starlingová a otevírala svůj kufřík.

„Myslím, že nedošlo k žádnému zápasu, ale chcete nějaké

vzorky zpod nehtů?“

„Raději to dám do DNA. Nepotřebuji identifikaci všech prstů, ale udělal byste, prosím vás, doktore, otisky každé ruky zvlášť?“

„Můžete to sjet na PCR-STR?“

„Ano, v hlavní laboratoři. Dáme vám vědět, šerife, během tří čtyř

dnů.“

„Dokážete sami určit i tu srnčí krev?“ zeptal se strážce Moody.

„Ne, jen zjistíme, že se jedná o zvířecí krev,“ odpověděla Starlingová.

„Co když vás pošlou zjistit, jestli někdo nemá v mrazáku nějakou zvěřinu?“ nabízel se strážce Moody. „Třeba byste chtěla vědět, jestli je to maso právě z tohohle srnce, nebo ne? Někdy musíme my umět rozeznat jednoho srnce od druhého podle krve, abychom měli důkazy pro pytláctví. Každej kus vysoký je unikát. To by vás nenapadlo, co?

Musíme posílat krev do Portlandu v Oregonu, na Oregonskou loveckou a rybářskou, oni vám to tam zjistí, když budete trpělivá a trochu si počkáte. Vrátí vám vzorek a u něj stojí: ,Tohle je kus číslo jedna’, nebo ho prostě nazvou ,srnec A’ a pak následuje hrozně

dlouhý číslo případu, víte, vysoká nemá žádný jména. Alespoň

takový, jaký známe my.“

Starlingové se líbil Moodyho starý, počasím poznamenaný

obličej. „Budeme mu tedy říkat ,Srnec John’, Moody. To je užitečná

informace o tom Oregonu, děkuji vám, možná od nich budeme někdy něco potřebovat,“ řekla a usmívala se na něj, až zčervenal a začal v ruce kroutit čepici.

Když se Starlingová skláněla a hledala něco ve svém kufříku, dr. Hollingsworth zaznamenal, že se mu líbí. Obličej se jí na chvilku rozzářil, když mluvila se starým Moodym. Znamínko krásy v její

tváři vypadalo spíš jako spálený střelný prach. Chtěl se jí zeptat, ale pak si to raději rozmyslel.

„Do čeho jste dali papíry, ne do igelitu?“ zeptala se šerifa.

„Do sáčků z balicího papíru. Balicí papír nikdy žádnou škodu nenadělá.“ Šerif se rukou poškrábal vzadu na krku a pak se na Starlingovou zadíval. „Víte, proč jsem zavolal vaše oddělení, proč

jsem tady chtěl mít Jacka Crawforda. Jsem rád, že jste přijela vy, teď

jsem si vzpomněl, kdo vlastně jste. Nikdo venku neřekne slovo

,kanibal’, protože novináři by srovnali les se zemí, kdyby se to dozvěděli. Zatím vědí, že jde o nějakou nehodu při lovu. Možná

zaslechli, že bylo zohavené nějaké tělo. Nevědí, že z Donnieho Barbera jsou porce masa.

Zase tolik kanibalů není, agentko Starlingová.“

„Ne, šerife. Takových moc ne.“

„Je to ale dost ohavná práce.“

„Jo, pane, to teda je.“

„Možná o tom popřemýšlím, protože v novinách o něm psali pořád, připadá vám tohle jako práce Hannibala Lectera?“

Starlingová pozorovala brouka pisivku v odpadním kanálku vedle prázdného pitevního stolu. „Šestá oběť doktora Lectera, to byl také lovec s lukem a šípy,“ řekla Starlingová.

„Snědl ho?“

„Ne, toho ne. Nechal ho viset na plánovací tabuli na zdi se všemi možnými druhy zranění. Vypadal jako středověká lékařská ilustrace nazvaná Zraněný člověk. Jeho středověk moc zajímá.“

Patolog ukázal na plíce rozprostřené na zádech Donnieho Barbera. „Říkala jste, že je to nějaký starý rituál.“

„Myslím si to,“ odpověděla Starlingová. „Nevím, jestli tohle udělal dr. Lecter. Jestli ano, zohavení není nějaký fetiš, ani to naaranžování není u něj žádné nutkání.“

„Co to tedy je?“

„Je to vrtoch,“ odpověděla a rozhlédla se, jestli zvolila dost přesné slovo, které by je odradilo. „Je to vrtoch, a právě to ho naposledy dostalo.“

KAPITOLA

59

LABORATOŘ DNA BYLA NOVÁ, novotou i voněla a personál

byl mladší než Starlingová. To bylo něco, na co si musí už zvykat, napadlo ji bolestně, už velice brzy bude o rok starší. Mladá žena měla na štítku své jméno, A. BENNINGOVÁ, a právě podepisovala převzetí dvou šípů, které sem donesla Starlingová.

Benningová už měla docela špatné zkušenosti při přejímce důkazů, alespoň to bylo znát podle toho, jak se jí ulevilo, když

spatřila dvě střely pečlivě drátkovými upínači na destičce Starlingové.

„Ani nechtějte vědět, co občas vídám, když takové věci otevřu,“

řekla A. Benningová. „Musíte pochopit, že vám nemůžu říct něco hned teď do pěti minut…“

„Ne,“ řekla Starlingová. „Tady v laboratoři žádné reference na dr. Lectera nejsou, zmizel už dávno a artefakty byly znečištěny, prošly rukama stovek lidí.“

„Čas laboratoře je dost drahý, aby procházel každý vzorek, například čtrnáct vlasů z pokoje v motelu. Když mi přinesete.“

„Poslouchejte mě,“ řekla Starlingová, „a pak mi řeknete svoje. Požádala jsem Questury v Itálii, aby mi zaslali zubn í kartáček, o kterém si myslí, že patřil dr. Lecterovi. Můžete z něj odebrat trochu epitelových buněk z tváře. Udělejte oba laboratorní testy a pak krátké

tandemové opakování. Tyhle šípy byly dlouho na dešti, pochybuji, že z toho vůbec něco dostanete, ale podívejte se sem…“

„Omlouvám se, netušila jsem, že byste tomu rozuměla…“

Starlingová se pokusila o úsměv. „žádný strach, A. Benningová, budeme spolu vycházet dobře. Vidíte, oba šípy jsou žluté. Jsou to šípy pro lov, takže jsou žluté, ale obarveny byly ručně.

Není to špatná práce, jen jsou tam trochu šmouhy. Podívejte se sem, pod tou barvou, nepřipomíná vám to něco?“

„Možná chlup ze štětce?“

„Možná. Jenže se podívejte, jak se zaobluje na jednu stranu a na konci má malou bouličku. Co když je to řasa?“

„Co když je to folikul…“

„Přesně tak.“

„Heleďte, můžu to projet přes PCR-STR, tři barvy najednou, ve stejné řadě a v gelu a získáte tak tři místa odběru DNA najednou. Celkem to bude třináct odběrů pro soud, ale pár dní to potrvá, než

budeme vědět naprosto jistě, že je to on.“

„A. Benningová, věděla jsem, že mi můžete pomoct.“

„Vy jste Starlingová. Tedy zvláštní agentka Starlingová. Neměla jsem v úmyslu začít tak špatně, pořád mi sem špatný poldové nosí

spoustu opravdu hrozných důkazů, to nemá s vámi nic společného.“

„Já vím.“

„Myslela jsem si, že jste starší. Všechny holky, tedy ženy o vás vědí, teda myslela jsem to tak, že vás zná každý, ale vy jste něco…“

A. Benningová se zadívala někam jinam, „, pro nás jste něco zvláštního.“ A. Benningová zvedla svůj buclatý palec. „Hodně štěstí

u ostatních. Jestli vám nevadí, že to takhle říkám.“

KAPITOLA

60

MAJORDOMUS MASONA VERGERA Cordell byl vysoký

muž se zvláštními vlastnostmi a mohl by být i hezký, kdyby nebyl jeho obličej stále tak ztuhlý. Bylo mu třicet sedm a ve Švýcarsku mu zakázali práci ve zdravotnictví či jakoukoli jinou práci, kde by byl v úzkém kontaktu s dětmi.

Mason mu dával dost vysoký plat: měl na starost toto křídlo domu a navíc zodpovědnost za péči a stravování Masona. Ten zjistil, že Cordell je naprosto spolehlivý a schopný čehokoliv. Cordell sledoval na videu všechno to kruté zacházení, když si Mason povídal s malými dětmi, kdokoli jiný by se při tom pohledu rozzuřil nebo rozplakal.

Dnes si Cordell dělal trochu starosti s jedinou záležitostí, která

mu byla svatá, peníze.

Jako obvykle dvakrát zaklepal na dveře a vstoupil k Masonovi. V

jeho pokoji byla naprostá tma, jen akvárium zářilo. Úhoř poznal, že Cordell je tady, a plný nadějí se vysoukal ze své díry.

„Pane Vergere?“

Mason se po chvilce vzbudil.

„Potřebuji s vámi o něčem mluvit, musím tento týden zaplatit nějaké peníze navíc stejné osobě v Baltimoru, o které jsme už spolu hovořili. Není to nic naléhavého, ale měli bychom být opatrní. Ten černoušek Franklin snědl jed na krysy a na začátku týdne byl v kritickém stavu. Své pěstounce řekl, že to byl váš nápad, aby otrávil svou kočku, aby ji už policie netrápila. No a on tu kočku dal sousedovi a sám snědl ten jed na krysy.“

„To je absurdní,“ řekl Mason. „S tím nemám nic společného.“

„Samozřejmě je to absurdní, pane Vergere.“

„Kdo si stěžuje, ta ženská, od který dostáváte děti?“

„Té se musí okamžitě zaplatit.“

„Cordelle, ty jsi s tím malým bastardem nic neměl, viď? Nic na něm v nemocnici nenašli, že ne? Já to zjistím, vždyť mě znáš.“

„Ne, pane. U vás doma? Nikdy, přísahám. Víte, že přece nejsem blázen. Mám svou práci rád.“

„V Marylandu, nemocnice Misericordia. Až ho propustí, půjde do dětského domova. Víte, že jeho pěstounku vyřadili ze seznamu, protože kouřila marihuanu. To ona si na váš stěžuje. Možná budeme muset něco provést i s ní.“

„Hloupá feťačka, to by neměl bejt problém.“

„Neví, na koho by se s tím měla obrátit. Myslím, že potřebuje trochu jemnější zacházení. V rukavičkách. Ta paní ze sociálky po ní

chce, aby mlčela.“

„Budu o tom přemýšlet. Běž a zaplať ty ze sociálky.“

„Tisíc dolarů?“

„A dej jí jasně najevo, že víc už nedostane.“

U Masona na gauči ve tmě ležela Margot, na tvářích stopy po zaschlých slzách. Margot Vergerová vyslechla rozhovor mezi Masonem a Cordellem. Byla tu už dřív, chtěla se s Masonem domluvit, ale Mason usnul. Pochopitelně si myslel, že odešla. Otevřela ústa, aby dýchala co nejtišeji, a pokusila se přizpůsobit svůj rytmus respirátoru. Záblesk šedivého světla, když odcházel Cordell. Margot ležela klidně dál na gauči. Trvalo asi dvacet minut, než se čerpadlo zklidnilo a pracovalo v Masonově spánkovém rytmu, až pak z místnosti odešla. Úhoř ji viděl odcházet, Mason nikoli.

KAPITOLA

61

MARGOT VERGEROVÁ a Barney seděli vedle sebe. Nemluvili mnoho. Protože sledovali fotbalový zápas, potom Simpsonovy, pak nějaké vzdělávací koncerty a nakonec se začali dívat na film Já,Claudius.

Margot měla Barneyho ráda. Líbilo se jí, že má vedle sebe muže. Byl jediný, koho znala, kdo byl tak laskavý. Barney byl velmi chytrý

a měl v sobě něco z jiného světa. To se jí líbilo také. Margot měla dobré umělecké vzdělání a vyznala se i v počítačích. Barney byl samouk a některé jeho názory byly dětinské. Dokázala mu poskytnout vodítko. Její vzdělání bylo široké a stále se rozšiřovalo.

Margot Vergerová přinutila Barneyho zaplatit za jeho žert v posilovně. Věřila, že má silnější nohy než on a čas jí dá za pravdu. Přinutila ho k sázce na výkon při leg-pressu a vyhrála zpět svých sto dolarů. S využitím své nižší váhy ho ještě porazila při tahu jednou paží, ale vsadila se pouze o pravou ruku, protože věděla, že její

levačka je pod vlivem zranění z dětství oslabena.

Někdy v noci, když byl Barney hotov s Masonem, cvičili společně a jeden druhého jistili při zvedání činek. Šlo jen o seriózní

cvičení, které se většinou odehrávalo v tichosti kvůli správnému dýchání. Někdy si jen

řekli dobrou noc, Margot sbalila svůj sportovní

pytel a zmizela v rodinné části domu.

Dnes večer přišla do chromem se blištící tělocvičny přímo z Masonova pokoje a v očích měla slzy.

„Hej,“ řekl Barney. „Jsi v pořádku?“

„Jen rodinná hádka, co ti mám říct? Jsem v pořádku,“

odpověděla.

Cvičila jako ďábel, nabírala si příliš těžká závaží a opakovala několik nástupů. V jedné chvíli k ní Barney přistoupil a zavrtěl hlavou. „Vždyť tady něco poškodíš,“ řekl.

Pak si sedla na rotoped, a když na ni zavolal, aby už skončila, jen se usmála. Barney zašel do sprchovacího koutu a dlouho na sebe nechal proudit teplou vodu. Byla to zvláštní masážní sprcha, jejíž

trysky mířily do pasu a také na stehna. Barney miloval kombinaci obou sprch, aby si užil co nejvíc vodních proudů na svém těle. Brzy byl Barney obklopen hustou párou, která zahalila všechno, kromě proudu vody nad jeho hlavou. Barney si velice rád připomínal mraky páry. Mraky. Aristofanes. Doktor Lecter mu vyprávěl o ještěrce, která počurala Socrata. Napadlo ho, že než se dostal pod neklidné kladivo logiky doktora Lectera, někdo jako Doemling by ho dokázal vytočit.

Když uslyšel další sprchu, nevěnoval jí příliš mnoho pozornosti a začal se umývat. I jiní zaměstnanci používají tělocvičnu, ale většinou brzy ráno nebo pozdě odpoledne. K mužské etiketě patří nevěnovat pozornost ostatním sprchujícím se, ale Barney byl zvědavý. Doufal, že to není Cordell, který ho rozčiloval. Nebylo pravděpodobné, že by někdo jiný použil v noci tělocvičnu. Kdo to, sakra, může být? Barney se otočil, aby mu největší část vody padala na záda a na krk. Mraky páry zakrývaly části lidského těla, které se objevilo vedle něho. Chvíli viděl silné rameno, pak kousek nohy. Silné ruce mydlily svalnatý krk a zátylek a najednou prokoukly mlhou korálové nehty. Byla to Margotina ruka.

Barney sklonil hlavu pod proudem vody a zhluboka se nadechl. Margot si teď myla vlasy. Barney trochu zvedl hlavu a uviděl její

malá ňadra, ploché břicho a klín lemovaný světlými chloupky. Znovu se zhluboka nadechl, a cítil, že má problém. Její tělo zářilo z mlhy jako tělo závodního koně. Barneyho zájem o ni vzrůstal, a proto se k ní otočil zády. Možná se mu podaří ji ignorovat, dokud neodejde.

Voda v protějším sprchovacím koutu se zastavila. Barney uslyšel její hlas: „Hej, Barneyi, jak to vidíš s Patrioty?“

„S, s kamarádem jsme si říkali, že by mohli dostat Miami na pět a půl.“ Ohlédl se přes rameno.

Margot si právě sušila vlasy. Obličej měla čerstvý, slzy byly ty tam. Měla nádhernou kůži.

„Takže jim dáváš body?“ řekla. „V Judyině kanceláři je…“

Barney nedokázal poslouchat, jen se díval. Do tváře mu stoupala horkost, byl zmatený a rozrušený. Nikdy se necítil přitahován k mužům. Ale Margot přes všechny svoje vyvinuté svaly nebyla muž a líbila se mu.

Proč zatraceně lezla za ním do sprchy? Zastavil vodu a díval se na ni. Bez přemýšlení vztáhl velkou ruku k její tváři. „Proboha Margot,“ řekl a další slova mu uvázla v hrdle.

Podívala se na něho. „Hrome, Barneyi. Ne…“

Barney natáhl krk a naklonil se k ní. Pokusil se jí jemně políbit na tvář, ale najednou se k ní přitiskl a chytil ji svými silnými pažemi. Margot se rukama vzepřela proti jeho široké hrudi a silou vyhazovače ho od sebe odmrštila. Barney tvrdě dopadl na podlahu.

„Ty bastarde,“ zasyčela, „měla jsem to vědět, kruci! Seber se a táhni…“

Barney se ztěžka postavil na nohy a vypadl ze sprchy. V

rychlosti na sebe natáhl propocené oblečení a beze slova vyšel z tělocvičny.

Barney bydlel v budově, která byla od domu oddělena. Původně

zde byly stáje a dnes tady byly garáže a několik bytů. Pozdě v noci seděl nad svým laptopem a korespondoval přes internet. Pocítil chvění podlahy, jak někdo scházel ze schodů.

Pak se ozvalo lehké zaklepání na dveře. Otevřel. Za dveřmi stála Margot.

„Můžu na minutku?“

Barney sklonil hlavu a chvíli se díval na špičky svých bot, pak odstoupil ode dveří.

„Barneyi, omlouvám se ti,“ řekla. „Jen jsem zpanikařila. Prostě

jsem se vyděsila. Chci, abychom byli přátelé.“

„Já taky.“

„Myslím to tak, že budeme skuteční parťáci.“

„Margot, poslyš. Řekl jsem ti, že budeme přátelé, ale nejsem žádný eunuch. Přišla jsi do té zatracené sprchy. Líbila ses mi a já

jsem si nemohl pomoct. Přijdeš si tam nahá a vystavuješ se. Fakt se mi líbíš.“

Margot se zasmála.

Vstoupila do místnosti a objala ho drtivým objetím, které by slabšímu muži ublížilo. „Poslyš, kdybych chtěla mít milence, tak to budeš ty. Ale o to mi nejde. Teď ne, nikdy.“

Barney přikývl. „Já vím. Už mě to přešlo.“

Chvíli tiše stáli v objetí.

„Zkusíš být můj přítel?“ řekla.

Asi minutu o tom přemýšlel. „Ano, ale budeš mi muset trochu pomoct. Uzavřeme dohodu: Já se budu ze všech sil snažit zapomenout na to, co jsem viděl ve sprše a ty už se mi tak nikdy neukážeš. Ano?“

„Budu ti dobrým přítelem, Barneyi. Přijď zítra do domu. Budeme s Judy vařit.“

„Jo, ale určitě nevaříš lépe než já.“

„Vyzkoušíš mě,“ řekla Margot.

KAPITOLA

62

DOKTOR LECTER si prohlížel proti světlu láhev Chateau Pétrus. Zvedl ji dnem vzhůru a včera ji znovu obrátil pro případ, že by ve víně byla usazenina. Podíval se na hodinky a rozhodl se, že nastal ten pravý čas pro otevření láhve.

Tohle považoval doktor Lecter za vážné riziko. Nechtěl nic uspěchat. Toužil užít si barvy nápoje v křišťálové karafě. Což by nenastalo, kdyby vytáhl špunt příliš brzy. Ve světle se ukázaly kousky sedimentu.

Opatrně vysunul korkovou zátku, skoro jako by odkrýval část lebky a přelil víno do karafy.

Zapálil oheň a připravil si drink, Lillet s plátkem pomeranče a kostkou ledu. Zaměřil se na to, na čem poslední čtyři dny pracoval. Doktor Lecter byl při přípravě vývaru inspirován Alexandrem Dumasem. Před třemi dny, když se vrátil z lesa, strčil do velkého polévkového hrnce tučnou vránu a vyplnil ji jalovcovými kuličkami. V zátoce ještě plavalo černé svrchní peří. Jemné spodní peří si schoval k výrobě ozdoby na lovecký klobouk.

Teď doktor Lecter rozdrtil další jalovcové kuličky a nakrájel šalotku, kterou vložil do

měděné pánve. Zkušeným chirurgickým uzlem svázal kouskem bavlněné šňůrky čerstvé koření, vložil je na pánev a zalil vývarem.

Pak doktor Lecter vyndal z keramické nádoby s tmavou marinádou maso a nechal je okapat. Pak je ještě vysušil v utěrce. Obrátil je špičatým koncem k sobě a svázal je, aby mělo po celé

délce stejný průměr.

Když byl oheň správně vysoký, vložil maso na rošt. Maso zasyčelo, zahradou se rozptýlil modrý dým a pohnul doktora stejně

jako hudba linoucí se ze sluchátek. Právě poslouchal skladbu „Když

vládne skutečná láska“.

Pozdě v noci se rty červenými od Chataeu Pétrus a s malou křišťálovou skleničkou Chateau d’Yquem si doktor Lecter hrál Bacha. V duchu si představoval Starlingovou, která se brodí v lese listím. Přiběhl před ní srnec a běžel dál nahoru po svahu kopce, na němž seděl on, doktor Lecter. Běžet, běžet, je v druhé variaci Goldbergových variací, světlo svíčky mu kouzlí na rukou tajuplné

obrazce, zvuky hudby, záblesky krvavého sněhu a špinavé zuby, tentokrát už ne více než jen záblesk, který zaniká s určitým zvukem, s pevným ťuk, šíp vyslaný samostřílem do něčí lebky, a opět je tady příjemný les, hudba a Starlingová, která odbíhá v jemném světle a jejíž ohon poskakuje do rytmu jako ocásek nebohého srnce. Bez dalšího přerušení pohybuje doktor rukou až do konce, kdy nastane sladké ticho.

Doktor Lecter pozdvihl číši ke svíčce. Její plamen se zachvěl a slunce se dotklo vody. Víno mělo barvu zimního slunce na kůži Clarice Starlingové. Brzy bude mít narozeniny, vzpomněl si doktor. Rád by věděl, zda existuje někde láhev Chateau d’Yquem z roku jejího narození. Možná by to byl dobrý dárek pro Clarice Starlingovou, která za tři týdny dosáhne let Kristových.

KAPITOLA

63

VE CHVÍLI, kdy doktor Lecter pozvedl svoji číši, potřela A. Benningová v laboratoři DNA poslední sklíčko gelem a sledovala červenou, modrou a žlutou barvu elektrophoreze. Vzorek obsahoval epitelové buňky ze zubního kartáčku z hotelu Palazzo Capponi.

„Hmm, hmm,“ zabručela a zatelefonovala Starlingové do Quantika.

Telefon vzal Eric Pickford.

„Dobrý den, mohu mluvit s Clarice Starlingovou, prosím?“

„Dnes odjela na celý den a já ji zastupuji. Co pro vás mohu udělat?“

„Nemáte číslo jejího pageru?“

„Je na jiném telefonu. Co pro ni máte?“

„Můžete jí říct, že jí volala Benningová z laboratoří DNA. Řekněte jí prosím, že vzorky ze zubního kartáčku a oční řasy na šípu se shodují. Patří doktoru Lecterovi. Požádejte ji, aby mi zavolala.“

„Dejte mi vaše číslo. Jistě jí všechno vyřídím. Děkuji.“

Starlingová nebyla na druhé lince. Pickford zatelefonoval domů

Paulu Krendlerovi.

Když Starlingová netelefonovala A. Benningové do laboratoře, byla laborantka trochu zklamaná. Věnovala tomu svůj volný čas. Odešla domů dávno předtím, než Pickford volal Starlingové domů.

Mason všechno věděl hodinu před Starlingovou.

Krátce pohovořil s Paulem Krendlerem. Jeho mysl byla velmi čistá.

„Je načase Starlingovou odvolat, než začnou pomýšlet na to, že by ji mohli použít jako návnadu. Dnes je pátek, máte na to víkend. Dejte se do toho, Krendlere. Držte jí od toho dál. A Krendlere?“

„Kdybychom jen mohli…“

„Jen to udělejte. A až budete mít další pohlednici z Kajmanských ostrovů, bude mít pod známkou napsané celé nové číslo.“

„Dobrá, já teda.,.,“ odpověděl Krendler, ale uslyšel jen přerušovaný tón.

Tento krátký rozhovor Masona neobvykle unavil. Než se ponořil do přerušeného spánku, zavolal Cordella a řekl mu: „Pošli pro vepře.“

KAPITOLA

64

JE VELMI OBTÍžNÉ dopravit polodivokého vepře proti jeho vůli na určité místo. Je to mnohem horší než unést člověka. Vepř je mnohem těžší než člověk, větší a silnější a nemůžete ho ohrožovat zbraní. Navíc se může bránit svými kly.

Pokud potřebujete udržet zvíře při životě, nemůžete je ochromit elektrickým šokem, protože vepři jsou citliví a hrozí jim koronární

příhoda.

Carlo Deogracias, který vepře choval, měl trpělivost krokodýla. Experimentoval se sedativy pro zvířata a používal stejný

acepromazin, který chtěl použít na doktora Lectera. Teď věděl přesně, kolik ho má aplikovat stokilovému divokému vepři a také

znal přesné intervaly dávkování, kterými ho udržel v klidu maximálně čtrnáct hodin bez následujících negativních efektů. Protože Vergerova firma byla obrovským dovozcem a vývozcem zvířat a zavedeným partnerem ministerstva zemědělství v experimentálním chovném programu, byl to pro Masonovy vepře jemný způsob. Na Inspekční službu pro zdravé zvířectvo a rostlinstvo v River Dále v Marilandu došel fax veterinární služby společně s potvrzením ze Sardinie a poplatkem třicet devět dolarů

padesát centů za padesát ampulek zmrazeného semene, které chtěl Carlo použít.

Povolení pro bachyně a semena přišlo zpět faxem společně s obvyklou garancí Keywest pro bachyně a s potvrzením, že pověřený

inspektor zkontroluje zvířata na mezinárodním letišti BaltimoreWashington. Carlo se svými pomocníky, bratry Pierrem a Thommasem Falcionovými dávali dohromady klece. Byly to klece vynikající

konstrukce s padacími dveřmi na obou koncích. V poslední minutě si vzpomněli, že by měli použít i zrcadlo, nejlépe s rokokovým rámem, které by odráželo vepře.

Carlo opatrně píchl injekci všem šestnácti bachyním, jedna z nich byla březí. Když je

přivedli do bezvědomí, vyšetřili je. Carlo prohlédl jejich tesáky a velké kly. Držel v rukou jejich strašlivé

čumáky a díval se do zastřených očí, poslouchal jejich dech, prohmatával jejich elegantní štíhlé kotníky. Pak je uzavřel do klecí a dvířka na obou stranách uzamkl.

Nákladní auta vyjela z Gennargentu Mountains a zamířila do Cagliary. Na letišti čekal speciál, určený k transportu závodních koní. Dnes vezl jen jediného koně z Říma. Carlo a jeho pomocníci se každou půlhodinu chodili dívat na zvířata a každého vepře prohlíželi individuálně, kladli mu ruce na bok a poslouchali tlukot divokého srdce.

Dokonce přesto, že byli dobří a hladoví, nedalo se očekávat, že by mohli zkonzumovat doktora Lectera celého najednou. Určitě by jim to trvalo nejméně celý den.

Prvního dne chtěl Mason, aby doktor Lecter pozoroval, jak mu žerou nohy. Lecter bude muset vydržet přes noc a čekat na další

chod. Mason slíbil Carlovi, že mu ho na hodinu nechá. Při druhém chodu budou vepři požírat vnitřnosti a obličej. Až se nažere první část prasat a březí samice, nastoupí druhá vlna hladovců. Teprve potom zábava skončí.

KAPITOLA

65

BARNEY NIKDY NEBYL ve stodole. Vešel dovnitř

postranními dveřmi a uviděl řadu sedadel, která obklopovala starou budovu ze tří stran. Stodola byla prázdná a tichá a kromě hudrování

několika holubů na trámech se zde neozývalo vůbec nic. Velké

dvoukřídlové dveře vedly do křídla se stájemi.

Barney uslyšel hlasy a zavolal: „Haló?“

„Jsem v sedlárne, Barneyi, pojď sem,“ Margotin hlas zněl dutě. Sedlárna byla světlá a veselá. Voněla zde kůže. Zaprášenými okny sem pronikaly sluneční paprsky a k vůni kůže se připojoval pach sena.

Margot uklízela hřebelcovací kartáče. Její vlasy byly světlejší

než seno a oči modré jako inspekční známka, která se dávala na maso.

„Ahoj,“ pozdravil Barney u dveří. Díky vysokému stropu si zde připadal jako v kostele.

„Ahoj, Barneyi. Počkej, za dvacet minut se můžeme najíst.“

Z kruchty nahoře se ozvalo dlouhé: „Barneeeeyi. Ahoj. Počkej, až uvidíš co je k obědu! Margot, nechtěla bys jíst venku?“ Byla to Judy Ingramová.

Margot s Judy měly ve zvyku každou sobotu brát děti z okolí na vyjížďku na tlustých shetlandských konících. Přitom vždycky uspořádali velký piknik.

„Mohli bychom pojíst na jižní straně stodoly, na sluníčku,“ řekla Margot.

V sedlárně dominovaly lebky koní připevněné na stěnách ve výši hlavy. Byly na nich připevněny uzdy a byly nabarveny závodními barvami Vergerových.

„Tohle je Fleet Shadow, který zvítězil v Lodgepole v roce padesát dva. Je to jediný vítěz, kterého můj otec kdy měl,“ řekla Margot. Podívala se na lebku. „Je docela podobný na Masona, že?“

V rohu místnosti byla p ícka. Margot udělala malý ohníček, aby si mohla ohřát zmrzlé ruce. Nad ohněm byl kotlík s něčím, co vonělo jako polévka. Na pracovní lavici stála kompletní sada podkovářského nářadí. Margot vzala do ruky kladívko s krátkou rukojetí a těžkou hlavou.

Margot se svojí pevnou postavou a rozložitou hrudí mohla být sama kovářkou.

„Můžeš mi hodit přikrývky?“ zavolala dolů Judy.

Margot popadla hromadu čerstvě vypraných pokrývek na sedla a jediným rozmachem své silné paže vymrštila balík nahoru.

„Dobře, budu muset umýt džíp. Budeme jíst asi za patnáct minut, souhlasíš?“ Zavolala po chvilce Judy slézajíc po žebříku dolů. Barney, který na sobě cítil Margotin zkoumavý pohled, se neotočil. Posadili se na hromadu sena, na níž ležely nějaké pokrývky od koní.

„Chybí ti poníci. Dali jsme je do stájí v Lesteru,“ řekla Margot.

„Dnes ráno jsem slyšel náklaďáky. Jak to?“

„Masonův byznys.“ Nastalo krátké ticho. Vždycky pro ně bylo snadné mlčet, ale tentokrát ne. „Hele, Barneyi. Dostal jsi se k bodu, kdy už nemusíš mluvit, pokud nechceš něco udělat. Je to tak?“

„Něco jako milostná záležitost,“ řekl Barney.

„Záležitost,“ opakovala Margot, „mám pro tebe něco zatraceně

lepšího. Vždyť víš, o čem jsme se bavili.“

„Moc dobře,“ řekl Barney.

„Ale kdyby ses rozhodl, že nechceš něco udělat a později by se to přece jenom stalo, chápeš, že bys už nikdy nemohl přijít ke mně

zpátky?“ Zaťukala si do dlaně podkovářským kladivem, možná

nevědomky. Dívala se mu přitom do očí.

Barney v nich viděl pravdu. Věděl, že to myslí vážně.

„Já vím.“

„Je to stejné, jako bychom něco udělali. Někdy dokážu být extrémně velkorysá, ale jen jednou. Ale to stačí. Chceš vědět kolik?“

„Margot, na mojí hlídce se nic nestalo. Nic, když jsem bral jeho peníze, abych se o něho staral.“

„Proč, Barneyi?“

Pokrčil mohutnými rameny. „Dohoda je dohoda.“

„Ty tomu říkáš dohoda? To je dohoda,“ řekla Margot. „Pětmiliónů dolarů, Barneyi. Těch pět miliónů předpokládal Krendler vydat za informaci FBI, jestli to chceš vědět.“

„Bavíme se o dostatečném množství semene od Masona, které by zajistilo Judy těhotenství?“

„Bavíme se také o něčem jiném. Ty víš, že jestli z Masona dostaneš semeno a necháš ho naživu, dostane tě, Barneyi. Nedokážeš

utéct daleko. Hodí tě vepřům.“

„Co bych měl dělat?“

„Co je to Barneyi, Semper Fi, co máš napsané na paži?“

„Když jsem od něho vzal peníze, slíbil jsem, že se o něho postarám. Pokud pro něho pracuji, neublíží mi.“

„Nemusíš dělat, nic, kromě lékařského dohledu, až umře. Já se ho pak nedotknu. Ani jednou. Měl bys mi pomoct s Cordellem.“

„Ty zabiješ Masona, potřebuješ jen jednu dávku,“ řekl Barney.

„Máme pět jednotek normálního spermatu, přidáme

nastavovadlo a můžeme to zkusit pětkrát invitro, Judyina rodina je opravdu plodná.“

„Nepřemýšlelas o tom podplatit Cordella?“

„Ne. Nikdy by naši dohodu nedodržel. Jeho slovo nemá cenu. Dřív nebo později by po mně šel. Ten musí pryč.“

„Dost jsi o tom přemýšlela.“

„Ano, Barneyi, musíš zkontrolovat chovnou stanici. Je tam pásek, kterým se všechno monitoruje, každá sekunda. Je tam živá

televize, ale žádné video. My, já strčím ruku do respirátoru a znemožním mu pohyb hrudníku. Na monitoru se bude ukazovat, že respirátor stále pracuje. Za tu dobu jeho puls a tlak vykážou změny, ty vběhneš dovnitř, najdeš ho v bezvědomí a budeš se ho snažit ze všech sil oživit. Jediné, co po tobě chci je to, že si mě nevšimneš. Já

budu tlačit na jeho hruď dokud nezemře. Viděl jsi dost pitev, Barneyi. Jak vypadají mrtví, kteří byli udušení?“

„Mají znaky krvácení za očními víčky.“

„Mason nemá oční víčka.“ Byla ochotná a zvyklá koupit si cokoli, kohokoli.

Barney se jí zahleděl do tváře, ale periferním viděním stále pozoroval kladivo. Odpověděl: „Ne, Margot.“

„Kdybych tě nechala tenkrát ve sprše jednat, udělal bys to?“

„Ne!“

„Kdybych si s tebou začala sama, udělal bys to?“

„Ne.“

„Kdybys tady nepracoval a neměl žádnou lékařskou zodpovědnost za něho, udělal bys to?“

„Pravděpodobně ne.“

„Je v tom etika, nebo se bojíš?“

„Já nevím.“

„Tak to zkusíme. Máš padáka, Barneyi.“

Přikývl. Ani nebyl překvapený.

„A Barneyi?“ Přejela si prstem rty. „Ššš, dáš mi svoje slovo?

Mám říct, že tě zabiju v Kalifornii? Nemusím to říkat, že?“

„Nedělej si starosti, “ řekl Barney. „To já si dělám starosti. Nev ím, jak Mason nech ává lidi odcházet. Možná prostě zmizí.“

„Ty si taky nedělej starosti, řeknu Masonovi, že jsi dostal žloutenku. Nevíš mnoho o jeho byznysu s výjimkou toho, že se snaží

pomáhat právu, on ví, že na tobě máme zájem, nechá tě jít.“

Barney by rád věděl, jestli zajímavější terapii měl doktor Lecter, Mason Verger nebo jeho sestra.

KAPITOLA

66

Už PADALA NOC, když dlouhý stříbřitý tahač vjel do stodoly farmy Muskrat. Bylo pozdě.

Zařizování na mezinárodním letišti BaltimoreWashington šlo zpočátku dobře. Inspektor z ministerstva zemědělství dal šestnácti bachyním známky ještě na palubě letadla. Měl odborné znalosti o bachyních a ještě nikdy něco takového neviděl.

Pak Carlo Deogracias nahlédl do nákladního auta. Byl to transportér pro dobytek a smrdělo to tam tak, jako by všechna převážená dobytčata zanechala svoje výkaly. Carlo zakázal vepře naložit. Letadlo čekalo, zatímco rozčilený řidič spolu s Carlem a Pierrem hledali nový

tahač vhodnější pro přepravu jejich nákladu. Když už byli u brány farmy Muskrat, potkalo je poslední

rozčarování. Strážce zkontroloval tonáž vozidla a odmítl je vpustit s poukazem na maximální nosnost zdobeného mostu. Poslal je na přístupovou cestu pro služební vozidla, která vedla státním lesem. Cesta se prodloužila o další dvě míle.

Carlovi se líbila velká čistá stodola na farmě Muskrat. Když řidič tahače zastavil, Carlo šel zkontrolovat, jak tvrdě

prasata spí.

Carlo chtěl velké bachyně probudit z jejich polovědomí, protože je nechtěl nechávat po probuzení v klecích. Bál se, že takové

probuzení může být podobné jako po drogovém opojení.

Pierro a Thommaso museli být velmi opatrní, protože stádo předtím snědlo filmaře Oresta a později jeho zmrzlého asistenta. Muži nemohli být s vepři v jedné ohradě. Bachyně by je neohrožovaly a necvakaly by tesáky jako divocí vepři. Jen by je tiše pozorovaly se strašnou bežmyšlenkovitostí a přibližovaly by se, dokud by se nedostaly dost blízko, aby se do nich mohly zakousnout. Carlo už byl stejně vyčerpaný. Potřeboval si odpočinout a šel se tedy projít podél plotu, který ohraničoval Masonovu pastvinu od velkého státního lesa.

Carlo si dřepl a dloubal v zemi svým kapesním nožem. Zkoušel kvalitu lesní půdy pod stromy pastviny a našel pár žaludů. Slyšel sojky, které létají v posledním světle dne, a pomyslel si, že by si rády daly žaludy. Je jich tady dost, bílé duby obklopují celé pole, ale není

jich tady zas příliš mnoho. Nechtěl, aby vepři našli na zemi cokoli k jídlu.

Mason nechal postavit u otevřeného konce stodoly pevnou bariéru se stejnými holandskými dveřmi, jaké měl Carlo na Sardinii. Z bezpečí za touto ochrannou bariérou může Carlo vepře krmit, házet jim mrtvá kuřata, jehněčí kýty a zeleninu.

Nebyli krotcí, ale nebáli se hluku, pocházejícího od lidí. Ani Carlo by k nim do ohrady nevkročil. Vepř není jako žádný jiný

živočich. Má jiskru inteligence a vyniká strašlivou praktičností. Vepři nejsou úplně nepřátelští. Jen jim chutnají lidé. Dokážou kousat jako ovčácký pes a jejich pohyby kolem oběti vynikají zlověstností a promyšleností. Ještě nikdy předtím neměli takovéto vepře. Byli větší

než evropští a stejně tak divocí. Carlo cítil, že je stvořil. Věděl, že to, co udělají, zlo, které zničí, bude jeho jedinou odměnou, kterou potřeboval.

Kolem půlnoci spali všichni ve stodole, Carlo, Pierro i Thomasso. Spali bezesným spánkem v sedlárně, zatímco vepři chrochtali ve svých klecích a jejich elegantní drobné nohy se začínaly zachvívat ve snech slábnoucího spánku. Lebka vítězného koně se blýskala v odlesku ohýnku v malé pícce a pozorovala celou scenérii.

KAPITOLA

67

ÚTOK NA AGENTA FBI s Masonovým falešným důkazem byl

pro Krendlera obrovským zlomem. Zůstal úplně bez dechu. Když ho generální prokurátorka povolala, rozmázla ho jako blechu. Kromě svého osobního rizika záležitost s Clarice Starlingovou dokázala Klendlera zničit. Člověk má rodinu, která ho podporuje, Klendler podporoval svoji vlastní rodinu, ať byla jakkoli nevděčná. A Starlingová měla definitivně odejít. Zůstane sama a bude hledat Hannibala Lectera. Pokud k tomu dojde, Mason Verger Krendlerovi

nic nedá.

Čím dřív ji zbaví jejích pramenů a dá ji jako návnadu, tím lépe. Krendler si už předtím zkazil kariéru, nejprve jako státní

prokurátor aktivní v politice a později u soudu. Ze zkušeností věděl, že zničit kariéru ženy je snadnější než kariéru muže. Pokud žena má

pohon, který ženy nemívají, nejefektivnější je říct, že kariéru získala vleže na zádech. Ale obvinit Clarice Starlingovou z něčeho takového není možné, pomyslel si Krendler. On sám si často představoval divoký sex s ní, protože ho silně přitahovala.

Krendler si nedokázal vysvětlit svoji animozitu, kterou cítil ke Starlingové. Byla zvláštní a zrodila se v nějakém koutě jeho mysli, kam se nemohl dostat. Bylo to místo s potahy na sedačkách a stropním osvětlením, zamčenými dveřmi a okenicemi a tam se ho dívka v podobě Starlingové, ale bez její chytrosti a s kalhotkami kolem jednoho kotníku ptá, co to s ním, ksakru, je a proč se do toho nepustí, copak je nějaký břídil? Nějaký břídil? Nějaký břídil?

Pokud nevíte, co je Starlingová zač, říkal si Kredler, tak její

představení v černé a bílé bylo mnohem lepší, než slibovala její

reklama. To musel přiznat. Její odměna byla už méně uspokojivá. Dodáváním malých kapek jedu do jejích záznamů byl Kredler schopen ovlivnit vedoucí pracovníky FBI, a blokovat tak povýšení, která jí náležela. Její nezávislý postoj a dobře proříznutá ústa mu v tom pomáhala.

Mason nebude čekat na dispozice Feliciana Fish Market. A není

garance, že by se na Starlingovou někdo nepřilepil při výslechu. Zastřelení Eveldy Drumgové a ostatních byl zřejmě výsledek strašného omylu. To, že Starlingová byla schopna zachránit toho malého bastarda, se dá považovat za zázrak. Zase jeden zázrak k nakrmení veřejnosti. Strhnout strup téhle ošklivé události bude snadné, ale bylo by neohrabané hodit to na Starlingovou. Lepší je Masonův způsob. Je rychlý a ona bude ze hry. Načasování je příznivé.

Jeden z washingtonských axiomů, jehož platnost se prokazuje častěji než platnost Pythagorovy věty, říká, že jeden hlasitý prd zřejmého viníka v přítomnosti kyslíku rozšíří v místnosti mnoho drobných emisí.

Tedy, jedno malé obvinění se rozšíří po ministerstvu spravedlnosti a pomůže mu Starlingovou zlikvidovat.

Mason chtěl o doktoru Lecterovi nějakou reportáž. Kendler musí

zařídit, aby vyzněla jako nešťastná náhoda. Naštěstí se objevila příležitost: Blíží se narozeniny agentky FBI.

Krendler má ochočené svědomí.

Teď se utěšoval. Pokud Starlingová přijde o práci, stane se bez velkého randálu s televizí. V nejhorším dá té střelkyni šanci odejít a nikoho už neohrožovat.

Přestane „kolébat člunem“, pomyslel si, a nebude ho už

rozčilovat.

Kendler měl velice aktivní fantazii. Teď si, jen tak pro zábavu, maloval obrázek Starlingové jako staré a sešlé ženy s křečovými žilami, která lítá sem tam po schodech se špinavým prádlem. Představoval si, co by jí řekl, až by k ní přišel jako vítěz. Vyzbrojen náhledem doktora Doemlinga by se k ní přiblížil co nejvíc a procedil by mezi zuby: „Jsi tak stará, že by tě nechtěl do postele ani ten poslední chlap z jižanské bílé chátry.“ Stále si tu větu opakoval, dokonce si ji chtěl zapsat do notýsku.

Krendler měl nástroj, čas i chuť a musel zničit kariéru Starlingové. Velkou měrou mu v tom měla pomoct náhoda a italská

pošta.

KAPITOLA

68

HŘBITOV BATTLE CREEK v texaském Hubbardu vypadá v prosinci jako malá jizva na žlutohnědém povrchu středního Texasu. Vítr tady hvízdá v každé roční době.

Nová část hřbitova je vybavena plochými značkami, takže tráva se zde dobře seká. Dnes se nad hrobem mladé dívky vznáší stříbrný

narozeninový balón ve tvaru srdce. Ve starší části hřbitova se tráva seká jen podél cestiček a mezi náhrobky se musí přijít se srpem. Vzadu na konci hřbitova se tyčí hromada kompostu, kam se odkládají uschlé květiny. Mezi tančícím balónem a kompostem pracovalo minirypadlo, jehož kontrolní pult ovládal mladý černoch. Druhý muž si dělal zábranu proti větru a zapaloval si cigaretu…

„Pane Clostere, chtěl jsem, abyste tady byl, když to děláme. Jsem si jist, že necháte pozůstalé dívat se na to,“ řekl pan Greenlea, šéf Hubbardova pohřebního ústavu. „Tahle rakev, a chtěl bych vám složit kompliment ohledně vašeho vkusu, tahle rakev je nádherná a vzbudí obdiv. Jsem šťasten, že vám mohu poskytnout slevu. Můj vlastní otec odpočívá také v takové.“

Muž pokývl směrem k operátorovi minirypadla a jeho lžíce se zaryla do zaplevelené zeminy.

„Myslíte to vážně s tím kamenem, pane Clostere?“

„Ano,“ odpověděl doktor Lecter. „Děti chtějí společný kámen pro matku i otce.“

Stáli mlčky vedle sebe a vítr jim nadouval kalhoty. Lžíce rypadla se zastavila v hloubce šedesáti centimetrů.

„Tady bychom měli raději použít lopaty,“ navrhl pan Greenlea. Dva dělníci skočili do jámy a začali odtud rychlými pohyby lopatami vyhazovat hlínu.

„Opatrně,“ napomenul je Greenlea. „Tam není moc pevná rakev. Není jako tahle.“

Stará levná rakev se opravdu zhroutila na svého obyvatele. Greenlea poručil dělníkům, aby pečlivě očistili okolí rakve. Pak pod ní protáhli provazy a vyzdvihli ji z hrobu. Naložili ji do připraveného nákladního auta.

V garáži Hubbardova ústavu položili rakev na stůl a odstranili zbytky víka. Objevila se velká kostra.

Doktor Lecter ji hbitě prohlédl. Kulka zanechala zářez na krátkém žebru nad játry. Druhá prorazila čelo lebky. Lebka byla zelená a lepkavá, částečně odhalená a vykazovala lícní kosti, které

doktor Lecter už viděl.

„Země nám toho mnoho nezanechala,“ podotkl pan Greenlea. Shnilé zbytky kalhot a kovbojské košile zahalovaly dlouhé kosti. Perlové knoflíky košile klesly do prázdného hrudního koše. Na něm ležel kovbojský klobouk. V okraji krempy byl zub a v jeho horní

části zela díra.

„Znal jste zemřelého?“ zeptal se doktor Lecter.

„Dostali jsme za něho poplatek a převezli jsme ho na náš hřbitov dodatečně ke skupině z roku 1989,“ řekl pan Greenlea. „Já žiji tady, ale naše vedení je v Saint Louis. Chcete zachovat šaty? Můžu vám dát oblek, ale nemyslím…“

„Ne,“ odpověděl doktor Lecter. „Očistěte kosti, šaty nepotřebuji, nechejte mu jen klobouk, sponu a boty. Malé kosti dejte do pytlíku a uložte je k dlouhým kostem a k lebce. Chci je všechny. Bude vám jako kompenzace stačit ten náhrobek?“

„Ano, kdybyste se mi tady mohl podepsat, dám vám kopie,“

požádal doktora pan Greenlea, potěšen skutečností, že prodal rakev. Většina ředitelů pohřební služby nechala převážet ostatky zemřelých v kartónových krabicích a prodávala pozůstalým rakve z vlastních zdrojů.

Povolení k exhumaci, které doktor Lecter předložil, bylo v naprostém pořádku a odpovídalo Texaskému zákoníku zdraví a bezpečnosti, oddílu 711.004. Doktor si je vyrobil sám po prostudování zákoníku zapůjčeného v knihovně právních spisů. Oba dělníci uložili novou rakev na místo v přívěsném tahači vedle skříně.

„To je dobrá myšlenka vozit s sebou šatní skříň. Aspoň se vám nepokrčí slavnostní oblek, že?“ podotkl Greenlea.

V Dallasu vyndal doktor ze sk říně pouzdro na violu a vložil do něho pytlík s kostmi a klobouk, do něhož usadil lebku. Rakve se zbavil za hřbitovem Fish Trap a v pronajatém autě

dojel na dallaské letiště Forth Worth, odkud odeslal pouzdro na violu do Filadelfie.

IV.

V Ý Z N A M N É P Ř Í L E ž I T O S T I

V K A L E D N Á Ř I H R ů Z Y

KAPITOLA

69

V PONDĚLÍ musela Clarice Starlingová zkontrolovat exotické

víkendové obchodníky. Taky měla vlivem poklesu napětí nějakou závadu v počítači a potřebovala opravu odborníka. Přestože svůj seznam nákupů pročistila a vyřadila z něho pár vinařů-specialistů a dva výrobce paštiky z husích jater, byl počet obchodníků značný. Na základě podezření, že vrahem lovce z Virginie je doktor Lecter, zkrátila Starlingová seznam obchodníků a omezila se jen na východní pobřeží a výjimkou sonomské paštiky. Fauchon v Paříži odmítl spolupracovat. Starlingová nerozuměla tomu, co jí v telefonu říkali majitelé Vera dal 1926 z Florencie a musela faxovat na Questury, aby jí pomohli přeložit, zda si doktor Lecter poručil bílé

lanýže.

Ke konci pracovního pondělí sedmnáctého prosince měla Starlingová dvanáct možností. Byly to kombinace nákupů na kreditní

karty. Jeden člověk si koupil Pétrus a jaguára s přeplňovaným spalovacím motorem, obojí

na stejnou kartu American Express. Jiný si objednal bednu Batard-Montrachet a zelené girondské

ústřice.

Starlingová probrala každou možnost podle místního oddělení

pro sledování podezřelých.

Starhngová a Eric Pickford pracovali každý zvlášť, ale jejich směny se překrývaly, aby v kanceláři vždycky někdo byl. Byl čtvrtý den Pickfordovy práce na případu. Strávil ho programováním svého samovytáčecího telefonu. Zatím ještě

neoznačil tlačítka.

Když vyšel z kanceláře, Starlingová stiskla první tlačítko jeho telefonu. Ozval se hlas Paula Krendlera.

Starlingová přerušila spojení a chvíli nehnutě seděla. Bylo načase jít domů. Pomalu se točila na židli a znovu si vybavovala předměty z Hannibalova domu. Rentgenový pří stroj, knihy, sedací

kout pro jednoho. Pak vyběhla z kanceláře.

Crawfordova kancelář byla otevřená a prázdná. Na věšáku v rohu místnosti visel svetr, který Crawfordovi upletla jeho poslední

manželka. Starlingová k němu vztáhla ruku, ale nedotkla se ho, přehodila si přes ramena svůj kabát a vydala se ven k autu. Už nikdy neuvidí Quantico.

KAPITOLA

70

SEDMNÁCTÉHO PROSINCE večer zazvonil u Clarice

Starlingové zvonek. Clarice uviděla pod oknem auto šéfa federální

policie.

Tím šéfem byl Bobby, který ji vezl domů z nemocnice, když

zastřelili Felicianu.

„Ahoj, Starlingová.“

„Ahoj, Bobby. Pojď dál.“

„Rád bych. Ale nejprve ti musím něco říct. Mám tady příkaz, že ti mám být k ruce.“

„No jasně. Můžeš mi být k ruce tady. Je tu teplo,“ odpověděla mu Starlingová.

Zpráva byla napsána na úředním formuláři ministertva spravedlnosti a zvala ji ke slyšení ke generálnímu inspektorovi osmnáctého prosince v devět hodin ráno do budovy J. Edgara Hoovera.

„Mám pro tebe zítra přijet?“ zeptal se Bobby.

Starlingová zavrtěla hlavou. „Díky, Bobby. Pojedu svým autem. Nechceš kávu?“

„Ne, díky. Mrzí mě to, Starlingová.“ Bylo vidět, že Bobby chce odejít. Nastalo trapné ticho. „Tvoje ucho už vypadá dobře,“ řekl nakonec.

Starlingová mu zamávala z okna.

Ve zprávě stálo pouze to, že se má dostavit. Bez uvedení důvodu. Ardelia Mappová, veteránka a znalkyně vnitřních válek probíhajících v FBI jí okamžitě uvařila silný čaj podle receptu svojí

babičky, který jí měl povzbudit ducha.

Mappová si přečetla zprávu. „Generální inspektor ti nemusí říct nic špatného.“ Mappová si sedla. „Jestli na tebe něco má oddělení

profesionální zodpovědnosti nebo OPR-DOJ, jsou povinni ti to sdělit. Musí ti dát zatracenou 645 nebo 644 spolu s obviněním, a pokud jsi provedla zločin, budeš mít nárok na právníka jako každý

zločinec, že?“

„Jsi zatraceně přímá.“

„No, tentokrát tě asi podrazí kvůli postupu. Generální inspektor je politik. Může převzít kterýkoli případ.“

„Převzal tenhle.“

„Krendler mu podkuřuje. Ať je to cokoli, rozhodneš-li se jít do případu jako rovnocenný partner, mám všechna čísla. Teď mě

poslouchej, Starlingová, musíš jim říct, že to chceš nahrávat. IG

nepoužívá podepsané prohlášení. Lonie Gains se kvůli tomu dostal do průseru. Budou mít nahrávky toho, co jim řekneš a pak to změní. Nikdy totiž neuvidíš přepis.“

Když Starlingová zavolala Jacka Crawforda, mluvil tak, jako by se právě probudil.

„Nevím, co se děje, Starlingová,“ řekl. „Zavolám ti. Vím jediné, že tam zítra budu.“

KAPITOLA

71

RÁNO SE STARLINGOVÁ VYDALA ke kleci z armovaného betonu jménem Hoover Building.

V dnešní době bomb vkládaných do automobilů je přední i zadní

vchod do budovy většinou uzamčen a kolem ní je hradba starých aut jako improvizovaná bariéra.

Policisté D. C. den za dnem zasouvají za stěrače těchto vozů

pokutové lístky a ty po několika dnech odlétají s větrem a válí se po ulici.

U chodníku stál ošuntělý muž. Kývl na Starlingovou, když

kolem něho procházela, a zvedl kelímek z umělé hmoty. Starlingová

zalovila v peněžence, našla dva dolary a podala mu je.

„Bůh vám žehnej,“ řekl.

„Potřebuji to,“ odpověděla. „Potřebuji každou malou pomoc.“

Starlingová si dala velkou kávu v bistru Au Bon Pain na Desáté

ulici. Dělávala to léta. Vždycky po ránu potřebovala kávu. Ale teď se bála, že se jí během jednání bude chtít na záchod, takže vypila jen polovinu.

Přes skleněnou výplň uviděla Crawforda a doběhla ho. „Chcete si vypít kávu, pane Crawforde? Dají mi druhou.“

„Je bez kofeinu?“

„Ne.“

„Raději ne, vyskočil bych z kůže.“ Zdál se jí unavený a starý. U

nosu mu visela mal á kapička. Stáli proti sobě na chodníku před postranním vchodem do budovy vedení FBI.

„Nevím, čeho se ta schůzka bude týkat, Starlingová. Od zastřelení Feliciany nikoho nepředvolali, pokud je mi zn ámo. Budu s vámi.“ Starlingová mu podala papírový kapesníček.

Zařadili se do davu pracovn íků denní směny. Starlingové se zdálo, že úřednice vypadají neobyčejně elegantně.

„Devadesáté výročí FBI. Dnes přijde Bush,“ připomněl Starlingové Crawford.

Před budovou stály čtyři přenosové vozy satelitní televize. Štáb z televize WFUL se kupil na chodníku a do mikrofonu hovořil mladý muž s módním sestřihem na ježka. Pracovník produkce, který stál u auta, uviděl v davu Starlingovou a Crawforda.

„To je ona, ta v tom námořnickém plášti,“ zavolal na spolupracovníky.

„Už jdeme,“ zařval chlapík s ježkem.

Štáb se vrhl do davu a kameraman zaměřil kameru na tvář

Starlingové.

„Zvláštní agentko Starlingová, můžete komentovat masakr na Rybím trhu? Obvinil vás někdo kvůli zabití pěti…“ Crawford strhl svůj klobouk a v poslední chvíli ho strčil před kameru. Televizní štáb zastavily až hlídané vstupní dveře do budovy.

V hale zůstali stát. Bylo zde teplo a jejich kůže se pokryla drobnými kapičkami. Crawford na sucho polkl tabletku ginkgo biloba.

„Starlingová, myslím, že si vybrali dnešek schválně, kvůli tomu rozruchu s výročím. Ať udělají cokoli, zanikne to v tom zmatku.“

„Tak proč tady byl tisk?“

„Protože lidi, kteří budou u tohoto slyšení, nezpívají ze stejného partu. Máte deset minut čas. Nechcete si přepudrovat nos?“

KAPITOLA

72

STARLINGOVÁ SE JEN ZŘÍDKA dostala až do sedmého patra budovy J. Edgar Hoover Building, sídla svých šéfů. Před sedmi lety se zde shromáždila společně s ostatními členy absolventského ročníku, aby se účastnili gratulace ředitelce Ardelii Mappové, po jejím slavnostním proslovu na rozloučenou, a pak se zde vyskytla ještě jednou, to když ji pozval asistent ředitele k převzetí medaile Combat Pistol Champion za úspěch ve střelbě.

Koberec v pracovně asistenta Noonana byl neuvěřitelně

měkkoučký. V klubové atmosféře kožených křesílek a výrazného zápachu po cigaretovém kouři přemítala, zda před jejím příchodem vyvětrali a vyhodili nedopalky.

Když vstoupila v doprovodu Crawforda, tři muži povstali a jeden zůstal sedět. Vstal její bývalý šéf Clint Pearsall z washingtonského nejvyššího úřadu, diplomovaný absolvent královské vojenské

akademie Noonan z FBI a zrzavý muž v obleku ze surového hedvábí. Muž, který zůstal sedět, byl Paul Krendler, inspektor z oddělení

generálního štábu. Pouze k ní jen otočil hlavu na dlouhém krku, jako by ji vystopoval po čichu. V rohu pracovny stál ještě nějaký šéf od federální policie, kterého neznala.

Zaměstnanci FBI a úřadu spravedlnosti sice měli ve zvyku oblékat se pečlivě a vypadat vždy upraveně, ale tihle muži budili dojem, že mají zanedlouho vystoupit před televizními kamerami. Starlingová si uvědomila, že se pravděpodobně zúčastní setkání s bývalým prezidentem Bushem, které se bude konat později odpoledne dole v přízemí. Jinak by ji totiž předvolali spíše na právní

oddělení než sem do budovy Hoover Building.

Krendler se zamračil, když spatřil po jejím boku Jacka Crawforda.

„Pane Crawforde, váš doprovod v tomto případě není nutný.“

„Jsem momentálně pověřen dozorem nad zvláštní agentkou Starlingová a mé místo je zde.“

„Nesdílím vaše přesvědčení,“ upozornil ho Krendler a obrátil se na Noonana. „Jejím odpovědným šéfem je Clint Pearsall a Crawford na ni dohlíží pouze proto, že je momentálně ve službě. Domnívám se, že agentka Starlingová by měla být vyslechnuta v soukromí,“

navrhl. „Vedoucího oddělení Crawforda požádáme jen, aby byl po ruce pro případ, že budeme potřebovat nějaké dodatečné informace.“

Noonan přikývl. „Až, zvláštní agentka Starlingová dokončí

nezávislou výpověď, tvá přítomnost bude vítána, Jacku. Zůstaň, prosím, nablízku. Udělej si pohodlí, zajdi si něco přečíst do čítárny v knihovně a já tě pak zavolám.“

Crawford srazil paty a postavil se do pozoru. „Smím říci, řediteli Noonane…“

„Smíte odejít,“ přerušil ho Krendler, „to jediné teď smíte.“

Noonan se obrátil na Krendlera. „Dovoluji si poznamenat, že toto jednání řídím já, pane Krendlere, až do té doby, dokud vám sám nepředám vedení. Jacku, ty i já se musíme držet daných pravidel, i zástupce z oddělení spravedlnosti to pochopil. Dostaneš se ke slovu, ale nejprve si musíme se Starlingová promluvit sami,“ řekl Noonan. Pak se naklonil ke Krendlerovi a zašeptal mu něco do ucha. Krendler zrudl.

Crawford se podíval na Starlingovou, ale neměl na vybranou, mohl si jen v duchu zaklít.

„Díky za doprovod,“ řekla.

Šéf policie Crawforda uvolnil pro danou chvíli ze služby. Starlingová zaslechla cvaknutí kliky, nyní tu stojí proti těm mužům sama. Napřímila se v ramenou.

Od této chvíle se bude postupovat systematicky a rychle jako při amputacích v osmnáctém století.

Noonan byl v místnosti nejvyšší autoritou FBI. Jen generální

inspektor by ho svou hodností převyšoval, ale ten poslal místo sebe zplnomocněnce Krendlera.

Noonan vzal do rukou spis ležící před ním na stole. „Identifikujte se, prosím, je to jen kvůli zápisu…“

„Zvláštní agentka Clarice Starlingová. A je tam nějaký zápis, řediteli Noonane? Byla bych ráda, kdyby byl.“

Když neodpovídal, zeptala se dále: „Nebudete mít nic proti tomu, když si jednání nahraju?“ Vyndala z kabelky malý rekordér. Krendler se vložil do hovoru. „Obyčejně se předběžná jednání

tohoto druhu odehrávají v kanceláři generálního inspektora na ministerstvu spravedlnosti. Dnes jsme se sešli zde jen proto, že nám to v souvislosti s nadcházejícím setkáním s panem Bushem vyhovuje, ale to neznamená, že nebudeme respektovat pravidla generálního inspektora. V jistém smyslu jde o diplomatické jednání, proto nahrávání nepovoluji.“

„Předneste jí obvinění, pane Krendlere,“ vyzval Noonan inspektorova zplnomocněnce.

„Agentko Starlingová, jste obviněna z protizákonného poskytnutí

tajného materiálu těžkému zločinci, který je momentálně na útěku,“

oznamoval jí Krendler s kamennou tváří. „Konkrétně jste obviněna z toho, že jste uveřejnila ve dvou italských denících tento inzerát, kterým varujete zločince Hannibala Lectera, že mu hrozí nebezpečí

zatčení.“

Policejní šéf podal Starlingové užmoulanou stránku italských LaNazione. Přistoupila k oknu, aby si inzerát mohla přičíst. A. A. Aaron, Obr ať se na nejbližší úřady, nepřátelé jsounablízku. Hannah.

„Jaká je vaše odpověď?“

„Nic takového jsem nepsala, vidím to poprvé.“

„Jak tedy vysvětlíte, že se v textu objevuje kód ,Hannah’, který

zná pouze dr. Hannibal Lecter a jeho agentura? Kód, který vám Lecter nařídil používat?“

„Neumím to vysvětlit. Kdo to našel?“

„Dokumentární služba v Langley, když náhodou překládali z LaNazione reportáže týkající se Lectera.“

„Když tvrdíte, že kód zná pouze Lecterova agentura, jak je potom možné, že ho odhalila dokumentární služba v Langley, kterou řídí CIA? Měli byste se patrně zeptat jich, kdo je na kód ,Hannah’

upozornil.“

„Překladatel je patrně seznámený s obsahem spisů v celém případě.“

„Až natolik důvěrně? O tom pochybuju. Zeptejme se ho, kdo ho požádal, aby v novinách sledoval právě tohle. A pak, jak může vědět, že je dr. Lecter právě ve Florencii?“

„Přece jste to byla právě vy, kdo zachytil na počítači požadavek florentské Questury na spisy Lecterova případu,“ připomněl jí

Krendler. „žádali o ně pár dnů před vraždou Pazziho. Nevíme přesně, kdy jste ty informace vlastně zachytila. Proč jinak by ale Questury potřebovala o Lecterovi něco vědět?“

„Ale jaký já mám důvod ho varovat? Řediteli Noonane, proč se touto záležitostí generální inspektor vůbec zabývá? Jsem připravena podstoupit test na detektoru lži. Přivezte sem přístroj.“

„Italové nám vyslovili diplomatickou notu kvůli tomu, že varujeme neznámého zločince pobývajícího v jejich zemi,“ řekl Noonan a pokynul zrzavému muži, sedícímu vedle. „Představuji vám pana Montenegra z italského velvyslanectví.“

„Dobrý den, pane. A jak na to Italové přišli?“ zeptala se Starlingová. „Určitě se to nedozvěděli z Langley.“

„Diplomatická síla zatlačila míč na naši stranu,“ odpověděl Krendler dříve, než mohl Montenegro otevřít ústa. „Chceme dát tu záležitost do pořádku ke spokojenosti italských úřadů, generálního inspektora i ke spokojenosti mé, a to zatraceně rychle. Bude pro všechny lepší, když prošetříme všechna fakta společně. Co je mezi vámi a dr. Lecterem, slečno Starlingová?“

„Z příkazu vedoucího oddělení Crawforda jsem dr. Lectera několikrát vyslýchala. Od doby, co dr. Lecter uprchl z vězení, a to je už sedm let, jsem od něho dostala dva dopisy. Oba jsem vám odevzdala,“ odpověděla Starlingová.

„Vlastně máme ještě něco více,“ řekl Krendler. „Dostali jsme to včera. Co více jste dostala vy, to nevíme.“ Sáhl za sebe pro kartónový balíček opatřený mnoha známkami a značně poničený

dlouhou cestou přes různé pošty.

Krendler předstíral, že se mu velice líbí vůně vycházející z balíčku. Ukázal prstem na nálepku lodní pošty, ale ani se neobtěžoval, aby zásilku ukázal Starlingové. „Je adresovaná do vašeho bydliště v Arlingtonu, Zvláštní agentka Starlingová. Pane Montenegro, můžete nám vysvětlit, co jsou ty věci tady v krabici?“

Italský diplomat prohrábl rukou drobnosti v krabici, zabalené do ubrousků. Manžetové knoflíky mu při každém pohybu vesele blýskaly.

„Ano, tady máme nějaké toaletní vody, slavné mandlové mýdlo z dílny Santa Maria Novella ve Florencii a ještě nějaké parfémy. Takové dárečky si dávají zamilovaní.“

„Byly otestovány na toxiny, že Clinte?“ zeptal se Noonan bývalého šéfa Starlingové.

„Ano,“ přikývl Pearsall téměř zahanbeně. „Nebylo zjištěno nic závadného.“

„Dáreček z lásky,“ opakoval spokojeně Krendler. „Nyní se podíváme na zamilované

psaníčko.“ Vytáhl z krabice list pergamenu, rozložil ho a zvedl do výšky, aby bylo vidět nepovedenou podobenku Starlingové s tělem okřídlené lvice. Pak začal číst krasopisné písmo dr. Lectera:

„Napadlo tě někdy, Clarice, pročte Filištýnští nechápou ?Je toproto, ze ztělesňuješ odpověď na Samsonovou hádanku: Ty jsi tenmedový plást s tělem lvice.“

„II miele dentro la leonessa. No to je velice hezké,“ pokyvoval hlavou Montenegro a patrně si snažil citát zapamatovat pro vlastní

případné použití.

„Co to znamená?“ zajímal se Krendler.

Ital však nad jeho otázkou jen mávl rukou, protože věděl, že by této metafoře dr. Lectera nikdy neporozuměl, ani by nevycítil hmatatelnou evokaci.

„Generální inspektor si přeje začít od tohoto bodu kvůli mezinárodním důsledkům,“ pokračoval Krendler. „Budeme-li řešit případ jako kriminální anebo ho uzavřeme

administrativně, záleží

pouze na tom, jaká další fakta zjistíme. Pokud se dostaneme do roviny kriminální, agentko Starlingová, pak předáme případ příslušnému oddělení na ministerstvu spravedlnosti a bude zahájen soudní proces. Budeme vás informovat v dostatečném časovém předstihu, abyste se mohla připravit. Řediteli Noonane…“

Noonan se zhluboka nadechl a vyslovil ortel: „Clarice Starlingová, od této chvíle jste postavena mimo službu až do doby, kdy bude celá záležitost řádně vyšetřena. Odevzdejte zbraně a identifikační doklady FBI. Máte zakázán přístup do všech zařízení

FBI a z budovy budete vyvedena eskortou. Odevzdejte zbraně a služební průkaz zde zvláštnímu agentu Pearsallovi. Udělejte to okamžitě.“

Cestou ke stolu si Starlingová všechny muže promítla v malé

kuželky, terče při střelecké soutěži. Všechny čtyři by mohla odprásknout, než by některý z nich stačil vytáhnout pistoli. Pravý

okamžik však míjel. Vyndala svou pětačtyřicítku a s pohledem strnule upřeným na Krendlera položila na stůl pouzdro a z komory vytáhla plný zásobník. Krendler po něm chňapl, ještě než ho odložila na stůl a stiskl ho v dlani, až mu zbělely klouby prstů. Pak Starlingová odevzdala odznak a průkaz.

„Máte ještě rezervní zbraň?“ zeptal se Krendler. „A brokovnici?“

„Starlingová…,“ oslovil ji Noonan, jako by jí chtěl napovědět.

„Zamčeny ve voze.“

„A další vybavení?“

„Přilbu a vestu.“

„Pane Marshale, vezměte to od slečny Starlingové, když ji doprovodíte k vozu,“ požádal Krendler policistu. „Máte zakódovaný

mobilní telefon?“

„Ano.“

Krendler překvapeně vytáhl obočí a podíval se po Noonanovi.

„Vraťte ho,“ požádal ji Noonan.

„Chci něco říci, protože se domnívám, že na to mám právo,“

požádala Starlingová přítomné.

Noonan se podíval na hodinky. „Tak spusťte.“

„Toto vše je pouze rámec případu. Osobně si myslím, že Mason Verger se usilovně snaží

dopadnout dr. Lectera sám, kvůli osobní

pomstě. Ve Florencii ho patrně nějak minul. A také si myslím, že pan Krendler uzavřel s Vergerem tajnou dohodu a bude mu nahrávat případ dr. Lectera prostřednictvím tahů FBI tak, aby Vergerovi všechno vyšlo. Mám důvod zde vyslovit svou domněnku, že Paul Krendler z oddělení spravedlnosti na této dohodě vydělal balík peněz a rozhodl se mě zničit, jen aby Vergerovi vyšel vstříc. Pan Krendler se ke mně choval nevhodně již předtím a nyní se chová stejně, nehledě na to, že se protizákonně obohacuje. Právě

tento týden mě nazval vulgárně ,venkovská kukuřičná píča’. žádám proto pana Krendlera zde před všemi přítomnými, aby se jeho výpověď, stejně jako moje, ověřily na detektoru lži. Jsem vám k dispozici a test můžeme vykonat hned.“

„Zvláštní agentko Starlingová, můžete být ráda, že jste dnes nevypovídala pod přísahou…,“ začal Krendler.

„Vezměte mě pod přísahu, A vy přísahejte také.“

„Mohu vás ujistit, pokud se nenajdou jednoznačné důkazy, máte nárok na návrat do své funkce bez jakékoliv újmy,“ promlouval Krendler náhle tím nejlaskavějším tónem. „V současné době obdržíte svůj plat a neztrácíte nárok na pojištění a nemocenské dávky. Administrativní zákaz výkonu funkce není prakticky žádným trestem, využijte ho ve svůj prospěch,“ doporučil jí Krendler téměř

důvěrně. „Jestli si třeba chcete dát odstranit z tváře tu tmavou špinavou jizvu, pak nemocenská…“

„To není žádná špína,“ přerušila ho Starlingová odměřeně. „Je to střelný prach, ale nepřekvapuje mě, že to nepoznáte.“

Policista už čekal a napřaženou paží kynul agentce ke dveřím.

„Je mi to líto, Starlingová,“ řekl Clint Pearsall, ruce plné

služebních drobností, které mu před chvíli odevzdala. Podívala se na něho a odvrátila pohled. Paul Krendler k ní téměř

přitančil, zatímco ostatní muži dávali přede dveřmi přednost italskému diplomatovi. Krendler začal cosi cedit tiše mezi zuby.

„Starlingová, jste dost stará na to, abyste…“

„Omlouvám se,“ vyrušil ho Montenegro, obrátil se ve dveřích a přistoupil ke Starlingové.

„Omlouvám se,“ opakoval s pohledem upřeným na Krendlera. Pozoroval ho se zkřiveným výrazem, dokud neodstoupil stranou.

„Je mi líto, že se vám přihodila taková nepříjemnost,“ řekl, „a doufám, že jste nevinná. Slibuji, že budu naléhat na Questury ve Florencii, aby zjistili, jak byl inzerát placen. Jestli vás napadne něco, čím bych mohl z titulu své funkce vyšetřování v Itálii nějak napomoci, trvám na tom, abyste mi to sdělila.“ Pak podal Montenegro Starlingové svou vizitku, malou, z tvrdého papíru, ozdobenou plastickým písmem. Zdálo se, že si vůbec nepovšiml Krendlerovy ruky vztažené ke stisku na rozloučenou, a opustil místnost.

Reportéři, shromáždění před hlavním vchodem a očekávající

zahájení ceremoniálu oslav výročí FBI, byli odveleni na nádvoří. Zdálo se, že několik z nich ví přesně, na koho čeká.

„Musíte mě držet za loket?“ zeptala se Starlingová policisty.

„Ne, madam, to nemusím,“ odpověděl a uvolňoval jí cestu lesem nastrčených mikrofonů. Reportéři jeden přes druhého vykřikovali dotěrné otázky.

Razor Cut pravděpodobně věděl, jak se trefit do černého, když

vykřikl: „Je pravda, že jste byla odvolána z vyšetřování případu Hannibal Lecter?

Očekáváte, že vás obviní z kriminálního činu? Co říkáte protestům italské strany?“

V garáži podala Starlingová policistovi neprůstřelnou vestu, přilbu, brokovnici a revolver. Muž počkal, až vyndá z malé pistole zásobník a otře ji naolejovaným hadrem.

„Viděl jsem vás střílet ve Quantiku, agentko Starlingová,“ řekl.

„Kvůli své hodnosti jsem se musel probojovat aspoň do čtvrtfinále. Dejte tu pistoli, vyčistím ji, než ji odevzdáme.“

„Díky.“

Postával v garáži, ještě když nasedla do vozu, a do rachotu motoru ještě něco řekl. Nerozuměla mu a stáhla okénko.

„Nelíbí se mi, co se vám přihodilo.“

„Díky, šéfe. Jsem ráda, že to říkáte.“

Před vjezdem do garáže číhal vůz s novináři a Starlingová si pár bloků za budovou J. Edgar Hoover Building vysloužila pokutu, když

se pronásledovatelům pokoušela ujet. Fotografové si alespoň pořídili snímek, jak jí silniční patrola vypisuje pokutový bloček.

Asistent ředitele Noonan ještě dlouho po ukončení schůzky seděl za svým stolem a zamyšleně si mnul kořen nosu, kde ho otlačily brýle.

Nijak zvlášť ho nebolelo, že má přijít o Starlingovou, věřil totiž, že ženy mnohem snadněji podlehnou citům než muži, a to je pro takové byro jako FBI vždy nebezpečné. Mnohem více se ho dotklo, jak ponižujícím způsobem se Krendler choval k Jackovi Crawfordovi. Jack patřil k nejspolehlivějším hochům, a je docela možné, že má pro tu Starhngovic holku slabost. Není divu, to se stává. Manželka mu zemřela…

Kdysi se i Noonan zakoukal do jedné mladé stenografky a týden z ní nemohl spustit zrak. Než došlo k maléru, raději ji zavčas přeložil.

Noonan si nasadil brýle a sjel výtahem dolů do knihovny. Jacka Crawforda našel v čítárně zabořeného v křesle, s hlavou opřenou o zeď. Zprvu si Noonan myslel, že kolega usnul. Ve tváři však byl popelavě bledý a na čele se mu perlil pot. Otevřel oči a zalapal po dechu.

„Jacku?“ poplácal ho Noonan přátelsky po rameni a pak se dotknul jeho studené, vlhké tváře. „Knihovníku,“ zavolal hlasitě na celou knihovnu, „rychle zavolejte ambulanci!“

Crawforda odvezli nejprve do služební ošetřovny a brzy nato na jednotku intenzivní péče v Jeffersonově nemocnici.

KAPITOLA

73

KRENDLER SI NEMOHL PŘÁT dokonalejší publicitu.

U příležitosti oslav devadesátého výročí existence FBI byla pro novináře uspořádána prohlídka nového sídla managementu oddělení

pro krize. Televizní štáby plně využily vzácné šance vstoupit dovnitř

budovy J. Edgar Hoover Building ave zpravodajstv í C-SPAN se objevily dlouhé záběry z projevu bývalého prezidenta Bushe, ředitele oddělení, všechno živě. CNN vybrala z projevů krátké sestřihy a zbytek se objevil ve večerních zprávách.

Když čestní hosté ukončili projevy, nastal pravý okamžik pro Krendlera. Mladý Razor Cut zaujal pozici blízko pódia a hned se vytasil s dotazem: „Pane Krendlere, je pravda, že

zvláštní agentka Clarice Starlingová byla odvolána z vyšetřování případu Hannibal Lecter?“

„Považuji za předčasné a neférové vůči agentce jakkoliv situaci komentovat. Mohu vám pouze říct, že úřad generálního inspektora se případem zabývá. Proti nikomu nebyla doposud vznesena obvinění.“

CNN rovněž zavětřila: „Pane Krendlere, italské mediální zdroje tvrdí, že dr. Lecter obdržel od někoho z vládních kruhů tajné

varování, aby uprchl. Je to důvod odvolání agentky Starlingové? Je to důvod, aby se o případ zajímal generální inspektor FBI a ne vnitřní

oddělení pro profesionální disciplínu?“

„Ke komentářům cizího tisku se nemohu, Jeffe, vyjádřit. Mohu ovšem říci, že úřad generálního inspektora vyšetřuje obvinění, které

nebylo doposud dokázáno. Ke svým pracovníkům cítíme stejnou zodpovědnost jako ke svým přátelům v zámoří,“ zdůraznil Krendler a zabodl prst do vzduchu, jak to dělával Kennedy. „Případ Hannibala Lectera je v dobrých rukou, a to nejen v rukou Paula Krendlera, ale v rukou odborníků ze všech oddělení FBI a ministerstva spravedlnosti. Rozběhli jsme projekt, který by měl přinést výsledky v pravý čas.“

Německý lobbista, domácí dr. Lectera, vybavil jeho dům ohromným televizorem a pokusil se ho ozdobit jednou ze svých bronzových sošek. Další soška stála na hypermoderní skříňce. Dr. Lecter sledoval film o velkém astrofyzikovi Stephenu Hawkingovi a jeho práci. Vidělten film už mnohokrát a právě tohle byl jeho nejoblíbenější úsek, kdyže stolu spadl šálek na čaj a roztříštil se na podlaze.

Hawking se otočil na svém invalidním vozíku a promluvil hlasem jako z počítačového reproduktoru:

„Odkud pochází rozdíl mezi minulostí a budoucností? Zákonyvědy nerozlišují mezi minulostí a budoucností, a přesto je mezi nimi vobyčejném živote takový rozdíl.

Vidíte padat hrníček. Rozbije se na kousky, ale nikdy ho nevidítevrátit se dohromady a vyskočit zpátky na stůl.“

Film se rozběhne pozpátku a hrníček se posadí na stůl. Hawkins pokračuje:

„Minulost odlišuje od budoucnosti vzrůstající zmatek a entropie,a tím se určuje směr času.“

Dr. Lecter byl velkým obdivovatelem Hawkingova díla a vášnivě

rád ho studoval ve všelijakých matematických časopisech. Věděl, že Hawking kdysi věřil, že vesmír se přestane rozšiřovat a znovu se smrskne, že entropie začne fungovat v opačném směru. Později však Hawking prohlásil, že se ve své teorii mýlil.

Dr. Lecter měl pro vyšší matematiku docela slušné nadání, jenže bylo zjevné, že Hawking se pohybuje ve sférách naprosto nepřístupných naprostému zbytku světa. Celá léta si Lecter pohrával s touto teorií a nesmírně si přál, aby se Hawking nemýlil, pokud šlo o jeho teorii smršťování vesmíru.

Čas. Dr. Lecter zastavil videokazetu a pustil si zprávy. Na veřejných webových stránkách FBI se denně objevují

nejnovější události a dr. Lecter je pravidelně sledoval mimo jiné také

proto, aby se přesvědčil, že jeho stará fotografie je stále zařazována do seznamu deseti zločinců, po nichž se doposud marně pátrá. Přes stránky FBI se také ve velkém předstihu dozvěděl o připravovaných oslavách devadesátého výročí. Usadil se ve velkém křesle, na sobě

smoking a elegantní šálu uvázanou pod krkem na uzel a zaposlouchal se do

Krendlerových lží. Pozoroval ho přimhouřenýma očima a pod nosem si jemně kroužil sklenkou

brandy. Tuhle Krendlerovu bledou tvář spatřil naposled krátce před svým útěkem v Memphisu před sedmi lety, kdy vystoupil z jeho klece ve věznici.

V místních zprávách z Washingtonu zahlédl, jak Starlingové

vypisuje strážník pokutu, zatímco dotěrní žurnalisté ji nastrkují do otevřeného okénka mustanga mikrofony. A to již moderátor oznamoval, že Starlingová byla ,obviněná z porušování bezpečnosti Spojených států’.

Dr. Lecter vytřeštil hnědé oči a vpíjel se do obrazu. Podržel si její podobu před sebou ještě dlouho poté, co zmizela z obrazovky.

KAPITOLA

74

DR. LECTER ZAPARKOVAL svůj pick-up jeden blok před nemocnicí

MarylandMisericordia Hospital a než vhodil čtvrťáky do parkovacího automatu, pečlivě je otřel. Na sobě měl prošívanou péřovou bundu, jaké nosí dělníci v zimě, a čepici s dlouhým kšiltem, výhodnou ochranu před pronikavými objektivy bezpečnostních kamer. Vstoupil hlavním vchodem do budovy.

Dr. Lecter byl v MarylandMisericordia Hospital naposled před patnácti lety, ale jak je vidět, příliš se zde za tu dobu nezměnilo. Pod touto střechou začínal svou lékařskou praxi, nemůže však říct, že by cítil nejmenší nostalgii. Tohle místo mu nic neříká. Prostory v patře, které nebyly normálně přístupné, sice prodělaly menší kosmetické

změny, ale podle výkresů v technickém oddělení budovy zůstalo prakticky všechno stejné.

V recepci si vyzvedl kartičku, označující ho jako návštěvu a vydal se do lůžkového oddělení v poschodí. Cestou dlouhou chodbou si na dveřích četl jména pacientů a lékařů. Nacházel se na pooperačním oddělení, kam umísťovali pacienty propuštěné z jednotky intenzivní péče, kardiaky nebo po operaci mozku. Nezasvěcený pozorovatel by nabyl dojmu, že dr. Lecter pročítá

jednotlivá jména velmi pomalu a pozorně, protože přitom neslyšně

pohyboval rty a občas se podrbal na hlavě. Pak se posadil do čekárny, odkud měl dobrý výhled na chodbu. Cekal tam asi půl hodiny, trpělivě poslouchal staré ženy vyměňující si příběhy rodinných tragédií a sledoval nějaký televizní program. Konečně

spatřil objekt svého zájmu, chirurga doposud v zeleném operačním plášti, který se vydal sám na obchůzku. To by bude, Chirurg vešel do pokoje podívat se na pacienta doktora Silvermana. Dr. Lecter vstal a znovu se podrbal na hlavě. Vzal ze stolku nějaké staré noviny a vyšel z čekárny. Další pokoj, kde leží pacient doktora Silvermana, jsou druhé dveře ke konci chodby. Dr. Lecter vklouzl dovnitř. Pokoj byl ponořen v pološeru, pacient spokojeně spal, hlavu a obě strany obličeje mohutně zabandážovány. Na monitoru pravidelně blikala malá kontrolka.

Dr. Lecter si rychle sundal prošívanou pracovní bundu a kalhoty a zůstal v zeleném chirurgickém plášti. Na boty si natáhl ochranné

návleky, na hlavu čepec, tvář zahalil rouškou a na ruce si navlékl rukavice. Z kapsy vyndal bílý pytel na odpadky a rozbalil ho. Vtom již vcházel doktor Silverman a přes rameno něco říkal někomu na chodbě. Přichází s ním ošetřovatelka1? Ne. Dr. Lecter se obrátil zády ke dveřím, popadl odpadkový koš a začal jeho obsah vysypávat do pytle.

„Promiňte, doktore, hned jsem pryč,“ omlouval se.

„To nic,“ řekl doktor Silverman a vzal do ruky podložku se zprávou o stavu pacienta, umístěnou v nohách postele. „Klidně si udělejte, co potřebujete.“

„Díky,“ odpověděl dr. Lecter a lehkým svižným pohybem zápěstí udeřil doktora Silvermana zezadu do zátylku koženým obuškem. Pak ho zachytil pod pažemi, aby mu neupadl. Je vždycky zajímavé pozorovat dr. Lectera zvedat tělo, lehce a obratně jako mravenec. Odtáhl doktora Silvermana na toaletu, sundal mu kalhoty a posadil ho na mísu a nechal odpočívat s hlavou skloněnou nad kolena. Ještě předtím dlouho pozoroval jeho zorničky, pak mu sundal z pláště několik identifikačních jmenovek, připnul si je na svůj plášť

a jemu věnoval svou povolenku k návštěvě. Pak si navlékl na krk stetoskop jako nějaké módní boa a nad čelo si nasadil chirurgické

zvětšovací brýle. Kožený obušek si zastrčil do rukávu. Nyní byl připraven proniknout do samého srdce MarylandMisericordia. V nemocnici se dodr žovala striktní pravidla pro manipulaci s narkotiky. Na poschodích, kde leželi pacienti, je měly ošetřovatelky pečlivě zamčeny ve skříňkách. Pokud se někdo chtěl dostat k lékům, potřeboval dva klíče a ty měla u sebe sestra ve službě nebo její

asistentka. Musel se dodržovat přesný postup.

V nejpečlivěji zabezpečeném, operačním oddělení byla každá

operační jednotka vybavena zásobou léků pro následujícího pacienta pár minut předtím, než ho přivezli na operační sál. Léky pro anesteziologa byly umístěny blízko operačního stolu v malém kabinetu, který měl dvě části, jednu chlazenou, druhou udržovanou v pokojové teplotě.

Léky se skladovaly ve speciálním chirurgickém dispenzáři blízko umývárny chirurgů. Jejich příprava znamenala poněkud odlišnou proceduru od rozdělovny léků v přízemí, protože zde se používala silná sedativa, všelijaká exotická hypnotika, která umožňovala operace srdce nebo mozku za plného vědomí a spolupráce pacienta. V dispenzáři byla po celý pracovní den stálá služba, a proto mohly skříňky zůstávat odemčeny. Při akutních případech operace srdce není čas na hledání klíčů. Dr. Lecter s rouškou na tváři prošel létacími dveřmi do operačního oddělení.

Snad ve snaze o povzbuzení pacientů, byly zdi vymalovány kombinacemi několika pestrých barev, které určitě dokázaly podráždit i umírajícího. Několik lékařů se zrovna zapisovalo do knihy příchodů a pak se odebrali do umývárny. Dr. Lecter vzal do ruky pero, podložku s knihou příchodů a předstíral, že také

poznamenává své jméno.

Časový rozvrh na stěně oznamoval, že za dvacet minut začíná

první operace toho dne, odstranění nádoru na mozku.

Dr. Lecter vešel do umývárny, stáhl si rukavice, zastrčil je do kapes a začal se důkladně drhnout až k loktům. Pak si ruce osušil napudroval je a znovu si navlékl rukavice. Nyní musí zpátky na chodbu, protože dispenzář by měl být hned za dveřmi napravo. Nebyl. Na dveřích natřených meruňkovou barvou bylo napsáno, že za nimi jsou umístěny nouzové generátory elektrického proudu a další dvoukřídlé dveře vedly do operační jednotky B. Vedle dr. Lectera se zastavila ošetřovatelka.

„Dobré ráno, doktore,“ pozdravila.

Dr. Lecter si pod rouškou odkašlal a zamumlal odpověď. Pak se obrátil a zamířil zpátky do umývárny, jako že tam něco zapomněl. Sestra se za ním na chvíli dívala a pak zmizela v operačním sále. Dr. Lecter si sundal rukavice a odhodil je do odpadkového koše. Nikdo mu naštěstí nevěnoval pozornost. Vzal si jiný pár. Fyzicky se sice nacházel v umývárně, ale myslí byl zpátky v baltimorském stavebním oddělení, kde v Halí of Architecture dominoval dokonalý

model Wrenovy Katedrály sv. Pavla, a v jasně osvětleném prostoru ležely na rýsovacím stole přesné plány budov MarylandMisericordia. Dispenzář měl být hned vedle, ale nebyl.

Nákresy nejsou přesné. Generátory elektřiny jsou na plánech zachyceny zrcadlově anebo nejsou správně napsány názvy na dveřích, ale to přece není možné. Jenže dr. Lecter si nemůže dovolit bloumat po chodbách sem tam.

Vyšel z umývárny a zamířil dolů chodbou směrem k jednotce A. Dveře vlevo. Je na nich nápis MRI. Dále. Další dveře by měly vést do dispenzáře. Na plánu byly rozděleny, jedny vedly do laboratoře a druhé do skladu s narkotiky.

Těžké dveře vedoucí do dispenzáře byly otevřeny a zapřeny malým dřevěným klínem. Dr. Lecter rychle vstoupil do místnosti a zavřel za sebou.

Mladý zavalitý lékárník právě ukládal něco na spodní polici a úkosem se po příchozím podíval.

„Přejete si něco, doktore?“ zeptal se.

„Ano, prosím,“ odpověděl dr. Lecter.

Mladík začal vstávat ze dřepu, ale nevstal. K zemi ho srazil profesionální úder obuškem do zátylku.

Dr. Lecter zvedl šos chirurgického pláště a zastrčil si ho za zahradnickou zástěru, kterou měl na sobě pod pláštěm. Bleskurychle četl názvy léků: ambien, amobarbital, amytal, dalmane, flurazepam, Shrnoval krabičky a cpal je do velkých kapes zástěry. Za pár okamžiků už stál před otevřenou lednicí: midazolam, quazepam, solzidem, Ani ne za čtyřicet sekund zavřel dr. Lecter dveře dispenzáře a vykročil na chodbu.

Pro jistotu se vrátil zpátky do umývárny, aby zkontroloval, zda mu jeho lup nevydouvá přes chirurgický plášť podezřelé boule. Pak se beze spěchu vydal k létacím dveřím, jmenovku nonšalantně

obrácenou vzhůru nohama, roušku přes tvář, brýle na nose a zvětšující čočky zvednuty, pulz sedmdesát dva. Vyměnil si pozdravy s několika kolemjdoucími lékaři a rozjel se výtahem dolů. Dolů, do samotného přízemí, s rouškou stále na tváři si zamyšleně prohlížel převrácenou jmenovku.

Návštěvám přicházejícím do nemocnice se mohlo zdát podivné, že má na sobě stále ten chirurgický plášť a roušku, ale zbavil se jich, až když se dostal mimo dohled bezpečnostních kamer. Pár náhodných chodců bloumajících líně po chodníku se možná podivilo, proč ten doktor jezdí v takové omlácené rachotině.

Zpátky v nemocnici marn ě klepal anesteziolog na dv eře dispenzáře. Když po chvíli přesto vešel dovnitř, našel lékárníka stále v bezvědomí na podlaze, tak jak padl před patnácti minutami, kdy z regálů zmizely drogy.

Když doktor Silverman nabyl vědomí, klesl na zem vedle záchodové mísy, kalhoty stále spuštěny a nemohl si vzpomenout, jak se na to místo dostal a kde vůbec je. Napadlo ho, že ho snad ranila mrtvice. Bál se pohnout ze strachu, že může dostat embolii. Opatrně

se posouval po zemi, až se mu podařilo vystrčit ruku na chodbu. Vyšetření později prokázalo lehký otřes mozku.

Dr. Lecter se cestou domů dvakrát zastavil. Nejprve na předměstské poště, kde si vyzvedl malou zásilku se zbožím objednaným přes internet u jedné pohřební služby, frak a košili s již

upravenou vázankou, vše vzadu rozstřiženo.

Nyní ještě koupí láhev vína, nějakou skutečně luxusní značku, a pro tu si musí zajet do Annapolis. Teď by se mu sešel jeho jaguár.

KAPITOLA

75

KRENDLER Už BYL PŘIPRAVENÝ jít si v chladném počasí

zaběhat a musel si rozepnout kombinézu, aby se nezpotil, když mu zavolal do jeho bytu v Georgetown Eric Pickford.

„Zajdi, Eriku, do kavárny a zavolej mi z veřejné telefonní

budky.“

„Prosím, pane Krendlere?“

„Udělej, co ti říkám.“

Krendler si sundal čelenku, rukavice a hodil je na piano v obývacím pokoji. Neklidně vyťukával jedním prstem kousek melodie a čekal na telefon. „Starlingová je technický talent, Eriku. Může se jí

podařit nějakým záhadným způsobem napíchnout se na naše telefony. Vládní zájmy musíme udržet v naprosté tajnosti.“

„Ano, pane. Starlingová mi volala. Chtěla svou květinu a nějaké

drobnosti, toho pitomého ptáka, co pije vodu ze skla a tak, Ale řekla mi něco, co sedí. Radí, abychom nepřehlíželi koncová čísla na směrovacích kódech pro předplatné novin u podezřelého, pokud se neliší více než o tři. Tvrdí, že dr. Lecter mohl používat více poštovních schránek pro vybírání pošty, ale že nebudou od sebe příliš

vzdáleny.

„No a…“

„Trefil jsem se. Časopis Journal of Neurophysiology je doručovaný na jedno číslo schránky, Physica Scripta a ICARUS na jiné. Jsou od sebe vzdáleny asi deset mil. Předplatitel je pokaždé jiná

osoba a platí složenkami.“

„Co to je ICARUS?“

„Mezinárodní časopis o solárních studiích. Lecter ho odebíral už

před dvaceti lety a teď mu chodí do schránky v Baltimore, obyčejně

kolem desátého v měsíci. A ještě něco jsem zjistil, ani ne před minutou. Jde o prodej láhve vína. Co to je Yuckum?“

„Jo, vyslovuje se to sice jinak, ale proč se ptáš?“

„Prvotřídní prodejna vín v Annapolis. Jde o jistý nákup a ten sedí

na určitá data seznamu, který tam má Starlingová. Tohle je shodné s jejím datem narození. Z toho roku totiž pochází ta láhev, z roku jejího narození. Zákazník zaplatil za láhev tři sta pětadvacet dolarů v hotovosti a…“

„To se stalo předtím nebo potom, cos mluvil se Starlingovou?“

„Bezprostředně potom, tak před minutkou…“

„Takže ona o tom neví?“

„Ne. Měl bych zavolat…“

„Chceš mi tvrdit, že ti majitel volal kvůli jediné láhvi vína?“

„Ano, pane. Starlingová tam má přesné záznamy a tyhle láhve jsou na celém východním pobřeží pouze tři, všechny má zajištěny právě v tomhle obchodě. Zaslouží si obdiv, nemyslíte?“

„Kdo to víno koupil, Jak vypadal ten člověk?“

„Byl to muž, běloch, středně vysoký, s bradkou. Byl dost zachumlaný, aby ho nebylo možné identifikovat.“

„Jsou v tom obchodě kamery?“

„Ano, pane, to je první věc, na kterou jsem se zeptal. Řekl jsem majiteli, že si pro film

někoho pošleme, ale ještě jsem to neudělal. Prodavač sice naše oznámení ještě nečetl, aleo tak výjimečném nákupu informoval majitele. Ten hned vyběhl ven, aby si zákazníka prohlédl, ale viděl ho už jen odjíždět ve starém šedém pick-upu, tedy aspoň tvrdí, že to byl ten zákazník. A jestli to byl Lecter, myslíte, že se pokusí předat tu láhev Starlingové? Měli bychom ji upozornit.“

„Ne,“ rozhodl Krendler. „Nic jí neříkej.“

„Můžu odeslat ty Lecterovy spisy?“

„Ne,“ řekl Krendler a horečnatě uvažoval. „Došla už z Questury odpověď ohledně Lecterova počítače?“

„Ne, pane.“

„Takže pokud nic nevíme, nemůžeš nic posílat. Lecter by si mohl všechno přečíst, protože se mohl dostat k Pazziho kódu. Nebo si to přečte Starlingová a varuje ho, tak jak to provedla ve Florencii.“

„Ach tak, už chápu. Státní oddělení v Annapolisu může vyzvednout ten film.“

„Nechej to na mně, sám si to zařídím.“

Pickford nadiktoval Krendlerovi adresu obchodu s vínem.

„Pokračuj v pátrání po předplatném,“ nařídil mu Krendler.

„Můžeš ty informace zavolat Crawfordovi, až se vrátí do kanceláře. Může po desátém zajistit všechny podezřelé poštovní schránky.“

Krendler vytočil Masonovo číslo a vyběhl z bytu směrem k parku Rock Creek.

V houstnoucím soumraku probleskovala jen jeho bílá čelenka Nike, bílé sportovní boty stejné značky a pruh na dolním okraji tmavé běžecké kombinézy, jako kdyby jen reklamní značky klusaly prostorem.

Proběhl se jen krátce, slabou půlhodinu. Když se blížil k přistávací ploše nedaleko zoo, zaslechl a vzápětí zahlédl rychle se přibližující helikoptéru. Shýbl se pod roztočenými propelery a hbitě

vyskočil na schůdek. Zmocnilo se ho vzrušené nadšení, když ho rychlý stroj zvedl do vzduchu. Zanechal pod sebou rozsvícená světla města s jeho památníky a nechal se unášet do výšek, kam tolik toužil, do Annapolisu pro film a za Masonem.

KAPITOLA

76

„MůžEŠ TEN ZATRACENÝ KRÁM ZAOSTŘIT, Cordelli?“

promluvil Mason hlubokým hlasem, připomínajícím rozhlasového moderátora.

Krendler stál vedle Masona v tmavé části místnosti-akvária, aby lépe viděl na vyvýšený monitor. V místnosti bylo horko, a tak se vysvlékl z horní části své luxusní běžecké kombinézy, rukávy si uvázal kolem pasu. Zůstal jen v tričku se znakem princetonské

univerzity. Čelenka a boty bělostně blýskaly v osvětlené části akvária.

Podle Margot byl Krendler rachitický typ s rameny kuřete, a když se Krendler objevil, jen letmo se pozdravili a pak jeden druhého ignorovali.

Kamera v obchodě s vínem neměla ani počítadlo, ani časový

záznam a předvánoční zákazníci se hrnuli jeden za druhým. Cordell posouval pásek od jednoho zákazníka ke druhému, byl to nudný a zdlouhavý postup a Mason se už tvářil rozladěně.

„Co jsi řekl, když jsi vešel do toho obchodu v běžecké

kombinéze a zazubil se, Krendlere? že se vracíš ze zvláštních olympijských her?“ Od té

doby, co si Krendlerovu spolupráci kupoval za tučné zálohy, projevoval vůči němu mnohem menší

respekt.

Kdykoliv šlo Krendlerovi o jeho vlastní zájmy, nereagoval na urážky. „Řekl jsem, že jsem tajný detektiv. Jaký způsob monitorování Starlingové jsi vymyslel?“ zeptal se.

„Řekni mu to, Margot,“ vybídl Mason. Nechtěl plýtvat dechem při dalších urážkách.

„Pozvali jsme dvanáct mužů z naší chicagské ochranky. Jsou teď

ve Washintgonu, rozdělení do tří týmů, v každém je jeden zástupce ze státu Illinois. Kdyby je policie zadržela právě v okamžiku, jak balí

Lectera, vymluví se, že ho poznali a že jde o zatčení občana jejich státu a takové ty řečičky. Tým, který dr. Lectera dopadne, ho předá

Carlovi a pak má komando příkaz vrátit se do Chicaga. Více instrukcí jim nebylo uděleno.“

Film při konverzaci stále běžel a Mason zpozorněl. „Moment, Vrať tak o půl minuty zpátky, Cordelli,“ požádal komplice.

„Podívejte se na tohle.“

Kamera monitorovala prostor obchodu od vstupních dveří k pokladně.

V tichém šumění videonahrávky se objevil na scéně muž v čepici s kšiltem, jakési dřevorubecké bundě a v palčácích. Měl krátkou bradku a na očích sluneční brýle. Vešel do obchodu a obrácen ke kameře zády pečlivě za sebou zavřel dveře.

Trvalo chvíli, než zákazník prodavači vysvětlil, co si přišel koupit a pak oba zmizeli ze zorného úhlu kamery, protože přešli k regálům s vínem.

Uplynuly dobré tři minuly, než se konečně zase objevili před kamerou. Prodavač otřel láhev od prachu, zabalil ji do ochranné

plastikové folie a pak ji uložil do tašky. Zákazník si sundal pouze pravou rukavici a zaplatil v hotovosti. Prodavač na scéně pohyboval ústy, jak kupujícímu děkoval, ale ten již, otočený k němu zády, vycházel ze dveří.

Následovala krátká pauza, pak prodavač zavolal na někoho mimo kameru. Vzápětí se na scéně objevil podsaditý muž a spěchal ven.

„To je majitel obchodu. Viděl ten šedý piek-up a upoutalo ho hlavně rameno s chapadlem malého svěráku.“

„Cordelli, můžeš tenhle úsek nakopírovat a zvětšit hlavu zákazníka?“

„Momentíček, pane Vergere, ale bude to rozmazané.“

„Zkus to.“

„Levou rukavici si nesundal, že? Možná má tu ruku stále znetvořenou, tak to vypadá podle rentgenového snímku, který jsem získal.“

„Pazzi tvrdil, že si dal ten šestý prst odstranit,“ poznamenal Krendler.

„Pazzi mu ho mohl strčit do prdele, vlastně nevím, komu mám věřit. Tys ho viděla, Margot, tak co říkáš? Byl v tom obchodě

skutečně Lecter?“

„Setkala jsem se s ním před osmnácti lety,“ váhala Margot. „Šlo o tři setkání a to při mém příchodu pokaždé stál za stolem a nikdy neprošel po místnosti. Zůstával stát téměř bez pohnutí. Nejvíce jsem si zapamatovala jeho hlas.“

V domácím telefonu se ozval Cordellův hlas. „Přišel Carlo, pane Vergere,“ oznamoval.

Carlo páchl vepřínem a ještě něčím. Vešel do místnosti s kloboukem přitisknutým na hrudi a při prasečím zápachu linoucím se od jeho hlavy sevřel Krendler rty a prudce vydechl nosem. Jako projev úcty vyndal sardinský únosce z úst prasečí zub, který

ustavičně cumlal.

„Koukni se na tohle, Carlo. Dej to zpátky, Cordelli, k okamžiku, kdy muž vchází do obchodu.“

„To je ten gauner,“ prohlásil Carlo dříve, než muž na obrazovce stačil udělat pár kroků. „Bradku má novou, ale přesně takhle se pohybuje.“

„Viděl jsi jeho ruce, Carlo?“

„Ano, pane.“

„Má na levé ruce šest prstů nebo pět?“

„, pět.“

„Zaváhal jsi.“

„Jen jsem si nemohl vzpomenout jak se řekne cinque anglicky. Pět prstů, jsem si úplně jistý.“

Mason se zeširoka usmál, více už svůj kompletní chrup nemohl odhalit. „Moc se mi to líbí. Rukavici nesundává, aby si všichni mysleli, že má stále šest prstů, jak je to v původním policejním popise.“

Carlův zápach se možná dostal vzduchovou pumpou i do samotného akvária, protože ke sklu připlul úhoř, pozoroval dění

kolem a elegantně přitom vlnil svým dlouhým tělem.

„Myslím, že to všechno brzy skončí, Carlo,“ řekl Mason. „Ty, Piero a Tommaso jste můj přední tým. Důvěřuju ti, ačkoliv tě Lecter ve Florencii převezl. Chci, aby sis vzal pod dohled Starlingovou den před jejími narozeninami, v den narozenin a ještě následující den. Když bude spát ve svém domě, máš volno. Dám ti k dispozici řidiče a malý stejšn.“

„Padrone, “ oslovil ho Carlo ve své mafiánské mateřštině.

„Prosím?“

„Potřebuji si s Lecterem vypořádat osobní věci a rád bych ho měl chvíli pro sebe, víte, kvůli bratru Matteovi. Slíbil jste mi to,“

připomenul mu Carlo a při zmínce jména mrtvého bratra se pokřižoval.

„Chápu tvé city, Carlo. Představuju si, že dr. Lecter může být zkonzumován nadvakrát. První večer chci, aby mu prasata okousala nohy a aby on sám byl při vědomí a mohl hostině přihlížet. Musí

proto zůstat v dobré kondici. A ty mi ho v dobré kondici předvedeš. žádné díry v hlavě, zpřerážené kosti nebo vypíchnuté oči. Pak přečká

noc bez nohou, protože čuníci ho spořádají celého až následující den. Já si s ním na chvíli pohovořím a pak ho budeš mít k dispozici celou hodinu před závěrečnou hostinou. Rád bych, aby mu ušetřil jedno oko a udržel ho při vědomí, aby viděl hodovníky přicházet. Chci, aby viděl jejich tváře, když začnou ožírat jeho vlastní. Jestli se rozhodneš

ho vykleštit, záleží jedině na tobě, ale musí u toho být Cordell, aby zastavil krvácení. Všechno chci mít nafilmováno.“

„A co když vykrvácí hned první večer ve stáji?“

„K tomu nedojde. Také přes noc nezemře. Jen zůstane ležet s okousanými chodidly. Cordell dohlédne na dostatečné doplňování

tekutin v průběhu noci. Předpokládám, že ho bude třeba udržovat nitrožilní výživou, možná budou nutné dvě dávky.“

„Nebo dokonce čtyři,“ ozval se Cordell bezbarvým hlasem z reproduktorů domácího telefonu. „Můžu mu zpřerážet nohy.“

„Můžete mu do nitrožilní tekutiny naplivat, močit, nebo se můžeš, Carlo, do láhve taky udělat, jestli budeš dost vzrušený,“

navrhl Mason upřímně.

Carlova tvář se při té představě rozjasnila, ale pak si vzpomněl na svalnatou signorinu a vrhl na Masona provinilý pohled. „Graziemille, Padrone. Přijdete se podívat, jak bude umírat?“

„Nevím, Carlo. Prach ve vepříně mě znervózňuje. Možná se pak podívám až na video. Mohl bys mi přivést jedno prasátko? Chci si ho pohladit.“

„Sem do pokoje, Padrone’?“

„Ne. Svezou mě na chvíli dolů. Na vozíku.“

„Musím tedy jedno uspat, Padrone,“ řekl Carlo zamyšleně.

„Tak uspi. Jednu prasničku. Přivez ji na trávník před výtah. Můžeš projet po trávníku s hydraulickým vozíkem.“

„Máš představu, že na všechno bude stačit jeden stejšn, nebo bude potřeba stejšn a nějaká stará kraksna?“ zeptal se Krendler.

„Co myslíš, Carlo?“ obrátil se Mason na Itala.

„Stejšn postačí nad hlavu. Dejte mi řidiče.“

„Mám pro tebe něco jiného,“ řekl Krendler. „Můžete na chvíli rozsvítit?“

Margot ťukla na vypínač a Krendler položil na stůl vedle mísy s ovocem svůj batůžek. Nasadil si bavlněné rukavice a vyndal nějakou věc připomínající malý monitor s anténou a konzolou na upevnění, vnější ovladač a sadu samodobíjecích baterií.

„Nebude snadné Starlingovou monitorovat,“ vysvětloval Krendler, „protože bydlí ve slepé ulici a není tam vhodné místo k úkrytu. Ale musí občas vycházet ven z bytu. Chorobně ráda cvičí, a protože nemá právo používat služební tělocvičnu, musí chodit do veřejných. Ve čtvrtek její vůz před jednou takovou parkoval, a tak jsme dospod namontovali signální zařízení. Když motor běží, samo se dobíjí, takže nečerpá energii z baterie vozu. Software stačí na pokrytí teritoria pěti sousedních států. Kdo bude s touhle věcí

zacházet?“

„Přijď sem, Cordelli,“ řekl Mason do telefonu.

Margot i Cordell pak poklekli vedle Krendlera a Carlo nad nimi stál i jako prorok, se zapáchajícím kloboukem v ruce, přesně ve výši jejich nosů.

„Podívejte,“ zahájil Krendler instruktáž a zapnul monitor.

„Funguje to podobně jako automobilový navigační systém, ale navíc to ukazuje, kde se vůz Starlingové právě pohybuje.“ Na obrazovce se objevil záběr na centrum Washingtonu. „Zoom je tady, šipkami si obraz posouváš, kam potřebuješ. Zvukový signál ze zařízení na voze Starlingové rozsvítí tohle a pípání se zrychluje, čím více se přibližuješ k místu, kde se vůz právě nachází. Tuhle je mapa celé

čtvrti, kde Starlingová bydlí, ulice jsou pojmenovány. Teď signál nezachytíme, protože jsme mimo dosah, ačkoliv ve Washingtonu a v Arlingtonu to nebude nejmenší problém. Podařilo se mi to i z helikoptéry, když jsme vylétávali z města. Tuhle je konvertor na zásuvku

akumulátoru ve stejšnu. Chci ale zdůraznit jednu věc. Musíte mi zaručit, že tahle věcička se v žádném případě nedostane do nepovolaných rukou. Nenajdete ji ještě v žádném specializovaném obchodě pro špióny a škaredě bych si to odskákal. Buď mi ji vrátíte, nebo skončí na dně Potomaku. Rozumíme si?“

„Chápeš, Margot?“ zeptal se Mason. „A ty, Cordelli? Sežeňte Mogliho, bude vám dělat řidiče a dejte mu patřičné instrukce.“

KAPITOLA

77

KRÁSA PNEUMATICKÉ PUŠKY spočívala v tom, že se z ní

mohlo střílet přímo ze stejšnu, aniž někoho kolem rána ohlušila. Nebylo potřeba vystrkovat mušku z okénka vozu, aby si ji povšimli kolemjdoucí.

Jen se na pár centimetrů pootevře okno ze zrcadlového skla a malý podkožní projektil naplněný narkotikem se zabodne dr. Lecterovi do zad nebo hýždě.

Ozve se jen slabé prasknutí, jako když neopatrný lovec šlápne na drobnou větvičku. Vlastně žádná rána, žádný zpětný náraz. Nic, co by mohlo upoutat nežádoucí pozornost.

Celou scénu si pracovní tým několikrát nacvičil. Dr. Lecter se začínal hroutit, Piero a Tommaso v bílých zdravotnických pláštích ho přenášeli do záchranky a ujišťovali přitom přihlížející chodce, že ho vezou do nemocnice. Tommaso mluvil anglicky nejl épe, protože se učil angličtinu v semináři, ale práce v nemocnici ho ničila. Mason se rozhodl správně, když pověřil dopadením dr. Lectera právě tyhle Italy. Navzdory jejich neúspěchu ve Florencii, patřili zdaleka k nejschopnějším a fyzicky nejzdatnějším, a on se může spolehnout, že mu Lectera přivezou živého.

Mason povolil celé misi kromě pušky s podkožním projektilem naplněným omamnou látkou pouze jeden revolver. Vybavil jím řidiče Johnnyho Mogliho, šerifova zástupce ve výslužbě ze státu Illinois a dlouholetého Vergersova přívržence. Mogli se učil italsky odmalička ve své rodině a byl typem člověka, který souhlasí se vším, co jeho oběť těsně před smrtí řekne.

Carlo a bratři Piero a Tommaso měli obušek, síť a různá škrtidla. To by mohlo stačit.

Přijeli do Arlingtonu během dne a zaujali pozici ve vzdálenosti pěti bloků od domu Starlingové. Zaparkovali na místě pro invalidy, na ulici lemované obchody.

Stejšn opatřili nálepkou s nápisem ZDRAVOTNÍ SLUžBA PRO

SENIORY. Na zrcátko zavěsili štítek se symbolem pro invalidy a na nárazník připevnili falešnou značku, typ jaký mívají invalidní řidiči. V zásuvce v palubní desce měli pro jistotu uložený účet ze servisu, kde údajně nárazník opravovali, a kdyby náhodou došlo k nějakému vysvětlování, budou tvrdit, že v servise došlo k záměně. Podaří se jim tak získat čas. Do zásuvky také přidali složenou stodolarovou bankovku pro případný úplatek.

Na monitoru, připevněnému k palubní desce svítila mapa ulic celé čtvrti, kde Starlingová bydlela, a světelný bod lokalizoval umístění jejího vozu, stál před domem.

V devět hodin ráno dovolil Carlo Pierovi něco sníst, v půl jedenácté se mohl najíst Tommaso. Nechtěl, aby tu seděli oba současně s plnými žaludky, kdyby bylo potřeba někam se rozběhnout. Pro odpolední jídlo platil stejný harmonogram. Tommaso právě harašil v malé chladničce a hledal nějaký sendvič, když se ozvalo pípnutí.

Carlo obrátil zapáchající hlavu k monitoru.

„Dala se do pohybu,“ oznámil Mogli a nastartoval vůz. Tommaso zavřel chladničku.

„Jedeme. Tudy, Starlingová míří k hlavní silnici.“ Mogli se zařadil do proudu vozů a prožíval skvělý pocit, že může jet v pohodě

o tři bloky mimo a Starlingová nemá šanci ho postřehnout. Stejně tak Mogli neměl šanci zaregistrovat, jak se do mezery několik vozů za Starlingovou zařadil šedý pick-up s vánočním stromečkem zavěšeným přes zadní dveře.

Projíždět se v mustangu bylo jedno z mála potěšení, které si Starlingová mohla skutečně prožít. Silný vůz bez ABS systému a žádných dalších technických vymožeností byl na kluzkých zimních silnicích těžce zvládnutelný, ale za sucha byla radost rozjet to s větrem o závod a poslouchat šumění motoru.

Mappová, světová sběratelka všemožných kuponů na slevy, připíchla Starlingové k nákupnímu seznamu rovnou celý svazek. Rozhodly se totiž k přípravě šunky, pořádné pečeně a dvou hrnců

casserole. Ostatní přinesou krocana.

Slavnostní oběd na počest jejích narozenin bylo asi tak to poslední, na co má Starlingová momentálně náladu. Musí se s tím ale nějak vyrovnat, protože Mappová a překvapivě velký počet známých agentek, z nichž některé znala velice málo a jiné zase neměla ve velké oblibě, se rozhodly navštívit ji a rozptýlit její mizérii. Stále jí nešel z mysli Jack Crawfbrd a vadilo jí, že ho nemůže na jednotce intenzivní péče navštívit ani mu zavolat. Tak mu alespoň

posílala psaníčka po ošetřovatelkách, legrační pohlednice se psy, kde připisovala ty nejveselejší poznámky, na jaké se zmohla. Své zoufalství rozptylovala na projížďkách vozem, kdy si pohrávala se řízením a zkoušela všelijaké fígle. Momentálně se dotkla brzd jen natolik, aby naznačila řidičům za ní, že odbočuje, a pak briskně vjela na parkoviště před supermarketem Safeway. Musela objet parkoviště čtyřikrát, než našla místo, volné ostatně

jen z toho důvodu, že bylo zablokované prázdným nákupním vozíkem. Vystoupila a odsunula vozík. Než zaparkovala, vyfouknul jí ho jiný zákazník.

Vedle vchodu si našla jiný a vešla dovnitř.

Mogli sledoval na monitoru, jak odbočila a pak se světelný bod zastavil. V dálce po pravé straně silnice spatřil supermarket Safeway.

„Jela nakupovat,“ oznámil svým kolegům a vzápětí odbočil na stejné parkoviště. Vůz Starlingové zahlédl téměř okamžitě a rovněž

postřehl nějakou mladou ženu, jak tlačí do vchodu nákupní vozík. Carlo ji pozoroval přes dalekohled. „To je Starlingová. Vypadá

přesně jako na fotografiích.“ Podal dalekohled Pierovi.

„Rád bych si ji vyfotil,“ řekl Piero. „Hned si připravím nádobíčko.“

V řadě přímo proti vozu Starlingové bylo jedno parkovací místo vyhrazené pro invalidy. Mogli k němu zajel a zastavil rovnou před velkým lincolnem opatřeným označením, že přepravuje invalidní

osoby. Řidič na Mogliho zlostně zahoukal.

Nyní všichni zadním oknem stejšnu pozorovali vůz Starlingové. Možná proto, že byl Mogli zvyklý pozorovat americká auta, všiml si jako první starého pick-upu, zaparkovaného na vzdáleném konci, téměř na samém okraji parkoviště. Zahlédl pouze šedé zadní

dveře.

Ukázal na vůz a obrátil se na Carla. „Je na plošině rameno malé

hydraulické ruky? Něco takového přece říkal ten chlapík z obchodu, ne? Koukni se dalekohledem. Kvůli tomu zatracenému vánočnímu stromku pořádně nevidím. Carlo, ce una morsa sulcamione?“

„Si. Ano, je to rameno hydraulické ruky, a vůz je prázdný.“

„Neměli bychom ji krýt v obchodě?“ zeptal se náhle Tommaso. Zřídkakdy kladl Carlovi nějaké otázky.

„Ne. Jestli to chce udělat, udělá to tady,“ řekl Carlo.

Nejdříve tu mám mléčné výrobky, zkoumala Starlingová své

kupony. Sýr na casserole a nějaké rohlíčky, které se dají ohřát v troubě. Přece nebude pro takový dav něco péct. Když došla k oddělení masa, vzpomněla si, že zapomněla vzít máslo, nechala vozík na místě a zašla pro něho. Když se vrátila, zjistila, že vozík zmizel i se seznamem,

co má nakoupit a samozřejmě i s kupony. Odvezli ho a zboží vrátili na místo.

„Zatraceně,“ zaklela docela nahlas, takže se několik zákazníků

otočilo. Rozhlédla se kolem. Nikdo v dohledu neměl v ruce tlustý

svazek jejích poukázek na slevu. Několikrát se zhluboka nadechla. Může se chvíli ochomejtat kolem pokladen a pokusit se rozeznat svůj seznam, pokud ho nechali připíchnutý ke kuponům. Ale, k čertu, na pár groších nezáleží. Přece si nenechá zkazit den.

Poblíž pokladen nebyly žádné volné vozíky, vyšla tedy z obchodu, aby si přivezla jeden z parkoviště.

„Ecco!“ zasyčel Carlo. Dr. Hannibal Lecter procházel svým typický svižným lehkým krokem mezi vozy. Na sobě měl plášť z velbloudí srsti a na hlavě měkký klobouk. V ruce nesl dárek, symbol skrytého sentimentu. „Madonna! On jde k jejímu vozu.“ Vtom se v něm probudily instinkty lovce, dech se mu zrychlil a zmocnila se ho touha střílet. Mezi rty se mu na okamžik objevila špička prasečího tesáku, který nepřetržitě cumlal.

Zadní okno stejšnu se nedalo stáhnout.

„Krucinál! Otočme se, ať ho máš na své straně,“ nařídil Moglimu.

Dr. Lecter se zastavil u vozu Starlingové, u dveří pro spolujezdce, ale pak si to rozmyslel a přešel na druhou stranu k místu řidiče.

Rozhlédl se kolem a vytáhl z rukávu úzký kovový plátek. Stejšn nyní stál napříč průjezdným pruhem a Carlo byl připravený střílet. Stiskl knoflík automatického otevírání oken, sklo se však nepohnulo.

„Mogli, il finestrino!“ řekl naprosto klidným hlasem. Carlo zůstával v napjatých situacích vždy klidný.

Mogli zápasil s pojistkou. Přece to nemůže být nic komplikovaného, takové okno otevře malé děcko…

Dr. Lecter vsunul kovový plátek do škvíry dveří mustangu a otevřel je. Začal nastupovat dovnitř.

Carlo tiše zakvílel. Pootevřel dveře, pozvedl pušku, Piero se trochu odsunul stranou, a když vyšla rána, stejšn se lehce zakolébal. Šipka se zaleskla ve slunci, ozvalo se sotva znatelné ,puk’, když

prorazila Lecterův naškrobený límeček a zabodla se mu do krku. Droga účinkovala rychle, byla to slušná dávka, a navíc se dostala do kritického místa. Dr. Lecter se pokusil napřímit se, ale kolena se mu podlomila. Balíček mu vypadl z ruky a zakutálel se pod vůz. Podařilo se mu ještě vytáhnout z kapsy nůž a otevřít ho, pak se už jen zhroutil mezi dveře vozu. Droga mu dokonale ochromila údy. Něco zamumlal a vědomí ho opustilo.

Piero a Tommaso se k němu vrhli jako hladové šelmy a tiskli ho k zemi v mezeře mezi vozy, dokud si nebyli naprosto jistí, že nebude klást odpor.

Starlingová tlačila svůj další nákupní vozík ke vchodu supermarketu, když zaslechla slabé plesknutí, připomínající výstřel ze vzduchovky. Reflexivně se přikrčila do podřepu, nic netušící

zákazníci kolem ní proudili bezstarostně ven nebo dovnitř. Dalo se těžko určit, odkud výstřel zazněl. Podívala se směrem ke svému vozu a zahlédla, jak do stejšnu, stojícího nedaleko, mizí mužské nohy. Napadlo ji, že někoho přepadli na chodníku.

Automaticky sáhla k pasu, kde donedávna nosila pouzdro se služební pistolí a opatrně v podřepu kličkovala mezi vozy směrem ke stejšnu.

Lincoln s postarším řidičem se už vrátil a nedočkavě troubil, aby mu stejšn uvolnil místo k parkování. Křik Starlingové se v zuřivém ječeni klaksonu úplně ztratil.

„Stát! FBI! Zastavte nebo začnu střílet!“

Piero zahlédl Starlingovou přibíhat a bleskurychle odřízl Lecterovým nožem ventilek na přední pneumatice na straně řidiče. Pak naskočil do stejšnu, který se s kodrcáním řítil přes zpomalovací

pásy směrem k výjezdu.

Starlingová naštěstí zahlédla poznávací značku a hned si ji prstem zapsala do prachu na kapotu svého vozu. Vytáhla z kapsy klíčky, ale sotva usedla za volant, zaslechla syčení vzduchu unikajícího z pneumatiky. U výjezdu zahlédla už jen střechu stejšnu. Zaklepala na okno lincolnu, který teď pro změnu houkal zase na ni. „Máte mobilní telefon? Jsem s FBI, máte, prosím, mobilní

telefon?“

„Jeď, Noeli,“ drbla žena do řidiče a štípla ho do stehna.

„Nechceme se přece dostat do problémů. Takové triky známe. Do ničeho se nemíchej.“ Lincoln odjel.

Starlingová se rozběhla k telefonní budce a vytočila 911. Mogli ujížděl maximální povolenou rychlostí.

Carlo odstranil dr. Lecterovi šipku z krku a ulevilo se mu, když

se neobjevila otevřená rána, pouze podlitina ne větší než cenťák. Účinek injekce by se mohl rozptýlit lehkou masáží svalu. Snad jim ten grázl nevytuhne dřív, než ho sežerou prasata.

Ve stejšnu vládlo mlčení, muži jen těžce oddechovali a na palubní desce tiše pípal policejní scanner. Dr. Lecter ležel ve svém vlněném plášti na podlaze, klobouk mu ležel u hlavy a na naškrobeném límečku zářila jediná, elegantní rudá skvrnka. Mogli zajel do třetího patra poschodového parkoviště, jen na chvíli, aby mohl z vozu odstranit nalepený nápis a vyměnit značku. Vlastně se ani nemusí obtěžovat, uchechtl se, když se na policejním scanneru objevila poslední zpráva. Operátor na čísle 911

patrně dobře nerozuměl, když mu Starlingová popisovala ,šedý stejšn nebo minibus’ a v textu se objevil popis vyvolávající spíše představu autobusu. Jinak byla informace, až na jedno číslo ve falešné

poznávací značce, docela přesná.

„Přesně jako v Illinois,“ prohodil Mogli konečně nahlas.

„Když jsem zahlíd ten nůž, lekl jsem se, že se podřízne, aby se vyhnul dalšímu osudu,“ řekl Carlo Pierovi a Tommasovi. „Ještě bude litovat, že to neudělal.“

Při kontrole ostatních pneumatik si Starlingová všimla nějakého balíčku zakutáleného pod vozem.

Láhev Cháteau d’Yquem za tři sta dolarů a krátké blahopřání

napsané známou rukou: Veselé narozeniny, Clance.

Teprve nyní pochopila, čeho byla svědkem.

V.

K R U H S E U Z A V Ř E L

KAPITOLA

78

STARLINGOVÁ NOSILA všechna potřebná čísla v hlavě. Má

zajít domů k vlastnímu telefonu? Ne. Vrátila se do telefonní budky, vzala si od nějaké mladé ženy ulepené sluchátko, omluvila se, nastrkala do automatu drobné, zatímco rozčilená žena si běžela stěžovat k bezpečnostní službě před supermarketem.

Starlingová zavolala rovnou na pohotovostní oddělení

washingtonského Field Office v Buzzard’s Point. Na oddělení věděli o Starlingové všechno. Sloužila tam přece tak dlouho. A bez námitek ji přepojili rovnou do kanceláře Clinta Pearsalla. Než zvedl sluchátko, lovila po kapsách další drobné a současně se pokoušela uklidnit policistu z bezpečnostní služby, který na ni vymáhal občanský průkaz.

Konečně se na druhém konci linky ozval známý hlas.

„Pane Pearsalle, právě jsem byla svědkem jak tři nebo čtyři muži unesli z parkoviště před supermarketem Safeway Hannibala Lectera. Stalo se to asi před pěti minutami. Rozřízli mi pneumatiku, takže jsem je nemohla pronásledovat.“

„To je ten případ s autobusem, co právě odvysílali v policejním zpravodajství?“

„Nevím nic o žádném autobuse, šlo o šedý stejšn opatřený

značkou pro invalidy,“ informovala Pearsalla Starlingová a nahlásila mu číslo.

„Jak víš, že to byl Lecter?“

„On, Nechal pro mě dárek, našla jsem ho na zemi pod vozem.“

„Ach tak…“ Pearsall se na okamžik odmlčel a Starlingová

využila pauzy, aby pokračovala.

„Pane Pearsalle, vy sám určitě dobře víte, že v tom má prsty Mason Verger. Já o tom nepochybuju, nikdo jiný to nemohl být. Verger je sadista, umučí dr. Lectera k smrti a ještě z toho bude mít divadlo. Musíme přimět státního zástupce v Baltimoru, aby vydal povolení k domovní prohlídce.“

„Starlingová, kristepane, Ještě jednou se vás tážu, Starlingová: Jste si jistá tím, co jste viděla? Přemýšlejte ještě. Přemýšlejte o každé

dobré věci, kterou jste pro tohle oddělení udělala, vzpomeňte si, co jste přísahala. Od této chvíle nebudete moci couvnout. Co jste viděla?“

Co bych na to měla říct, nejsem hysterka. Všechny hysterkyříkají, že nejsou hysterky…

V tom okamžiku si uvědomila, jak bezvýhradně jí Pearsall důvěřuje a jak snadno si jeho důvěru získala.

„Viděla jsem tři muže, možná čtyři, jak unesli z parkoviště před supermarketem Safeway nějakého člověka. Na místě činu jsem našla dárek od dr. Hannibala Lectera, láhev Cháteau d‘Yquem, plněnou v roce mého narození, Bylo tam taky blahopřání k narozeninám, psané jeho rukou. V hlášení na policii jsem popsala vůz únosců. Podávám vám o události zprávu, Clinte Pearsalle.“

„Budu případ klasifikovat jako únos, Starlingová.“

„Zastavím se za vámi, můžete mě pověřit vyšetřováním a začnu spolupracovat s pohotovostní jednotkou.“

„Nejezděte sem, nemůžu vás pověřit vyšetřováním.“

Starlingová měla smůlu, protože se ji nepodařilo odjet z parkoviště dříve, než tam dorazila hlídka arlingtonské policie. Trvalo patnáct minut, než se podařilo opravit chyby v policejním zpravodajství, týkajícího se popisu vozidla únosců. Obézní policistka v masivních kožených střevících si zapisovala výpověď Starlingové, nad širokou zadnicí měla na opasku připevněno všechno služební

vybavení: tašku s pokutovými bločky, vysílačku, obušek a pouta. Těsné sako uniformy se jí na hrudi nebezpečně napínalo. Nemohla se rozhodnout, zda má k povolání Starlingové napsat FBI nebo ,žádné’. Když viděla, že Starlingovou svou nerozhodností popudila, nasadila trochu přátelštější tón. Starlingová poté upozornila na stopy bláta a sněhu v místech, kde stejšn narážel na bariéry proti rychlé jízdě, nikdo z policistů však neměl u sebe fotoaparát, aby pořídil dokumentaci. Nabídla jim tedy svůj a poučila je, jak s ním zacházet. Po celou dobu jí vířilo hlavou: Měla jsem jet za nimi. Měla jsem jetza nimi. Měla jsem toho dědka z lincolnu chytit za límec, vytáhnoutho ven a vzít si jeho vůz. Měla jsem je pronásledovat.

KAPITOLA

79

KRENDLER ZACHYTIL ZPRÁVU o únosu jako první a hned volal svým lidem. Pak se spojil s Masonem na jeho tajné lince.

„Starlingová byla svědkem a s tím jsme nepočítali. Už to stihla vyklopit

washingtonskému Field Office. Doporučuje vydat povolení

k domovní prohlídce u tebe.“

„Krendlere…,“ nadechl se Mason anebo se odmlčel, protože ho Krendlerova zpráva popudila, těžko říct. „Právě jsem si stěžoval šerifovi na místním oddělení a v kanceláři státního zástupce, že mě

Starlingová obtěžuje telefonáty pozdě v noci a nesmyslně mi vyhrožuje.“

„A je to pravda?“

„Samozřejmě že ne, ale nebude mi to moct dokázat. Je třeba trochu zkalit vody, nemyslíš? Můžu zabránit tomu, aby povolení k domovní prohlídce nevydalo policejní oddělení v tomto okrese a v tomto státě, ale po tobě chci, abys zavolal státnímu zástupci a připomněl mu, jak mě ta hysterka vydírá. Na místních úřadech si dokážu všechno zařídit sám.“

KAPITOLA

80

KDYž SE KONEČNĚ ZBAVILA policejní hlídky, vyměnila Starlingová poškozenou pneumatiku a odjela domů ke svému vlastnímu telefonu a počítači. Velice postrádala služební mobilní

telefon, protože si ještě nestihla koupit vlastní.

Na záznamníku našla vzkaz od Mappové: „Starlingová, nakořeň

tu pečeni a dej ji pomalu péct. Zeleninu tam zatím nepřidávej, vzpomeň si, jak to dopadlo posledně. Musím se účastnit ještě

jednoho zatraceného výslechu a dostanu se domů až kolem páté.“

„Starlingová zapnula malý laptop a pokusila si otevřít program s Lecterovým případem, ale spojení bylo odmítnuto. Vůbec se nedostala do počítačové sítě FBI, takže nemá šanci spojit se s posledním venkovským strážníkem v celé Americe.

Zazvonil telefon.

„Starlingová, vydírala jste telefonicky Masona Vergera?“ zeptal se Clint Pearsall bez úvodu.

„Přísahám, že nikdy.“

„Tvrdí, že ano. A pozval si šerifa, vlastně ho přímo požádal, aby u něho provedl domovní prohlídku, takže tam za chvíli jedou. žádné

oficiální povolení není proto nutné. Také vám chci říct, že se nepřihlásili žádní jiní svědci únosu. Jediným svědkem zůstáváte vy.“

„Poblíž seděl v bílém lincolnu postarší pár, pane Pearsalle. Navíc je také docela snadné zkontrolovat si nákupy placené kreditními kartami. V pokladnách je vždycky uvedený čas, kdy zákazník platil.“

„Určitě to uděláme, ale…“

„, zabere to čas,“ doplnila Starlingová.

„Starlingová?“

„Ano, pane?“

„Mezi námi, pokračujte v práci na tom případu, ale držte se stranou. Po celou dobu postavení mimo službu nemůžete vystupovat jako státní zaměstnanec a nemáte právo získávat informace.“

„Ano, vím, pane.“

Na co se díváte, když přemýšlíte a k něčemu se rozhodujete?

Naše kultura není kulturou rozjímavou, neobracíme oči k nebesům. Když se má většina z nás v nějaké kritické situaci rozhodnout, upře pohled na linoleum na chodbě úřadu anebo ve spěchu cosi zašeptá v čekárně se zapnutou televizí.

Když Starlingová stála před nějakým rozhodnutím, ať už to bylo cokoliv, vždycky zašla do tiché a uklizené kuchyně, světa náležejícího bezvýhradně Mappové. Prohlížela si fotografii její

drobné babičky, formulář její pojistky zarámovaný a zavěšený na stěně jako nějaká rodinná relikvie. A Mappová ve svém světě

skutečně žila.

Pak se Starlingová vrátila na svůj břeh. Vypadal dočista opuštěný. Co si dala zarámovat ona? Pouze diplom z Akademie FBI. Po rodičích ji nezůstaly žádné fotografie, protože už dlouho nežijí, a vlastně si je pamatuje jenom ve vzpomínkách. Občas se k ní vrátí

vůně domácí snídaně nebo střípky rozhovorů, zaslechne nějaké

domácí výrazy nebo ucítí rodičovský dotek. Nejvíce se rodičovský

vliv projevuje v jejím smyslu pro boj za právo a proti zlu. Jaká vlastně doopravdy je? Poznal ji někdo dokonale?

Jsi bojovnice, Clarice. Když chceš dokážeš být velice silná. Starlingová dokázala pochopit, proč chce Mason zabít Hannibala Lectera. Kdyby to udělal sám nebo si na vraždu někoho najal, dokázala by to snést, Mason má k takovému činu důvody. Ale Starlingová se nesmíří s představou, že bude dr. Lecter umučen. Nesnáší ji, stejně jako nikdy nesnášela zabíjení jehňat a koní.

Jsi bojovnice, Clarice.

Téměř stejně odporná je skutečnost, že se Mason dopustí

takového zločinu za tichého souhlasu a s pomocí lidí, kteří přísahali, že budou dodržovat zákon. Jenže takový je běh světa.

Po tomto závěru došla k jednoduchému rozhodnutí.

Kam dosáhne moje ruka spravedlnosti, tam bude svět jiný. Téměř bezmyšlenkovitě odešla do šatny a vzápětí se přistihla, že stojí na židli a sahá na horní regál.

Sundala krabici, kterou jí na podzim předal advokát Johna Brighama. Bylo to letos na podzim, ačkoliv se jí zdá, že uplynula celá věčnost.

Když kamarád, který přežije, zdědí po svém kolegovi osobní

zbraně, je v tom hodně symboliky. Dědictví jako by vyzývalo v pokračování tradice a ve vyznávání hodnot přesahujících lidskou smrtelnost.

Lidé, žijící v době bezpečné a jisté proto, že se o to přičinili jiní, takové filozofii patrně neporozumí.

Krabice, schránka na Johnovy zbraně, byla dárkem sama o sobě. Musel ji koupit kdysi v Orientu, když ještě sloužil u námořnictva. Byla vyrobená z mahagonového dřeva, víko měla vykládané pravou perletí. Pokud jde o zbraně, byly hodně použité, dobře udržované a dokonale vyčištěné. V krabici byl uložen jeden větší kolt, pistole pětačtyřicítka, puška s krátkou hlavní, vlastně obdoba pětačtyřicítky, používaná na safari a dá se snadno ukrýt pod oděv, dýka na jedné

straně se zoubkovaným ostřím, která se nosí zastrčená ve vysoké

holínce. Na mahagonové desce byl připevněn Johnův starý služební

odznak FBI, jeho odznak agenta likvidační čety ležel položený volně

mezi ostatním dědictvím.

Starlingová sundala odznak FBI z plakety a strčila si ho od kapsy. Pistoli zastrčila do vlastního pouzdra na koženém opasku, pod sakem nebylo vidět. Pušku s krátkou hlavní zasunula pod kalhoty do jedné holínky, dýku do druhé, z vnitřní strany. Vyndala z rámu svůj diplom, složila ho a schovala do kapsy. Ve tmě ho může snadno předložit jako úřední povolení k domovní prohlídce. Když skládala pevný papír, napadlo ji, že asi není docela při smyslech, ale v tu chvíli byla docela ráda.

Následující tři minuty strávila u laptopu, kde si na webových stránkách Mapquestu našla mapu farmy Muskrat, rozloženou uprostřed rozsáhlého státního lesa. Na chvíli studovala Masonovo království plné masa a prstem obkreslovala na monitoru jeho hranice. Prudce vystřelila z parkoviště před domem, až se pod výfukem slehla tráva, a zamířila na návštěvu k Masonovi Vergerovi.

KAPITOLA

81

NAD FARMOU MUSKRAT se rozhostilo ticho jako v největší

svátek. Mason byl radostně vzrušený a neobyčejně pyšný, že dosáhl takového úspěchu. V duchu srovnával okamžik dosažení svého cíle s objevením radia.

Ten ilustrovaný test ve školní učebnici si pamatuje ze všeho nejvíce. Byla to totiž jediná dostatečně vysoká učebnice, která mu umožnila během vyučování tajně v lavici onanovat. Když se této své

zábavě oddával, často se přitom upřeně díval na madam Curieovou a nyní přemýšlel, kolik tun urania musela spálit, než se jí podařilo prvek objevit. Její úsilí bylo velmi podobné jeho

vlastnímu, napadlo ho.

Mason si představil dr. Lectera jako produkt všech svých zkoumání a investic, zářícího ve tmě jako zkumavka v laboratoři madam Curieové. Představil si divoká prasata jak ho s chutí

povečeřejí a pak se rozběhnou zpátky do lesa, uloží se do svých brlohů ke spánku a břicha jim budou svítit jako obludné žárovky. Byl pátek večer a už se téměř setmělo. Personál se rozešel domů, a tak nikdo neviděl přijíždět stejšn po cestě vedoucí od státního lesa, vybudované pro hasiče, a kterou Mason používal jako služební

příjezd pro zásobování a podobně. Šerif se svou hlídkou dokončili prohlídku a odjeli dávno předtím, než se stejšn vrátil. Nyní stála u hlavní brány stráž a na farmě zůstal jen nejnutnější personál. Cordell byl na svém technickém stanovišti a tam musí vydržet až

do půlnoci. Margot a Mogli byli u Masona a tým únosců byl zaneprázdněn ve stodole.

Do nedělního večera bude po všem. Důkazy budou spáleny nebo je budou trávit žaludky šestnácti divokých sviní. Masona napadlo, že by mohl s nějakou lahůdkou pamatovat také na svého úhoře. Snad by mu mohl chutnat nos dr. Lectera. Pak by Mason mohl po léta pozorovat tu živou dravou stuhu svíjející se každou chvíli do magické osmičky coby symbolu nekonečna a symbolu, že Lecter je konečně mrtev, navždy mrtev.

Mason si současně uvědomoval, jak je nebezpečné dosáhnout toho, po čem toužíme. Co bude dělat, až zabije dr. Lectera? Mohl by ničit některé pěstounské rodiny nebo týrat děti. Mohl by také popíjet martini s lidskými slzami. Ale kde se v něm berou takové hrubozrnné

záliby?

Ale byl by blázen, kdyby se měl zabývat nějakými obavami z budoucna. Nyní čeká na hojivý oční sprej, pak si oko vypláchne, poté

dýchne do speciální trubice a zapne si video. Kdykoliv se může potěšit podívanou na svůj úspěch…

KAPITOLA

82

VůNĚ ROZPÁLENÉHO UHLÍ v přístavku Masonovy stodoly, vůně zvířat a mužských těl. Plameny vrhají rozechvělé stíny na koňskou lebku, prázdnou jako prozřetelnost, sledující scénu přes klapky na očích.

žhavé uhlí v kovářské peci praská a tetelí se po každém fouknutí

kovářských měchů, jak Carlo pilně rozpaluje dlouhý pruh železa, již

nyní sytě rudý.

Dr. Hannibal Lecter visí na zdi pod koňskou lebkou jako strašlivý oltář. Paže má rozpaženy a přivázány provazem ke krátkým koncům dubové rozpěry, kterou na farmě používali, když zapřahali poníky. Rozpěra byla připevněna ke zdi železnými sponami, vlastními Carlovými výrobky, a celý výjev připomínal scénu z ukřižování. Nohama dr. Lecter nedosahoval na zem. Měl je ovinuty provazy s mnoha uzly a docela dobře připomínaly velké kusy pečeně

připravené do trouby. Carlo nepoužil ani kousek řetězu, nic kovového, co by mohlo poničit prasečí zuby nebo zvířata odradit od hostiny.

Když se železo ve výhni rozpálí doběla, vynese ho Carlo v kovářských kleštích na kovadlinu a buší do něj kladivem a tvaruje další železnou svorku. Jiskry přitom odskakuji do tmy, narážejí mu do hrudi, dotírají do ukřižovaného dr. Hannibala Lectera. Z pavoučích nohou tripodu hledí na dr. Lectera vyhaslé oko Masonovy kamery a na lavici stojí vypnutý monitor.

Carlo svorku znovu rozpálí a spěchá s ní ven, aby ji za horka připojil k hydraulickému vozíku. Údery kladiva se rozléhají

prostorem a v ozvěně stoupají k vysokému stropu stodoly. BANGbang, BANGbang, Z podkroví se ozývá skřípavé skandování, to když Piero naladil krátké vlny na reprízu fotbalového zápasu jeho oblíbeného Cagliari s nenáviděným Juventusem v Římě.

Tommaso sedí na rákosové židli, pneumatickou pušku opřenou o zeď. Jeho pronikavé kněžské oči nespouštějí dr. Lectera ze zorného úhlu ani na vteřinu. Tommaso zaregistruje sebemenší změnu, od bezvědomí k nepřirozenému předstírání, neujde mu ani změna dechového rytmu.

Tommaso vstane ze židle a zavolá do stodoly: „Si stasvegliando.“

Carlo se vrací zpátky do přístavku, z úst mu každou chvíli vykoukne jeho oblíbené lízátko prasečí zub. Přináší s sebou kalhoty s nohavicemi vycpanými ovocem, zeleninou a kuřaty. Tře nohavicemi celé tělo dr. Lectera, nohy, paže, podpaží…

Opatrně, aby se rukou nedotknul tváře, uchopí dr. Lectera za vlasy a zvedne mu hlavu.

„Buona sera, Dottore.“

V monitoru to zapraská, obrazovka se rozsvítí a objevuje se Masonova tvář…

„Rozsviť světlo nad kamerou,“ nařizuje Mason. „Dobrý večer dr. Lectere.“

Doktor poprvé otevřel oči.

Carlovi se zdálo, že zloduchův pohled zajiskřil, ale možná to byl jen odraz ohně. Přesto se raději pokřižoval, aby ho satan neuřknul.

„Masone,“ řekl doktor do kamery. Za Masonem spatřil siluetu Margot, tmavou, stojící u akvária. „Dobrý večer, Margot,“ pozdravil dvorně.

„Jsem rád, že vás opět vidím.“ Podle jeho zřetelné řeči se dalo soudit, že je při vědomí již nějakou dobu.

„Doktore Lectere,“ ozvala se Margot zastřeným hlasem. Tommaso konečně rozsvítil nad kamerou reflektor a ostré světlo na chvíli všechny oslnilo.

Mason oznámil dr. Lecterovi svým sytým hlasem: „Doktore, asi za dvacet minut nabídneme sviním první chod, což budou vaše nohy. Pak si uděláme malý noční večírek, vy a já. To už si budete moci obléknout místo dlouhých kalhot šortky a vyjde to nastejno. Cordell se postará o to, abyste zůstal naživu velice dlouho…“

Mason mluvil dále, ale Margot se naklonila dopředu, aby si pozorněji prohlédla scénu ve stodole.

Dr. Lecter se díval do monitoru, aby se ujistil, že ho Margot pozoruje. Pak zašeptal Carlovi kovově chladným hlasem: „Tvůj bratrMatteo smrděl daleko více než ty. Když jsem ho podříznul, posralse.“

Carlo vytáhl za zadní kapsy kalhot elektrický drát, používaný na ohrady pro dobytek a v jasném světle televizní kamery šlehl dr. Lectera do tváře. Přidržel si ho za vlasy a druhou rukou stiskl knoflík na držadle. Když mezi oběma konci drátu zajiskřilo, vrazil kovový

konec doktorovi do oka. „Ty zkurvysynu,“ zasyčel nenávistně. Dr. Lecter nevydal sebemenší zvuk, jen z monitoru se ozvalo Masonovo veselé zaržání. Tommaso se naopak pokoušel Carla od jeho oběti odtrhnout a Piero mu spěchal na pomoc. Posadili Carla do rákosové židle a raději ho drželi, než se zklidní.

„Oslep ho a rozluč se s prachama!“ vykřikovali na něho současně.

Dr. Lecter stáhl stínidla v paláci své paměti, aby utlumil žár.Ahhhh. Pak si opřel hlavu o chladivý mramor Venuše. Dr. Lecter obrátil tvář do kamery a řekl zcela zřetelně: „Já tě

nepřekvapím, Masone.“

„Ten bastard je šílený. No, však jsme věděli od začátku, že je šílený,“ prohlásil Mogli.

„Ovšem Carlo stejně tak.“

„Běž tam a srovnej je,“ nařídil mu Mason.

„Jste si jistý, že nejsou ozbrojeni?“ ošíval se Mogli.

„Najal jsem tě, protože jsi tvrdý chlap, nebo ne? Nemají zbraně

kromě pušky.“

„Já tam zajdu,“ nabídla se Margot, „než se začnou po sobě sápat. Italové mají před svými matkami respekt. A Carlo ví, že držím peníze.“

„Vyjeďte s kamerou ven a ukažte mi prasata,“ nařídil Mason.

„Večeře začíná v osm!“

„U toho být nemusím,“ namítla Margot.

„Ale ano, musíš u toho být,“ ujistil ji Mason.

KAPITOLA

83

MARGOT SE PŘED VCHODEM do stodoly zhluboka nadechla.

Kdyby ho byla ochotná zabít, měla by mít odvahu se na něho podívat. Carla ucítila, ještě než otevřela dveře do přístavku. Piero s Tommasem stáli každý po jedné straně dr. Lectera a pozorovali Carla na proutěné židli.

„Buona sera, signori,“ pozdravila je Margot. „Tvoji přátelé mají

pravdu, Carlo. Znič ho a rozluč se s odměnou. A počínal sis až do této chvíle tak skvěle.“

Carlo nespouštěl pohled z dr. Lectera.

Margot vytáhla z kapsy mobilní telefon. Vyťukala na osvětleném číselníku nějaká čísla a podala telefon Carlovi. „Vezmi si to a čti,“

postrčila mu telefon.

Automatický záznamník četl: BANCO STEUBEN.

„Zde je vaše banka v Cagliari, Signore Deograciasi. Zítra dopoledne, až dokončíte svůj úkol a když ho přimějete zaplatit za vašeho odvážného bratra, zavolejte na toto číslo, předejte svému bankéři můj kód a řekněte: ,Převeďte Signoru Deograciasovi zbytek peněz, které máte pro něho připraveny.’ Váš bankéř vám potvrdí

transakci telefonicky. Zítra večer budete sedět v letadle na cestě

domů a bude z vás boháč. Také Matteova rodina bude bohatá. Pro útěchu jim můžete přivézt v plastikové tašce doktorovy cojones. Pokud ovšem dr. Lecter neuvidí svou vlastní smrt, jestli nespatří

přicházet svině, aby si pochutnaly na jeho tváři, pak nedostanete nic. Buďte poslušný, Carlo. Zajděte pro svá prasata. Já si s tím darebákem tak půl hodiny pohovořím a pak uslyšíte jeho křik, až se mu prasečí tesáky zakousnou do chodidel.“

Carlo pohodil hlavou a zhluboka se nadechl. „Piero, andiami!

Tu, Tommaso, rimani.“

Tommaso se šel posadit na svou proutěnou židli u dveří.

„Mám situaci pod kontrolou, Masone,“ řekla Margot do kamery.

„Řekni Carlovi, ať mi přinese do domu jeho nos,“ nařídil Mason. Pak obrazovka potemněla. Nejvíce úsilí musel Mason vynaložit, když se chtěl dostat z pokoje a stejnou práci s ním měl i jeho personál. Bylo potřeba znovu napojit trubice na kontejnery na pojízdném lehátku a přepnout respirátor na náhradní akumulátor. Margot se podívala dr. Lecterovi do tváře.

Zraněné oko měl opuchlé a zavřené a na každém konci obočí mu po doteku elektrického kontaktu zůstaly na kůži černé značky. Dr. Lecter otevřel zdravé oko a byl schopen nasadit docela vyrovnaný výraz.

„Mám rád vůni té masti, voní svěže, po citronech,“ řekl. „Díky za to, že jsi přišla, Margot.“

„Přesně to jste mi řekl, když mě k vám chůva přivedla poprvé, tenkrát, když Masona předběžně vyslýchali.“

„Opravdu jsem to řekl?“ podivil se dr. Lecter. Právě se navrátil ze svého paláce vzpomínek, kde pátral po svých rozhovorech s Margot. Ano, bylo to tak.

„Ano. Plakala jsem a bála jsem se vám říct o sobě a Masonovi. Také mě děsila představa, že bych se měla posadit. Vy jste věděl, že mám stehy, že? Vzal jste mě na procházku do zahrady. Pamatujete si, co jste mi řekl?“

„že se nemusíš cítit provinilá za to, co se ti přihodilo…“

„, že mě to nemusí trápit o nic víc, než kdyby mě kousl do zadnice vzteklý pes. To jste řekl. Vaše slova mi hodně pomohla, stejně jako další návštěvy u vás. Na nějakou dobu jsem vám byla velice vděčná.

„Co ještě jsem ti říkal?“

„Řekl jste, že jste mnohem divnější, než můžu vůbec někdy být a že každý má právo být divný.“

„Jestli se vynasnažíš, vzpomeneš si na všechno, co jsme si kdy řekli. Vzpomeň si…“

„Ne, nežádejte to ode mě,“ vyhrkla zprudka a vzápětí svého tónu litovala.

Dr. Lecter se trochu pohnul a provazy zapraskaly.

Tommaso vyskočil ze židle a šel pouta oběti zkontrolovat. „Dej si pozor na ústa,“ řekl.

Margot si nebyla jistá, zda má na mysli ji nebo dr. Lectera.

„Margot, je to už velice dávno, co jsem tě ošetřoval, ale rád bych s tebou promluvil o samotě o historii tvého zdravotního stavu,“ řekl dr. Lecter a podíval se zdravým okem po Tommasovi.

Margot se na okamžik zamyslela. „Tommaso, nechej nás na chvíli o samotě,“ požádala strážce.

„Ne, je mi líto, Signorina. Mohu se ale na chvíli vzdálit ke dveřím,“ souhlasil Tommaso. Vzal pušku a poodešel z přístavku k otevřeným vratům stodoly odkud dr. Lectera bedlivě pozoroval.

„Nikdy jsem ti nepůsobil rozpaky nějakým naléháním, Margot. Teď bych ale rád věděl, proč tohle děláš. Povíš mi to? Začala jsi sbírat smetanu, jak Mason s oblibou říkává, když jsi s ním tak dlouho bojovala? Nemusíme si předstírat, že se mstíš za Masonovu tvář.“

Pověděla mu všechno. O Judy, o tom, jak si přála mít dítě. Zpověď netrvala déle než tři minuty a samotnou ji překvapilo, jak lehce dokázala shrnout své životní problémy.

Zvenku sem dolehl nějaký zvuk, snad nějaký výkřik. Před stodolou, naproti plotu, který postavil proti otevřenému konci stodoly, zápasil Carlo s magnetofonem. Připravoval se přivolat prasata z lesní pastvy a prováděl to pomocí nahraných výkřiků svých dávno mrtvých obětí.

Jestliže dr. Lecter křik zaslechl, nedal to sebemenším gestem najevo. „Margot, myslíš si, že ti Mason jen tak dá, co ti nasliboval?

Prosíš se ho. A pomohly ti prosby ve chvíli, kdy tě roztrhl? Je to úplně stejné, jako když sbíráš smetanu, kterou ti nabízí, a jinak ho necháš, ať se chová, jak chce. Ostatní vylíže Judy, a ta na to není

zvyklá.“

Margot neodpověděla, jen zaťala zuby.

„Víš, co by se stalo, kdybys místo dolízání za Masonem vzala od Carla kus drátu z elektrického ohradníku a stimulovala Masonovi prostatu? Mohla bys to sledovat tamhle na obrazovce.“

Margot se obrátila k odchodu.

„Poslouchej mě,“ zasyčel dr. Lecter. „Mason tě odmítne a jakékoliv obvinění zapře. Víš, že ho budeš muset zabít, Víš to už

dvacet let. Věděla jsi to od okamžiku, kdy ti nařídil zakousnout se do polštáře a být zticha.“

„Nabízíte se, že to provedete místo mě? Nikdy bych vám nedůvěřovala.“

„Ne, samozřejmě že to neudělám. Ale mohla bys mi věřit, když

říkám, že bych nikdy nezapíral, že jsem to udělal. Ostatně kdybys to provedla sama, mělo by to na tebe jedinečný terapeutický účinek. Vzpomeň si, že jsem ti to doporučoval už tenkrát, když jsi byla dítě.“

„Řekl jste, že mám počkat a po čase se s tím vyrovnám. Trochu mě vaše slova uklidnila a dala mi naději.“

„Jako odborník ti mohu potvrdit, že takovou katarzi jsem ti musel doporučit. Ale nyní jsi dospělá. A co by na mém osudu změnila jedna vražda navíc? Ty víš, že ho stejně musíš zabít. A když

to uděláš, zákon přiřkne peníze tobě a dítěti. Margot, já jsem jediný

podezřelý, na kterého by poldové vraždu našili. Jestliže zemřu dříve než Mason, koho budou podezřívat pak? Můžeš to udělat, kdy se ti to bude hodit, a já ti napíšu dopis, kde ti vylíčím, s jakou radostí jsem ho sprovodil ze světa.“

„Ne, doktore Lectere. Je mi to líto, ale je příliš pozdě. Už jsem se nějak zařídila.“ Podívala se na něho svýma modrýma očima.

„Dokážu to provést a budu pak docela klidně spát, sám to dobře víte.“

„Ano, tomu věřím. Tahle vlastnost se mi na tobě vždycky líbila. Jsi mnohem zajímavější, mnohem, schopnější než tvůj bratr.“

Margot vstala. Když došla ke dveřím, dr. Lecter se ještě zeptal:

„Margot, kdy má zase Judy ovulaci?“

„Cože? Myslím, že za dva dny.“

„Máš všechno, co budeš potřebovat? Nástavec, možnost rychlého zmrazení…?“

„Mám všechno zařízení k oplodnění, jako na klinice.“

„Udělej pro mě jednu věc.“

„Jakou?“

„Proklej mě a vytrhni mi jeden vlas, jestli budeš tak hodná. A taky si vezmi kousek mé kůže. Odnes to do domu a vlož to Masonovi do ruky, až bude po smrti. Až se teď vrátíš domů, požádej Masona o to, co si přeješ. Dávej pozor, jak ti odpoví. Dostal mě a ty jsi splnila svou povinnost. Drž v dlani můj vlas a požádej ho o to, co si přeješ. Uvidíš, jak zareaguje. Jestli se ti vysměje do tváře, vrať se sem. Stačí, když vezmeš pušku a zastřelíš tam toho za sebou. Nebo ho vezmeš po hlavě kladivem. Má u sebe kapesní nůž. Přeřízneš mi jedno pouto a dáš mi nůž. Pak odejdeš a já si už poradím.“

„Ne.“

„Margot?“

Opřela se rukou o dveře a silou vůle odolávala jeho prosbám,

„Ještě stále dokážeš v dlani rozlousknout ořech?“ zeptal se dr. Lecter.

Sáhla do kapsy a vyndala dva. Svaly na předloktí se jí napjaly a skořápky praskly.

Doktor se uchechtl. „Skvělé. S touhle sílou, Nabídni ořechy Judy, možná jí to pomůže

zbavit se pachuti po Masonovi.“

Margot se k němu vrátila a s kamenným výrazem mu plivla do tváře. Pak mu vytrhla několik vlasů těsně nad linií čela. Stěží si dokázal vysvětlit, jak to vlastně myslela.

Když opouštěla přístavek, zaslechla, že si tiše pobrukuje. Vykročila k osvětlenému domu. Otevřela dlaň a všimla si, že se jí chumáček vlasů přilepil zakrvavenými kořínky k dlani, takže visely dolů jako miniaturní skalp.

Kolem prošel Cordell s golfovým vozíkem naloženým zdravotnickými potřebami. Šel připravit pacienta.

KAPITOLA

84

Z NADJEZDU EXPRESNÍ DÁLNICE směřující na sever, u výjezdu 30 spatřila Starlingová asi půl míle před sebou osvětlený

strážní domek. Velmi předsunuté stanoviště farmy Muskrat, pomyslela si. Rozhodla se projet hranici a dostat se na teritorium sídla ze státu Maryland. Kdyby totiž přijela k hlavnímu vjezdu a neprokázala se platnými pověřovacími listinami, mohl by ji šerif dát eskortou vyprovodit z okresu, nebo taky rovnou vsadit do okresního kriminálu. A než ji propustí, bude po všem. Nevadí, že nemá

povolení. Odbočila na dvacátém devátém výjezdu, daleko za farmou Muskrat a vrátila se k ní lesem po vedlejší silnici. Po jasně osvětlené

dálnici jí připadal černý povrch vozovky téměř neviditelný. Na pravé

straně vedla souběžně dálnice a podél levé krajnice se táhl příkop a vysoký drátěný plot, oddělující cestu od státního lesa. Na mapě si Starlingová přečetla, že tuhle černou silnici asi o míli dál protne štěrková cesta vybudovaná pro hasiče a dovede ji k sídlu pěkně

oklikou, a vyhne se tak strážnímu domku. Tam se před chvílí dostala omylem. Podle mapy by měla po požární cestě projet celý státní les a dostat se přímo k farmě Muskrat. Měřila vzdálenost počitadlem kilometrů. Mustang se jí zdál nějak hlasitější, když před sebou líně

rozrážel temnou klenbu stromů.

Pak se ve světle reflektorů objevila těžká železná brána nahoře korunovaná ostnatým drátem. Tabulka s nápisem SLUžEBNÍ

VCHOD, které si všimla při své první návštěvě, zmizela. Před bránou rostlo husté býlí a plevelem byl zarostlý i můstek přes příkop. Ve světle reflektorů viděla, že tráva byla nedávno stlačena. V

místě, kde voda spláchla z chodníku písek a jemný štěrk a kde se vytvořil nízký písečný hřeben, se rýsovaly otisky pneumatik s hlubokým vzorkem. Byly stejné jako stopy dodávky, které viděla tehdy na parkovacím pruhu u samoobsluhy? Nedokázala určit, zda byly přesně totožné, ale klidně mohly.

Bránu zajišťoval řetěz uzamčený chromovaným visacím zámkem. To nebude žádný problém. Starlingová se rozhlédla po silnici na obě strany. Nikde nikdo. Chystám se nelegálně vstoupit nacizí pozemek. Připadala si jako zločinec. Prohlédla si kůly, na kterých byly za zavěšeny křídla vrat, jestli se po nich nevinou dráty vedoucí

k bezpečnostním čidlům. žádné nenašla. Pomocí dvou šperháků, malou baterku sevřenou mezi zuby, se jí za necelých patnáct vteřin podařilo otevřít zámek. Projela vjezdem a pokračovala dál mezi stromy, kde zastavila a vrátila se, aby zavřela bránu, zavěsila řetěz tak, aby zámek zůstal

zvenčí. Z nevelké vzdálenosti to bude vypadat docela normálně. Volný konec nechala viset dovnitř, aby v případě

potřeby mohla bránou projet bez zastavení.

Palcem odměřila na mapě vzdálenost a zjistila, že cesta lesem k farmě je dlouhá asi dvě míle. Projížděla po požární příjezdové cestě

tunelem tvořeným větvemi stromů a jen občas jí nad hlavou probleskla noční obloha, aby vzápětí zase zmizela, když se koruna větví uzavřela. Ujížděla pomalu, na dvojku s velmi lehce sešlápnutým plynovým pedálem, a jen s parkovacími světly. Snažila se, aby motor mustangu pracoval co nejtišeji. Po cestě šustila vysoká

tráva. Když na ukazateli vzdálenosti zjistila, že už ujela skoro dvě

míle, zastavila. Vypnula motor a z temnoty se k ní doneslo zakrákání

vrány. Tu vránu něco rozčílilo. Modlila se k Bohu, aby to byla jen vrána.

KAPITOLA

85

CORDELL VSTOUPIL DO PŘÍSTAVKU energicky jako mistr popravčí připravený splnit svůj úkol. Pod paží svíral láhve s intravenózním roztokem s volné visícími rozhoupanými hadičkami.

„Proslulý doktor Hannibal Lecter!“ zahlaholil. „Hrozně jsem toužil po vaší masce. Našemu klubu v Baltimore by se moc hodila. Já a moje holka si potrpíme na sado maso, žalářní kobka, latex a kůže, to je naše.“

Odložil náklad na podstavec vedle kovadliny a strčil do ohně

pohrabáč, aby ho nažhavil.

„Mám pro vás dobrou a špatnou zprávu,“ pokračoval Cordell vesele a v hlase mu zazníval lehký švýcarský přízvuk. „Seznámil vás Mason s dalším postupem? Nuže, další postup bude následující: Za chvíli sem převezu Masona a prasata vám sežerou chodidla. Přes noc si trochu odpočinete a zítra vás Carlo se svými bratry prostrčí mezi mřížemi hlavou napřed, aby vám prasata mohla sežrat ksicht, přesně

jak to psi udělali Masonovi. Udržím vás při životě pomocí

intravenózní soupravy a škrtidel až do samého konce. Opravdu jste vyřízený, o tom snad nepochybujete. Tak, to byla ta špatná zpráva.“

Cordell mrkl na televizní kameru, aby se ujistil, že je opravdu vypnutá. „Dobrá zpráva spočívá v tom, že to pro vás nakonec nemusí být horší než návštěva u zubaře. Podívejte se na tohle, panedoktore.“ Cordell pozvedl stříkačku s dlouhou jehlou a strčil ji doktoru Lecterovi před obličej. „Promluvme si jako dva medicínsky vzdělaní odborníci. Mohl bych vám píchnout do zad lumbální

injekci, po které byste od pasu dolů vůbec nic necítil. Stačilo by vám potom jen zavřít oči a snažit se neposlouchat. Cítil byste jen trochu škubání a trhání. A jakmile by se Mason pro dnešní večer dost pobavil a vrátil se domů, mohl bych vám píchnout něco, po čem by se vám prostě zastavilo srdce. Chcete se podívat?“ Cordell otevřel dlaň, ukázal ampuli pavulonu a přidržel ji doktoru Lecterovi před otevřeným okem, ale dával si pozor, aby se příliš nepřiblížil a doktor ho nemohl kousnout.

Na Cordellově dychtivé tváři si pohrávaly odlesky plamenů a z očí mu sálalo štěstí. „Máte spoustu peněz, doktore Lectere. Všichni to říkají a já vím, jak to chodí, také si tu a tam odložím

nějakou sumičku. Člověk je pak může vybírat, přemístit, pohrát si s nimi. Já

se ke svým penězům dostanu přes telefon a vsadil bych se, že vy také.“

Cordell vytáhl z kapsy mobilní telefon. „Zavoláme vašemu bankéři, vy mu řeknete kód, on mi ho potvrdí a o zbytek se už

postarám.“ Cordell podržel stříkačku s dlouhou jehlou ve vzduchu.

„Cvrk, cvrk. No tak, řekněte něco.“

Doktor Lecter sklonil hlavu a něco nesrozumitelně zamumlal. Cordell dokázal rozeznat pouze slova „kufřík“ a „skříňka v úschovně“.

„No tak, doktore, vyřídíme to a pak můžete spát. Jdeme na věc.“

„Neoznačené stovky,“ zachrčel doktor Lecter a odmlčel se. Cordell se k němu dychtivě naklonil a doktor Lecter náhle škubl hlavou jako útočící had a natáhl se tak daleko, kam až mu krk dovolil. Malé ostré zuby se zaryly Cordellovi do obočí, a když

nešťastník uskočil, vyrvaly mu z něj kus kůže. V příštím okamžiku vyplivl doktor obočí jako slupku z hroznů Cordellovi přímo do obličeje.

Cordell zaklel, osušil si ránu, zalepil ji leukoplastí a do tváře se mu díky tomu vloudil podivně tázavý výraz.

Sbalil stříkačku. „Promrhal jste šanci na úlevu,“ utrousil. „Než se rozední, budete na věc pohlížet jinak. Víte, že máme k dispozici stimulanty, které vás dokážou udržet při životě hodně dlouho, a já už

se postarám, abyste si na smrt pěkně počkal.“

Cordell vytáhl z ohně pohrabáč. „Teď vás přivážu,“ pokračoval.

„Při sebemenším náznaku odporu vás spálím. Takto, abyste věděl, jaké to bude.“

Cordell přiložil rozžhavený konec pohrabáče doktoru Lecterovi na hrudník a přes košili mu přejel po prsní bradavce, a vzápětí musel udusit rychle se rozšiřující kruh spáleného plátna.

Doktor Lecter nevydal ani hlásku.

Do přístavku nacouval Carlo s vysokozdvižným vozíkem. Pak Piero a Carlo, zatímco Tommaso stál v pohotovosti s uspávací

puškou v ruce, přenesli doktora Lectera ke zvedací vidlici a připevnili rozporku ke svislým čelním nosníkům vozíku. Posadili doktora na vidlici, ruce mu přivázali k rozporce, roztáhli mu nohy a připoutali je k ramenům vidlice.

Cordell vpíchl doktorovi do žil na hřbetě obou rukou intravenózní jehly a pak si stoupl na žok sena, aby mohl zavěsit láhve s roztokem nahorní konec nosníku. Seskočil a obdivným pohledem zkontroloval své dílo. Nezvyklý pohled na doktora takto svázaného, s roztaženými pažemi jako ukřižovaný, Cordellovi připomínal parodii na něco, na co si nedokázal vzpomenout. Upevnil doktorovi těsně nad kolena škrtidla s klouzavou smyčkou. Zpoza plotu je mohli snadno utáhnout a nedovolit tak své oběti předčasně zemřít následkem vykrvácení. Zatím je však museli nechat volné, protože Mason by určitě strašně zuřil, kdyby si všiml, že Lecterovi díky jejich nepozornosti znecitlivěly nohy.

Nejvyšší čas snést Masona dolů a uložit ho do dodávky. V autě

zaparkovaném za stodolou byla zima. Sardiňané v něm nechali zbytky od oběda. Cordell zaklel a vyhodil jídelní termosku na zem. Až se vrátí domů, bude muset ten podělaný krám vyluxovat a také

vyvětrat. Ti zkurvení Sardiňané vevnitř navíc kouřili, i když jim to výslovně zakázal. Zapalovač zastrčili na místo a napájecí kabel monitoru sledovacího navigačního majáku nechali pod palubní

deskou nezapojený.

KAPITOLA

86

NEž OTEVŘELA DVEŘE, zhasla Starlingová ve voze vnitřní

osvětlení a zatáhla za páku, kterou se zevnitř otevíral zavazadlový

prostor.

Jestli je doktor Lecter opravdu tady a jestli se jí podaří se ho zmocnit, třeba mu dokáže i spoutat ruce a nohy, nacpat ho do kufru a dojet s ním až do okresní věznice. Přivezla si s sebou čtyři páry kovových pout a provaz dost dlouhý, aby ho mohla svázat jako balík a on ji nemohl pokousat. V daném okamžiku raději nemyslela na to, jak je doktor silný.

Vystoupila z auta a uvědomila si, že štěrk je pokrytý tenkou vrstvou námrazy. Péra starého auta přitom s úlevou zasténala.

„Pořád si musíš na něco stěžovat, ty starý mezku,“ utrousila polohlasně ke svému vozu a náhle si vzpomněla, jak vždycky rozmlouvala s Hannah, kobylkou, na které odjela do temné noci po masakru jehňátek. Dveře nezabouchla a klíčky zastrčila do těsné

kapsičky kalhot, aby v tu nejnevhodnější chvíli nezacinkaly a neprozradily ji.

Noc pod polovinou měsíčního kotouče byla jasná, a pokud bude mít nad hlavou alespoň kousek otevřené oblohy, bude moci postupovat bez baterky. Zkusila špičkou okraje štěrkového lože a zjistila, že jsou nepevné a nerovné. Když půjde ve vyjetých kolejích, způsobí mnohem méně hluku. Hleděla přímo před sebe a odhadovala, kde se asi cesta zatáčí, hlavu lehce otočenou na bok. Připadala si, jako by se brodila hedvábně jemnou temnotou, slyšela, jak jí nohy chrastí na štěrku, ale až na zem nedohlédla. Těžký okamžik nastal, když jí auto zmizelo z dohledu, ale stále je za sebou tušila. Najednou se jí vůbec nechtělo vozidlo opustit. V tu chvíli z ní byla třiatřicetiletá žena se zničenou profesionální

kariérou, osamělá v noci uprostřed lesa a navíc bez pušky. Viděla sama sebe úplně jasně. Viděla vějířky vrásek, které jí u koutků očí

vyhloubil věk. Zoufale zatoužila vrátit se k autu. Další krok už byl mnohem pomalejší, pak se úplně zastavila a zaposlouchala se do vlastního dechu.

Vrána znovu zakrákala a nad hlavou jí v poryvu větru zašuměly zmrzlé větve a pak noc prořízl výkřik. Strašlivý a zoufalý výkřik, který se vznesl do neuvěřitelné výšky a zase opadl, zakončený

zoufalým žadoněním o smrt hlasem tak zlomeným, že mohl patřit komukoliv. „Uccidimi!“ A další výkřik.

Při tom prvním Starlingová ztuhla jako solný sloup, při druhém se rozběhla a rychle postupovala hustou tmou. Její pětačtyřicítka zůstala v pouzdru, v jedné ruce držela nerozsvícenou baterku a druhou natáhla do tmy před sebou. Ne, to se ti nepodaří, Masone.Nepodaří. Pospěš si, pospěš si. Starlingová si uvědomila, že se dokáže udržet ve vyjeté stopě, když bude pozorně naslouchat vlastním krokům a dá pozor, aby nesešla na měkký podklad po stranách. Silnice se stáčela a teď vedla podél plotu. Byl to pevný

trubkový plot, asi šest stop vysoký.

Ozval se vyděšený nářek, další žadonění o milost, další

stoupající výkřik a pak v křoví za plotem kdesi vpředu postřehla Starlingová jakýsi pohyb, pohyb, který přešel v cval, lehčí než dusot koňských kopyt a také rychlejší. Pak uslyšela chrochtání, které

bezpečně poznala.

Přiblížila se ke zmučeným zvukům, zřetelně lidským, ale podivně zkresleným, které na vteřinu překrylo hlasité pískání, a Starlingová pochopila, že slyší buď magnetofonový záznam, nebo elektronicky zesílený hlas, který vyvolal zpětnou vazbu v mikrofonu. Větvemi stromů problesklo světlo a před ní se objevila velká stodola. Starlingová přitiskla obličej k ledově studené železné mříži a hleděla přes plot. Ve tmě se rychle pohybovaly jakési stíny, dlouhé, asi po pás vysoké. Na druhé straně otevřeného prostranství, asi čtyřicet metrů daleko, zívala otevřená vrata stodoly, ke které přiléhala ocelová bariéra s dvojitou brankou. Ozdobné zrcadlo zavěšené nad brankou odráželo světlo ze stodoly a vrhalo na zem zářící obdélník s nejasnými konturami. Na otevřené pastvině před stodolou stál podsaditý muž v klobouku, v ruce přenosný

radiomagnetofon. Z

reproduktorů se vyřinula série vzlyků a bolestných výkřiků a muž si volnou rukou zakryl ucho.

A to už se objevily, z křoví vyběhlo stádo divokých sviní, dychtivě otevřené tlamy, dlouhé nohy, mohutné hrudníky, hustá srst, ostré šedivé štětiny. Běžely rychle jako vlci ženoucí se za kořistí. Carlo proběhl brankou a zavřel ji za sebou, ještě když byla zvířata třicet yardů daleko. Smečka se zastavila ve vyčkávavém půlkruhu. Velké zakřivené rypáky zdvižené vzhůru, pysky roztažené

v permanentním úšklebku. Zvířata se vrhala kupředu jako ragbisté za míčem, zastavovala se, vrážela do sebe, chrochtala a klektala kly. Starlingová byla na dobytek zvyklá, ale něco podobného v životě

neviděla. Divoká prasata se vyznačovala strašlivou odpudivou krásou a zrůdným půvabem a byla úžasně rychlá. Neustále sledovala otevřená vrata, strkala se mezi sebou, pobíhala dopředu dozadu, ale stále obrácená k mříži, která je oddělovala od kořisti. Carlo něco prohodil přes rameno a zmizel za vraty.

Ze stodoly vycouvala dodávka. Starlingová to šedé auto okamžitě poznala. Cordell zastavil šikmo k mříži, vystoupil a otevřel posuvné boční dveře. Než vypnul stropní světlo, zahlédla Starlingová

vevnitř Masona napojeného k respirátoru a uloženého na předním sedadle na polštářích. Na hrudi se mu kroutil hustý cop. Nad vraty se rozzářil reflektor.

Carlo zvedl ze země za sebou jakýsi předmět, který Starlingová

zprvu nepoznala. Vypadalo to jako lidské nohy nebo spíše spodní

část těla.

Jestli to byla celá polovina těla, musel být Carlo neobyčejně

silný. Starlingové se na okamžik zmocnila obava, že to jsou pozůstatky doktora Lectera, ale nohy se zlomily v nemožném úhlu, tak, jak by jim to za normálních okolností klouby nikdy nedovolily. Lecterovy nohy by to mohly být jedině tehdy, kdyby ho zmrzačilia teďko vezli na vozíku, uvažovala několik děsivých okamžiků. Carlo se ohlédl do stodoly a něco zakřičel. Starlingová uslyšela startující

motor.

A pak se ve dveřích přístavku objevil vysokozdvižný vozík. Za volantem seděl Piero a na vidlici vysunuté do nejvyšší polohy trůnil doktor Lecter. Ruce měl přivázané k rozporce, a jak vozík nadskakoval po nerovném povrchu, láhve intravenózní soupravy zavěšené nad jeho hlavou se divoce houpaly. Ze své pozice doktor zřetelně viděl vyhladovělé divoké vepře a plně si uvědomil, co ho čeká.

Vozík se blížil s hrozivou rychlostí. Vedle něj kráčel Carlo, na druhé straně Johnny Mogli, oba ozbrojení.

Starlingová se na vteřinu zadívala na odznak zástupce šerifa, který se leskl na Mogliho

hrudi. Hvězda, ale jiná, než nosili místní

policisté. Bílé vlasy, bílá košile, stejně jako řidič dodávky únosců. Z dodávky se ozval Masonův hluboký hlas. „Přepych a obřadná

nádhera,“ zahučel a rozchechtal se.

Prasata, podrážděná zvukem, se stroje zjevně nebála, právě

naopak. Vypadalo to, že jeho příjezd uvítala.

Vozík zastavil nedaleko plotu. Mason Lecterovi něco řekl, ale Starlingová nezaslechla ani slovo. Doktorova hlava zůstala nehybná

a nedal nijak najevo, že Masona slyšel. Seděl výše než Piero za volantem. Podíval se směrem ke Starlingové? Nikdy to nezjistila, protože rychle postupovala podél plotu až ke stodole. Narazila na dvojité dveře, kudy dovnitř vjela dodávka.

Carlo hodil vycpané kalhoty mezi prasata. Zvířata se jedno přes druhé vrhla kupředu, u každé nohavice bylo místo jen pro dvě -, vzájemně se odstrkovala, trhala, hryzala, táhla, až rozpárala látku a mrtvá kuřata, kterými byly kalhoty vycpány, vzápětí roztrhala na kusy. Svině potřásaly hlavami ze strany na stranu a vzduchem nad zmítajícími se štětinatými hřbety poletovaly drůbeží vnitřnosti. Carlo zvířatům nabídl velmi lehký předkrm, jen tři kuřata a trochu salátu. Za několik okamžiků byly kalhoty na cáry a slintající

prasata obrátila nenasytná hladová očička zpět k mříži. Piero spustil vidlici a zastavil ji těsně nad zemí. Horní polovina dvojité branky zatím prasatům zabrání k přístupu k životně důležitým orgánům oběti. Carlo vyzul doktoru Lecterovi boty a stáhl ponožky.

„Malé prasátko běželo domů a celou cestu kvičelo,“ hulákal Mason z dodávky.

Starlingová se blížila odzadu. Všichni se dívali na druhou stranu, pozorovali prasata. Minula dveře přístavku a postupovala doprostřed stodoly. „A ne abyste ho nechali vykrvácet,“ zavolal Cordell od dodávky. „Připravte se, a až vám řeknu, utáhněte škrtidla.“ Přejel Masonovi kouskem látky přes vyboulené oko, aby měl lepší výhled.

„Nechcete nám něco říct, doktore Lectere?“ zaduněl Masonův hluboký hlas.

V uzavřeném prostoru stodoly zarachotila pětačtyřicítka jako rozzuřený hrom. „Ruce vzhůru a ani hnout! Vypnout motor!“ zařvala Starlingová.

Zdálo se, že jí Piero nerozumí.

„Fermate il motore, “ přeložil doktor Lecter. N ěkolik vteřin bylo slyšet jen netrpělivé vřeštění prasat. Starlingová viděla pouze jednu zbraň, pistoli v patentním pouzdru u pasu bělovlasého muže s hvězdou. Toho chlapa musíš

dostat na zem ze všech nejdříve.

Cordell vklouzl bleskurychle za volant. Mason na něj něco zaječel a dodávka se rozjela. Starlingová se otočila za odjíždějícím vozidlem, ale koutkem oka zahlédla, jak se bělovlasý muž pohnul. Obrátila se zpátky k němu v okamžiku, kdy vytasil pistoli, aby ji zabil. Muž ještě stačil křiknout „Policie!“ ale to už Starlingová

stiskla spoušť a do klenutého hrudníku se rychle za sebou zavrtaly dvě střely.

Z hlavně služební pistole vyšlehl k zemi dvě stopy dlouhý

plamen. Muž o krok ustoupil, klesl na kolena, sklonil hlavu a nevěřícně se zahleděl na hvězdu, kterou zásah z pětačtyřicítky rozšklebil jako odkvětající tulipán. Kulka se odrazila od odznaku a pronikla srdcem.

Pak se Mogli pomalu svezl k zemi a zůstal nehnutě ležet. Tommasovi skrývajícímu se v přístavku výstřely samozřejmě

neunikly. Popadl vzduchovou pušku a vyšplhal se na seník. Klesl na kolena do sena a po čtyřech se plazil k okraji, odkud měl výhled na celou stodolu.

„Kdo další?“ Starlingová nepoznávala vlastní hlas. Teď musíš

postupovat rychle, dokud jsou ještě omráčení z Mogliho smrti. „K

zemi! Ty se obrať ke stěně, a ty na druhou stranu. Na druhoustranu.“

„Girati dall’ altra parte, “ zapojil se doktor Lecter ze svého místa na vidlici

vysokozdvižného vozíku.

Carlo vzhlédl ke Starlingové, a když si v jejích očích přečetl, že je schopna ho odstřelit jako vzteklého psa, zůstal naprosto nehybně

ležet. Starlingová oba muže rychle jednou rukou spoutala. Leželi vedle sebe každý obrácený jinam, a tak mohla připoutat Carlovo zápěstí k Pierovou kotníku a Pierův kotník k Carlovu zápěstí. Celou dobu držela hlaveň pětačtyřicítky těsně u hlavy jednoho nebo druhého.

Pak vytáhla zavírací nůž a přistoupila k doktorovi připoutanému k vozíku.

„Dobrý večer, Clarice,“ pozdravil, když ji spatřil.

„Dokážete jít? Poslechnout vás nohy?“

„Ano.“

„Vidíte dobře?“

„Ano.“

„Teď vám přeříznu pouta, ale při vší úctě, doktore, jestli se o něco pokusíte, na místě vás zastřelím, rozumíte?“

„Naprosto dokonale.“

„Chovejte se slušně, a třeba se vám podaří tohle všechno přežít.“

„Mluvíte jako protestantský kazatel.“

Zatímco spolu rozmlouvali, Starlingová se dala do práce. Nůž

byl ostrý, ale zjistila že ozubená strana čepele se do nového kluzkého lana zakusuje rychleji.

Za chvíli měl doktor pravou ruku volnou.

„Když mi dáte nůž, zvládnu zbytek sám.“

Zaváhala, ale pak od něj ustoupila na délku paže a podala mu krátký nůž. „Auto mám několik set yardů daleko na požární cestě.“

Musela teď současně sledovat doktora i spoutané muže ležící na zemi.

Doktor si uvolnil jednu nohu a pracoval na druhé. Každou smyčku bylo nutno rozříznout zvlášť. K místu, kde leželi obličejem dolů Carlo a Piero, neviděl.

„Až budete volný, ne abyste se pokusil zdrhnout. Nemáte šanci dostat se ani ke dveřím. Podám vám dvoje pouta,“ řekla Starlingová.

„Za vámi na zemi leží dva spoutaní muži. Přinuťte je nějak, ať se doplazí k vozíku, a připoutejte je k němu, ať se nedostanou k telefonu. Potom si sám zacvaknete pouta na rukou.“

„Jen dvoje?“ podivil se. „To se mi nezdá. Neměla byste míttroje?“

Sotva domluvil, vylétla z hlavně Tommasovy pušky šipka. Stříbrný hrot se zaleskl ve světle reflektorů a se zachvěním se zabodl Starlingové doprostřed zad. Otočila se, před očima se jí zatmělo a zatočila se jí hlava. Pokusila se identifikovat terč. Na kraji seníku zahlédla hlaveň a vystřelila. A znovu a znovu a znovu. Tommaso se odvalil od okraje; do kůže se mu zarývaly poletující třísky vyrvané

kulkami z trámů a vzduch byl rázem plný modrého dýmu, který

pomalu stoupal vzhůru. Starlingová naposledy vystřelila. Zrak se jí

už úplně zakalil. Ještě sáhla dozadu pro nový zásobník, ale v příštím okamžiku se jí podlomila kolena.

Zvuk střelby zvířata dále rozdráždil, a když prasata viděla muže, kteří leželi na zemi jako lákavá kořist, rozvřískala se ještě silněji. Divoce chrochtala a tlačila se ke kovové mříži.

Starlingová se svezla obličejem k zemi a pistole s otevřenou nábojovou komorou jí

vypadla z rukou. Carlo a Piero zvedli hlavy a rozhlíželi se kolem sebe a pak se začali neohrabaně jako netopýři plazit k Mogliho mrtvole, k jeho pistoli a klíčkům od pout. Ozvalo se cvaknutí, jak v seníku Tommaso vložil do vzduchovky další šipku. Zbyla, mu poslední. Vztyčil se, přikročil těsně k okraji a snažil se dostat na mušku doktora Lectera, který stál na protější straně

vysokozdvižného vozíku.

Tommaso postupoval po okraji seníku. Ještě kousek a před jeho vzduchovkou se nebude kde skrýt.

Doktor Lecter zvedl Starlingovou do náručí a pozpátku rychle ustupoval k dvojité brance, přičemž se snažil, aby ho vozík alespoň

částečně kryl před Tommasem, který opatrně postupoval podél okraje seníku a dával si pozor, aby nepřepadl. Výstřel, a šipka, která

mířila Lecterovi na hrudník, se zaryla Starlingové do holenní kosti. Doktor Lecter uvolnil zástrčku na brance.

Piero popadl Mogliho klíčky od pout a zoufale se zkoušel osvobodit. Carlo šmátral po pistoli, ale to už se přiřítila prasata a vrhla se na potravu, dva muže, kteří se namáhavě škrábali na nohy. Carlovi se podařilo vystřelit a jedno z útočících zvířat se svezlo k zemi, ale ostatní se přes mrtvou družku rychle přehnala a vrhla se na Carla, Piera a na Mogliho mrtvolu. A přibíhala další a další. Doktor Lecter se Starlingovou v náručí stál nevzrušeně za brankou a pozoroval hemžící se prasata.

Tommaso ze své vyvýšené pozorovatelny na seníku zřetelně

viděl bratrovu tvář, vmžiku se proměnila v krvavý chuchvalec. Puška mu vyklouzla ze zpocených dlaní a zapadla do sena. Zpoza vrat vyšel doktor Lecter vzpřímený jako tanečník. Bosý, se Starlingovou v náručí, neohroženě vkročil ze stodoly mezi prasata. Procházel krvavou sprškou, která se vznášela nad mořem svíjejících se zvířecích hřbetů. Dvojice oblud, těhotná prasnice a kanec, se k němu obrátila a sklonila hlavu, aby zaútočila.

Když se k nim směle otočil a zvířata nevycítila ani stopu strachu, odklusala zpět ke snazší kořisti, která ležela na zemi. Doktor Lecter neviděl, že by někdo vyšel z domu, aby se mu pokusil zabránit v útěku. Jakmile se ocitl pod stromy na požární

cestě, zastavil se, vytáhl Starlingové šipky z ran a vysál je. Jehla, která jí vnikla do holeně, se ohnula o kost.

V blízkém křoví pobíhala prasata.

Doktor vyzul Starlingové boty a natáhl si je na chodidla. Byly mu trochu malé. Pětačtyřicítku, kterou měla v pouzdru na kotníku, nechal na místě, aby na ni mohl snadno dosáhnout.

O deset minut později zvedl strážný v hlavní vrátnici oči od novin a zaposlouchal se do vzdáleného rachotivého zvuku, který mu připomínal nálet střemhlavé stíhačky z druhé světové války. Byl to však na šest tisíc otáček vytočený pětilitrový motor mustangu řítícího se přes dálniční nadjezd.

KAPITOLA

87

MASON KŇUČEL a naříkal, že chce zpátky do svého pokoje. Plakal stejně jako kdysi, když se na táboře popral s menšími hochy a dívkami, kterým se podařilo uštědřit mu pár ran, než je dostal pod sebe a přemohl je díky své mnohem větší váze.

Margot a Cordell ho vyvezli výtahem do jeho křídla. Připoutali ho k posteli a napojili na přístroje, které ho udržovaly při životě. Tak vzteklého Margot Masona ještě v životě neviděla. Na obnažených kostech v obličeji mu divoce pulzovaly cévy.

„Asi bych mu měl něco dát,“ poznamenal Cordell, když vyšli do herny.

„Zatím ne. Ať ještě chvíli přemýšlí. Dej mi klíče od své hondy.“

„Proč?“

„Někdo tam musí zajet a zjistit, jestli jsou opravdu všichni mrtví. Chceš se tam snad podívat sám?“

„Ne, ale…“

„S tvým autem se dostanu do přístavku. Dodávka by dveřmi neprojela, tak laskavě naval ty podělané klíče, ano?“

Sjela dolů a vyšla na příjezdovou cestu. Přes pole se od lesa klusem blížil Tommaso a neustále se ohlížel. Mysli, Margot. Podívala se na hodinky. Za deset minut půl deváté. O půlnoci přijdeošetřovatel vystřídat Cordella. Dost času, aby sem z Washingtonupřiletělo vrtulníkem pár chlapů a vyčistili to tady. Nasedla do auta a zamířila přes pastvinu k Tommasovi.

„Chtěl jsem je chytit, ale prase se na mě vrhlo. On tu ženskou…“

Tommaso pantomimicky naznačil, jak doktor Lecter nesl Starlingovou. „Odjeli hlučným auťákem. Měla due,“ Tommaso zvedl dva prsty. „Freccette.“ Ukázal si na záda a na nohy. „Freccette.Dardi. Zabodly se. Due freccette.“ Napodobil střílení z pušky.

„Šipky,“ řekla Margot.

„Šipky. Možná moc moc narcotico. Možná už je mrtvá.“

„Nastup si,“ vyzvala ho Margot. „Musíme se podívat.“

Margot projela dvojitými postranními dveřmi, těmi, kterými do stodoly vstoupila Starlingová. Kvičení a chrochtání a svíjející se štětinaté hřbety. Margot stiskla klakson a pomalu popojížděla, až

odehnala prasata dost daleko, aby viděla, že roztrhané lidské

pozůstatky už nejsou k poznání.

Projeli dveřmi do přístavku a zavřeli je za sebou.

Margot si uvědomila, že Tommaso je kromě Cordella jediný

živý, kdo ji u stodoly viděl.

Tommasa to asi také napadlo. Udržoval si opatrný odstup a upíral na Margot temné inteligentní oči. Po tvářích mu stékaly slzy.

„Mysli, Margot. Přece se nechceš se Sardiňany zaplést. Tam unich vědí, že jsi to ty, kdo sedí na penězích, a byli by schopni tě vokamžiku o všechno obrat.“

Tommasovy oči pozorně sledovaly její ruku, která se pomalu zabořila do kapsy.

Mobilní telefon. Vyťukala Sardinii a pak domácí číslo bankéře Steubena. Bylo půl třetí v noci. Prohodila s bankéřem pár slov a podala telefon Tommasovi. Ten přikývl, odpověděl, znovu přikývl a vrátil jí telefon. Peníze byly jeho. Vyšplhal se na seník a posbíral svůj ruksak a plášť a klobouk doktora Lectera. Zatímco se balil, Margot sebrala dva předměty: bodec na dobytek (něžně přejela palcem oblou křivku a zasunula si ho do rukávu) a kladivo na přitloukání podkov.

KAPITOLA

88

CORDELLůV VůZ ŘÍDIL na zpáteční cestě Tommaso. Vysadil Margot u domu. Domluvili se, že odstaví hondu na dlouhodobém parkovišti u Dullesova mezinárodního letiště. Margot mu slíbila, že se postará o co nejdůstojnější pohřeb Carlových a Pierových ostatků. Tommaso cítil, že by jí měl něco říct, a namáhavě posbíral veškeré chatrné znalosti angličtiny.

„Signorina, ty prasata. Musíte to vědět. Ty prasata. Dottore. Oni mu pomohly. Nepřiblížily se k němu. Obklíčily ho. Zabily mého bratra. Zabily Carla, ale jemu neublížily. Doktor Lecter. Myslím, že oni ho uctívaly.“ Tommaso se pokřižoval. „Už byste ho neměla dál honit.“

A po celý zbytek svého dlouhého života na Sardinii Tommaso tragické události takto líčil. V době, kdy překročil šedesátku, už

vykládal, že doktor Lecter s tou ženou v náručí se dostal ze stodoly unášený na hřbetech divokých sviní.

Auto zmizelo na požární cestě, ale Margot zůstala několik minut před domem a hleděla na rozsvícená okna Masonova pokoje, za nimiž se po stěnách míhal Cordellův stín. Ošetřovatel nervózně

pobíhal kolem Masona a přemísťoval monitory, které sledovaly dech a srdeční činnost Margotina bratra.

Margot si zastrčila držadlo podkovářského kladívka vzadu za opasek a stáhla si sako, aby nebylo vidět hlavici.

Když vystoupila z výtahu, Cordell právě vycházel z Masonova pokoje a nesl nějaké polštáře.

„Nalej mu martini,“ přikázala Margot.

„Já nevím…“

„Já vím. Nalej mu martini.“

Cordell odložil polštáře na dvojité křeslo a poklekl před lednici.

„Zůstal tam nějaký džus?“ zeptala se Margot a stoupla si těsně za něj. Rozmáchla se a udeřila ho kladivem do temene. Ozval se praskavý zvuk. Cordell narazil hlavou do ledničky, odrazil se a spadl na záda. Otevřenýma očima zíral na strop. Jedna zornice se roztáhla, druhá ne. Margot se sehnula, otočila mu hlavu na bok a udeřila ho kladivem do spánku. Kovová hlavice se zabořila a nešťastníkovi se z uší vyvalila krev.

Margot vůbec nic necítila.

Mason zaslechl, jak se otevřely dveře pokoje, a obrátil tím směrem vyboulené oko. Světlo v místnosti bylo ztlumené a jemu se před několika okamžiky podařilo usnout. I úhoř spal ve svém úkrytu pod kamenem.

Margotina mohutná postava vyplnila celý dveřní otvor. Zavřela za sebou.

„Ahoj, Masone.“

„Co se tam dole stalo? Proč ti to sakra trvalo tak dlouho?“

„Tam dole jsou všichni mrtví, Masone.“ Margot přistoupila k posteli, vytrhla šňůru z telefonu a odhodila ji na podlahu.

„Piero a Carlo a Johnny Mogli, všichni jsou mrtví. Doktor Lecter utekl a tu Starlingovou odnesl s sebou.“

Mason sprostě zaklel a mezi zuby se mu objevila pěna.

„Vyplatila jsem Tommasa a poslala ho domů.“

„Cože jsi udělala?! Ty zkurvená debilní děvko! A teď

poslouchej. Všechno tu vyčistíme a začneme znovu. Máme na to celý

víkend. S tím, co viděla Starlingová, si nemusíme dělat starosti. Jestli ji má doktor Lecter, už je z ní stejně mrtvola.“

Margot pokrčila rameny. „Mě neviděla.“

„Brnkni do Washingtonu a zavolej sem čtyři z těch neschopných pitomců. Pošli pro ně vrtulník. Ať si vezmou bagr, ať si vezmou, Cordelle! Okamžitě sem!“ Mason zapískal na píšťalu. Margot se natáhla, píšťalu odsunula a sklonila se, aby mu viděla přímo do obličeje.

„Cordell nepřijde, Masone. Je mrtvý.“

„Cože?“

„Leží v herně. Zabila jsem ho. A teď mi Masone vrátíš všechno, co mi dlužíš.“ Sundala z postele postranní mříže, nadzvedla těžký

spletený cop a stáhla Masonovi z těla přikrývku. Malé nožičky nebyly v obvodu větší než válečky těsta na rohlíky. Ruka, jediná

končetina, kterou Mason dokázal pohnout, zašmátrala po telefonu. Pevný respirátor na jeho hrudi se v pravidelném rytmu zvedal a zase klesal.

Margot vytáhla z kapsy nespermicidní kondom a podržela ho tak, aby na něj Mason viděl. Pak z rukávu vytáhla dobytčí bodec.

„Vzpomínáš, Masone, jak sis kvůli lubrikaci vždycky plival na ocas? Myslíš, že bys dokázal shromáždit dost slin na pořádný

plivanec? Ne? No, uvidíme. Mně se to třeba povede.“

Mason nadával, pokud mu to dech dovolil, a pak už vyrážel jen sérii sípavých opicích skřeků, ale za chvíli bylo, a velmi úspěšně, po všem.

„Už teď jsi mrtvá, Margot.“ Znělo to spíše jako „Nargot.“

„Ach, Masone, to budeme jednou všichni. Tos nevěděl? Ale někteří ještě nejsou.“ Za řeči si přetáhla blůzu přes horký kontejner.

„Tihle sebou mrskají. Ukážu ti, jak. Ukážu ti, jak sebou mrskají, však uvidíš.“

Margot sáhla za akvárium pro hrubé rukavice. Byly opatřeny ostny a sloužily k přenášení ryb.

„Mohl bych adoptovat Judy,“ vykvikl Mason. „Mohla by se stát mou dědičkou. Mohli bychom pro ni založit svěřenecký fond.“

„To všechno bychom určitě mohli,“ opáčila Margot a vylovila z pomocné nádrže kapra. Přinesla si židli, stoupla na ni a nadzvedla víko velkého akvária. „Ale neuděláme to.“

Sklonila se nad akváriem a ponořila do vody masité paže. Přidržela kapra za ocas před jeskyní, a když se úhoř vynořil, popadla ho silnou rukou za hlavou, vytáhla z vody a vysoko zvedla. Mohutný

úhoř, dlouhý stejně jako Margot, sebou divoce mrskal a jeho zdobná

kůže s v matném světle blýskavě leskla. Margot přidržela úhoře i druhou rukou a měla co dělat, aby jí ryba nevyklouzla, navzdory rukavicím, jejichž trny se rybě zarývaly hluboko do kůže. Opatrně sestoupila ze židle a přikročila k Masonovi, v rukou svíjejícího se úhoře s hlavou zkosenou jako ocelový sekáč. Dravcovy zuby cvakaly, dozadu zakřivené tesáky, z nichž ještě nikdy žádná

kořist neunikla. Přitiskla úhoře Masonovi na hrudní respirátor. Jednou rukou rybu přidržela a druhou kolem ní několikrát omotala bratrův dlouhý cop.

„Tak mrskej sebou, Masone, mrskej,“ procedila mezi sevřenými rty.

Jednou rukou stále přidržovala úhoře za hlavou a druhou teď

násilím otevřela Masonovi čelist. Stlačila ji dolů, opřela se mu o bradu silou, které Mason nedokázal odolat, a ústa se se skřípavým zaúpěním otevřela.

„Měl sis vzít čokoládu,“ řekla Margot a vrazila Masonovi do úst otevřenou tlamu úhoře. Jako břitva ostré zuby se Masonovi okamžitě

zaryly do jazyku. Úhoř se do něj zakousl jako do ulovené ryby a nepovolil a nepovolil a

jeho dlouhé tělo se zmítalo v sevření

Masonova copu. Masonovi vyrazil z nosu proud krve a za čal se dusit. Margot je tam nechala spolu, Masona a úhoře a kapra spokojeně

kroužícího v akváriu. Usadila se u Cordellova stolu a sledovala monitory, dokud se na nich neobjevila jen rovná nepřerušovaná čára. Když se vrátila do pokoje, úhoř se ještě pohyboval a respirátor se stále zvedal nahoru a dolů a pumpoval rybě do vzduchového měchýře krvavou pěnu, kterou vysával z Masonových plic. Margot opláchla dobytčí bodec v akváriu a schovala ho do kapsy. Sáhla do druhé kapsy pro sáček a vytáhla z něj kus skalpu doktora Lectera s kadeří vlasů. Přejela Masonovými nehty po kůži skalpu, aby se mu pod ně dostala krev, se svíjejícím se úhořem dost nepohodlná práce, a mezi prsty mu vložila několik vlasů. Nakonec položila jeden vlas na rukavici, v níž před chvílí držela úhoře. Margot vyšla z pokoje. Cordellově mrtvole nevěnovala jediný

pohled a zamířila domů k Judy s její teplou těšitelkou zastrčenou tam, kde určité zůstane teplá.

VI.

V E Č E Ř E S Ď Á B L E M

Chceš-li s ďáblem večeřeti, musíš se na pozoru míti.

-Geoffrey Chaucer, CANTERBURSKÉ POVÍDKY, „Povídka kupcova“

KAPITOLA

89

CLARICE STARLINGOVÁ leží v bezvědomí na široké posteli pod prostěradlem a

prošívanou přikrývkou. Paže nasoukané do rukávů hedvábného pyžama spočívají na přikrývce a jsou přivázány hedvábnými šátky tak, aby si nedosáhla k obličeji a nemohla si ze žíly na hřbetě ruky vytáhnout jehlu intravenózní soupravy. V místnosti září tři bodové zdroje světla, nízká lampa se stínítkem a dva žhavé uhlíky v očích doktora Lectera, který ji upřeně

pozoruje.

Doktor sedí v křesle, prsty propletené pod bradou. Za chvíli vstane a změří jí krevní tlak. Malou baterkou jí svítí do očí a zkoumá

reakci zornic. Sáhne pod přikrývku, nahmatá nohu, vytáhne ji zpod přikrývky a špičkou klíče jemně masíruje chodidlo, zatímco neustále bedlivě sleduje její obličej. Chvíli jen tak stojí ponořený v myšlenkách a drží v ruce její nohu, něžně, jako by to bylo malé

zvířátko.

Od výrobce uspávacích šipek zjistil složení narkotika, a protože jehla té druhé narazila na holenní kost a ohnula se, věří, že se Clarice nedostala do těla celá dvojitá dávka. Jako součást léčby jí opatrně

podává povzbuzující prostředky.

Mezi jednotlivými kontrolami jejího zdravotního stavu sedí

doktor v křesle a před sebou drží sešit s výpočty. Plní stránku za stránkou symboly z astrofyziky a fyziky elementárních částic. Opakovaně zápolí i se symboly řetězcové teorie. Těch pár matematiků, kteří by byli schopni jeho výpočty sledovat, by asi konstatovalo, že rovnice, zprvu brilantní, postupně začínají být nesrozumitelné, jak se přání stává otcem myšlenky: Doktor Lecter by chtěl obrátit běh času. Jeho směr by už neměla určovat vzrůstající

entropie. Doktor by si přál, aby času ukázal cestu vzrůstající řád. Chtěl by získat zpátky sestřiny mléčné zuby, které skončily v lapací

jámě. V pozadí jeho horečnatých výpočtů se skrývá zoufalé přání

zajistit pro svou sestru místo ve světě živých, třeba to místo, které

teď zabírá Clarice Starlingová.

KAPITOLA

90

JE RÁNO a hernu na farmě Muskrat zalévá žluté sluneční světlo. Velká nakrmená zvířata s očima jako knoflíky pozorují Cordellovo mrtvé tělo, teď už konečně zakryté.

I uprostřed zimy nějaká nezdolná masařka mrtvolu objevila a teď

se prochází po plachtě v místě, kde prosákla krev.

Kdyby Margot Vergerová někdy v minulosti poznala to surové

napětí, jež se zmocní pachatele vraždy, která se stala středem pozornosti sdělovacích prostředků, asi by bratrovi nikdy nenacpala do úst úhoře.

Její rozhodnutí nesnažit se tu hrůzu na farmě nějak zamaskovat a prostě někam zalézt a počkat, až se bouřka přežene, se ukázalo jako velmi moudré. Nikdo ji na farmě v době, kdy byli Mason a ostatní

zavražděni, neviděl, alespoň nikdo živý.

Do protokolu vypovídala v tom smyslu, že vyděšený telefonát ošetřovatele, který přišel vystřídat Cordella, ji zastihl v domě, kde bydlela spolu s Judy. Okamžitě se odebrala na místo činu a dorazila krátce po prvním z šerifových důstojníků.

Hlavní vyšetřovatel z úřadu okresního šerifa, detektiv Clarence Franks, mladík s očima

posazenýma až příliš blízko u sebe, nebyl zdaleka tak hloupý, jak Margot v skrytu duše doufala.

„Sem nahoru se výtahem může dostat prakticky kdokoliv, že?

Stačí jen mít ten správný klíč, že?“ vyptával se jí zrovna Franks. Detektiv a Margot sed ěli toporně vedle sebe v dvojdílném křesle.

„Předpokládám že ano, pokud se sem dostali právě tudy.“

„Dostali, paní Vergerová? Oni? Myslíte, že jich mohlo být víc?“

„Nemám ponětí, pane Franksi.“

Před chvílí se byla podívat na svého bratra. I ve smrti zůstal nerozlučně spojený s úhořem. Mrtvolu už zakryli plachtou a někdo odpojil respirátor. Kriminalisté odebírali vzorky vody z akvária a z krvavých skvrn na podlaze. V Masonově ruce zahlédla kus skalpu doktora Lectera. Ještě ho neobjevili. Kriminalisté Margot připomínali Tydlitáka a Tydlitka.*

Detektiv Franks si něco pilně zapisoval do notesu.

„Zjistili jste už totožnost těch ostatních ubožáků?“ zeptala se ho Margot. „Měli nějaké příbuzné?“

„Pracujeme na tom,“ odpověděl Franks. „Našli jsme tři zbraně, které snad dokážeme vystopovat.“

Ve skutečnosti si muži z šerifova úřadu vůbec nebyli jistí, kolik lidí ve stodole vlastně zahynulo, protože prasata s sebou do hlubokého lesa odnesla i ohlodané zbytky, aby si je schovala na horší

časy.

„V průběhu vyšetřování asi budeme muset požádat vás a vaši, ehm, vaši dlouholetou společnici, abyste podstoupily vyšetření na polygrafii. To je detektor lži. Souhlasila byste s tím, paní

Vergerová?“

„Pane Franksi, udělám všechno, abych pomohla dopadnout pachatele. A abych odpověděla konkrétně na vaši otázku: Jakmile budete mě a Judy potřebovat, stačí říct. Neměla bych si promluvit s rodinným právníkem?“

„Pokud nemáte co skrývat, paní Vergerová, pak to nebude nutné.“

„Skrývat?“ Margot se podařilo vyronit slzu.

„Pochopte prosím, paní Vergerová, že jen konám svou práci.“

Franks zvedl ruku, aby ji položil na její masité rameno, ale pak si to raději rozmyslel.

* Postavy z knih Lewise Carrolla o Alence; pozn. překl.

KAPITOLA

91

STARLINGOVÁ SE PROBUDILA do svěže vonící polotmy a podvědomě vycítila nedalekou přítomnost moře. Opatrně se na posteli pohnula. Celým tělem se jí rozlila tupá bolest, a tak se rychle vrátila do náruče bezvědomí. Když se znovu probudila, promlouval k ní nějaký tichý hlas a nabízel jí teplý šálek. Napila se a chuť nápoje jí

připomněla bylinkový čaj, který jí posílala Ardeliina babička. Uplynul den a zase nastal večer. Dům plný vůně čerstvých květin a Clarice ucítila slabé píchnutí injekční jehly. Jako prskání a záblesky vzdáleného ohňostroje se na obzoru objevila bolest doprovázená

strachem, ale nepřibližovala se a už nikdy se nevrátila. Clarice se ocitla v zahradě oka

hurikánu.

„Probouzet se, klidně se probouzet. Probouzet se v příjemném pokoji,“ pronesl hlas. V pozadí tiše zněla komorní hudba. Cítila se velmi čistá a kůže jí voněla mátou. Nějaká mastička, která jí přinášela hluboce uklidňující teplo.

Clarice otevřela oči.

Nedaleko ní stál doktor Lecter, úplně klidně, stejné klidně jako tehdy, když ho poprvé spatřila. Tehdy stál ve své kleci. Už jsme si zvykli, že ho vidíme bez pout, už nás nešokuje, když ho vidíme v neuzavřeném prostoru ve společnosti jiné lidské bytosti.

„Dobrý večer, Clarice.“

„Dobrý večer, doktore Lectere,“ zopakovala bezmyšlenkovitě, aniž by tušila, kolik je vlastně hodin.

„Jestli cítíte nějakou nepříjemnou bolest, jsou to jen modřiny, následek pádu. Budete v pořádku. Teď bych se jen chtěl o něčem ujistit. Podívala byste se prosím do tohoto světla?“ Doktor Lecter se k ní přiblížil s malou baterkou v ruce. Voněl jako čerstvě vyprané

prádlo.

Clarice dokázala nezavřít oči, když jí zkoumal zornice. Po chvíli ustoupil.

„Děkuji. Je tady velmi pohodlná koupelna. Co kdybyste zkusila vstát? Papuče máte vedle postele. Omlouvám se, ale musel jsem si vypůjčit vaše boty.“

Byla vzhůru, ale ne úplně probuzená. Koupelna byla skutečně

velmi pohodlná a vybavená vším myslitelným hygienickým zařízením. V následujících dnech si často dopřála dlouhou koupel, ale ani ji nenapadlo podívat se do zrcadla, což svědčilo o tom, že ještě není úplně ve své kůži.

KAPITOLA

92

DNY VYPLNĚNÉ HOVOREM. Někdy slyšela sama sebe a přemýšlela, kdo to vlastně mluví, kdo tak intimně zná její

nejvnitrnější myšlenky. Dny vyplněné spánkem, silným vývarem a omeletami.

Jednoho dne jí doktor Lecter řekl: „Clarice, už vás určitě

otravuje chodit pořád jen v pyžamu nebo v županu. Tamhle ve skříni jsou nějaké šaty, které se vám možná budou líbit. Nechtěla byste si je zkusit?“ A stejným tónem pokračoval: „Vaše osobní věci, kabelku, pistoli a peněženku, jsem uložil do horní zásuvky v komodě, kdybyste snad něco potřebovala.“

„Děkuji, doktore Lectere.“

V šatníku objevila bohatou sbírku šatů, halenek, kostýmů a matně se lesknoucí dlouhé domácí šaty s límečkem lemovaným korálky. Nechyběly kašmírové kalhoty a vlněné svetry, které se jí

velmi líbily. Vybrala si tmavě hnědý vlněný kostým a mokasíny. V horní zásuvce komody našla opasek s pouzdrem, prázdným, protože pistoli ztratila na farmě. Ale pouzdro, které si připínala ke kotníku, leželo vedle kabelky a v něm automatická pistole s krátkou hlavní, zásobník plný nábojů, komora prázdná, přesně jak byla zvyklá. Nechyběl ani zavírací nůž v koženém pouzdru a v kabelce našla klíče od auta.

Starlingová byla i nebyla sama sebou. Když přemýšlela o minulých událostech, připadalo jí, že se dívá sama na sebe odněkud z dálky.

Byla šťastná, když při jedné z vycházek zjistila, že její auto stojí

v garáži. Podívala se na stěrače a usoudila, že by měla vyměnit gumičky.

„Co myslíte, Clarice, jak se Masonovým mužům podařilo sledovat nás až k

samoobsluze?“

Obrátila oči ke stropu garáže a na chvíli se zamyslela. Objevit anténu stočenou mezi zadními sedadly a zavazadlovým prostorem jí netrvalo ani dvě minuty, a když sledovala drát, narazila na ukrytý naváděcí maják.

Vypnula ho a zanesla do domu. Držela ho za anténní drát, jako kdyby nesla za ocas krysu.

„Nádhera,“ ocenila uznale. „Zcela nová hračka. A nenápadně

nainstalovaná. Určitě na něm budou otisky prstů pana Krendlera. Nemáte tady někde igelitový sáček?“

„Mohli by nás najít, kdyby použili letadlo?“

„Teď už je maják vypnutý. A s pomocí letadla nás hledat nemohli, protože to by Krendler musel přiznat, že tohle zařízení

použil. Určitě to ani nezkusil. To jen Mason mohl k hledání využít svou helikoptéru.“

„Mason je mrtvý.“

„Ehm,“ vydechla Starlingová s úlevou. „Nezahrál byste mi něco?“

KAPITOLA

93

V PRVNÍCH DNECH po mnohonásobné vraždě oscilovala nálada Paula Krendlera mezi nudou a vzrůstajícími obavami. Zajistil si přístup ke všem hlášením z místní úřadovny FBI v Marylandu. Případná prověrka Masonových účetních knih pro něj neznamenala žádné zvláštní riziko, protože peněžní tok od Masona na jeho vlastní tajné bankovní konto byl zajištěn spolehlivou pojistkou na Kajmanských ostrovech. Teď, když byl Mason mrtvý, mohl Krendler začít spřádat velké plány a jejich uskutečnění už

nebude stát v cestě žádná překážka. Margot Vergerová sice věděla o jeho penězích a věděla také, že to byl on, kdo vyzradil důvěrné údaje z materiálů, které FBI shromáždila na doktora Lectera, jenže nebyla zrovna v situaci, kdy by si mohla dovolit pouštět pusu na špacír. Starosti mu dělal monitor pro sledování naváděcího majáku v autě. Vynesl ho z budovy technického oddělení v Quantiku, aniž by o tom učinil záznam, a věděl, že jeho tehdejší návštěva v technickém oddělení byla zanesena do příslušné kolonky.

Na farmě Muskrat ho sice viděl doktor Doerling a ten mohutný

ošetřovatel, Barney, ale tehdy tam byl zcela oficiálně, aby si s Masonem Vergerem promluvil o možnostech, jak dopadnout Hannibala Lectera.

Všeobecnou úlevu všem zasvěceným přineslo odpoledne čtvrtého dne po vraždách, kdy Margot Vergerová přehrála vyšetřovatelům z šerifovy kanceláře vzkaz z telefonního záznamníku.

Policisté stáli jako u vytržení uprostřed ložnice, zírali na postel, kterou sdílela s Judy, a naslouchali hlasu zloducha. Doktor Lecter se rozpl ýval škodolibou radostí nad Masonovou smrtí a ujišťoval Margot, že umíral dlouho a ve strašných bolestech. Margot vzlykala do dlaní a Judy ji soucitně objímala. Nakonec ji Franks odvedl z místnosti. „Není třeba, abyste to poslouchala ještě jednou.“

Na Krendlerův podnět byla páska ze záznamníku poslána do Washingtonu a hlasový otisk potvrdil, že volajícím byl skutečně

doktor Lecter.

Ale největší úlevu přinesl Krendlerovi telefonický hovor večer čtvrtého dne.

Nevolal nikdo jiný než kongresman Parton Vellmore, poslanec Sněmovny reprezentantů za stát Illinois.

Krendler s politikem mluvil jen párkrát, ale jeho hlas znal důvěrně z televize. Už samotný fakt, že Vellmore zavolal, byl Krendlerovi obrovskou vzpruhou. Člen sněmovního podvýboru pro soudnictví byl pověstný tím, jak mu záleží na vlastní pověsti, a v žádném případě by Krendlerovi nezavolal, kdyby na něm lpěl sebemenší stín podezření.

„Pane Krendlere, vím, že jste se dobře znal s Masonem Vergerem.“

„Ano, pane.“

„No, je to pro nás pro všechny hrozná ztráta. Ten sadistický

čubčí syn zničil Masonovi život, zmrzačil ho a pak se vrátil a zabil ho. Nevím, jestli je vám to známo, ale při té tragédii zahynul i jeden z mých voličů, Johnny Mogli. Dlouhá léta věrně sloužil lidu státu Illinois jako příslušník policejních složek.“

„Ne pane, to jsem nevěděl. Je mi to moc líto.“

„Jde o to, Krendlere, že musíme pokračovat v započatém díle, zůstat věrni Vergerovu filantropickému odkazu. Laskavý zájem jeho rodiny o věci veřejné nepolevuje. Smrt jednoho muže nás nemůže zastavit. Mluvil jsem s několika lidmi v sedmadvacátém volebním okrsku i s Vergerovými. Margot Vergerová mě informovala o vašem zájmu sloužit veřejnosti a pracovat ve státní správě. Mimořádná

žena, velmi prakticky založená. Brzy se spolu spojíme, zcela neformálně a nenápadně, a promluvíme si o tom, co bychom mohli podniknout příští rok v listopadu. Byli bychom rádi, kdybyste se k nám přidal. Myslíte, že byste se s námi mohl někdy sejít?“

„Ano, pane poslance, určitě ano.“

„Margot vám zavolá a seznámí vás s detaily. První schůzka se koná za pár dnů.“

Krendler odložil sluchátko a zalila ho vlna úlevy.

Nález coltu ráže .45 ve stodole byl pro FBI zdrojem značných nesnází a rozpaků. Zbraň sice byla zaregistrována na jméno zesnulého Johna Brighama, ale současně bylo známo, že patřila Clarice Starlingové.

Starlingová se dostala na seznam pohřešovaných osob, ale případ nebyl veden jako únos, protože žádný svědek nemohl potvrdit, že k němu skutečně došlo. A na seznamu nezvěstných nebyla dokonce uváděna jako agent v činné službě, nýbrž jako suspendovaný člen sboru, jehož místo pobytu není známo. Vyšel sice oběžník se státní

poznávací značkou, číslem motoru a karoserie jejího vozu, ale na totožnost majitele žádný důraz položen nebyl.

Unos vyžaduje od policistů mnohem usilovnější práci než případ pohřešované osoby. Tato klasifikace Ardelii Mappovou tak rozlítila, že sedla a napsala výpověď. Ale pak se zamyslela a usoudila, že lépe udělá, když zatím počká a bude pracovat zevnitř. Jako agent FBI může pro Starlingovou udělat víc než v civilu.

Mappová zjistila, že Lecterovy záznamy ve VICAPu a v Národním informačním centru pro zločiny jsou k zbláznění statické a obsahují jen zcela triviální a bezvýznamné doplňky. Italské policii se nakonec podařilo objevit počítač doktora Lectera a teď si na něm karabiniéři hráli v klubovně různé hry. Jakmile se totiž vyšetřovatelé

dotkli první klávesy, stroj automaticky smazal obsah pevného disku. Od chvíle, kdy Starlingová zmizela, otravovala Ardelia všechny jen trochu vlivné osoby, ke kterým se dostala.

Její opakované telefonáty do domu Jacka Crawforda zůstávaly bez odpovědi.

Zkusila mu zavolat na pracoviště, ale tam jí řekli, že leží v nemocnici. V poslední době si soustavně stěžoval na bolesti na prsou.

Do nemocnice už mu nevolala. Byl to poslední anděl strážný, který Clarice v FBI zůstal.

KAPITOLA

94

STARLINGOVÁ ZTRATILA veškerý pojem o čase. Dny a noci byly vyplněny rozhovory. Nakonec dokázala mluvit celé dlouhé

minuty. A také naslouchala.

Někdy se sama nad sebou rozesmála, to když slyšela bezelstně

upřímná odhalení, která by ji za normálních okolností nevýslovně

ztrapnila. To, co říkala doktoru Lecterovi, ji samotnou často překvapilo a někdy i znechutilo, ale vždycky mluvila pravdu a on jí

oplácel stejnou mincí. Mluvil hlubokým, vyrovnaným hlasem, vyjadřoval zájem a povzbuzení, ale nikdy výtku nebo káravou výčitku.

Vyprávěl jí o svém dětství, o své sestře.

Někdy spolu před začátkem rozhovoru hleděli na jasně osvětlený

bod a málokdy měli v místnosti k dispozicí více než jeden zdroj světla. Světelný objekt se však den ode dne měnil.

Dnes začali s odleskem světla na čajovém šálku, ale jak jejich rozhovor pokračoval, doktor Lecter jako by vycítil, že v její mysli narazili na dosud neprobádané místo. Třeba zaslechl, jak se kdesi za zdí perou zlí skřítkové. Nahradil proto šálek stříbrnou přezkou z opasku.

„Ten patřil mému tátovi,“ vyhrkla Starlingová a sepjala ruce na prsou jako dítě.

„Ano,“ potvrdil doktor Lecter. „Clarice, chtěla byste si promluvit se svým otcem? Váš otec je tady. Chtěla byste si s ním promluvit?“

„Můj táta je tady! Hurá! To je výborné!“

Doktor Lecter jí přiložil dlaně ke spánkům a zahleděl se jí

hluboko, hluboko do očí.

„Vím, že byste si s ním chtěla promluvit v soukromí. Proto teď

odejdu. Zatím se můžete dívat na přezku. Za pár minut ho uslyšíte zaklepat. Souhlasíte?“

„Ano! To je nádhera!“

„Dobře, ale ještě si budete muset pár minut počkat.“

Slabé píchnutí té nejtenčí jehly, Starlingová se na ni ani nepodívala, a doktor Lecter opustil pokoj.

Seděla a dívala se na přezku, dokud se neozvalo zaklepání. Dva rozhodné údery na dveře a vstoupil její otec, stejný, jak si ho pamatovala. Vysoký až k hornímu rámu dveří, v ruce klobouk, mokré vlasy sčesané dozadu. Přesně takto vždycky chodil k večeři.

„Ahoj, maličká! V kolik hodin se tady u vás jí?“

Neobjal ji už celých pětadvacet let, naposledy toho dne, kdy zemřel. Ale když ji teď k sobě přitiskl, háčky, na které si zapínal košili, ji tlačily do tváře stejně jako tehdy, i dnes voněl mýdlem a tabákem a Clarice opět cítila, jak mu pod žebry duní mohutné srdce.

„Ale copak, maličká, ty jsi spadla?“ zeptal se stejně jako tehdy, když ji zvedal na dvoře poté, co se s velkou odvahou vyhoupla na hřbet starého kozla a zkusila se na něm projet. „Šlo ti to krásně, dokud nezačal tak rychle vyhazovat. Tak pojď, zajdeme do kuchyně

a uvidíme, co se s tím dá dělat.“

Na stole malé kuchyňky jejího dětství ležely dva předměty. Celofánový balíček sněhových pusinek s nádivkou a pytlík pomerančů.

Otec otevřel nůž se zlomeným ostřím a oloupal dva pomeranče. Zkroucené slupky úhledně rozložil na voskovaný ubrus. Seděli spolu na kuchyňských židlích s opěradly s vodorovnými příčkami a otec ji krmil dílky pomeranče, střídavě je vkládal do úst sobě a jí. Clarice plivala semínka do dlaně a kladla si je na klín. Jak tak seděl na židli, připomínal jí svou výškou Johna Brighama.

Její otec kousal více na jedné straně úst než na druhé, na té, kde měl na řezáku nasazenou kovovou korunku, památku na zubařskou péči armády čtyřicátých let. Když se usmál, korunka se zaleskla. Snědli dva pomeranče a každý jednu sněhovou pusinku a vyměnili si několik nevinných šprýmů. Starlingová už dávno zapomněla, jaká je to nádhera zakousnout se do měkké nádivky pod kokosovou slupkou. A pak náhle kuchyňka kamsi zmizela a oni dva spolu hovořili jako dospělí lidé.

„Jak se daří, zlato?“ Otázka byla míněna zcela vážně.

„V práci na mě pěkně tlačí.“

„Vím o tom, ale lidé od soudu už jsou takoví, zlato. Je mi smutno, když se na to musím dívat, ty jsi přece nikoho nezastřelila, pokud to nebylo absolutně nevyhnutelné.“

„To je jasné, ale jde ještě o něco jiného.“

„V té věci jsi nikdy nelhala.“

„Ne, pane.“

„A zachránilas to malé dítě.“

„Dostalo se z toho docela dobře.“

„Tehdy jsem na tebe byl skutečně pyšný.“

„Děkuji, pane.“

„Už budu muset jít, zlato, ale ještě si někdy promluvíme.“

„Nemůžeš zůstat, že?“

Pohladil jí rukou po vlasech. „My nemůžeme nikdy zůstat, zlato. Nikdo nem ůže zůstat, i kdyby chtěl.“

Políbil ji na čelo a odešel z místnosti. Když se ve dveřích ohlédl a zamával jí, všimla si díry po kulce v klobouku.

KAPITOLA

95

STARLINGOVA ZAJISTÉ MILOVALA otce stejně, jako

všichni milujeme své rodiče, a okamžitě by se postavila na odpor každému hanobení jeho památky. Ale při rozhovorech s doktorem Lecterem, pod vlivem silných narkotik a v hluboké hypnóze, říkala asi toto:

„Jenže já jsem na něho opravdu naštvaná. Chci říct, jak je možné, že musel být zrovna za tím zatraceným obchodem tehdy uprostřed noci a postavit se těm dvěma darebákům, kteří ho zabili?

Než stačil zamířit svou starou brokovnici, už ho měli. Byly to úplné

nuly, a přesto ho dostali. Neměl ponětí, která bije, nikdy v životě se nic nenaučil.“

Kdyby to řekl někdo jiný, vrazila by mu pořádnou facku. Obluda v křesle o milimetr

odsedla. Ach, tak konečně jsme se kněčemu dostali. Vzpomínky téhle školačky už začínaly být trochufádní.

Starlingová se pokusila složit nohy pod židli jako dítě, ale měla je příliš dlouhé. „Podívejte, měl svou práci. Pokaždé šel a udělal, co se mu řeklo. Obcházel svěřený úsek podle velkých cibulovitých hodinek, a pak byl najednou mrtvý a matka musela vyprat jeho klobouk, který byl celý od krve, aby ho s ním mohla pohřbít. A kdo se vrátil k nám domů? Nikdo. Pak už jsme si nemohli dovolit žádné

sněhové pusinky, to si umíte představit. Musely jsme s mámou uklízet hotelové pokoje, kde většina hostů po sobě zanechala mokré

prostěradlo. Nechal se zabít a opustil nás, protože v podstatě nebyl nic jiného než zatracený pitomec. Proč těm dvěma darebákům raději neřekl, ať klidně tu svou prácičku dokončí?“

Slova, které by za normálních okolností nikdy nevypustila z úst, vzpomínky pocházející z vyšších oblastí mozku.

Od samého počátku jejich vzájemného vztahu ji doktor Lecter kvůli otci popichoval. Mluvil o něm jako o „nočním hlídači“. Teď se z něj naopak stal oddaný ochránce památky jejího otce.

„Měla byste si, milá Clarice, uvědomit, že nikdy v životě si nepřál nic jiného než vaše dobro a vaše štěstí.“

„Tak nastavte jednu ruku pro přání a druhou pro sračky a uvidíte, která se dříve naplní,“ opáčila Starlingová. Tahle průpovídka pocházela z sirotčince. Vyslovená tak hezky vykrojenými ústy v tak atraktivním obličeji měla působit obzvlášť nechutně, ale zdálo se, že doktora Lectera spíše potěšila, a dokonce povzbudila.

„Teď vás, Clarice, požádám, abyste se mnou zašla do jiné

místnosti,“ řekl doktor Lecter. „Dokázala jste absolvovat návštěvu svého otce a viděla jste, že navzdory vašemu intenzivnímu přání

zabránit mu v odchodu s vámi nemohl zůstat. Ale navštívil vás a teď

nastala chvíle, kdy byste vy měla navštívila jeho.“

Prošli halou do pokoje pro hosty. Dveře byly zavřené.

„Chvilku počkejte, Clarice,“ a zašel dovnitř.

Stála v hale s rukou na knoflíku dveří a slyšela, jak se vevnitř

rozškrtla zápalka.

Doktor Lecter otevřel dveře.

„Clarice, dobře víte, že váš otec je mrtvý. Víte to lépe než

kdokoliv jiný.“

„Ano.“

„Tak pojďte dál a podívejte se na něj.“

Otcovy kosti leže rozloženy na manželské posteli. Dlouhé kosti a hrudní koš zakryté prostěradlem. Zvedaly bílé plátno jen málo a připomínaly značně přerostlou dětskou hračku.

Otcova lebka, dočista chlazená malými mořskými kraby z pláže nedaleko doktorova domu, vysušená a vybělená, spočívala na polštáři.

„Jeho hvězdu jsem nenašel, Clarice. Nevíte, kde zůstala?“

„Obec si ji od nás vyžádala zpátky. Řekli nám, že stojí sedm dolarů.“

„Tak takový dnes je. Tohle je všechno, co z něj zbylo. Tohle z něj čas udělal.“

Starlingová se dlouze zadívala na otcovy kosti, otočila se a rychle odešla z místnosti. Nebyl to ústup a Lecter ji nenásledoval. Čekal v polostínu. Nebál se a za chvíli uslyšel, že se vrací. Měl sluch citlivý jako pronásledované divoké zvíře. Clarice držela v ruce něco lesklého.

Placka. Služební odznak Johna Brighama. Položila hvězdu na prostěradlo.

„Co pro vás tenhle odznak znamená, Clarice? Ve stodole jste do něj prostřelila díru.“

„Pro něj znamenal všechno. O nic jiného mu nešlo.“ Poslední

slovo zaznělo přidušeně a Clarice se odmlčela. Uchopila lebku svého otce a posadila se na postel. Z očí jí proudily horké slzy a smáčely jí

líce.

Pozvedla okraj svetru jako malé dítě, přiložila si vlněnou látku k tváři a vzlykala. Hořké slzy dopadaly s dutým pleskáním na kupoli otcovy lebky, která jí odpočívala v klíně. Z úst bez rtů zářila kovová

korunka. „Já svého otce miluju. Byl na mě hodný, vždycky se snažil. S ním jsem prožila nejkrásnější část života.“ A byla to pravda. Vždycky tomu věřila, a věřila tomu i teď, kdy uvolnila průchod dlouho skrývané zlosti.

Když jí doktor Lecter podal kapesník, pouze ho sevřela v pěsti, a tak jí musel obličej osušit sám.

„Clarice, teď vás zanechám s těmito ostatky o samotě. Jsou to jen ostatky, Clarice. Můžete jim vykřičet svá obvinění přímo do očí a nedostane se vám žádné odpovědi.“ Přiložil jí ruce ke spánkům. „To, co ze svého otce potřebujete, máte tady uvnitř v hlavě, a podléhá to vašemu úsudku, ne jeho. A teď vás opustím. Chcete, abych vám tu nechal svíčky?“

„Ano, prosím.“

„A až budete odcházet, vezměte si s sebou jen to, co potřebujete.“

Čekal v obývacím pokoji před krbem. Čas trávil hrou na oscilátor. Pohyboval prázdnýma rukama v jeho elektrickém poli, aby z něj vyloudil tóny. Pohyboval rukama, které předtím přiložil Clarice Starlingové k hlavě, jako kdyby dirigoval neviditelný orchestr. Náhle si uvědomil, že Clarice už nějakou dobu stojí za ním a čeká, až

dohraje.

Když se k ní otočil, měla na tváři posmutnělý úsměv a prázdné

ruce.

Doktor Lecter vždycky ve všem hledal nějakou formu.

Věděl, že Clarice si jako každá vnímavá lidská bytost vybudovala na základě nejranějších zážitků určité ustálené vzorce, v jejichž rámci pak vnímala a chápala všechny pozdější dojmy a prožitky.

Když se mu v rozhovorech s ní podařilo překlenout časovou bariéru mnoha let, našel v její mysli jeden důležitý podnět, masakr jehňátek a koní na ranči, který se jí stal náhradním domovem. Odkaz tohoto zážitku se jí hluboce vryl do mozku.

Při odhodlané, a úspěšné, štvanici na Jame Gumba ji poháněla právě tahle dávná vzpomínka, pod jejímž vlivem sama sobě

přísahala, že ho dopadne.

A ze stejného důvodu uchránila jeho samotného před mučením. Tak dobře, chová se podle určitého vzorce.

A protože doktor Lecter pokaždé hledal i to, co nejrůznější

situace spojuje, pevně věřil, že Johnu Brighamovi Starlingová

přisoudila dobré vlastnosti svého otce, a spolu s ctnostmi jejího otce v sobě Brigham současně nesl tabu vážící se ke krvesmilstvu. Dobrá, takže v Brighamovi a možná i v Crawfordovi se skrývaly dobré

vlastnosti jejího otce. Kde tedy jsou ty špatné?

Doktor Lecter pátral po zbývajících kouscích, které by zapadly do neúplné matrice. Za

použití uspávacích prostředků a hypnotických technik, tak odlišných od klasické terapie, postupně objevoval v osobnosti Clarice Starlingové jisté tvrdé a nepoddajné rysy připomínající suky ve dřevě, zasunuté zlomky zášti, které se však dokázaly rozhořet jako pryskyřice.

Nacházel vrstvy zřetelně patrné nevraživosti, dlouho zasunuté, ale dobře opatrované a detailně jasné, která vysílala do podvědomí

záblesky vzteku prošlehávající mozkem Starlingové jako údery blesku za letní bouře.

Většina z nich se nějak týkala Paula Krendlera. Její odpor k němu, založený na velmi skutečné nespravedlivosti, jíž se jí od něj dostalo, posilovala zlost na otce, kterou by si nikdy, opravdu nikdy vědomě nepřiznala. Nemohla svému otci odpustit, že zemřel, že opustil rodinu, že přestal loupat pomeranče u kuchyňského stolu, že její matku odsoudil ke smetáku a kbelíku s vodou, že už ji nikdy k sobě nepřivinul, že už se nemohla zaposlouchat do bušení jeho srdce, srdce stejně mohutného jako srdce kobylky jménem Hannah, na které

ujela do noci.

Krendler ztělesňoval selhání a frustraci. Bylo možné klást mu to za vinu, ale bylo možné postavit se mu na odpor? Nebo snad vládl jako každá jiná autorita a každé jiné tabu, mocí uzavřít Starlingovou do klece, kterou podle názoru doktora Lectera představoval právě její

omezený a omezovaný život bez velkých ambicí?

Ale existovalo jisté nadějné znamení: Ačkoliv pokládala služební

odznak svého otce za svým způsobem fetiš, dokázala do podobného odznaku prostřelit díru a zabít muže, který ho nosil. Proč? Protože se odhodlala k činu, identifikovala nositele odznaku jako zločince a dokázala se včas rozhodnout a překonat hluboce zakořeněný

symbolický význam, který pro ni hvězda měla. Potenciální

flexibilita. Pravidla činnosti mozkové kůry. Znamená to snad, že prostor pro jeho sestru existuje uvnitř Starlingové? Anebo je to prostě jen další dobrá vlastnost místa, které musí Starlingová

uvolnit?

KAPITOLA

96

BARNEY, který se vrátil do svého bytu v Baltimore a ke práci pro organizaci Misericordia, sloužil směnu od tří do jedenácti. Cestou domů se zastavil v jídelně na polévku, a když otevřel a rozsvítil, byla skoro půlnoc.

V kuchyni seděla za stolem Ardelia Mappová. Černou poloautomatickou pistolí mu mířila přímo do obličeje. Podle velikosti otvoru v hlavni odhadl Barney ráži na čtyřicítku.

„Sedněte si,“ vyzvala ho Mappová chraplavým hlasem. Panenky kolem temných zornic se leskly oranžovým nádechem. „Odtáhněte židli ke zdi a opřete se.“

Více než velká pistole, kterou držela v ruce, děsila Barneye druhá zbraň, položená na anglickém prostírání. Byl to malý revolver Colt Woodsman ráže .22. Plastiková lahvička nasazená na hlaveň

měla bezpochyby sloužit jako tlumič.

Pod Barneyovou tíhou zasténala židle. „Ne abyste na mě střílela, až se ta židle pode mnou zlomí. Nebude to moje vina,“ staral se Barney.

„Víte něco o Clarice Starlingové?“

„Ne.“

Mappová pozvedla menší zbraň. „Nehodlám si tady s vámi hrát na schovávanou. V okamžiku, kdy zjistím, že mi lžete, navrtám to do vás. Věříte mi?“

„Ano.“ Barney věděl, že by svému slovu dostála.

„Zeptám se vás ještě jednou. Je vám známo něco, co by mi pomohlo najít Clarice Starlingovou? Na poště jsem zjistila, že jste si celý měsíc nechal posílat poštu do sídla Masona Vergera. Co se totady sakra děje, Barneyi?“

„Měl jsem tam nějakou práci. Staral jsem se o Masona Vergera a on se mě vyptával na všechno kolem doktora Lectera. Nelíbilo se mi tam, a tak dal jsem výpověď. Mason byl zatracený parchant.“

„Starlingová zmizela.“

„Já vím.“

„Možná ji unesl Lecter, možná ji dostala ta prasata. Ale jestli skončila u něj, co s ní asi udělá?“

„Budu k vám upřímný, nemám ponětí. Kdybych mohl, určitě

bych Starlingové pomohl. Proč taky ne? Měl jsem ji svým způsobem rád, ale ona mě zasklívala. Podívejte se do jejích hlášení nebo poznámek nebo…“

„To jsem udělala. Chci, aby vám bylo jasné jedno: Tato nabídka se už nebude nikdy opakovat. Jestli něco víte, Barneyi, řekněte mi to ve vlastním zájmu hned teď. Pokud někdy v budoucnu zjistím, a vůbec nezáleží na tom, kdy -, že jste přede mnou zatajil něco, co by mi mohlo pomoci, vrátím se a tahle zbraň bude to poslední, co v životě uvidíte. Rozstřílím vás jako řešeto včetně té vaší obrovské

podělané ošetřovatelské zadnice. Věříte mi?“

„Ano.“

„Víte něco?“

„Ne.“ Následovalo nejdelší mlčení, na jaké si Barney dokázal vzpomenout.

„Zůstaňte klidně sedět a počkejte, dokud neodejdu.“

Barneymu trvalo půldruhé hodiny, než se uložil ke spánku. Ležel na posteli, hleděl ke stropu a husté ježaté obočí mu střídavě zalévaly krůpěje potu. Přemýšlel o návštěvnících, kteří ho ještě čekají. Těsně

před tím, než zhasnul světlo, zašel do koupelny a z toaletní skříňky nad umývadlem vytáhl kovové zrcátko. Pocházelo z výzbroje námořní pěchoty.

Odkráčel do kuchyně, otevřel nepoužívanou pojistkovou skříň na zdi a lepicí páskou připevnil zrcátko k vnitřní straně dvířek. Nic jiného udělat nemohl. Ve spánku sebou házel jako nemocný

pes.

Když se druhý den vrátil z práce, přinesl si z nemocnice soupravu, kterou soudní lékaři používají při vyšetřování znásilnění.

KAPITOLA

97

DOKTOR LECTER měl při úpravě domu, ponechal si nábytek a ostatní zařízení nesoucí zřetelnou pečeť německého původu domácího pána, značně svázané ruce. Pomáhal si květinami a zástěnami. Bylo zajímavé pozorovat svěží barvy na pozadí masivních kusů nábytku a temnoty;

starobylý vzrušující kontrast, jako když si motýl sedne na zaťatou pěst navlečenou do železné rukavice. Nepřítomný majitel domu si zjevně potrpěl na Ledu s labutí. Námluvy mezi dvěma živočišnými druhy byly zastoupeny ne méně

než čtyřmi bronzovými soškami proměnlivé kvality, tu nejvyšší

představovala reprodukce Donatella, a osmi obrazy. Jeden z nich se doktoru Lecterovi stal zdrojem obzvláštního potěšení. Plátno Anny Singletonové, která dokázala geniálně vykreslit anatomické detaily a dodat sexuálnímu aktu skutečný žár. Ostatní obrazy doktor zakryl, stejně jako naprosto nemožnou sbírku bronzových sošek znázorňujících lovecké výjevy.

Časně zrána jistého dne doktor pečlivě prostřel stůl pro tři. Kriticky si prohlížel své dílo z nejrůznějších úhlů, špičku ukazováku přiloženou k nosu. Dvakrát změnil polohu svícnů a damaškové

prostírání nahradil ubrusem, aby opticky zmenšil rozlehlou plochu oválného jídelního stolu.

Odpudivý tmavě nalakovný příborník teď, kdy na něm stály vysoké nádoby a lesklé měděné ohřívače, už zdaleka tolik nepřipomínal palubu letadlové lodi, a aby dojem ještě umocnil, vysunul doktor několik zásuvek a naaranžoval do nich květiny, takže celek vypadal jako miniaturní visuté zahrady.

Pak se mu zdálo, že v místnosti je příliš mnoho květin, a uvědomil si že musí přidat další, aby prostoru znovu dodal útulnost. Příliš mnoho je příliš mnoho, ale příliš příliš mnoho je tak akorát. Na jídelní stůl tedy umístil dvě kytice: nízký pahorek z pivoněk ve stříbrné míse, bílýchjako kokosové pusinky, a vysokou pyramidu složenou z irských zvonků, dánských kosatců, orchidejí a tulipánů, která zakryla většinu rozlehlé plochy stolu a vytvořila docela intimní

zátiší.

Křišťálové sklenice vedle talířů připomínaly sněhovou bouři. Stříbrné příbory zatím odpočívaly v ohřívači a doktor je vytáhne až

těsně před jídlem.

První chod bude připravován přímo u stolu a doktor si nachystal lihové hořáky, měděný rendlík, hlubokou a nízkou pánev, chuťové

přísady a pitevní pilku.

Když zajde na zahradu, bude moci květinovou výzdobu ještě

doplnit. Clarice Starlingové vůbec nevadilo, když jí oznámil, že na chvíli odejde. Navrhl jí, aby si před večeří ještě zdřímla.

KAPITOLA

98

ODPOLEDNE PÁTÉHO DNE po vraždách se Barney oholil a právě si na tvář nanášel kolínskou vodu, když na schodech zaslechl těžké kroky. Měl nejvyšší čas vyrazit do práce.

Rozhodné zaklepání.

Ve dveřích stála Margot Vergerová s taškou přes rameno a velkou kabelkou v ruce.

„Nazdar, Barneyi.“ Vypadala unaveně.

„Nazdar, Margot, pojď dál.“

Nabídl jí židli u kuchyňského stolu. „Nechceš kolu?“ Uvědomil, že když Cordell umíral, narazil hlavou do ledničky, a okamžitě své

nabídky zalitoval.

„Ne, díky,“ odpověděla.

Posadil se ke stolu naproti ní. Margot mu přelétla paže pohledem, jakým při soutěži oceňuje jeden kulturista druhého, a pozvedla zrak k jeho obličeji.

„Jsi v pořádku, Margot?“

„Řekla bych, že ano.“

„Vypadá to, že skutečně nemáš žádné starosti. Alespoň podle toho, co jsem četl v novinách.“

„Občas vzpomínám na rozhovory, které jsme spolu kdysi vedli, Barneyi. Napadlo mě, že by ses mi mohl jednoho krásného dne ozvat.“

Barney přemýšlel, jestli má kladivo schováno v kabelce nebo v tašce.

„Ozval bych se jen proto, abych se zeptal, jak se ti daří, tedy kdyby ti to nevadilo. Nikdy bych po tobě nic nechtěl. Pokud se mě

týká, můžeš být úplně klidná, Margot.“

„No jo. Jenže to víš, člověk si dělá starosti s nedořešenými záležitostmi. Ne že bych měla co skrývat, to ne.“

Věděl, že v ní zanechal své semeno, a věděl také že opravdové

starosti by si s ním začala dělat až ve chvíli, kdy by se prokázalo, že je těhotná.

„Jeho smrt byla darem z nebes. V tomhle ti nebudu nic nalhávat.“

Tempo, s nímž mluvila, Barneymu prozradilo, že v ní dozrává

závažné rozhodnutí.

„Třeba bych si tu kolu přece jen dala.“

„Než ti naleju, dovol, abych ti něco ukázal. Věř mi, získáš svůj klid a nebude tě to nic stát. Vydrž chvilku, prosím.“

Z krabice s nářadím, která ležela na příborníku, vytáhl šroubovák. Celou dobu stál obrácený k Margot bokem.

Na kuchyňské zdi byly upevněny dvě pojistkové skříňky. Když

ve staré budově prováděli rekonstrukci elektrického vedení a nainstalovali novou, nikdo se nenamáhal tu starou odstranit. Funkční

byla jen skříňka vpravo, levá zůstala viset prázdná na zdi. Když Barney došel k pojistkám, musel se k Margot otočit zády. Rychle otevřel levou skříňku a teď ji mohl alespoň pozorovat v zrcátku, které přilepil na vnitřní stranu dveří. Margot vložila ruku do velké kabelky. Měla ji uvnitř, ale zatím ji nevytáhla. Barney uvolnil čtyři šroubky, nadzvedl pojistkovou skříň a odtáhl ji od připojovacího panelu, za kterým zela ve zdi dutina. Opatrně sáhl dovnitř a vytáhl igelitový sáček.

Slyšel, jak Margot zatajila dech, když před ni rozložil obsah sáčku. Byla v něm proslavená maska, kterou doktor Lecter musel nosit za svého pobytu na oddělení pro duševně choré zločince v Baltimorské státní nemocnici, aby nemohl nikoho pokousat. Poslední

a nejcennější kousek Barneyovy sbírky památek na doktora Lectera.

„Fíha!“ vydechla Margot.

Barney položil masku na stůl na kus voskovaného papíru pod jasné světlo kuchyňského lustru. Protože doktoru Lecterovi nikdy nedovolili masku vyčistit, pokrývala ji vevnitř kolem otvoru pro ústa vrstva zaschlých slin. V místě, kde se na masku napojovaly upevňovací řemeny, uvízly v uzávěru tři vlasy vytržené i s kořínky. Letmý pohled na Margot napovídal, že s ní zatím žádné

problémy nebudou.

Barney vytáhl z příborníku sadu kriminalistických pomůcek. V

malé plastikové krabici byly uloženy papírové polštářky a láhev s destilovanou vodou,

schránka na vzorky a několik prázdných lahviček na léky.

S nekonečnou opatrností seškrábl kousek zaschlých slin, položil ho na navlhčený papírový polštářek a vložil do prázdné lahvičky. Do druhé pak vstrčil všechny tři vlasy, které obratně uvolnil z masky. Odstřihl dva kousky izolepy, na lepkavou stranu obou zřetelně

otiskl bříško palce a pak jimi přilepil víčka lahviček. Vložil je do sáčku a podal Margot.

„Řekněme, že bych se dostal do nějakých potíží, ztratil rozum a obrátil se proti tobě. Řekněme, že bych policii na tebe něco prozradil, abych tak dosáhl snížení trestu. Tady máš důkaz, že jsem se přinejmenším podílel na smrti Masona Vergera a možná tu vraždu sám spáchal. Když už nic jiného, máš tady vzorek DNA.“

„Než bys mě prásknul, jistě by sis zajistil beztrestnost.“

„Možná, ale jen za zločinné spiknutí, ne za svou fyzickou přítomnost na místě činu v době vraždy, která vzbudila takovou pozornost. Sl íbili by mi účelovou imunitu za spiknut í a pak, až by dospěli k závěru, že už jim nemohu nijak pomoct, by se na m ě

vykašlali a já bych shnil ve vězení. Máš teď v rukou veškeré

potřebné důkazy.“

Tímhle si Barney nebyl jistý, ale i tak se domníval, že Margotiným uším musí jeho slova znít jako nádherná hudba. Teď ho mohla v případě potřeby kdykoliv potopit, a oba do dobře věděli.

Margot se na něj zadívala po nekonečně dlouhý okamžik svýma jasně modrýma očima řezníka.

Položila kabelu na stůl. „Je v tom spousta peněz,“ řekla. „Dost na to, aby sis mohl prohlédnout každého Vermeera na světe, budeš-li chtít.“ Barneyovi se zdálo, že se jí zmocňuje lehká závrať. Vypadala podivně šťastná. „Budu muset jít, mám v autě Franklinovu kočku. Franklin se svou nevlastní matkou, její sestrou Shirley, s jakýmsi chlapem, který se jmenuje, tuším, Stringbean a bůhví s kým ještě se chystají na farmu, jen co Franklina pustí z nemocnice. Ta podělaná

kočka mě stála padesát dolarů. žila pod jiným jménem u sousedů

nedaleko Franklinova starého domu.“

Igelitový sáček s oběma lahvičkami si neuložila do kabelky, ale držela ho v ruce. Barney usoudil, že nechce, aby spatřil obsah kabelky a poznal, že byla připravena i na druhou alternativu. U dveří jí řekl: „Nemyslíš, že bych zasloužil polibek?“

Stoupla si na špičky a lehce ho políbila na rty.

„To ti bude muset stačit,“ prohlásila upjatě. Scházela dolů a schody pod její váhou žalostně skřípaly. Barney zamkl dveře a několik minut jen nehnutě stál opřený čelem o ledničku.

KAPITOLA

99

PROBUDILA JI tichá, jakoby vzdálená komorní hudba. Vzduch se tetelil pikantní vůní připravovaných pokrmů a Clarice se cítila nádherně osvěžená a velmi hladová. Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupil doktor Lecter v tmavých kalhotách, bílé košili a s šálou kolem krku. V ruce držel dlouhý obal na šaty a druhou jí nabízel šálek horkého capucina.

„Jak jste se vyspala?“

„Nádherně, děkuji.“

„Šéfkuchař mi oznámil, že večeře bude hotova za půldruhé

hodiny. Koktejly se podávají za hodinu. Vyhovuje vám to? Myslel jsem, že by se vám tohle mohlo líbit. Zkuste si, jak vám budou slušet.“ Pověsil šaty do skříně a beze slova odešel.

Clarice si nejprve dopřála dlouhou koupel, a když se pak konečně podívala do skříně, zaplesala radostí. Na ramínku visely překrásné dlouhé večerní šaty z krémového hedvábí s úzkým, ale hlubokým výstřihem pod nádherným perličkovým kabátkem. Na prádelníku ležely náušnice se zvláštně broušenými smaragdy. Na to, že byly vybroušeny bez fazet, vrhaly kameny podivuhodně

jasné ohnivé záblesky.

Úprava vlasů pro ni nikdy nepředstavovala žádný velký problém. Fyzicky se v šatech cítila velmi pohodlně. I když nebyla zvyklá na takovou úroveň oblékání, nepřehlížela se v zrcadle dlouho, jen letmo zkontrolovala, zda je všechno na správném místě.

Německý majitel domu si nechal v obývacím pokoji postavit nadměrně velký krb. Když Starlingová vstoupila, hořelo v něm mohutné poleno. Doprovázena šepotem hedvábí se přiblížila ke zdroji tepla.

V rohu místnosti se rozeznělo cembalo. U nástroje seděl doktor Lecter oblečený ve fraku.

Pozvedl ke Clarice zrak. Dech mu uvázl v hrdle a i jeho ruce se zastavily, prsty rozložené nad klávesnicí. Tóny cembala se nenesou dlouho a v náhlém tichu, které se v obývacím pokoji rozhostilo, oba slyšeli, jak se zhluboka nadechl.

Na krbové římse stály dvě skleničky. Doktor Lecter vložil do každé kolečko pomeranče a nalil. Jednu sklenici pak podal Clarice Starlingové.

„I kdybych vás ode dneška viděl každý den, navždy si vás uchovám v paměti právě takto.“ Pohled tmavých očí se do ní doslova vpíjel.

„Kolikrát jste mě už viděl? Myslím tím případy, kdy o tom nevím.“

„Jen třikrát.“

„Ale tady…“

„Všechno probíhalo nezávisle na čase a to, co jsem viděl, když

jsem o vás pečoval, v žádném případě nenarušilo vaše intimní

soukromí. To zůstane bezpečné uloženo spolu s vašimi zdravotními záznamy. Přiznávám, že mi skutečně působí potěšení dívat se na vás, když spíte. Jste docela hezká, Clarice.“

„Vzhled člověka je dílem náhody, doktore Lectere.“

„I kdyby si každý musel svůj půvab nějak zasloužit, pořád byste byla krásná.“

„Díky.“

„Neříkejte diky.“ Nepatrný pohyb hlavy vyjádřil záblesk zlosti stejn ě přesvědčivé, jako kdyby mrštil sklenici do krbu.

„Mluvím tak, jak uvažuju,“ opáčila Starlingová. „Asi by se vám líbilo j víc, kdybych řekla: Jsem ráda že mě takovou shledáváte. Trochu škrobe nější forma, ale stejně pravdivý obsah.“

Pozvedla sklenici do úrovně vyrovnaného pohledu žlutočerných očí a naznačila, že neustoupí ani o milimetr.

V tom okamžiku si doktor Lecter uvědomil, že přes veškeré své

znalosti a přes opakovaný průnik do jejích nejtajnějších myšlenek nikdy nedokáže naprosto přesně předvídat její chování, nemluvě o tom, že by se jí mohl docela zmocnit. Mohl krmit housenku, mohl šeptat na kuklu, ale podoba motýla, který se z kukly nakonec vylíhne, se řídí vlastními zákony, tu nemůže nijak ovlivnit. Uvažoval, jestli snad dlouhé šaty neskrývají pouzdro s pistolí

připevněné nad kotníkem.

A pak se na něj Clarice Starlingová usmála, broušené smaragdy zachytily světlo z krbu a

netvor se rázem opájel sebechválou za vlastní vybraný vkus a prohnanou obratnost.

„Clarice, večeře působí nejvíce na naši chuť a na náš čich. Nejstarší smysly, jejichž centra jsou situována prakticky uprostřed mozku. Chuť a čich sídlí v mysli těsně vedle lítosti a lítost nemá u mého stolu místo. Současně s nimi se při večeři v kůře mozkové

rozehrají jako pod kupolí chrámu zázraky vyvolané zážitkem servírování, zrakovými vjemy a konverzací u tabule. Celek může být mnohem působivější než divadelní představení.“ Přiblížil obličej těsně k ní, jako by chtěl z jejích očí něco vyčíst. „Rád bych, abyste pochopila, Clarice, jak tento obřad můžete vy sama obohatit a jaké

jsou vaše nároky. Řekněte mi, Clarice, podívala jste se v poslední

době do zrcadla? Myslím, že ne. Pochybuji, že byste si kdy sama sebe pozorně prohlédla. Pojďte do haly a postavte se před to vysoké

meziokenní zrcadlo.“

Z římsy nad krbem vzal doktor Lecter velký rozvětvený svícen. Vysoké zrcadlo, vzácná starožitnost z osmnáctého století, už

trochu zašlo a popraskalo. Pocházelo z Chateau Vaux-le-Vicomte a jen bůhví, co všechno už vidělo.

„Podívejte, Clarice. Tento nádherný obraz jste vy. Dnes večer uvidíte jistou chvíli sama sebe jakoby zpovzdáli. Uvidíte věrný obraz událostí a sama poznáte, že jsou pravdivé. Nikdy vám nechyběla odvaha říkat, co si myslíte, ale stavěly se vám do cesty různá

omezení daná vaším sebeovládáním. Znovu vám musím zopakovat, že lítost nemá u mého stolu místo.

Když uslyšíte nějakou poznámku, která vám bude v daném okamžiku nepříjemná, uvidíte, že díky kontextu se z ní může stát něco mezi komikou a prostopášným žertem, a jestli bude řečeno něco bolestně pravdivého, pak půjde jen o pomíjivou pravdu, která se záhy změní.“ Doktor Lecter usrkl ze sklenice. „A jestli pocítíte, jak někde ve vás pučí bolest, brzy rozkvete do úlevy. Rozumíte mi?“

„Ne, doktore Lectere, ale vaše slova si zapamatuji. Stanou se mi zdrojem dalšího sebevzdělávání. Teď si však nepřeji nic jiného než

příjemnou večeři.“

„Tu vám slibuji,“ usmál se, ale doprovodil úsměv poněkud děsivým pohledem.

Oba odvrátili zrak od jejího obrazu v zrcadle a hleděli na sebe přes oponu plápolajících svíček a zrcadlo na ně klidně shlíželo ze svého majestátu.

„Podívejte se, Clarice.“

Zahleděla se na rudé uhlíky blýskající v hlubinách doktorových očí a pocítila stejné vzrušení jako dítě, které se přibližuje ke vzdálenému ohni.

Z kapsy saka vytáhl doktor Lecter stříkačku s jehlou tenkou jako vlas, a aniž by se podíval, jen po hmatu, jí vsunul jehlu do paže. Když ji vytáhl, malá ranka vůbec nekrvácela.

„Co jste to hrál, když jsem vstoupila?“

„Kdyby všude panovala láska.“

„Je to hodně stará skladba?“

„Složil ji Jindřich VIII. někdy kolem roku 1510.“

„Nezahrál byste mi ji znovu? Tentokrát celou?“

KAPITOLA

100

VSTOUPILI DO JÍDELNY, rozvířili vzduch a způsobili tak, že se plamínky svíček a ohřívačů třepetavě rozplápolaly. Starlingová si předtím jídelnu jen letmo prohlédla a teď jí zázračně transformovaná

místnost připadala neuvěřitelně nádherná, celá projasněná, lákající k příjemnému posezení. Vysoké broušené sklenice na krémovém prostírání mnohonásobně odrážely plameny svíček a květinová

zastená omezila rozlehlou plochu jídelního stolu na intimní zátiší. Doktor Lecter vytáhl stříbrné příbory z ohřívače těsně před jídlem, a když se Clarice usadila a prohlížela si prostřený stůl, ucítila v dlani téměř horečnaté teplo držadla nože.

Doktor Lecter nalil víno a naservíroval velmi střídmý předkrm jedinou marinovanou ústřici a sousto pikantní klobásky. Sám seděl nad poloprázdnou sklenkou vína a obdivoval její vzhled na pozadí

nádherně vyzdobené tabule.

Výšku svícnů zvolil přímo ideálně. Plameny osvětlovaly hloubku jejího výstřihu a nemusel si dělat starosti, jestli snad něco neskrývá v rukávech.

„Jaký bude další chod?“

Doktor pozvedl ukazovák ke rtům. „Takto se nesmíte ptát, pokazila byste si překvapení.“

Rozmlouvali o správném nastavení havraních brků a jejich vlivu na zvuk cembala a Clarice si letmo vzpomněla na okamžik před dávnými lety, kdy se havran snesl z výšky na vozík s kbelíkem, smetákem a hadry, který její matka nechala na hotelovém balkonu. S

odstupem času pokládala tuto vzpomínku za zcela irelevantní k dnešnímu příjemnému večeru a po zralém uvážení ji odložila.

„Máte hlad?“

„Ano!“

„Tak můžeme servírovat první chod.“

Doktor Lecter vzal z příborníku tác a položil ho vedle sebe na stůl a pak si přitáhl servírovací stolek, na který rozložil pánve, hořáky, koření a chuťové přísady v miskách z broušeného křišťálu. Zapálil hořáky a zahájil obřad tím, že nabral na hlubší měděnou pánev velkou porci sarentského másla, postavil ji na oheň a máslo rozmíchal. Připravoval

beurre-noisette. Jakmile máslo získalo tu správnou barvu lískového ořechu, odložil pánev na nízkou troj nožku.

Usmál se na Clarice a v ústech se mu zaleskly oslnivě bílé zuby.

„Vzpomínáte si, Clarice, co jsem vám říkal o příjemných a nepříjemných poznámkách a o tom, že se v kontextu mohou stát zdrojem pobavení?“

„To máslo nádherně voní. Ano, vzpomínám si.“

„A vzpomínáte si také, koho jste viděla v zrcadle, a na to, jak byla ta žena krásná?“

„Omlouvám se, doktore Lectere, ale jsem nucena konstatovat, že se začínáte zbytečně opakovat. Pamatuji si vaše slova naprosto dokonale.“

„Dobře. U večeře se k nám připojí pan Krendler.“

Doktor Lecter vstal, zvedl ze stolu velkou, do pyramidy upravenou kytici a přemístil ji na příborník.

Za stolem seděl v masivním dubovém křesle osobně náměstek generálního inspektora Paul Krendler. Otevřel oči a rozhlédl se kolem sebe.

Na hlavě měl sportovní čelenku a na sobě velmi hezký pohřební

frak, jehož součástí byla i košile a kravata. Oděv byl na zádech rozpáraný, takže doktor Lecter do něj mohl Krendlera s jistými obtížemi nasoukat a zakrýt tak metry izolační pásky,

kterou byl připoután ke křeslu.

Clarice lehce sklopila zrak a našpulila rty, jak to někdy dělávala na střelnici.

Doktor Lecter uchopil stříbrné kleštičky, které ležely na příborníku, a s jejich pomocí odstranil lepicí pásku zakrývající

Krendlerova ústa.

„Ještě jednou dobrý večer, pane Krendlere.“

„Dobrý večer.“ Zdálo se, že Krendler není docela ve své kůži. Na stole před ním ležela malá polévková miska.

„Nechtěl byste pozdravit sle čnu Starlingovou?“

„Nazdar, Starlingov á,“ rozzářil se. „Vždycky jsem si přál dívat se na vás, jak jíte.“

Starlingová se na něj zadívala, jako kdyby byla starým moudrým zrcadlem, které nezaujatě pozoruje dění před sebou. „Zdravím vás, pane Krendlere.“ Otočila se k doktoru Lecterovi, který se pilně

zabýval svými pánvemi. „Jak se vám podařilo ho chytit?“

„Pan Krendler je na cestě na velmi důležitou poradu o své

politické budoucnosti,“ odpověděl doktor Lecter. „Margot Vergerová

byla tak laskavá, že ho na ni pozvala. Je to svým způsobem půjčka za oplátku. Pan Krendler si udělal zdravotní procházku do parku Rock Creeek, kde na něho měla čekat helikoptéra. Místo toho ho však čekala vyjížďka se mnou. Nechtěl byste se před jídlem pomodlit, pane Krendlere? Pane Krendlere.“

„Pomodlit se? Ano.“ Krendler zavřel oči. „Děkujeme ti, pane, za požehnané dary, které nám přinášíš, a odevzdáváme se do tvé

milosti. Starlingová je už moc velká holka na to, aby šoustala se svým otcem, i když pochází z jihu. Odpusť jí to prosím, ó pane, a dej, aby se stala mou služebnicí. Ve jménu Ježíše Krista, amen.“

Starlingová si všimla, že po celou modlitbu měl doktor Lecter zbožně zavřené oči.

Cítila se jako osvěžená a byla velmi klidná. „Paule, musím vám říct, že ani apoštol Pavel by to neřekl lépe. I on nenáviděl ženy a dokázal k nim být velmi krutý.“

„Tentokrát jste to totálně posrala, Starlingová. Takhle se do služby v životě nevrátíte.“

„To, co jste zabudoval do své modlitby, tedy měla být nabídka zaměstnání? Vyjádřil jste se neuvěřitelně taktně.“

„Mám namířeno do Kongresu.“ Krendler se nepříjemně uchechtl.

„Zastavte se u mě v kanceláři, až začne volební kampaň, třeba se tam pro vás něco najde. Nejspíš v administrativě. Umíte psát na stroji a pořádat spisy?“

„Zajisté.“

„Dokázala byste psát podle diktátu?“

„Dávám přednost počítačovému programu, který dokáže rozlišit lidský hlas,“ odpověděla Starlingová a pokračovala uvážlivým tónem. „Omlouvám se, že mluvím u stolu obchodně, ale musím vám říct, že nejste dost schopný na to, abyste se dostal do Kongresu. Nedostatek inteligence nemůžete vykompenzovat jen špinavými triky a údery pod pás. Lepší kariéru byste udělal jako poslíček nějakého hlavouna.“

„Nemusíte na nás čekat, pane Krendlere,“ vybízel doktor Lecter.

„Napijte se vývaru, dokud je ještě teplý,“ a pozvedl zakrytou misku s vloženým stéblem Krendlerovi ke rtům.

Krendler se zakabonil. „Ta polévka nechutná zrovna nejlíp.“

„To je možné, je v ní hodně petržele a tymiánu,“ vysvětloval doktor, „a to spíš kvůli nám než kvůli vám. Dejte si ještě trochu a pak nechtě misku kolovat.“

Starlingová v tom okamžiku vypadala, jako kdyby vážila nějaký

imaginární předmět. Pozvedla dlaně vzhůru a připomínala váhy bohyně spravedlnosti. „Víte, pane Krendlere, pokaždé, když jste se na mě podíval tím svým vyzývavým pohledem, zmocnil se mě

neodbytný pocit, že jsem spáchala něco, čím jsem si to zasloužila.“

Clarice pomalu pohybovala dlaněmi střídavé nahoru a dolů, jako kdyby v každé dlani svírala půlku houpající se zadnice. „Ale já jsem si nic takového nezasloužila. Pokaždé, když jste do mých spisů přidal něco negativního, štvalo mě to, ale přesto jsem se vždycky zamyslela a pochybovala sama o sobě a raději jsem si poškrábala tu malou bolístku, která říkala, že velký šéf dobře ví, co dělá. Jenže vy nevíte, co děláte. Ve skutečnosti nevíte vůbec nic.“

Starlingová se napila vynikajícího bílého burgundského a obrátila se k doktoru Lecterovi. „Chutná božsky, ale myslím, že bychom měli láhev vytáhnout z ledu,“ a znovu se otočila ke Krendlerovi jako pozorná hostitelka ke vzácnému hostu. „Celý život zůstanete jen, jen obyčejným bezvýznamným blbcem,“ prohlásila příjemným konverzačním tónem. „A to by u tohoto krásného stolu o vás stačilo. Protože jste hostem doktora Lectera, doufám, že vám jídlo bude chutnat.“

„Kdo vlastně jste?“ vyhrkl Krendler. „Vy nejste Starlingová. Máte sice na tváři mateřské znaménko, ale Starlingová nejste.“

Doktor Lecter nasypal do rozpáleného másla nakrájenou šalotku a okamžitě je zahalil oblak intenzivní vůně. Přidal nadrobno rozsekané kapary a po chvíli sundal pánev z ohně a místo ní na něj postavil jinou, tentokrát s nízkým okrajem. Z příborníku vzal velkou křišťálovou mísu ledově chladné vody a stříbrný tác a položil obojí

na stůl vedle Paula Krendlera.

„Měl jsem s vámi nějaké plány, protože máte dobrou vyřídilku,“

ozval se Krendler, „ale po tomhle už s vámi nechci mít nic společného. Kdo vás mimochodem vůbec přijímal do služby?“

„Neočekávám, že byste změnil svůj přístup tak radikálně, jak to udělal ten druhý Pavel, pane Krendlere,“ vmísil se doktor Lecter.

„Nejste na cestě do Damašku, dokonce nejste ani na cestě k vrtulníku, který by vás odvezl k Vergerovým.“

Doktor Lecter stáhl Krendlerovi z hlavy čelenku, jako kdyby odstraňoval gumovou pásku z konzervy kaviáru.

„Nehceme po vás nic jiného, než abyste měl otevřenou hlavu,“ a doktor Lecter opatrně oběma rukama nadzvedl horní část Krendlerovy lebky, položil ji na tác a odnesl na příborník. Z čistého řezu vyprýštily jen drobné kapičky krve, protože hlavní cévy byly pod lokálním anestetikem pečlivě podvázány, ty drobnější pečlivě

zaceleny a lebeční kost po obvodu hladce odříznuta motorovou pilkou. Operace proběhla v kuchyni půl hodiny před začátkem večeře.

Doktor Lecter použil při práci na Krendlerově lebce prastarou metodu, která má své kořeny ve staroegyptské medicíně, až na to, že měl výhodu pitevní pilky s kraniálním ostřím, lepších nástrojů a účinnějších anestetik. Mozek sám není schopen vnímat bolest. Růžově šedá kopule Krendlerova mozku byla v otevřené lebce jasně viditelná.

Doktor Lecter stál nad Krendlerem, v ruce nástroj, který

připomínal tonzilovou lžičku, a odřízl z prefrontálního laloku plátek, pak další, až měl nakonec čtyři. Krendler pozvedl oči, jako kdyby se chtěl podívat, co se to s ním děje. Doktor Lecter vložil plátky do mísy s ledovou vodou okyselenou šťávou z citronu, aby je zpevnil.

„Chtěli byste tančit po hvězdách?“ vyhrkl náhle Krendler.

„Odnést si domů ve džbánku paprsky měsíčního světla?“

V klasické kuchyni jsou plátky mozečku ponořeny do nálevu, pak opatrně vysušeny a uloženy přes noc do chladu, aby se zpevnily. Pracujete-li se zcela čerstvým materiálem, hrozí nebezpečí, že se vám pod rukama rozpadne na hromádku žmolkovité želatinové

hmoty.

S mimořádnou obratností přenesl doktor zpevněné plátky mozkové tkáně na talíř, lehce je poprášil okořeněnou moukou a čerstvou strouhankou.

Do omáčky nastrouhal čerstvé černé lanýže a korunoval dílo několika kapkami citrónové šťávy.

Rychle plátky osmahl po obou stranách, dokud nezískaly tu správnou hnědou barvu.

„Nádherně to voní!“ poznamenal Krendler.

Doktor Lecter položil osmahlé plátky mozku na velké kousky smažené housky na zahřátých talířích, zalil je omáčkou a obložil plátky lanýže.

Jako oblohu použil petržel, celé kapary i se stopkami a květem řeřichy položeným na listu potočnice vytvořil závěrečný akord kulinářského veledíla.

„Jaké to je?“ zeptal se Krendler, znovu zakrytý květinovou zástěnou. Promluvil nepřirozeně hlasitě, jak je u lidí po lobotomii obvyklé.

„Skutečně vynikající,“ řekla Starlingová. „Kapary jsem zatím ještě nikdy nejedla.“

Doktor Lecter se jí zadíval na rty lesknoucí se máslovou omáčkou a připadaly mu mimořádně dojemné.

Krendler schovaný za zelení se dal do zpěvu, většinou dětské

popěvky, a pak prohlásil, že na přání je schopen zazpívat cokoliv. Doktor Lecter a Starlingová si ho vůbec nevšímali a rozmlouvali o Lecterově sestře. Z předchozích rozhovorů na téma kdo koho v životě ztratil, Clarice věděla o osudu doktorovy sestry, ale teď se Lecter rozhovořil o své naději, že se možná vrátí. Starlingové to onoho večera připadalo jako naprosto rozumná úvaha a možnost sestřina návratu pokládala za docela reálnou.

Vyjádřila naději, že se s ní někdy setká.

„Ve své kanceláři bych vám nedovolil ani zvednout telefon. Máte hlas jako vysloužilá venkovská kurva,“ zařval Krendler ze svého místa za květinami.

„Uvidíme, jak se budete tvářit až požádám o PŘÍDAVEK. To se vám asi bude zdát, že slyšíte OliveraTwista,“ odsekla Starlingová a vyvolala tak v doktoru Lecterovi škodolibou radost, kterou sotva dokázal potlačit.

Na druhý přídavek padla většina čelního laloku a doktor se propracoval těsně k premotorální kůře. Krendlerův svět se zúžil na irelevantní zrakové vjemy z bezprostředního okolí a jeho hlasové

projevy byly zredukovány na monotónní recitaci oplzlých říkanek, které se linuly zpoza květin.

Doktor Lecter a Starlingová se tak zabrali do rozhovoru, že je host nerušil více než tichý popěvek u vedlejšího stolu někde v restauraci, ale když Krendler přidal na hlase a začal je obtěžovat, doktor Lecter vstal a svěsil ze stěny v rohu samostříl.

„Chtěl bych, Clarice, abyste si poslechla zvuk tohoto strunného nástroje.“

Počkal, až se Krendler na chvíli odmlčí, a vystřelil krátký šíp přes stůl a vysokou květinovou zástěnu.

„Až tuhle jedinečnou frekvenci tětivy kuše uslyšíte podruhé, bez ohledu na to, za jakých okolností k tomu dojde, bude pro vás znamenat absolutní svobodu, mír a soběstačnost,“ prohlásil doktor Lecter.

Opeřený konec a část dříku šípu zůstala na viditelné straně kytice a pohybovala se více

méně ve stejném rytmu jako dirigentská

taktovka řídící chod srdce. Krendlerův hlas zmlkl jako uťatý a za okamžik se přestal pohybovat i šíp.

„Vypadá to na velké D pod prostředním C, že?“ řekla Starlingov á.

„Přesně tak.“

O chvíli později vydal Krendler za kv ětinami tiché zachrčení, ale to byla jen křeč hlasivek způsobená vzrůstající kyselostí krve, ke které dochází krátce po smrti.

„Můžeme přikročit k dalšímu chodu,“ řekl doktor. „Ale nejdřív trochu šerbetu na osvěžení patra, než se budou servírovat křepelky. Ne, ne, nevstávejte. Uklidit mi pomůže pan Krendler, když dovolíte.“

Opravdu to netrvalo dlouho. Za květinovou zástěnou doktor Lecter prostě seškrábl zbytky jídla do otevřené Krendlerovy lebky a nádobí mu naskládal do klína. Pak nasadil horní část lebky na místo, uchopil lano přivázané k vozíku pod křeslem a odtáhl oběť do kuchyně.

Tam znovu natáhl tětivu kuše. Mechanismus naštěstí používal stejnou sadu baterií jako pitevní pilka.

Křepelky nadívané husími játry měly křehkou kůžičku. Doktor Lecter hovořil o Jindřichu VIII. jako o hudebním skladateli a Starlingová mu vysvětlovala podrobnosti počítačové tvorby nejrůznějších zvuků, které dokázaly napodobit frekvence, jež

přinášejí člověku útěchu a potěšení.

Pak doktor Lecter ohlásil, že moučník bude podáván v obývacím pokoji.

KAPITOLA

101

JEMNÝ SNĚHOVÝ NÁKYP a sklenice Chateau d’Yquen před

krbem v obývacím pokoji, káva nachystaná na stolku vedle křesla, kde seděla Starlingová.

Plameny tančící odleskem na sklenicích plných jantarově zlatého vína, jehož vůně se mísí do hlubších tónů hořícího dřeva. Hovořili o čajových šálcích, o čase a o zákonech chaosu.

„A tak jsem nakonec dospěl k přesvědčení,“ říká zrovna doktor Lecter, „že ve světě prostě musí pro sestru existovat nějaké místo, to nejlepší místo nachystané právě pro ni. A myslím si, Clarice, že nejlepší místo na světě je to vaše.“

Oheň v krbu neosvětloval hlubiny živůtku Starlingové tak uspokojivě jako svíčky v jídelně, ale zato si plameny nádherně

pohrávaly na jejích lícních kostech.

Clarice se na chvíli zamyslela. „Dovolte mi jednu otázku, doktore Lectere. Jestliže vaše sestra potřebuje to nejlepší místo na světě, a rozhodně nechci říci, že by si ho nezasloužila -, co je potom špatného na vašem místě? Máte to tady krásně zařízené a vím, že byste ji nikdy neodmítl. Mohli bychom být jako dvě sestry. A pokud, jak říkáte, mám v sobě dost místa pro svého otce, proč ve vás není

dost místa pro sestru?“

Doktor Lecter vypadal potěšeně, ale nedokázali bychom říci, jestli ho tak potěšila samotná myšlenka, nebo důvtip Starlingové. Možná pocítil nejasnou obavu, že v přebudovávání její osobnosti zašel trochu daleko.

Clarice odložila sklenici na stolek vedle sebe a pak strčila do šálku s kávou. Spadl na dlažbu před krbem a roztříštil se, ale ona se po něm ani neohlédla.

Doktor Lecter zamyšleně pozoroval střepy, které zůstaly nehybně ležet.

„Nemyslím, že byste se měl rozhodnout hned teď,“ pokračovala Starlingová. Oči jí zářily jako smaragdy na jejích náušnicích. Výdech ohně, šaty jí projel závan tepla z krbu, a v tom okamžiku zachytila její mysl prchavou vzpomínku: Doktor Lecter, už je to tak dávno, septá senátorky Martinové, jestli kojila svou dceru. Neskutečně vzácné

hnutí mysli vyvolané snad jejím až nepřirozeným klidem: Na prchavý okamžik se jí v mozku seřadila řada oken do vyrovnaného zákrytu a Clarice jím dokázala přehlédnout celou svou životní

zkušenost. „Hannibale Lectere, kojila vás vaše matka?“ zeptala se.

„Ano.“

„Měl jste někdy pocit, že jste se musel jejích prsou vzdát kvůli sestře? Měl jste někdy pocit, že jste se jich musel kvůli ní vzdát?“

Jeden úder srdce. „Na to si nevzpomínám, Clarice. Jestli jsem se jich musel vzd át, udělal jsem to rád.“

Clarice Starlingová si sáhla do hlubokého výstřihu večerních šatů

a uvolnila ňadro. Osvobozená bradavka se na čerstvém vzduchu rychle zahrotila. „Tohoto se vzdávat nemusíte,“ řekla. Dívala se doktorovi upřeně do očí, vložila si ukazováček do úst a nabrala na něj teplé víno, které schovávala pod jazykem. Na bradavce se zachvěla kapka a pohupovala se jako zlatý klenot v souladu s rytmem jejího dechu.

Doktor k ní rychle přikročil, poklekl před křeslem na koleno a sklonil úzkou tmavou hlavu ke krémovému hedvábí šatů a korálově

rudé bradavce.

KAPITOLA

102

BUENOS AIRES, Argentina, o tři roky později.

Barney a Lillian Hershovi právě prošli kolem obelisku na Avenida 9 de Julio. Je časný večer. Paní Hershová, profesorka prestižní londýnské univerzity, si užívá jednoročního studijního volna. Seznámili se s Barneyem v antropologickém muzeu v Mexico City. Našli v sobě zalíbení a teď už dva týdny cestují spolu. Občas to zkusí v posteli a jde jim to stále lépe. Zatím nehrozí, že by jeden druhého nudili.

Do Buenos Aires dorazili pozdě odpoledne a už neměli možnost zajít do národního muzea, kde právě vystavují zapůjčený Vermeerův obraz. Barneyovo předsevzetí shlédnout každého Vermeera na světě

Lillian Hershovou pobavilo a přispělo k jejímu dobrému rozmaru. Asi čtvrtinu Vermeerových obrazů už Barney viděl, ale spousta ho ještě čeká.

Rozhlíželi se po nějaké příjemné restauraci, kde by se mohli na terase najíst.

Před Teatro Colón, výstavnou budovou buenosaireské opery, se tísnily nablýskané limuzíny. Barney a Lillian se zastavili a pozorovali milovníky opery vcházející do svatostánku umění. Na programu byl Tamerlán s vynikajícím obsazením a davy návštěvníků buenosaireské opery rozhodně stojí za podívanou.

„Nezašel by sis na operu, Barneyi? Vsadím boty, že by se ti líbila. Fakt by ses divil, jaké je to žůžo.“

Americký pouliční slang z Lillianiných úst Barneye pobavil.

„Spíš bych se divil, kdyby se nám povedlo dostat se dovnitř,“

odpověděl. „Myslíš, že by nás tam pustili?“

V tom okamžiku u chodníku zastavila tmavě modrá a stříbrná

limuzína Mercedes Maybach a portýr snaživě přiběhl, aby zjevně

vznešeným návštěvníkům otevřel dveře.

Vystoupil štíhlý, elegantní muž ve fraku a pomáhal své

společnici. Jakmile se žena objevila, zašuměl dav tísnící se u vchodu obdivem. Elegantně vyčesané platinové vlasy, přiléhavé šaty korálové barvy pokryté jinovatkou hedvábného tylu, náhrdelník ze zářivých smaragdů. Barney ji zahlédl jen letmo přes hlavy davu a dvojice vzápětí zmizela v budově.

Muže si mohl prohlédnout podrobněji. Úzká hlava s dozadu sčesanými tmavými vlasy připomínající vydru, aristokraticky klenutý

nos, jakým se pyšnil zesnulý president Perón, vzpřímené držení těla, díky kterému vypadal muž ještě vyšší, než skutečně byl.

„Bareneyi? Poslyš, Barneyi,“ říkala právě Lillian, „až, a jestli vůbec, se zase probereš, mohl bys mi laskavě sdělit, jestli by sis nezašel na operu? Tedy, pokud nás tam pustí v mufti. Tak, konečně

jsem to ze sebe dostala, i když ne právě v nejvhodnější souvislosti. Už dávno jsem si přála někomu říct, že jsem v mufti.“

Když se jí Barney nezeptal, co je to mufti, úkosem se po něm ohlédla. Barney se jí totiž vyptával na každou maličkost.

„Ano,“ opáčil Barney nepřítomně. „Opravdu bych se divil.“ Měl spoustu peněz. Utrácel je opatrně, ale na druhou stranu neskrblil. Nakonec jiné vstupenky než na bidýlko už stejně nebyly. Předpokládali, že budou sedět hodně vysoko a daleko od jeviště, a tak si ve foyeru preventivně půjčili divadelní kukátka. Budova opery v hlavním městě Argentiny tvoří podivuhodnou směsici italské renesance a řeckého a francouzského stylu. Překypuje bronzem, mosazí, pozlátkem a červeným plyšem. V zástupu návštěvníků mrkaly šperky jako blesky fotoaparátů na fotbalovém střetnutí.

Než začala předehra, sklonila se Lillian Barneymu k uchu a šeptem ho stručně seznámila s dějem opery.

Krátce před zhasnutím osvětlení, které ze sálu jakoby vymazalo levná místa na galeriích, Barney platinovou blondýnu s doprovodem konečně objevil. Právě prošli zlatým závěsem a vstoupili do přepychové lóže blízko jeviště. V záři lustrů vrhaly smaragdy na hrdle krásky do sálu oslnivé záblesky.

Než vstoupila do divadla, stačil Barney sotva zahlédnout její

profil zprava. Teď se na ni díval z opačné strany.

Návštěvníci kolem Barneye, většinou studenti, veteráni levných sedaček, se vyzbrojili pestrou sbírkou kukátek a dalekohledů. Jeden z mladíků byl dokonce vybaven mohutným námořnickým teleskopem tak dlouhým, že jím neustále cuchal účes diváků před sebou. Barney studenta poprosil, jestli by si s ním svůj přístroj nevyměnil, aby si mohl podrobněji prohlédnout vzdálenou lóži. Dlouhá trubice měla dost omezené zorné pole a přesná lokalizace zvoleného místa byla tudíž poněkud obtížná, ale když Barney hledanou dvojici konečně

objevil, vyskočila na něj z překvapivé blízkosti.

žena měla na tváři, v místě, kterému Francouzi přisuzují

význam odvahy, znaménko krásy. Právě si prohlížela hlediště; přejela dokonce pohledem i po galeriích, ale vzápětí se odvrátila. Působila dojmem vášnivé ženy plné života a výraz korálově rudých úst napovídal, že se umí dokonale ovládat. Naklonila se ke svému společníkovi,

něco mu řekla a oba se společně rozesmáli. Položila ruku na jeho a sevřela mu dlaní palec.

„Nádherná,“ vydechl Barney bezděčně.

„Cože?“ zašeptala Lillian.

První dějství opery sledoval Barney s největší netrpělivostí, a jakmile se na začátku první přestávky rozsvítila světla, znovu namířil teleskop k lóži. Elegantní muž vzal ze stříbrného podnosu vysokou sklenici se šampaňským, podal ji dámě a pak se obsloužil sám. Barney se soustředěně zadíval na jeho profil a zaměřil se zejména na tvar ucha.

Znepokojen obrátil pozornost na ženu a přejel pohledem po celé

délce alabastrově hladkých odhalených paží. Zkušenému oku neunikl svalový tonus rýsující se pod pokožkou.

Zatímco se Barney soustředil na pozorování, muž v lóži pootočil hlavu, jako by postřehl nějaký vzdálený zvuk, obrátil se ke galerii a pozvedl k očím divadelní kukátko. Barney by přísahal, že se zadíval přímo na něj. Podržel si před obličejem program a schoulil se v sedadle. Najednou silně zatoužil stát se menším a ještě menším.

„Lillian,“ zašeptal, „mám k tobě jednu velkou prosbu.“

„Uhm,“ zavrněla. „Ale jestli bude podobná jako minule, raději si ji poslechnu předem.“

„Jakmile zhasnou, sbalíme se a vypadneme. Odletíme spolu do Ria. A na nic se neptej.“

Vermeerův obraz vystavovaný v Buenos Aires je jediný, který

Barney neviděl.

KAPITOLA

103

CHCETE TU NÁDHERNOU DVOJICI SLEDOVAT i po

odchodu z opery? Dobrá tedy, ale velmi opatrně…

S blížícími se oslavami konce milénia je Buenos Aires posedlé

tangem a noc pulzuje životem. Mercedes se staženými okénky, aby mohla hudba nerušené proudit dovnitř, spokojeně přede čtvrtí

Recoleta a míří na Avenida Alvear, kde mizí ve dvoře architektonicky dokonale řešené budovy nedaleko francouzského velvyslanectví.

Noční vzduch je lahodně svěží a večeře se podává na terase v nejvyšším patře. Nikde však nevidíme žádné služebnictvo. Morálka personálu je na vysoké úrovni a v domě panuje tvrdá

disciplína. Sloužící mají přísný zákaz vstupu do nejvyššího patra nádherného sídla před úderem poledne a také poté, co naservírují

první chod večeře.

Doktor Lecter a Clarice Starlingová spolu u večeře často rozmlouvají i v jiných jazycích než v její rodné angličtině. Ze střední

školy si odnesla slušné základy francouzštiny a španělštiny, na kterých mohla dále budovat, a ke svému překvapení zjistila, že má

pro cizí jazyky cit. V poslední době tedy u jejich stolu zní převážně

italština; Clarice nachází v jejích živých nuancích zvláštní svobodu. Někdy naše dvojice při večeři tančí, někdy dokonce nechá jídlo netknuté.

Jejich vztah je hodně ovlivněn pronikáním do tělesných dutin Clarice Starlingové, které ona vždy dychtivě vítá a horlivě

povzbuzuje. Je rovněž velmi ovlivněn obalováním a pohlcováním jisté části těla

Hannibala Lectera, které pro něj pokaždé znamená

zážitek dalece přesahující jeho dosavadní životní zkušenosti. A je docela dobře možné, že Clarice Starlingové se dostal do rukou nástroj, kterým by ho dokázala vyděsit. Sex obohacuje jejich každodenní život o novou nádhernou dimenzi.

I palác paměti Clarice Starlingové se utěšeně rozrůstá. O některé

místnosti se dělí s palácem paměti doktora Lectera, několikrát už ji tam nečekaně objevil -, ale její palác roste o své vlastní vůli. Může v něm navštěvovat svého otce. Na lukách, které k němu patří, se pase Hannah. A když se rozhodne zaskočit za Jackem Crawfordem, pokaždé ho najde skloněného nad psacím stolem, Jacka propustili z nemocnice domů, ale asi za měsíc se nesnesitelná bolest za hrudní

kostí vrátila; než by zavolal sanitku a znovu absolvoval to martyrium, raději se prostě překulil do náruče druhé poloviny postele, kde kdysi spávala jeho žena, a tam našel věčnou úlevu. Starlingová se o Jackově smrti dozvěděla po jedné z doktorových pravidelných návštěv veřejně přístupné internetové stránky Federálního úřadu pro vyšetřování, kam vždycky zavítal, aby se pokochal pohledem na svou podobiznu mezi deseti nejhledan ějšími zločinci. Portrét, který FBI při pátrání po doktoru Lecterovi právě

používá, je o uklidňující dva obličeje pozadu za skutečností. Když si Starlingová přečetla nekrolog Jacka Crawforda, prochodila skoro celý den sama po ulicích a pak se večer ráda vrátila domů.

Asi před rokem nechala zasadit překrásný smaragd do prstenu. Na vnitřní straně obroučky jsou vyryty iniciály AM, CS. Ardelia Mappová dostala šperk v obálce nevysledovatelného původu s rukopisnou poznámkou: Milá Ardelie, daří se mi dobře a líp než

dobře. Nesnaž se mě hledat. Mám tě ráda. Je mi líto, že jsem tě

vyděsila. Tento dopis spal. Starlingová.

Mappová odešla s prstenem k řece Shenandoah, do míst, kam si Starlingová kdysi chodívala zaběhat. Dlouho se procházela po břehu, šperk sevřený v dlani, oči rudé vztekem a každou vteřinou připravená

hodit prsten do řeky. Představovala si, jak se zaleskne ve vzduchu a s tich ým

šplouchnutím padá do vody. Nakonec si ho navlékla na prst a zaťatou pěst schovala do kapsy. Mappová se jen tak snadno nerozpláče, ale musela ujít hodně kilometrů, než se konečně utišila. Když se vrátila ke svému autu, dávno se setmělo.

Těžko soudit, co si Starlingová pamatuje z předchozího života, co se z něj rozhodla si ponechat. Drogy, v jejichž moci se v prvních dnech nacházela, už dávno nejsou součástí jejich společného života, stejně jako dlouhé rozhovory stimulované jediným zdrojem světla v místnosti.

Doktor Lecter občas schválně shodí na zem porcelánový šálek a rozbije ho. Je spokojený, když se mu před očima zase neposkládá do původní podoby. Svou sestru už ve svých snech dlouhé měsíce neviděl.

Jednoho dne se možná šálek poskládá. Může se také stát, že Starlingová někde zaslechne zvuk tětivy samostřílu a nečekaně se probudí, pokud ovšem vůbec spí.

A teď, zatímco naše dvojice tančí na terase, je nejvyšší čas odejít

, Barney už velmi moudře opustil město a my musíme následovat jeho příkladu. Kdyby nás jeden z nich objevil, mělo by to katastrofální následky.

Musíme se spokojit s tím, co víme, a dále nepátrat, je-li nám život milý.